Bourneův odkaz

Robert Ludlum

(2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Kniha má vlastně dva autory - Ludlum a LustbaderVe světě nájemných zabijáků neexistuje povolanější muž než Jason Bourne. Nikdo neskýtá zadavateli špinavé práce takovou jistotu jako on. A nikdo nenahání protivníkům takovou hrůzu. Celá věc má jen jeden háček: Jason Bourne neexistuje. Vznikl v centrále CIA jako krycí identita pro agenta Davida Webba.Od doby, kdy domnělý Jason Bourne pátral po své ztracené totožnosti, však už uplynula řada let. Dnes je Webb univerzitním profesorem a vychutnává si život v klidu, kterého měl v minulé profesi jen velmi málo. Minulost ale na sebe nechce nechat zapomenout, a tak Webb náhle čelí obvinění z dvojnásobné vraždy a navíc se stává terčem nájemného vraha. Znovu musí bojovat s nikdy nespatřenými nepřáteli, jejichž motivy mu zůstávají utajeny. Protivníky má i v samotné CIA, která se obává, že kdysi loajální Bourne je nyní spíše neřízenou střelou. Jak se zdá, Webb se Bourneova odkazu jen tak nezbaví. Otázkou ovšem zůstává, jestli se zbaví svých pronásledovatelů.

ROBERT LUDLUM

ERIC VAN LUSTBADER

BOURNEŮVODKAZ

2009

Copyright © 2004 by The Estate of Robert Ludlum

Translation © 2009 by Michael Havlen

Cover design © 2009 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE BOURNE LEGACY,

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York 2004,

přeložil Michael Havlen

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Zárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 2, v květnu 2009

isbn 978-80-7303-444-3

Bobově památce

Prolog

Vůdce čečenských rebelů Chálid Murat seděl nehybně jako kámen v prostředním voze konvoje, který si razil cestu rozbombardovanými ulicemi Grozného. Obrněné transportéry BTR-60BP patřily k běžné výzbroji ruské armády a díky tomu se kolona nedala rozlišit od dalších hlídek, jež pravidelně rachotily městem. Muratovi po zuby ozbrojení muži se tísnili ve dvou zbylých vozech – jeden jel před ním, druhý za ním. Mířili k Nemocnici číslo devět, jednomu ze šesti či sedmi různých úkrytů, v nichž Murat hledal útočiště před ruskými vojsky, která po něm pátrala. Zatím se mu dařilo být vždy tři kroky před nimi.

Muratovi táhlo na padesát, měl tmavý plnovous, rozložitou medvědí postavu a ohnivé oči nefalšovaného fanatika. Život ho naučil, že vládnout je možné jen železnou pěstí. Byl u marného pokusu Džochara Dudajeva zavést islámské právo šaríja. Zažil jatka, jež se pak rozpoutala, když to všechno začalo a zahraniční pomahači Usámy bin Ládina vtrhli do Dagestánu a provedli řadu bombových útoků v Moskvě či Volgodonsku, při nichž zahynulo na dvě stě lidí. Vina za činy cizinců byla nespravedlivě připsána čečenským teroristům a Rusové poté začali se zničujícím bombardováním Grozného, jež proměnilo většinu města v sutiny.

Obloha nad hlavním městem Čečenska byla zastřená neustálým přívalem popílku a sazí doprovázeným zlověstným žárem jako po jaderném výbuchu. Krajinou posetou troskami plálo množství ohňů živených ropou.

Chálid Murat se díval z kouřových oken auta. Konvoj právě projížděl kolem ohořelé kostry jakési mohutné budovy, jejíž obvodové zdi bez střechy olizovaly mihotavé plameny. Murat zavrčel, otočil se ke svému zástupci Hasanu Arsenovovi a řekl: „Kdysi se širokými alejemi Grozného procházeli milenci a matky tam uprostřed zeleně tlačily kočárky. Velké náměstí bylo každou noc plné rozesmátých tváří a architekti z celého světa jezdili obdivovat nádherné stavby, které kdysi učinily z Grozného jedno z nejkrásnějších měst na Zemi.“

Smutně zavrtěl hlavou a přátelsky plácl kolegu po koleni. „Alláh, Hasane!“ zvýšil hlas. „Podívej, jak Rusové rozdrtili všechno dobré a zdravé, co tady bylo!“

Hasan Arsenov přikývl. Byl to energický a rázný muž o celých deset let mladší než Murat. Jako bývalý přeborník v biatlonu měl široká ramena a úzké boky trénovaného sportovce. Když se Murat vyšvihl do čela rebelů, stanul po jeho boku. Teď mu ukázal sežehlé trosky stavby vpravo od kolony vozidel. „Před válkou,“ pravil hrobově vážným tónem, „když byl Groznyj ještě významným centrem rafinování ropy, pracoval můj otec tady v Ropném institutu. Teď nám vrty místo peněz přinášejí jen sršící ohně, které znečišťují náš vzduch i vodu.“

Oba rebelové zmlkli při pohledu na řadu rozbombardovaných domů, které cestou míjeli. V pustých ulicích bylo vidět jen mrchožrouty – zvířecí i lidské. Po několika minutách se k sobě otočili s očima bolavýma utrpením svého lidu. Murat konečně otevřel ústa a chtěl něco říct, ale při známém zvuku kulek cinkajících o jejich vůz se zarazil. Záhy si uvědomil, že se ocitli pod palbou pěchotních zbraní, které nemají dostatečnou sílu, aby provrtaly masivní pancíře. Vždy připravený Arsenov sáhl po vysílačce.

„Nařídím vojákům v předním a zadním voze, aby opětovali střelbu.“

Murat však zavrtěl hlavou. „Ne, Hasane. Uvažuj. Jsme maskovaní v ruských vojenských uniformách a jedeme v ruských transportérech. Ten, kdo na nás míří, je spíš spojenec než nepřítel. Než si potřísníme ruce krví nevinných, musíme si to ověřit.“

Vzal si od Arsenova vysílačku a nařídil konvoji zastavit.

„Poručíku Gočjajeve,“ řekl do mikrofonu, „pošlete své muže na výzvědy. Chci zjistit, kdo na nás střílí, ale nechci nikoho zabít.“

Poručík Gočjajev shromáždil své podřízené v prvním voze a nařídil jim, aby se rozptýlili v zákrytu obrněné kolony. Vystoupil za nimi na ulici posetou sutinami a v krutém mrazu shrbil záda. Přesnými pokyny rukou nasměroval vojáky z obou stran k místu, odkud předtím vyšly výstřely.

Jeho muži měli dobrý výcvik. Hbitě a tiše jako kočky postupovali od skály ke zdi a dál k hromadě pokroucených kovových traverz v hlubokém předklonu, aby představovali co nejmenší terč. Žádné další rány však neuslyšeli. Podnikli tedy společný finální výpad, obklíčili nepřítele a připravili si pozici pro zdrcující křížovou palbu.

Hasan Arsenov pozoroval z prostředního vozidla místo, kam Gočjajev navigoval vojáky, a čekal na třeskání střelby, jež ovšem nepřicházelo. Místo toho se v dálce objevila hlava a pak i ramena poručíka Gočjajeva. Byl k nim otočený čelem a máváním rukou ze strany na stranu signalizoval, že oblast je zajištěna. Po tomto znamení se Chálid Murat protáhl kolem Arsenova, vystoupil z transportéru a bez váhání vykročil zmrzlým rumištěm ke svým mužům.

„Chálide!“ zavolal na něj Arsenov zděšeně a rozběhl se za velitelem.

Murat na něj však nedbal a neohroženě pokračoval směrem k polorozpadlé kamenné zídce, odkud vyšly výstřely. Uviděl hromady odpadků; na jedné z nich ležela mrtvola s voskově bílou pletí, kterou někdo už před delší dobou svlékl do naha. Již z dálky byl cítit zápach rozkladu, který je v první chvíli doslova praštil do nosu. Arsenov dostihl vůdce a tasil pistoli.

Když Murat došel ke zdi, našel své muže po obou stranách se zbraněmi v pohotovosti. Mezi troskami se proháněl skučící vítr, tu silnější, tu slabší. Kalná, kovová obloha ještě víc potemněla. Začínalo sněžit. Lehký poprašek rychle obalil Muratovy boty a utkal pavučinu v jeho nepoddajných vousech.

„Poručíku, našel jste útočníky?“

„Ano, pane.“

„Vždycky jsem dal na radu Alláhovu, poslechnu ho i tentokrát. Ukažte mi je.“

„Je jen jeden,“ odpověděl Gočjajev.

„Jeden?“ vyhrkl Arsenov. „Co je zač? Věděl, že jsme Čečenci?“

„Vy jste Čečenci?“ zeptal se tenký hlásek. Zpoza zídky vykoukla pobledlá tvář sotva desetiletého chlapce. Měl špinavou vlněnou čepici, obnošený svetr navlečený přes několik tenkých košil, záplatované kalhoty a popraskané galoše, které mu byly velké – zřejmě je stáhl z nohou nějaké mrtvole. Byl ještě dítě, ale měl oči dospělého, které sledovaly všechno kolem sebe se směsicí ostražitosti a nedůvěry. Stál nad kostrou nevybuchlé ruské rakety, kterou chtěl vyměnit za peníze na chléb. Dost možná šlo o jedinou záchranu jeho rodiny před úplným vyhladověním. V levé ruce třímal zbraň, jeho pravá ruka končila u zápěstí. Murat okamžitě odvrátil zrak, Arsenov se však díval dál.

„Nášlapná mina,“ vysvětlil chlapec s mrazivou věcností, „kterou položila ruská chátra.“

„Alláh bud pochválen! To je mi ale vojáček!“ zvolal Murat a oslnil hocha odzbrojujícím úsměvem, jímž k sobě přitahoval své věrné jako magnet kovové piliny. „Tak pojď,“ pokynul mu a zvedl prázdné ruce. „Jak vidíš, jsme Čečenci jako ty.“

„Jestli jste jako já,“ odtušil kluk, „proč jezdíte v ruských transportérech?“

„Znáš lepší způsob, jak se ukrýt před ruským vlkem?“ Murat přimhouřil oči a zasmál se, když viděl, že chlapec drží v ruce pistoli Gjurza. „Nosíš zbraň ruských speciálních jednotek. Takovou odvahu je třeba ocenit.“

Murat poklekl vedle chlapce a zeptal se ho na jméno. Když mu ho kluk řekl, pokračoval: „Aznore, víš ty, kdo já jsem? Jsem Chálid Murat a taky si přeju osvobodit se od ruského poddanství. Společně to dokážeme, co ty na to?“

„Nikdy bych nestřílel na bratry Čečence,“ řekl Aznor. Zmrzačenou rukou ukázal na konvoj. „Já myslel, že je to začistka.“ Měl na mysli ruská komanda, která měla za úkol pátrat po podezřelých osobách. Během jejich akcí zemřelo násilnou smrtí přes dvanáct tisíc Čečenců. Další dva tisíce jednoduše zmizely, bezpočet jiných lidí bylo zraněno, mučeno, zmrzačeno a znásilněno. „Rusové mi zavraždili tátu i strýčky. Kdybyste byli Rusové, pobil bych vás do jednoho.“ Tvář se mu na chvíli zkroutila zlostí a zoufalstvím.

„Věřím ti,“ pronesl Murat vážně a vylovil z kapsy pár bankovek. Chlapec si musel zastrčit pistoli za opasek, aby si je mohl vzít zdravou rukou. Murat se k němu naklonil a spiklenecky mu pošeptal: „Teď mě dobře poslouchej, povím ti, kde seženeš náboje do burzy, abys byl připraven, až přijde příští začistka.“

„Děkuju.“ Azorova tvář se rozzářila úsměvem.

Chálid Murat chlapci ještě cosi tiše řekl, pak ustoupil a pohladil ho po hlavě. „Ať tě Alláh provází na každém kroku, vojáčku.“

Čečenský vůdce a jeho zástupce sledovali, jak klučík s nevybuchlou ruskou raketou v podpaží znovu přelezl sutiny, a pak se vrátili k autu. Hasan se znechuceným zavrčením zabouchl pancéřové dveře za světem venku. Za Aznorovým světem. „Nevadí ti, že posíláš dítě na smrt?“

Murat se na něj zahleděl. Sníh na jeho vousech roztál do třesoucích se kapek, takže Arsenovovi připadal spíš jako islámský duchovní než jako vojenský velitel. „Já dal tomu dítěti – které musí krmit, šatit, a co je nejdůležitější, chránit zbytek své rodiny jako dospělý – já mu dal naději, konkrétní cíl. Jinými slovy, poskytl jsem mu důvod žít.“

Arsenovova tvář nesouhlasně zkameněla a zbledla. V očích se mu zlověstně zablesklo. „Ruské kulky ho rozcupují na kousky.“

„Vážně si myslíš, že Aznor je hlupák, nebo dokonce lajdák?“

„Je to ještě děcko.“

„Když se zaseje semínko, vyraší výhonky i na tom nejhorším úhoru. Tak to bylo vždycky, Hasane. Víra a odvaha jednoho člověka nutně roste, šíří se a brzy jich máš deset, dvacet, sto, tisíc!“

„A celou tu dobu naše lidi vraždí, znásilňují, bijí, trápí hladem a zavírají v ohradách jako dobytek. Tohle nestačí, Chálide. Je to žalostně málo!“

„Nikdy ses nezbavil netrpělivosti mládí, Hasane.“ Sevřel příteli rameno. „Ale proč mě to vlastně překvapuje?“

Arsenov zachytil útrpný výraz v Muratových očích, proto zaťal zuby a odvrátil tvář. Vítr vytvářel v ulici podivuhodné obrazce sněhových vloček, které vířily jako čečenští dervišové v extatickém vytržení. Murat si to vyložil jako souhlas nebes s tím, co právě udělal a co se chystal říct. „Měj víru v Alláha i v toho odvážného chlapce,“ pravil tichým, velebným hlasem.

O deset minut později se konvoj zastavil před Nemocnicí číslo devět. Arsenov se podíval na hodinky. „Už brzy,“ řekl. Navzdory běžným bezpečnostním zásadám jeli oba ve stejném voze. Důvodem byl mimořádně důležitý telefonát, který očekávali.

Murat se předklonil, stiskl knoflík a z podlahy vozu vyjela zvukotěsná přepážka, která je oddělila od řidiče a čtveřice tělesných strážců sedících vpředu. Ti jako dobře vycvičení vojáci strnule hleděli neprůstřelným čelním sklem přímo před sebe.

„Máme chvilku soukromí, Chálide, a tak bych chtěl znát pravdu: co proti mně máš?“

Murat povytáhl huňaté obočí s nechápavostí, která Arsenovovi připadala poněkud okázalá.

„Copak nechceš zpátky, co nám právem náleží, Chálide? Co nám svěřil sám Alláh?“

„Máš příliš horkou hlavu, příteli. Vím to velice dobře, vždyť jsme nejednou bojovali bok po boku, zabíjeli nepřátele a vzájemně si zachraňovali životy. Ale teď mě poslouchej: já pro náš lid cedím krev. Jeho utrpení mě naplňuje zlostí, kterou v sobě stěží dusím. To přece víš líp než kdo jiný. Dějiny nás však varují, že člověk by si měl dobře promyslet, po čem nejvíc touží. Následky toho, co se navrhuje…“

„Co jsme naplánovali!“

„Ano, co jsme naplánovali,“ uznal Chálid Murat. „Ale je potřeba uvážit dopady.“

„Opatrnost,“ utrousil Arsenov hořce. „Pořád jen opatrnost.“

„Příteli.“ Chálid Murat se usmál a sevřel druhovi rameno. „Nechci se nechat svést z cesty. Nedbalého protivníka je nejsnadnější zničit. Musíš se naučit, jak udělat z trpělivosti přednost.“

„Trpělivost!“ odsekl Arsenov. „Tomu klukovi jsi taky neříkal, aby byl trpělivý. Dal jsi mu peníze a poradil, kde koupit munici. Poslal jsi ho bojovat proti Rusům. Každý den, který promarníme, znamená další riziko, že ten chlapec a tisíce jemu podobných budou muset zemřít. Naše volba rozhodne o budoucnosti celého Čečenska.“

Murat si přitlačil palce k očím a krouživými pohyby si je promnul. „Existují jiné způsoby, Hasane. Vždycky se najde nějaká cesta. Třeba bychom měli uvážit…“

„Na to není čas. Rozhodnutí už padlo a dokonce bylo stanoveno datum. Šejk má pravdu.“

„No jistě, Šejk.“ Chálid Murat zavrtěl hlavou. „Pořád jen Šejk.“

V té chvíli zazvonil v autě telefon. Chálid Murat pohlédl na svého věrného druha a s klidem zapnul hlasitý odposlech. „Ano, Šejku,“ ohlásil se uctivě. „Hasan i já jsme tady. Čekáme na vaše pokyny.“

Vysoko nad ulicí, kde stál konvoj, se na ploché střeše krčila postava s lokty opřenými o nízkou zídku, vedle níž ležela finská odstřelovači puška Sako TRG-41, jedna z mnoha, jež si dotyčný sám upravil. Byla vražedně přesná a díky pažbě z hliníku a polyuretanu rovněž velice lehká. Muž měl na sobě maskovací uniformu ruské armády, která vcelku ladila s asijským nádechem jeho jemných rysů. Přes uniformu měl oblečenou kevlarovou vestu, na níž viselo kovové oko. V pravé dlani svíral drobnou černou krabičku ne větší než balíček cigaret: bezdrátové zařízení se dvěma knoflíky. Ze střelce vyzařoval klid, jakási aura, která ostatní lidi děsila. Zdálo se, jako by rozuměl tichu, uměl ho přivábit, ovládat a používat jako zbraň.

Jeho černé oči vnímaly svět jako jeden velký celek, a ulice či domy, jež nyní pozoroval, byly jen pouhými kulisami. Spočítal čečenské vojáky, kteří vystoupili z obrněných vozů. Bylo jich osmnáct: řidiči setrvali za volanty a v prostředním autě zůstali nejméně čtyři strážní spolu se šéfy.

Když vzbouřenci vstoupili do hlavních dveří nemocnice, kterou se chystali zajistit, muž stiskl horní tlačítko dálkového ovládače a odpálil nálože plastické trhaviny C4, které v příští chvíli zbořily vchod. Náraz otřásl celou ulicí, dokonce rozhoupal i těžké vozy opatřené velkorysými tlumiči. Rebelové, kteří se nacházeli přímo v epicentru výbuchu, byli roztrháni na kusy nebo rozdrceni vahou hroutících se trosek, muž na střeše však věděl, že několika se mohlo podařit proniknout hlouběji do útrob budovy a díky tomu přežít. I s touto možností však ve svém plánu počítal.

Ještě než dozněl zvuk první exploze, zabiják sklopil oči k bezdrátovému odpalovači, který svíral v ruce, a stiskl spodní knoflík. Ulice před i za konvojem v ohlušujícím hřmotu vybuchla a vozovka rozbitá od granátů se úplně propadla.

Zatímco se muži dole snažili pochopit, co se to vlastně děje, neznámý se s rozvážnou precizností zkušeného střelce chopil pušky. Byla nabitá speciálními netříštivými kulkami té nejmenší ráže, jakou dokázala pojmout. Přes infračervenou optiku viděl muž tři vzbouřence, jimž se podařilo vyváznout jen s lehkými zraněními. Utíkali k prostřednímu autu a křičeli na jeho pasažéry, aby vystoupili, než také vyletí do povětří. Sledoval, jak prudce otevřeli dveře na pravé straně a pustili ven Hasana Arsenová s jedním ze strážců. Uvnitř tedy zbýval řidič a tři bodyguardi chránící Chálida Murata. Když se Arsenov odvrátil, muž na střeše mu zacílil na hlavu. V puškohledu viděl velitelský výraz na jeho tváři. Poté hladkým nacvičeným pohybem sklopil hlaveň, namířil mu na stehno a vypálil jedinou ránu. Arsenov se chytil za levou nohu a s výkřikem padl jako podťatý. Jeden ze strážných k němu hned přiskočil a odtáhl ho do úkrytu. Dva zbývající členové ochranky rychle určili, odkud rána vyšla, přeběhli přes ulici a vstoupili do domu, na jehož střeše se střelec krčil.

Když z bočního vchodu nemocnice vyběhli tři další povstalci, atentátník odložil pušku a sledoval, jak auto s Chálidem Muratem zařadilo zpátečku. Dole za sebou slyšel dupání Čečenců do schodů vedoucích na jeho bidýlko. Bez známky spěchu si na boty nasadil hřeby z titanu a korundu. Pak pozvedl lehký samostříl a vystřelil do sloupu osvětlení těsně za prostředním autem lano. Zatáhl a přesvědčil se, že je dostatečně napjaté. Křičící hlasy ho doháněly. Vzbouřenci dorazili do nejvyššího patra domu.

Transportér byl nyní obrácen čelem k němu. Šofér se zoufale snažil objet obří kusy betonu, žuly a kamení rozmetané výbuchem po okolí. Vrah zahlédl jemný třpyt dvou tabulí tvořících čelní sklo. To byl jeden z problémů, které ještě Rusům zbývalo vyřešit: neprůstřelné sklo bylo tak těžké, že se muselo montovat po částech. A jediným zranitelným místem transportéru byl právě pás kovu mezi oběma tabulemi.

Uchopil pevné kovové oko na své vestě a připnul se k napjatému lanu. Za zády slyšel, jak rebelové třicet metrů opodál vpadli do dveří a vstoupili na střechu. Když ho spatřili, rozběhli se k němu a chtěli po něm střílet, ale při tom zavadili o nenápadný nástražný drát. Okamžitě je pohltila bouřlivá detonace posledního balíčku trhaviny C4, který atentátník nalíčil předchozí noci.

Ani se neotočil, aby se podíval na další masakr, který způsobil. Chladnokrevně vyzkoušel lano a pak se vrhl ze střechy. Jak svištěl dolů, zvedl nohy a namířil je na dělicí pruh mezi neprůstřelnými čelními skly auta. Jestli jen o kousek mine, středový pás odolá a on si dost možná zlomí nohu.

Silný náraz mu projel od chodidel až k páteři, hřeby z titanu a korundu však zmačkaly kov jako plechovku a tabule skla, jež náhle ztratily oporu, se zbortily dovnitř. Útočník prolétl do interiéru vozidla a vzal s sebou většinu čelního skla. Jeho kus zasáhl řidiče do krku a téměř mu odtál hlavu. Vrah se otočil doleva. Strážce na předním sedadle byl zbrocený šoférovou krví. Sahal po zbrani, než však stačil vystřelit, zabiják mu svýma silnýma rukama sevřel hlavu a zlomil vaz.

Zbylí dva ochránci na sklopných sedadlech hned za řidičem spustili divokou palbu, útočník se ovšem schoval za jejich kolegu se zlomeným vazem. Zpoza provizorního štítu opětoval střelbu strážcovou zbraní. Byl přesný: oba muže zasáhl přímo do čela.

Zbýval už jen Chálid Murat. Čečenský vůdce, jehož tvář se zkřivila v nenávistnou masku, vykopl dveře a rozkřičel se na své muže. Atentátník se na něho vrhl a třásl jeho mohutným tělem jako hadrovou panenkou. Murat klapal čelistmi se zoufalstvím raněného zvířete, div mu neukousl ucho. Zabiják však klidně a rozvážně sevřel krk čečenského vůdce, rozkošnicky se mu zadíval do očí a pak vrazil palec do prstencové chrupavky ve spodní části hrtanu. Muratovo hrdlo okamžitě zalila krev, která ho dusila a zbavovala veškeré síly. Jeho ruce mlátily kolem a sápaly se po vrahově tváři a hlavě. Marně. Murat se topil ve své vlastní krvi. Jeho plíce se po chvíli naplnily, dech byl náhle přerývaný a těžkopádný. Čečenec začal zvracet krev a obrátil oči v sloup.

Vrah pustil ochablé tělo, přelezl zpátky na přední sedadlo a vyhodil řidičovu mrtvolu ze dveří. Zařadil rychlost a šlápl na plyn dřív, než zbytek rebelů stačil zareagovat. Vozidlo vyrazilo kupředu jako dostihový kůň ze startovacího boxu, vřítilo se mezi sutiny a vzápětí zapadlo do jámy, kterou ve vozovce vyhloubily výbušniny.

Pod úrovní ulice vrah přeřadil a hnal transportér stísněným kanálem na dešťovou vodu, který Rusové rozšířili, aby tudy mohli podnikat tajné útoky proti pevnostem vzbouřenců. Kovové nárazníky co chvíli škrtaly o zakřivené betonové stěny, až od nich létaly jiskry. Přes to všechno byl v bezpečí. Jeho plán skončil přesně tak, jak začal: s obdivuhodnou hodinářskou přesností.

Po půlnoci se zhoubná mračna rozestoupila a konečně odhalila měsíc. Ovzduší obtěžkané drobnými úlomky mu propůjčovalo červenavou záři a jeho jasné světlo občas narušily plameny stále hořících ohňů.

Uprostřed ocelového mostu stáli dva muži. Na hladině líné řeky tekoucí pod nimi se zrcadlily zuhelnatělé pozůstatky nekonečné války. „Hotovo,“ řekl první. „Chálid Murat byl zavražděn způsobem, který vyvolá tu největší odezvu.“

„Nic jiného jsem ani nečekal, Cháne,“ odtušil druhý. „Za svou vynikající pověst do značné míry vděčíš úkolům, které jsem ti zadal.“ Byl o dobrých deset centimetrů vyšší než zabiják, měl široká ramena a dlouhé nohy. Jediná věc, která poněkud kazila jeho dokonalý vzhled, byla podivně hladká kůže bez jediného vousu či chloupku na levé straně tváře a krku. Čišelo z něj charizma rozeného vůdce, s nímž si není radno zahrávat. Zjevně se uměl pohybovat po palácích mocných a na veřejných shromážděních stejně jako v nebezpečných zadních uličkách.

Chán stále v duchu viděl oči umírajícího Murata. Ten pohled byl u každé oběti jiný. Chán časem přišel na to, že život každého člověka je jedinečný, a i když všichni hřeší, na každého tyto hříchy působí jinak. Jeho oběti se od sebe lišily jako struktura sněhové vločky, jež se také nikdy neopakuje. Co vlastně vyzařovalo z Murata? Strach to nebyl. Ohromení? Ano. A také vztek, ale ještě něco většího a hlubšího – lítost, že odchází od nedokončeného životního díla. Poslední pohled umírajícího nelze nikdy beze zbytku pochopit, pomyslel si Chán. Toužil vědět, zda v něm byl i pocit zrady. Měl Murat tušení, kdo nařídil jeho likvidaci?

Podíval se na Stěpana Spalka, který držel obálku plnou peněz.

„Tvoje odměna,“ pravil Spalko. „Plus prémie.“

„Prémie?“ Téma peněz vrátilo Chána opět do přítomnosti. „O prémii nepadlo ani slovo.“

Spalko pokrčil rameny. Jeho tvář i krk se krvavě zaleskly v záři narudlého měsíce. „Chálid Murat byl pětadvacátou zakázkou, kterou jsi ode mě dostal. Můžeš to brát třeba jako dárek k jubileu.“

„Jste velice velkorysý, pane Spalko.“ Chán obálku schoval, aniž by se do ní podíval. Kdyby tak učinil, bylo by to krajně nezdvořilé.

„Kolikrát jsem tě žádal, abys mi tykal. Jmenuju se Stěpan. Já ti přece taky tykám.“

„To je něco jiného.“

„Jak to?“

Chán stál strnule jako sloup a znovu vzýval ticho. Hromadilo se v něm a díky tomu náhle vypadal vyšší a mohutnější.

„Já se vám nemusím zpovídat, pane Spalko.“

„Ale no tak, no tak,“ mírnil ho Spalko. „My přece zdaleka nejsme cizí lidé. Spojuje nás to nejdůvěrnější tajemství.“

Ticho se stupňovalo. Noční oblohu kdesi na předměstí Grozného ozářila exploze a k jejich uším dolétla střelba připomínající třaskání dětských bouchacích kuliček.

Chán konečně promluvil: „V džungli jsem se naučil dvě hlavní zásady. Za prvé, věřit jen sám sobě. A za druhé, všímat si i těch nejdrobnějších obyvatel civilizace. Člověk musí poznat, kde je jeho místo, to je totiž jediná věc, která ho dělí od anarchie džungle.“

Spalko si ho hodnou chvíli měřil. V Chánových očích se odrážela mihotavá záře vzdálené přestřelky, jež mu propůjčovala divošský výraz. Spalko si ho představil samotného v džungli jako oběť cizí hamižnosti a nelítostné krutosti. Džungle jihovýchodní Asie byly uzavřeným světem. Nebezpečnou barbarskou oblastí, kde platily podivné zákony. Skutečnost, že v ní Chán nejen přežil, ale dokázal se i prosadit, byla pro Spalka velkou záhadou, jíž zatím nemohl přijít na kloub.

„Rád bych, abychom byli víc než jen obchodník a klient.“

Chán zavrtěl hlavou. „Smrt má zvláštní vůni. Cítím ji z vás.“

„To já z tebe taky.“ Do Spalkova výrazu se vkradlo pousmání. „Takže souhlasíš, že je mezi námi něco zvláštního.“

„Oba máme svá tajemství,“ odpověděl Chán.

„Uctíváme smrt a chápeme, v čem spočívá její moc.“ Spalko souhlasně pokýval hlavou. „Mám, o co jsi mě žádal.“ Zvedl černé desky.

Chán se na okamžik zadíval Spalkovi do očí. Díky svému zjitřenému vnímání v nich zaznamenal lehký nádech blahosklonnosti, pro kterou nenacházel omluvu. Jak byl dávno naučený, jen se té urážce pousmál a zlost skryl za neproniknutelnou masku své tváře. Další ponaučení, které si odnesl z džungle: zbrklá reakce často vede k nevratným chybám. Úspěšná msta se může zrodit teprve ve chvíli, kdy horká hlava vychladne. Vzal desky a dychtivě je otevřel. Uvnitř našel jediný list se třemi hustě napsanými odstavci textu a fotografií pohledné mužské tváře. Pod podobenkou stálo jméno: David Webb. „Nic víc?“

„To je všechno, co jsme dali dohromady z mnoha zdrojů. Další informace o něm nikdo nemá.“ Spalko mluvil plynule a Chán poznal, že si tu odpověď předem nacvičil.

„Ale je to on.“

Spalko přikývl.

„Určitě?“

„Zcela jistě.“

Soudě podle stále většího jasu střelba zesílila. Bylo slyšet minomety skrápějící okolí svým ohnivým deštěm. Měsíc získal ještě temnější rudý odstín.

Chán přimhouřil oči a pomalu sevřel pravou ruku v pěst. Cloumala jím nenávist. „Nikdy jsem po něm nenašel ani stopu. Myslel jsem, že je mrtvý.“

„Ale to on svým způsobem je,“ odtušil Spalko.

O chvíli později sledoval, jak Chán odchází po mostě. Vytáhl cigaretu, zapálil si, nasál kouř do plic a pozvolna ho vypustil. Když Chán zmizel v temnotách, Spalko vytáhl mobilní telefon a navolil číslo do zámoří. Hlasu, který se ozval, stroze oznámil: „Má ten materiál. Je všechno připraveno?“

„Ano, pane.“

„Dobře. O půlnoci vašeho času zahájíte operaci.“

ČÁST PRVNÍ

1

David Webb, profesor lingvistiky na Georgetownské univerzitě, kráčel pod tíhou hromady neopravených seminárních prací po zatuchlých zadních chodbách ohromné Healyho koleje. Mířil do kanceláře šéfa katedry Theodora Bartona a měl zpoždění, tudíž to vzal svou oblíbenou zkratkou přes úzké temné průchody, o nichž vědělo jen málo studentů.

Webbův život poklidně plynul za hranicemi akademické půdy. Jeho rok určovaly jednotlivé semestry. Tuhá zima, kdy to všechno začínalo, posléze neochotně ustoupila váhavému jaru a poslední týdny druhého semestru byly ve znamení vedra a vysoké vlhkosti. Část jeho já, která vzpomínala na někdejší život v tajných službách americké vlády a udržovala přátelský styk s bývalým řídicím důstojníkem Alexandrem Conklinem, však s tímto poklidem vytrvale zápasila.

Už se chystal zahnout za roh, když uslyšel zvýšené hlasy, uštěpačný smích a po stěně se rozběhly zlověstné stíny.

„Ty jeden zasranej rákosníku, my ti ten tvůj žlutej mozek vyrazíme z palice!“

Bourne složil hromádku papírů na zem a rozběhl se za roh. V příští chvíli spatřil tři mladé černochy v kabátech až po kotníky, kteří výhružně obstoupili jakéhosi Asijce a přitlačili ho ke zdi chodby. Měli zvláštní postoj: nohy mírně pokrčené v kolenou a volně svěšené ruce, které se jemně kývaly, takže jejich těla vypadala jako tupé a surové zbraně, odjištěné a připravené k útoku. Webb si s úlekem uvědomil, že obětí je jeho oblíbený student Rongsey Siv.

„Slyšíš, rákosníku?“ zavrčel jeden z agresorů, šlachovitý výrostek s bezohledným a omámeným výrazem ve zpupné tváři. „Přišli jsme si pro zboží, který by se dalo vyměnit za cingrlátka.“

„Cingrlátek není nikdy dost,“ přidal se jiný s orlem vytetovaným na tváři a otočil tam a zpět velkým hranatým prstenem, jedním z mnoha, které měl na pravé ruce. „Nebo snad nevíš, o čem mluvím, žlutá hubo?“

„Jo, žluťáku,“ řekl ten zfetovaný s vyvalenýma očima. „Netvař se jako neviňátko.“

„Chce se bránit,“ zavrčel mladík s potetovanou tváří a naklonil se k Rongseyovi. „Co jako hodláš dělat, srovnáš nás jako bojovník kung-fu?“

Chraptivě se rozesmáli a naoko kopali směrem k Rongseyovi, který se ještě víc přikrčil ke stěně.

Třetí černoch, svalnatý a zavalitý, vytáhl z bohatých záhybů dlouhého kabátu baseballovou pálku. „Tak dost. Pracky nahoru, žlutá hubo. Zpřelámeme ti hnáty.“ Plácl si pálkou do dlaně. „Chceš to najednou, nebo postupně?“

„Hej,“ vykřikl zfetovaný černoch, „ten si vybírat nebude.“ Vytáhl vlastní pálku a výhružně přistoupil k Rongseyovi.

Když omámený mladík švihl pálkou, Webb zasáhl. Byli tak zabraní do svých špinavých hrátek a jeho příchod byl tak neslyšný, že si ho všimli až na poslední chvíli.

Webb levou rukou zachytil feťákovu pálku, která už se skláněla k Rongseyově hlavě. Potetovanec po Webbově pravici hlasitě zaklel a vymrštil ruku zaťatou v pěst, z níž trčely prsteny s ostrými hranami mířícími na profesorova žebra.

V té chvíli vystoupila z temného zákoutí Webbovy hlavy osobnost Jasona Bournea a pevně se chopila vlády. Webb bicepsem odrazil ránu tetovaného útočníka, udělal krok dopředu a vrazil mu loket do hrudi. Mladý muž se skácel k zemi a bolestí se chytil za prsa.

Třetí zabiják, větší než jeho dva kolegové, cosi zamumlal, odhodil pálku a vytasil vystřelovací nůž. Vrhl se na Webba, ten však neuhnul a ostře ho sekl do vnitřní strany zápěstí. Nůž spadl na podlahu chodby a odlétl pryč. Webb zahákl levou nohu za soupeřův kotník a trhl. Velký rváč padl na záda, převalil se a odlezl po čtyřech.

Bourne vytrhl baseballovou pálku ze sevření zfetovaného zabijáka. „Ty zkurvenej fízle,“ zamumlal gangster. Zornice měl rozšířené a rozostřené vlivem drog. Vytáhl zbraň – levnou a běžně dostupnou pistoli – a namířil na Webba, který však se smrtící přesností máchl pálkou a zasáhl ho mezi oči. Feťák zavrávoral, vykřikl a zbraň upustil.

V tu chvíli vyběhli zpoza rohu dva členové univerzitní ochranky, které zburcoval hluk potyčky. Prohnali se kolem Webba a s dusotem spěchali za rváči, kteří bez pozdravu prchli podpírajíce svého zfetovaného druha. Prolétli zadními dveřmi budovy do jasného odpoledního slunce se strážnými v patách.

Navzdory zásahu ochranky Webb cítil, že mu v těle plane Bourneova touha pronásledovat vrahy. Jak rychle procitla z dřímoty a jak snadno ho dokázala opanovat! Nebylo to proto, že to sám chtěl? Webb se zhluboka nadechl, trochu se vzpamatoval a obrátil se čelem k Rongseyovi Sivovi.

„Pane profesore!“ rozkašlal se Rongsey. „Nevím, jak…“ Působil hodně přepadle. Jeho velké černé oči ukryté za skly brýlí byly otevřené dokořán. Jinak se jako obvykle tvářil netečně, avšak v těch očích Webb viděl všechen strach světa.

„Už je po všem.“ Webb vzal Rongseye kolem ramen. Měl pro kambodžského uprchlíka slabost, která teď opět prosákla jeho zdrženlivou profesorskou maskou. Nemohl si pomoci. Rongsey se musel vypořádat s velkou nepřízní osudu – za války přišel skoro o celou rodinu. On i Webb se svého času pohybovali po stejných jihoasijských džunglích, a ať se Webb snažil sebevíc, nedokázal se ze spárů toho horkého a vlhkého světa nikdy docela vymanit. Bylo to jako úporná horečka, která se neustále vrací. Webb pocítil záchvěv vzpomínky, jako by snil s otevřenýma očima.

„Loak soksapbaee chea tay?“ Jak ti je? zeptal se khmersky.

„Nic mi není, pane profesore,“ odvětil Rongsey stejným jazykem. „Ale pořád ne… Chci říct, jak jste…?“

Nepůjdeme ven?“ navrhl Webb. Věděl, že schůzku s Bartonem už nestihne, ale bylo mu to úplně jedno. Shrábl ze země vystřelovací nůž i pistoli. Když kontroloval její mechaniku, úderník se zlomil. Vyhodil nepoužitelnou zbraň do koše, ale nůž si zastrčil do kapsy.

Za rohem mu Rongsey pomohl s rozsypanými seminárními pracemi. Pak mlčky vykročili chodbami, které se směrem k čelu budovy stále víc zaplňovaly. Webb znal zvláštní povahu tohoto ticha, hustou tíhu času, který se po prožitém násilí jen pozvolna vrací k normálu. Něco podobného poznal kdysi v džungli. Podivné a znepokojivé však bylo, že nyní se podobná situace odehrála na rušné akademické půdě.

Když vyšli z chodby, přidali se k houfu studentů tlačících se hlavními dveřmi do Healyho koleje. Hned za vchodem se uprostřed podlahy leskl posvátný znak Georgetownské univerzity. Valná většina studentů ho obcházela, školní legenda totiž pravila, že ten, kdo na něj šlápne, nikdy nedostuduje. Rongsey patřil k těm, kteří se znaku obloukem vyhýbali, avšak Webb prošel bez sebemenších výčitek přímo jeho středem.

Venku je přivítalo bledé jarní slunce a vzduch s nádechem pučících květů. Před sebou měli stromy a staré nádvoří, za nimi se tyčila mohutná budova Healyho koleje s impozantní georgiánskou cihlovou fasádou, vikýři z devatenáctého století a břidlicovou střechou, nad níž se tyčila šedesát metrů vysoká věž s hodinami.

Kambodžan se otočil k Webbovi. „Pane profesore, děkuji vám. Kdybyste nepřišel…“

„Rongseyi,“ odpověděl Webb vlídně, „nechcete si o tom promluvit?“

Studentovy oči byly temné a neprostupné. „Co se k tomu dá říct?“

„To záleží na vás.“

Rongsey pokrčil rameny. „Já to přežiju, pane profesore. Opravdu. Nebylo to poprvé, kdy mi někdo nadával.“

Webb chvíli stál, hleděl na Rongseye a přitom ho náhle zaplavil takový nával citu, až ho začaly pálit oči. Chtěl toho chlapce vzít do náruče, přitisknout ho k sobě a slíbit mu, že už se mu nikdy nestane nic zlého. Věděl však, že Rongsey by to gesto vzhledem ke své buddhistické průpravě nepřijal. Kdoví, co se odehrávalo pod tou jeho neprostupnou slupkou. Webb už viděl řadu lidí podobných Rongseyovi, kteří kvůli válce a nesnášenlivosti mezi kulturami zažili zabíjení, či dokonce zhroucení celých civilizací, což si většina Američanů vůbec nedokázala představit. Cítil s ním silnou spřízněnost, citové pouto, jež podbarvovala strašlivá bolest vycházející z rány v jeho nitru, která se nikdy úplně nezahojí.

Oba zřejmě prožívali stejné duševní pohnutí, ale neodhodlali se to vyřknout nahlas. Rongsey profesorovi s mírným a téměř smutným úsměvem znovu zdvořile poděkoval a pak se rozloučili.

Webb stál osamoceně mezi studenty a učiteli spěchajícími kolem, a přece věděl, že není tak docela sám. Přes veškeré jeho úsilí se o slovo znovu hlásila agresivní osobnost Jasona Bournea. Pomalu a zhluboka dýchal, usilovně se soustředil a s pomocí duševních technik, které ho naučil přítel psychiatr Mo Panov, se snažil potlačit bourneovskou stránku své osobnosti. Nejdřív se zaměřil na okolí, na modré a zlatavé odstíny jarního odpoledne, na šedivý kámen a červené cihly budov kolem nádvoří, na procházející studenty, na usměvavé tváře dívek, na smích chlapců a vážné rozhovory profesorů. Vstřebával každý prvek v jeho celistvosti a pokoušel se zakotvit v daném čase a místě. Teprve poté mohl obrátit myšlenky do svého nitra.

Před dávnými lety pracoval pro zahraniční službu v Phnompenhu. Tehdy byl ženatý, ale ne se svou současnou manželkou Marií, nýbrž s Thajkou jménem Dao. Měli spolu dvě děti, Joshuu a Alyssu, a bydleli v domě na břehu řeky. Amerika válčila se Severním Vietnamem, ale boje se přelily i do sousední Kambodže. Jednou odpoledne, když byl v práci, se jeho bližní koupali v řece, kde je zastihla palba z letadla. Všichni zemřeli.

Webb tenkrát málem zešílel žalem. Nakonec prchl ze svého domu i z Phnompenhu do Saigonu a stal se z něho muž bez minulosti i budoucnosti. Byl to Alex Conklin, kdo vysvobodil zkroušeného a zhrouceného Davida Webba ze saigonských ulic a vychoval z něj prvotřídního tajného agenta. V Saigonu se Webb naučil zabíjet, obracet nenávist k sobě samotnému směrem ven a vylévat si vztek na jiných. Když se z jednoho člena Conklinovy skupiny, odbojného ztroskotance Jasona Bournea, vyklubal nasazený špion, Webb ho osobně popravil. Bourneova totožnost se mu časem začala zajídat, musel však uznat, že mu často posloužila jako záchranné lano. Jason Bourne zachránil Webbovi život tolikrát, že to snad ani nedokázal vyčíslit. Byla by to celkem zábavná myšlenka, kdyby to nebyla pravda.

Po letech, když už se oba vrátili do Washingtonu, mu Conklin svěřil dlouhodobý úkol. Stal se v podstatě spícím agentem a převzal jméno Jasona Bournea, dávno zemřelého muže, na kterého všichni zapomněli. Tři roky žil Webb jako Bourne a proměnil se v zabijáka mezinárodního formátu, který měl za úkol dopadnout nepolapitelného teroristu.

Ve francouzském Marseille však jeho akce ztroskotala: postřelili ho a shodili do temných vod Středozemního moře. Všichni ho pokládali za mrtvého, ale posádka rybářské bárky ho naštěstí vytáhla z vody a předala ho do péče lékaře, který sice hodně pil, ale pomohl mu k návratu do života. Jediný problém byl, že v šoku z blízkosti smrti ztratil paměť. Pozvolna se mu pak vrátily vzpomínky na Bournea, ale až mnohem později si s pomocí své nastávající Marie konečně uvědomil, že je ve skutečnosti David Webb. V té době však už v něm osobnost Jasona Bournea byla příliš zakořeněná, příliš silná a příliš úskočná, než aby se dala vymýtit.

Následkem toho se z něj stali dva lidé: David Webb, profesor jazykovědy s novou ženou a posléze i dvěma dětmi, a Jason Bourne, agent vycvičený Alexem Conklinem ve špičkového špiona. Vždy když se Conklin ocitl v úzkých, povolal Bournea do služby a David Webb mu neochotně vyhověl. Pravdou však bylo, že Webb bourneovskou stránku své osoby často nedokázal ovládat. To, co se právě stalo s Rongseyem a třemi pouličními rváči, bylo dostatečným důkazem. Bourne znal způsob, jak si prorazit cestu na povrch, a Webb mu v tom neuměl zabránit ani přes veškerou práci, kterou s Panovem udělali.

Chán z druhé strany nádvoří sledoval, jak se David Webb baví s tím kambodžským studentem, a pak zamířil do budovy úhlopříčně naproti Healyho koleji a vyšel po schodech do druhého patra. Byl oblečen podobně jako všichni studenti. Vypadal mladší než na svých dvacet sedm let a nikdo o něj ani nezavadil pohledem. Měl na sobě khaki kalhoty, džínovou bundu a na zádech naditý batůžek. Vykročil chodbou kolem dveří do jednotlivých tříd a díky teniskám na nohou ho nebylo vůbec slyšet. V duchu si představil nádvoří z výšky. Znovu propočítával úhly a bral v úvahu vzrostlé stromy, jež by mu mohly zakrýt výhled na zamýšlený terč.

Zastavil se před šestými dveřmi, z nichž k němu dolehl hlas jakéhosi profesora. Hovor o etice vyvolal na jeho tváři ironický úsměv. Podle jeho zkušeností – a ty byly velké a pestré – byla etika stejně mrtvá a zbytečná jako latina. Přešel k další třídě, o níž si dopředu zjistil, že bude prázdná. Vstoupil dovnitř.

Chvatně za sebou zavřel a zamkl, vykročil k řadě oken s výhledem na nádvoří, jedno z nich otevřel a dal se do díla. Z batohu vytáhl odstřelovací pušku SVD Dragunov ráže 7.62 mm se sklopnou pažbou. Připojil ke zbrani optiku a opřel ji o parapet. V hledáčku našel Davida Webba, který nyní stál sám na druhé straně dvorany před Healyho kolejí. Hned vlevo od něj se tyčily stromy. Každou chvíli ho zakryl některý z kolemjdoucích studentů. Chán zhluboka nabral vzduch do plic a pomalu vydechl. Namířil Webbovi na hlavu.

Webb zavrtěl hlavou, aby se zbavil dotírajících vzpomínek na časy minulé, a znovu se soustředil na bezprostřední okolí. Listí pozlacené sluncem šustilo v sílícím větru. Nedaleko od něj se dívka tisknoucí k hrudi knihy zasmála jakémusi vtipu. Z otevřeného okna vylétl úryvek jakési populární písničky. Webb stále přemýšlel o věcech, které chtěl Rongseyovi říct, a právě se chystal vstoupit na hlavní schodiště Healyho koleje, když mu u ucha zaznělo jemné plivnutí. Instinktivně se stáhl do kropenatých stínů pod stromy.

Střílejí po tobě! křikl na něj Bourneův důvěrně známý hlas, který se vynořil z jeho mysli. Dělej něco! A Webbovo tělo jej poslechlo a uskočilo. V příštím zlomku vteřiny rozčísla kůru stromu těsně vedle jeho obličeje další střela, díky tlumiči téměř neslyšná.

Vynikající střelec. Webb se ocitl v ohrožení, a tak jeho mozek začaly zaplavovat Bourneovy myšlenky.

Před očima měl všední realitu, v duchu však viděl úplně jiný svět, ne hořící jako napalm. Svět Jasona Bournea – tajemný, výjimečný a nebezpečný. V jediném okamžiku, který se dal ohraničit úderem srdce, byl vyrván z každodenního života Davida Webba a odtržen od všech a všeho, co mu bylo drahé. Dokonce i náhodné setkání s Rongseyem jako by patřilo do zcela jiné doby. Stál za stromem, mimo zorný úhel odstřelovače, a špičkou ukazováku nahmatal stopu, kterou kulka zanechala v kmeni. Zvedl oči. Jason Bourne poté určil dráhu střely, jež vyšla z okna ve druhém patře budovy úhlopříčně přes nádvoří.

Všude kolem něj se hemžili studenti: procházeli se, povídali si, hádali se a debatovali. Samozřejmě si ničeho nevšimli, a pokud snad náhodou něco zaslechli, ty zvuky pro ně nic neznamenaly, takže je zase rychle pustili z hlavy. Webb vyšel ze svého úkrytu za stromem a chvatně se vmísil do hloučku studentů. Splynul s nimi a spěchal pryč, ale snažil se udržet jejich tempo. Poskytovali mu tu nejlepší možnou ochranu a zakrývali ho před pohledem profesionálního odstřelovače.

Zdálo se, jako by byl bdělý jen napůl, jako náměsíčný, který však všechno vidí a vnímá zjitřenými smysly. Patřilo k tomu i pohrdání běžnými smrtelníky, kteří obývali obyčejný svět. Mezi ně náležel i David Webb.

Po druhém výstřelu se Chán zahanbeně stáhl. Tohle se mu příliš často nestávalo. Jeho mozek pracoval na plné obrátky a vyhodnocoval situaci. Místo toho, aby zpanikařil a jako vyplašená ovce prchl do Healyho koleje, se Webb chladnokrevně uchýlil pod ochranu stromů, jež zastínily Chánovi výhled. To bylo velice překvapivé a navíc v příkrém rozporu s popisem muže ve Spalkově spisu. Jako by to však nestačilo, Webb s pomocí rýhy v kmeni vypočítal, odkud vyšla druhá střela, a teď v zákrytu studentů mířil právě k této budově. Jako by si řekl, že nejlepší obrana je útok.

Chán, mírně znepokojený nečekaným vývojem událostí, spěšně složil a schoval pušku. Webb se rychle blížil k domu, bude tady během pár minut.

Bourne se odpojil od proudu chodců a vběhl do budovy. Uvnitř vyběhl po schodech do druhého patra. Zabočil doleva. Sedmé dveře: školní třída. Chodbou bzučely hlasy studentů z celého světa – Afričanů, Asijců, Jihoameričanů i Evropanů. Každá tvář, kterou na sebemenší okamžik zahlédl, se obtiskla do paměti Jasona Bournea.

Tlumené klábosení studentů protkané náhlými výbuchy smíchu vůbec nenasvědčovalo tomu, že v bezprostřední blízkosti číhá nebezpečí. Jak se blížil ke dveřím do třídy, otevřel vystřelovací nůž, který předtím zabavil jednomu z mladíků, a sevřel pěsti tak, že čepel čněla jako bodec mezi jeho ukazovákem a prostředníkem. Jediným plavným pohybem otevřel dveře, vpadl v kotrmelcích dovnitř a přistál za těžkým dubovým stolem necelé tři metry od vchodu. Ruka třímající nůž mířila vzhůru; byl připraven na všechno.

Opatrně se zvedl. Až na křídový prach a ostrůvky slunečních paprsků na podlaze a stěnách zela třída prázdnotou. Chvíli stál a rozhlížel se s rozšířeným chřípím, jako by nasával pach odstřelovače a chtěl ho silou vůle přivolat zpátky. Přešel k oknům. Jedno bylo otevřené, čtvrté zleva. Zastavil se u něj a vyhlédl k místu pod stromem, kde ještě před chvílí postával a mluvil s Rongseyem. Zde tedy číhal odstřelovač. Bourne si dokázal představit, jak opírá hlaveň pušky o parapet, přikládá oko k silnému dalekohledu a hledí přes nádvoří. Hra světla a stínu, přecházející studenti, náhlé zasmání nebo výkřik. Prst rozvážně tisknoucí spoušť. Pal! Jedna rána, pak druhá.

Bourne se zadíval na okenní parapet. Rozhlédl se, vykročil ke kovovému žlábku, který se táhl pod tabulí, a nabral z něj trochu křídového prachu. Vrátil se k oknu a jemně sfoukl křídu z prstů na břidlicový rám oken. Neobjevil se ani jediný otisk. Parapet byl dokonale otřený. Klekl si, podíval se podél zdi pod oknem a pak na podlahu u svých nohou. Nic nenašel – žádný nedopalek, žádné vlasy, žádné prázdné nábojnice. Pečlivý zabiják zmizel stejně profesionálně, jak se objevil. Srdce mu bušilo jako divé a v hlavě měl zmatek. Kdo by ho, proboha, mohl chtít zabít? Jistě ne nikdo z jeho současného života. V něm měl asi největší spor před týdnem s Bobem Drakem, šéfem katedry etiky proslulým svou zálibou v nudném žvanění na libovolné téma, jež se dotýkalo jeho oboru. Ne, hrozba přicházela z Bourneova světa. V jeho minulosti by se jistě našla řada kandidátů, kolik z nich by však v nenápadném Davidu Webbovi dokázalo rozpoznat Jasona Bournea? Právě tahle otázka ho nejvíc znepokojovala. Jedna část jeho já se chtěla vrátit domů a probrat všechno s Marií, ta druhá však dobře věděla, že jedinou osobou, která mu může pomoci, je Alex Conklin. Muž, který Bournea vyčaroval doslova z ničeho, a proto nejlépe znal zákoutí jeho temné osobnosti.

Přešel k telefonu visícímu na zdi, zvedl sluchátko a naťukal předvolbu své fakulty. Když se dostal na vnější linku, vytočil soukromé číslo Alexe Conklina. Conklin, který už pro CIA pracoval jen na částečný úvazek, bude určitě doma. Bourne uslyšel obsazovací tón.

Mohl buď počkat, až Alex domluví – a jak ho znal, mohlo to znamenat půl hodiny i víc – nebo za ním jet domů. Otevřené okno jako by se mu škodolibě vysmívalo. Na rozdíl od něj přesně vědělo, co se tu odehrálo.

Vyšel ze třídy, zamířil ke schodišti a dal se dolů. Bezmyšlenkovitě si prohlížel lidi kolem sebe a snažil se mezi nimi najít někoho, koho míjel už cestou do posluchárny.

Chvatně prošel školním areálem až na parkoviště. Už se chystal nastoupit do auta, ale náhle si to rozmyslel. Provedl rychlou, ale důkladnou prohlídku vnějšku vozu i motoru a přesvědčil se, že s nimi nikdo nepovolaný nemanipuloval. O něco klidnější pak vklouzl za volant, otočil klíčkem v zapalování a vyrazil pryč od univerzity.

Alex Conklin bydlel na venkovském statku ve městě Manassas ve státě Virginia. Když Webb dojel na okraj Georgetownu, nebe získalo temnější odstín. Kolem panovalo strašidelné ticho, jako by snad krajina, kterou projížděl, tajila dech.

Stejně jako Bourne, i Webb měl Conklina rád i nerad. Byl to otec, zpovědník, tajný komplic i vykořisťovatel. Alex Conklin byl strážcem klíčů k Bourneově minulosti. Potřeboval si s ním nutně promluvit, jelikož Alex byl jediným člověkem, který mohl vědět, jak by někdo mohl vypátrat Jasona Bournea na půdě Georgetownské univerzity.

Město postupně nechal za sebou, a když dojel na virginský venkov, nejjasnější část dne už uplynula. Slunce zahalily husté hradby mraků a po zelených kopcích se proháněly poryvy větru. Webb šlápl na plyn, vůz poskočil dopředu a velký motor zaburácel.

Když projížděl klopenými zatáčkami místní silnice, náhle si uvědomil, že už přes měsíc nebyl u Moa Panova. Tento psycholog CIA, jehož mu doporučil Conklin, se snažil napravit Webbovu pošramocenou psychiku, nadobro potlačit Bourneovu osobnost a pomoci Webbovi navrátit skryté vzpomínky. Díky jeho metodám Webb skutečně našel celé kusy paměti, které pokládal za tracené, ale náhle mu vpluly zpět do vědomé mysli. Byla to však svízelná, vyčerpávající práce a ke konci semestru, kdy se jeho život stával nesnesitelně hektickým, se občas stávalo, že sezení u Panova musel vynechat.

Odbočil z hlavní silnice a po obyčejné asfaltové cestě zamířil a severozápad. Proč mu Panov vytanul na mysli právě v tuto chvíli? Bourne se dávno naučil věřit svým smyslům a intuici. To, že se mu Mo tak znenadání zjevil, cosi znamenalo. Jaký význam pro něj Panov vlastně měl? Paměť, to jistě, ale co dál? přemítal Bourne. Při posledním setkání se spolu bavili o tichu. Mo mu řekl, že ticho je při práci s pamětí užitečný nástroj. Lidská psychika potřebuje pořád nějakou činnost, a tak nemá ticho ráda. Pokud ovšem člověk dokáže navodit ve svém vědomí naprosté ticho, může ztracená paměť vyplout na povrch a vyplnit prázdný prostor. Fajn, uvažoval Bourne, ale proč mám zrovna v tuhle chvíli myslet na ticho?

Došlo mu to teprve tehdy, když odbočil na dlouhou, elegantně se vinoucí příjezdovou cestu ke Conklinovu domu. Odstřelovač použil tlumič, jehož hlavním účelem je ochránit střelce před pozorností okolí, má však i své nevýhody. U zbraně dlouhého dostřelu, jako kupříkladu té, kterou použil odstřelovač, významně snižuje přesnost střely. Správně měl mířit na Bourneovo tělo, kde byla mnohem větší pravděpodobnost zásahu, místo toho mu však zacílil na hlavu. Pokud měl odstřelovač v úmyslu Bournea zabít, nemělo to žádnou logiku. Možná se ho však pokoušel jen vyděsit a varovat. Neznámý střelec měl tedy vysoké sebevědomí a nepotřeboval se předvádět. Nezanechal po sobě žádný doklad svého mistrovství. Ale nedělal to všechno jen tak zbůhdarma – to bylo zcela jasné.

Bourne projel kolem křivé siluety jakési staré stodoly a pak přišly na řadu menší hospodářské stavby – kůlny, skladiště nářadí a tak podobně. Nakonec se před ním objevila hlavní budova. Stála uprostřed ztepilých bříz a modrých cedrů, jež tu rostly už téměř šedesát let, tedy desítky let před tím, než byl postaven kamenný dům. Statek dříve patřil dnes už zesnulému armádnímu generálovi zapletenému do přísně tajné a poněkud odpudivé činnosti. Díky tomu bylo sídlo i jeho bezprostřední okolí protkané podzemními chodbami s množstvím vchodů. Bourne si dokázal představit, jak asi Conklinovi tohle místo plné tolika tajemství vyhovuje.

Když zajel k domu, uviděl tam parkovat nejen Conklinův vůz BMW řady 7, ale vedle něj také jaguár patřící Panovovi. Kráčel po štěrkové cestičce a pocítil náhlou úlevu. Uvnitř ho čekali dva nejlepší přátelé, které na světě měl – oba svým způsobem strážci jeho minulosti. Společně rozluští tuto záhadu, jako už v minulosti vyřešili všechny ostatní. Vyšel na přední verandu a zazvonil. Nikdo neotevřel. Přitiskl ucho k leštěným týkovým dveřím a zaslechl hlasy. Vzal za kliku: nebylo zamčeno.

V hlavě se mu rozezněl alarm. Chvíli jen tak stál za pootevřenými dveřmi a poslouchal dění uvnitř domu. Byli sice na venkově, kde zločinnost v podstatě neexistovala, ale zvyk je železná košile. Přehnaná péče o bezpečnost by Conklinovi velela zamknout hlavní dveře, ať už byl doma či ne. Bourne vytasil vystřelovací nůž a vstoupil při plném vědomí toho, že by tam mohl číhat jeden z členů likvidační skupiny, která ho měla odstranit.

Předsíň ozářená lustrem vedla k širokému schodišti z leštěného dřeva stoupajícímu k ochozu, který se táhl po celé šířce vstupní haly. Vpravo se nacházela společenská místnost, vlevo útulnější obývací pokoj s barem a hlubokými koženými pohovkami. Hned za ním byla menší a intimnější místnost, z níž si Alex udělal pracovnu.

Bourne se vydal za hlasem do obýváku. Na velké televizní obrazovce stál sympatický komentátor CNN před hotelem Oskjuhlid. Podle doprovodné grafiky byl v islandském hlavním městě Reykjavíku. „…a všichni tady mluví o nadcházející schůzce šéfů vlád, která má na programu boj proti terorismu.“

V pokoji nikdo nebyl, ale na kávovém stolku stály dvě sklenky. Bourne jednu z nich zvedl a přičichl. Jednosladová whisky Speyside zrající v sudech z třešňového dřeva. Bohaté aroma Conklinovy oblíbené skotské ho poněkud zmátlo a přiválo mu na mysl vzpomínku na Paříž. Byl listopad a po Elysejských polích poletovaly ohnivé listy kaštanů. Díval se z okna kanceláře. Ta představa byla tak silná, že měl pocit, jako by vystoupil z vlastní kůže a skutečně se přenesl do Paříže, ale hned si připomněl pochmurnou skutečnost, že je v domě Alexe Conklina ve Virginii a něco tu nehraje. Ze všech sil se snažil udržet ostražitost a soustředění, avšak představa vyvolaná vůní ušlechtilé whisky byla mocnější a on tolik toužil poznat pravdu a zaplnit bílá místa ve vlastní paměti. A tak se ocitl zpět v té pařížské kanceláři. Komu patřila? Conklinovi ne, ten v Paříži nikdy žádnou kancelář neměl. Ta vůně…, někdo tam byl s ním. Otočil se a na zlomek vteřiny zahlédl povědomou tvář.

Násilím se odtrhl od myšlenek na minulost. Bylo šílené, že si na svůj předchozí život vzpomínal jen v občasných záchvěvech, ale po tom všem, co se stalo, i vzhledem k podezřelé situaci v domě, se teď v žádném případě nesměl rozptylovat. Copak mu to Mo říkal o spouštěcích podnětech? Mohlo jít o nějaký výjev, zvuk, vůni či pouhý dotyk, který nečekaně nastartoval vzpomínky a dal se k jejich obnově použít opakovaně. Teď však na nic takového nebyl čas. Teď potřeboval najít Alexe s Moem.

Podíval se dolů, uviděl na stolku malý poznámkový blok a zvedl ho. Byl prázdný: vrchní list kdosi vytrhl. Když však Bouřné zápisník mírně naklonil, všiml si jemných rýh. Někdo – zřejmě Conklin – si zapsal „NX 20“. Zastrčil si blok do kapsy.

„Odpočítávání tedy začalo. Za pět dnů se všichni dozvíme, jestli vznikne nový světový řád, v němž slušní lidé budou moci žít v míru a harmonii.“ Moderátor dál odříkával svůj text, který po chvíli plynule vystřídala reklama.

Bourne televizi dálkovým ovládačem vypnul a místností se rozhostilo ticho. Bylo možné, že se Conklin s Moem šli jen projít, což byl oblíbený způsob, jímž Panov během rozhovoru uvolňoval atmosféru, navíc měl určitě na paměti, že starému pánovi trocha pohybu neuškodí. Ale co ty odemčené dveře?

Bourne se vrátil stejnou cestou do předsíně a vyběhl po schodech nahoru. Obě ložnice pro hosty byly prázdné a nenesly žádné stopy nedávné lidské přítomnosti, totéž platilo i o koupelnách. Pokračoval tedy chodbou do Conklinova pokoje, spartánsky zařízeného, jak se slušelo na ostříleného vojáka. Postel byla malá a tvrdá jako prostá pryčna. Rozestlaná peřina jasně naznačovala, že tu Alex předchozí noci spal. Vzhledem k jeho příslovečnému tajnůstkářství se v místnosti nedalo najít téměř nic, co by vypovídalo o jeho minulosti. Bourne vzal do ruky fotografii ve stříbrném rámečku, která zachycovala ženu s dlouhými vlnitými vlasy, světlýma očima a škádlivým úsměvem. V pozadí rozeznává vznešené kamenné lvy fontány v Saint Sulpice. Paříž. Bourne vrátil snímek na místo a zkontroloval koupelnu. Nic zajímavého.

Když se vrátil dolů, dvě cinknutí z Conklinovy pracovny mu oznámila aktuální čas. Jejich zvonivý, melodický tón pocházel ze starožitných hodin ve tvaru lodě, v Bourneových uších však nečekaně získal zlověstný nádech. Zdálo se mu, jako by se údery hodin rozlily domem jako černá vlna, a srdce se mu překotně rozbušilo.

Prošel chodbou kolem kuchyně, do jejíchž dveří na okamžik strčil hlavu. Na sporáku stála čajová konvice, ale nerezové pulty byly dokonale čisté. Výrobník ledu v chladničce právě drtil zmrzlou vodu na kostky. A pak ji spatřil – Conklinovu vycházkovou hůl z leštěného jasanu se zakřivenou stříbrnou hlavicí. Po jedné ošklivé potyčce v zámoří Alex napadal na jednu nohu a nikdy nevycházel ven bez hůlky.

Vlevo od kuchyně se nacházela pracovna. Byla to rohová místnost obložená dřevem s výhledem na trávník ve stínu stromů, dlážděnou terasu s bazénkem a okraj smíšeného lesa, který se táhl po většině okolních pozemků. Bourne k ní s rostoucím pocitem naléhavosti zamířil. Hned ve dveřích zkoprněl.

Ještě nikdy si tak silně neuvědomoval svou duševní rozpolcenost, část jeho osobnosti se totiž jakoby postavila stranou a pro měnila se v nezávislého pozorovatele. Tento čistě analytický díl jeho mozku zaznamenal, že Alex Conklin i Mo Panov leží na barevném perském koberci. Z ran na hlavách jim vytekla krev, jež se vsákla do koberce a na některých místech se vylila i na leštěnou dřevěnou podlahu, kde utvořila loužičky. Čerstvá krev, dosud lesklá. Conklinovy zastřené oči byly obráceny ke stropu. Tvář měl brunátnou a plnou zlosti, jako by žluč, kterou dlouho držel hluboko ve svém nitru, nakonec vytryskla na povrch. Panov měl otočenou hlavu, jako by se ve chvíli napadení snažil ohlédnout. V obličeji měl vepsaný strach. V posledním okamžiku zřejmě spatřil přicházející smrt.

Alex! Mo! Ježíšikriste! Pohár citů náhle přetekl a Bourne klesl na kolena, ochromený šokem a hrůzou. Celý jeho svět se otřásl v základech. Alex a Mo jsou mrtví! Ačkoli měl před sebou strašlivé důkazy, nemohl tomu uvěřit. Už nikdy si s nimi nepopovídá, už se o ničem neporadí. Před očima se mu míhala změť obrazů se vzpomínkami na Alexe a Moa, na chvíle, které spolu strávili, na těžké doby plné nebezpečí a smrti, po kterých přicházelo uvolnění a útěcha v důvěrnosti, jež byla důsledkem společného ohrožení. Dva násilně ukončené životy, po nichž zůstaly jen hněv a strach. Dveře do jeho minulosti se s hrozivou konečností zabouchly. Bourne i Webb se utápěli v žalu. Bourne se však snažil vzpamatovat a zaplašit Webbovu hysterickou citlivost. Odmítal se podvolit slzám. Smutek byl luxusem, který si nemohl dovolit.

Pozorně si prohlížel místo činu, zapisoval si do mysli jednotlivé detaily a snažil se odhalit, co se tu vlastně stalo. Vykročil blíž a přitom si dával dobrý pozor, aby nešlápl do krve či jinak nenarušil místo činu. Alex i Mo byli zastřeleni, zřejmě z pistole ležící na koberci mezi nimi. Každý dostal jednu ránu. Byl to profesionální útok, nikoli náhodné vloupání. Bourneovo oko zachytilo odlesk mobilního telefonu v Alexově ruce. V době útoku asi zrovna s někým mluvil. Bylo to ve chvíli, kdy se mu Bourne marně snažil dovolat? Nedalo se to vůbec vyloučit. Podle vzhledu krve, bledosti těl i dosud chybějící mrtvolné strnulosti v prstech bylo jasné, že k vraždám došlo před necelou hodinou.

Do jeho myšlenek se začal vkrádat slabý zvuk z dáli. Sirény! Bourne vyšel z pracovny a rozběhl se k přednímu oknu. Příjezdovou cestou se blížila kolona policejních aut s blikajícími majáčky. Bourne se bez věrohodného alibi nacházel v domě s mrtvolami dvou zavražděných mužů. Padl do léčky. Zřetelně cítil, jak se kolem něj svírají čelisti důmyslně nastražené pasti.

2

Dílky skládanky do sebe v jeho mysli náhle zapadly. Výstřely, jež na něj mířily na univerzitě, ho neměly zabít, ale dostat na určené místo, přinutit ho zajít za Conklinem. Jenže Conklin i Mo už byli mrtví. Někdo tu však stále číhal, pozoroval a čekal na Bourneův příjezd, aby mohl zavolat policii. Stejný člověk, který na něj střílel u školy?

Bez rozmýšlení popadl Alexův telefon, vběhl do kuchyně, otevřel úzké dveře vedoucí na strmé schodiště do sklepa a nahlédl do dehtové černi. Slyšel praskot policejních vysílaček, chroupání štěrku a bušení na vstupní dveře. Ozvaly se přísné hlasy.

Bourne vykročil ke kuchyňským zásuvkám, po chvíli šátrání v nich našel Conklinovu baterku a zamířil do sklepa. Na okamžik se ocitl v naprosté temnotě. Koncentrovaný paprsek světla ozařoval schody pod jeho nohama. Chvatně sešel dolů obklopen pachem betonu, starého dřeva, laku a topného oleje. Pod schodištěm našel poklop a zvedl jej. Kdysi za jednoho zasněženého zimního odpoledne mu Conklin ukázal podzemní vchod, jímž generál chodíval na svou soukromou přistávací plochu pro vrtulníky. Bourne slyšel nad hlavou praskání prken. Policisté byli v domě. Možná už objevili mrtvoly. Tři auta, dva zabití muži. Nepotrvá dlouho a podle značky zjistí, že jeden z vozů patří jemu.

Sklonil se, vešel do nízké chodby a vrátil poklop na místo. Příliš pozdě si vzpomněl na sklenku, kterou předtím v domě zvedl. Až ji kriminalisté popráší, najdou moje otisky. Když si je spojí s mým autem zaparkovaným před domem…

Nemělo cenu o tom teď přemýšlet, musel jednat! Shrben postupoval těsným průchodem. Po třech metrech se prostor rozšířil, takže mohl jít normálně. Ve vzduchu opět visela vlhkost Odněkud zblízka slyšel pomalé odkapávání vody. Usoudil, že se dostal pod základy domu. Bourne přidal do kroku a po necelých třech minutách došel k dalšímu schodišti. Bylo kovové, patrně vojenské. Vyšel po něm a nahoře zatlačil ramenem do dalšího poklopu. Rázem ho obklopil čerstvý vzduch, pokojné tlumené světlo končícího dne a bzučení hmyzu. Ocitl se na okraji generálova heliportu.

Asfalt byl posetý větvičkami a kousky suchého dřeva. Zchátralá kůlna se šindelovou střechou hned vedle plochy nyní sloužila jako obydlí mývali rodince. Místo působilo zcela opuštěným dojmem. Heliport však nebyl jeho cílem. Otočil se k němu zády a ponořil se do hustého borového lesa.

Měl v úmyslu obejít dům velkým obloukem přes celý pozemek a dostat se na silnici dostatečně daleko od kordonu, jímž policie uzavřela statek. Nejdřív se však potřeboval dostat k potoku protínajícímu polnosti a lesy. Věděl, že nepotrvá dlouho a policie nasadí psy. Na suché zemi nevyhnutelně zanechával svůj pach, ale v tekoucí vodě by psi stopu ztratili. Propletl se trnitým mlázím na malý pahorek, zastavil se mezi dvěma cedry a napjatě poslouchal. Bylo pro něj životně důležité zapsat si do mozku všechny běžné ruchy zdejšího prostředí, aby pak okamžitě dokázal rozeznat zvuky vetřelce. Dobře si uvědomoval, že nepřítel je s největší pravděpodobností někde blízko. Vrah jeho dvou přátel, pevných sloupů, o které se opíral jeho starý život. Touha toho nepřítele vypátrat ležela na jedné misce vah, na druhé byla potřeba vyváznout ze spárů policie. Bourne si strašně přál dopadnout vraha, ale zároveň věděl, že musí uniknout policejním silám dřív, než obsadí celé okolí.

Když Chán vstoupil do hustého lesa u statku Alexandra Conklina, zmocnil se ho pocit, jako by se vrátil domů. Nad hlavou se mu uzavřela tmavě zelená klenba a pokryla všechno kolem předčasným soumrakem. Kdesi nahoře mezi větvemi probleskovalo slunce, tady dole však bylo všechno temné a ponuré. Ideální podmínky pro stopování kořisti. Jel za Webbem od univerzity až ke Conklinovu domu. O Alexandru Conklinovi už během své kariéry slyšel a znal ho jako legendárního mistra špionáže. Vrtalo mu však hlavou, proč sem David Webb přijel. Odkud Conklina vůbec znal? A jak to, že se tu pár minut po něm vyrojilo tolik policistů?

Z dálky zaslechl štěkot: policie asi vypustila pátrací psy. Vpředu viděl Webba, který se lesem pohyboval, jako by to tam dobře znal. Další otázka bez jasné odpovědi. Chán s Webbem srovnal krok a uvažoval, kam asi míří. Pak zaslechl zurčení potůčku a došlo mu, co má jeho kořist za lubem.

Chán spěchal dál a dorazil k potoku dřív než Webb. Věděl, ž jeho oběť půjde po proudu, dál od blížících se psů. Vtom spatřil mohutnou vrbu a po tváři se mu rozlil úsměv. Statný strom se sít svěšených větví byl přesně tím, co v danou chvíli potřeboval.

Mezi stromy probleskovaly ohnivé jehličky ranních červánků a Bourneovi padly do oka krvavé skvrny, které křiklavě lemovaly okraje listů.

Na druhé straně se pahorek strmě svažoval a cesta byla stálí kamenitější. Bourne zachytil jemné bublání nedalekého potoka a co nejrychleji za ním vyrazil. Jarní tání doprovázely častější deště, bystřina byla proto poměrně rozvodněná. Bez váhání vstoupil do mrazivé vody a začal se brodit po proudu. Čím déle zůstane ve vodě, tím lépe, jelikož psi ztratí jeho pach a budou zmatení. A čím dál z potoka vyleze, tím hůře ho psi znovu zavětří.

Věděl, že je alespoň na chvíli v bezpečí, a tak začal myslet na svou ženu Marii. Potřeboval jí o sobě dát vědět. Jít domů nyní nemohl. Kdyby to udělal, vystavil by rodinu bezprostředními ohrožení. Ale musel se s ní spojit a varovat ji. Bylo jasné, že ho agenti CIA budou hledat doma, a když ho tam nenajdou, určitě Marii zadrží a budou se jí vyptávat, kde je její muž. A musel počítat s ještě děsivější možností, že ten, kdo to na něj nastražil, se k němu pokusí dostat přes jeho nejbližší. Úzkostí se celý zpotil. Vytáhl Conklinův mobilní telefon, navolil Mariino číslo a napsal jí textovou zprávu. Tvořilo ji jediné slovo: Diamant. Bylo to smluvené heslo, které se mělo používat jen v krajní nouzi. Po jeho obdržení měla Marie vzít děti, okamžitě odejít do konspiračního bytu a tam v izolaci a bezpečí čekat, dokud jí Bourne nedá znamení, že je „čistý vzduch“. Alexův telefon zapípal a Bourne uviděl Mariinu odpověď: Opakuj prosím. Tohle si nedomluvili. Pak si však uvědomil, proč je zmatená. Kontaktoval ji z Alexova telefonu, nikoli ze svého. Znovu tedy napsal DIAMANT, tentokrát velkými písmeny. Mariina odpověď tentokrát zněla: HODINY. Bourne úlevně vydechl. Marie potvrdila, že rozumí. Věděl, že ta zpráva je od ní. Určitě už svolává děti, nakládá je do rodinného kombíku a vyráží pryč z domu.

Přesto v něm zůstala stopa úzkosti. Cítil by se mnohem lépe, kdyby mohl slyšet její hlas, vysvětlit jí, co se stalo, a potvrdit, že je pořádku. Jenže on v pořádku ve skutečnosti nebyl. Muž, kterého znala – David Webb – se znovu ocitl pod Bourneovým vlivem. Ona Jasona Bournea nenáviděla, bála se ho. A jak by také ne? Nedalo se vyloučit, že jednoho dne Bourne osobnost jejího manžela úplně pohltí. A čí vina to bude? Alexandra Conklina.

Připadalo mu neskutečné a krajně podivné, že toho člověka dokázal mít rád a současně nenávidět. Jak záhadná je lidská mysl, že obsáhne tak extrémně protikladné emoce, že člověk dokáže omluvit něčí špatné vlastnosti a přese všechno ho mít rád. Bourne však věděl, že potřeba milovat a být milován je lidskou nezbytností.

Tyto myšlenky se mu tedy honily hlavou, zatímco kráčel potokem, který byl i přes prudkost dravého proudu neobyčejně čirý. Drobné rybky se před ním rozprchávaly do všech stran. Jednou nebo dvakrát zahlédl pstruha ve stříbřitém hávu, jehož pootevřená kostnatá ústa jako by něco hledala. Došel až k ohybu, kde se nad potůčkem skláněla velká vrba s kořeny bažícími po vlhku. Bourne dával velký pozor na jakékoli zvuky, jež by ohlašovaly příchod pronásledovatelů, nezaznamenal však nic jiného než překotný tok bystřiny.

Útok přišel shora. Nic nezaslechl, ale ucítil lehkou změnu osvětlení a pak tíhu, jež ho srazila do vody. Trup i plíce mu drtila váha něčího těla. Jak se snažil popadnout dech, útočník mu udeřil hlavou o kluzké kameny na dně a zaryl mu pěst do ledvin, takže z něj vyrazil veškerý vzduch.

Bourne nezpevnil tělo, jak by se dalo očekávat, ale naopak úplně ochabl. Místo aby se bránil, přitáhl lokty k bokům a ve chvíli, kdy bylo jeho tělo nejmátožnější, se na nich zvedl a prudce se obrátil, přitom vymrštil ruku a ostře sekl. Tíha z něj náhle odpadla a on se mohl hltavě nadechnout. Voda mu proudila přes tvář a rozmazávala zrak, takže viděl jen útočníkův obrys. Oháněl se po něm, ale mlátil jen do vzduchu.

Neznámý zmizel stejně rychle, jako se objevil.

• • •

Chán se škrábal po dně potoka a se zajíkáním a dávením se snažil procedit vzduch přes stažené svaly na krku a pohmožděnou chrupavku. Rozezleně dorazil do mlází a brzy se ztratil v lesním bludišti. Snažil se normálně dýchat a jemně si masíroval citlivé místo, kam ho Webb udeřil. To nebyl náhodný zásah ale dokonale vypočítaný protiútok profesionála. Zaskočený Chán ucítil nádech strachu. Webb byl nebezpečný – mnohem víc, než by se dalo očekávat od vysokoškolského učitele. V minulosti už se ocitl pod palbou. Uměl určit trajektorii kulky, uměl se pohybovat divočinou a bojovat muž proti muži. A při prvním náznaku potíží šel za Alexandrem Conklinem. Co je ten chlap zač? ptal s Chán sám sebe. Jedna věc byla jistá: příště už Webba nepodcení. Najde si ho a znovu získá psychologickou výhodu. Než Webb vydechne naposledy, musí se ho bát.

Martin Lindros, zástupce ředitele CIA, dorazil na statek zavražděného Alexandra Conklina přesně šest minut po šesté hodině ranní. Přivítal ho služebně nejstarší detektiv virginské policie, uštvaný muž s pleší, jenž se jmenoval Harris a usilovně se snažil urovnat teritoriální spor mezi státní policií, úřadem místního šerifa a FBI, kteří okamžitě po zjištění totožnosti mrtvých začal soupeřit o pravomoci. Když Lindros vystoupil z auta, napočítal dvanáct vozidel a třikrát tolik lidí. Bylo potřeba vnést do situací nějaký řád a smysl.

Když podal Harrisovi ruku, zadíval se mu zpříma do očí a řekl: „Detektive Harrisi, FBI je ze hry. Na této dvojnásobné vraždě budeme pracovat sami.“

„Ano, pane,“ odvětil Harris rázně. Byl značně vysoký a jako by to chtěl odčinit, chodil mírně shrbený, což v kombinaci s velkýma vodnatýma očima a truchlivou tváří vyvolávalo dojem člověka, z něhož už dávno vyprchala všechna energie. „Díky. Měl jsem…“

„Neděkujte mi, detektive, tohle bude případ pro kočku, není o co stát.“ Poslal svého asistenta, aby to vyřídil s FBI a šerifovým lidmi. „Máte nějakou stopu po Davidu Webbovi?“ Když ho přepojili na FBI, dozvěděl se, že se Webbovo auto našlo zaparkované na příjezdové cestě ke Conklinovu domu. Webbovo? Ne, tady šlo Jasona Bournea. Což byl také důvod, proč ho šéf CIA pověřil vyšetřováním.

„Zatím ne,“ odpověděl Harris. „Ale pustili jsme psy.“

„Dobře. Zajistili jste okolí?“

„Snažil jsem se vyslat své muže, ale FBI…“ Harris zavrtěl hlavou. „Říkal jsem jim, že čas hraje hlavní roli.“

Lindros se podíval na hodinky. „Okruh jednoho kilometru. Řekněte svým lidem, ať utvoří ještě jeden kordon na pěti stech metrech. Třeba zachytí něco užitečného. Když bude třeba, povolejte posily.“

Zatímco Harris mluvil do vysílačky, Lindros si ho zkoumavě měřil. „Jak se jmenujete křestním?“ zeptal se, když detektiv rozdal rozkazy.

Detektiv se na něj rozpačitě podíval. „Harry.“

„Harry Harris. Děláte si srandu, že jo?“

„Ne, pane. Bohužel ne.“

„Na co u toho vaši rodiče mysleli?“

„Já bych řekl, že vůbec nemysleli, pane.“

„Dobře, Harry, trochu to tady omrkneme.“ Lindrosovi táhlo na čtyřicet, měl elegantní postavu, pískové vlasy a pyšnil se vzděláním z prestižní univerzity, kde ho také naverbovala CIA. Lindrosův otec byl cílevědomý muž, který říkal to, co si myslel, a dělal si věci po svém. Tuto zvláštní nezávislost vštěpoval i mladému Martinovi spolu s pocitem povinnosti k rodné zemi, a Lindros měl za to, že právě tyto jeho vlastnosti zaujaly ředitele CIA.

Harris ho zavedl do pracovny, ale ještě předtím si Lindros všiml dvou sklenek na kávovém stolku v obývacím pokoji. „Sahal na to někdo, Harry?“

„Pokud vím, tak ne, pane.“

„Já jsem Martin. Řekl bych, že se velice brzy poznáme blíž.“ Vzhlédl a povzbudivě se usmál. Způsob, jímž prosadil váhu CIA, byl promyšlený. Odříznutím dalších bezpečnostních složek přitáhl Harrise na svou oběžnou dráhu. Něco mu napovídalo, že poslušný detektiv se bude hodit. „Řekněte, prosím, vašim specialistům, aby z obou sklenic sejmuli otisky.“

„Hned to bude.“

„A teď si promluvíme s koronerem.

Vysoko na cestě, jež se vinula po vrcholu kopce podél hranic statku, stál podsaditý muž a sledoval Bournea dalekohledem se silnou noční optikou. Měl kulatou tvář, která na první pohled působila slovansky. Konečky prstů jeho levé ruky byly zažloutlé: neustále musel kouřit, nedokázal si pomoci. Na malebném odpočívadle za ním parkoval černý terénní vůz. Motorista náhodně projíždějící kolem by ho pokládal za obyčejného turistu. To však zdaleka nebyla pravda, muž totiž vypátral Chána, jenž se plíží lesem po Bourneově stopě, a pozorně sledoval jeho další postup. Otevřel mobilní telefon a naťukal zahraniční číslo.

Okamžitě se ozval Stěpan Spalko.

„Náš člověk unikl z pasti,“ oznámil tělnatý chlapík. „Doteď úspěšně prchá před policií i před Chánem.“

„Zatraceně!“ ulevil si Spalko. „Co chce Chán dělat?“

„Mám to zjistit?“ zeptal se muž svým chladně ledabylým tónem.

„Držte se od něj co nejdál,“ rozhodl Spalko. „Anebo víte co? Ihned se odtamtud kliďte.“

Bourne se vyškrábal na břeh potoka, posadil se a odhrnul si vlasy z čela. Tělo ho bolelo a plíce pálily, jako by mu v nich hořelo. Exploze, které mu vybuchovaly za očima, ho vracely do vietnamských džunglí, do dějiště akcí, jež David Webb podnikl na rozkaz Alexe Conklina a které velitelství v Saigonu sice schválilo, ale vůbec se k nim nehlásilo, jelikož šlo o tak šílené a nebezpečné mise, že s nimi nesměl být spojován žádný americký voják.

V slábnoucí záři jarního podvečera si Bourne uvědomoval, že se teď nedobrovolně ocitl ve stejné situaci. Nacházel se v červené zóně – oblasti ovládané nepřítelem. Problém byl, že neměl ponětí, kdo ten nepřítel je a co zamýšlí. Stal se opět obětí čísi manipulace tak jako při střelbě na Georgetownské univerzitě, nebo protivník postoupil do nové fáze svého plánu?

Z dálky zaslechl psí štěkot a pak, překvapivě blízko, ostré prasknutí větvičky. Udělalo to zvíře, nebo nepřítel? Jeho bezprostřední cíl se změnil. Pořád se musel držet mimo dosah policejního kordonu, současně však potřeboval vymyslet, jak získat výhodu nad útočníkem. Jenže to by ho musel najít dřív, než ho znovu napadne. Pokud to byl stejný člověk jako předtím, pak nešlo jen o výborného střelce, ale také o experta na boj v džungli. Skutečnost, že tyto věci o svém sokovi věděl, Bourneovi svým způsobem dodávala odvahu. Začínal nepřítele poznávat. Teď se ještě nenechat zabít dřív, než ho pozná dostatečně na to, aby ho mohl překvapit…

Slunce sklouzlo za obzor a zanechalo na obloze odlesk tlumeného ohně. Při poryvu studeného větru se Bourne ve zmáčených šatech zachvěl. Vstal a dal se do pohybu, aby probudil ztuhlé svaly a současně se zahřál. Les byl zahalený do inkoustové modři, a přece Bourneovi připadalo, že je snadným cílem na holém prostranství pod jasným nebem.

Věděl, co by udělal, kdyby byli v asijské džungli: vyhledal by úkryt, kde by mohl obnovit síly a zvážit možnosti. Avšak najít takové místo v červené zóně bylo značně ožehavé. Mohl by také strčit hlavu do oprátky. Pomalu a rozvážně postupoval lesem a klouzal očima po jednotlivých kmenech, až našel to, co hledal. Plazivý loubinec. Na květy bylo ještě brzy, ale neomylně poznal jeho lesklé pětičetné listy. Nožem opatrně ořezal listí z dlouhého stonku dřevité popínavé rostliny.

Sotva skončil, nastražil uši a vydal se za slabým zvukem, který jej brzy přivedl na malou mýtinu. Uviděl tam jelena, samce střední velikosti. Měl zvednutou hlavu a černými nozdrami cosi větřil. Cítil ho? Ne. Snažil se zjistit…

Jelen vyrazil kupředu a Bourne s ním. Tiše se rozběhl lesem rovnoběžně s trasou jelena. V jednu chvíli vítr změnil směr a Bourne musel odbočit, aby nefoukalo od něj ke zvířeti. Uběhli možná pět set metrů, když jelen zpomalil. Půda tady nahoře byla tvrdší a pevnější. Nacházeli se už dost daleko od potoka na úplném okraji pozemku. Jelen snadno přeskočil kamennou zídku ohraničující severozápadní roh statku. Když Bourne přelezl přes zeď, uvědomil si, že ho vysoká zavedla k solisku. Nedaleko soliska musí být skály a v těch přece bývají jeskyně. Vzpomněl si, jak mu Conklin kdysi vyprávěl, že severozápadní okraj pozemku hraničí s řadou jeskyní protkaných komíny, přírodními svislými průduchy, které indiáni používali k odvětrávání ohňů, na nichž si vařili jídlo. Právě takovou jeskyni chtěl najít – útočiště, ve kterém by se mohl dočasně schovat, a díky dvěma východům se neocitl v pasti.

Tak a mám ho, pomyslel si Chán. Webb se dopustil obrovské chyby – vstoupil do nesprávné jeskyně, jedné z mála bez druhého východu. Chán se vyplížil z úkrytu, tiše přešel malou paseku a vkročil do černých úst sluje.

Kradl se dál a v temnotách před sebou tušil Webba. Čichem poznal, že dutina je mělká. Vzduchem se nenesl vlhký zápach nahromaděné organické hmoty jako v jeskyních vedoucích hluboko do skalního podloží.

O kus dál Webb rozsvítil baterku. Za okamžik si uvědomí, že tam není žádný komín, žádná úniková cesta. Přišel čas k útoku! Chán se vrhl na svého protivníka a udeřil ho rovnou do tváře.

Bourne padl k zemi, baterka narazila o kámen a její světlo se divoce otřáslo. Pak přišel závan vzduchu a k Bourneovi vylétla zaťatá pěst. Nechal se jí udeřit, a když byla útočníkova paže nejvíc natažená, tvrdě mu zasadil ránu do nechráněného a zranitelného bicepsu. Pak skočil dopředu a vrazil mu rameno do hrudníku. Druhý muž vykopl a kolenem zasáhl vnitřní část Bourneova stehna, odkud okamžitě vystřelila vlna bolesti. Bourne sevřel v hrsti protivníkovy šaty a smýkl jím o skalní stěnu. Tělo však odskočilo zpátky, udeřilo do něj a podrazilo mu nohy. Pak spolu začali zápasit a převalovat se po zemi. Bourne slyšel útočníkův dech, tak nepatřičně důvěrný, jako by zblízka poslouchal oddychování dítěte.

Byli do sebe zaklesnuti jako dávnověcí bojovníci. Bourne vnímal směsici pachů vycházející z druhého muže jako pára z mokřiny ozářené sluncem, která mu v duchu znovu oživila vzpomínky na tu dávnou vietnamskou džungli. V té chvíli ucítil na hrdle tlak jakési tyče, jež ho táhla dozadu.

„Nezabiju tě,“ řekl mu do ucha hlas. „Aspoň ne hned.“

Ohnal se loktem, ale vysloužil si úder kolenem do rozbolavělých ledvin. Zlomil se v pase, tyč přitlačená k jeho průdušnici ho však trýznivě napřímila.

„Mohl bych tě klidně na místě oddělat, ale neudělám to,“ pokračoval ten hlas. „Není tady dost světla, abych se ti mohl dívat do očí, až budeš umírat.“

„Musel jsi zabít dva nevinné lidi, aby ses ke mně dostal?“ zeptal se ho Bourne.

„O čem to mluvíš?“

„O těch dvou, které jsi zastřelil v tom domě.“

„Já je nezabil. Nikdy nezabíjím nevinné.“ Ozval se úsměšek. „I když na druhé straně, těžko říct, jestli bych někoho spojeného Alexandrem Conklinem označil za nevinného člověka.“

„Ale přivedl jsi mě sem,“ řekl Bourne. „Střílel jsi po mně, abych běžel za Conklinem a ty…“

„Plácáš nesmysly,“ zpražil ho hlas. „Jen jsem tě sledoval.“

„Tak jak jsi věděl, kam poslat policajty?“ zeptal se Bourne.

„Proč bych je asi volal?“ zašeptal hlas chraptivě.

Jakkoli byla tato informace překvapivá, Bourne ji vyslechl jen jedním uchem. Při rozhovoru se poněkud uvolnil a zaklonil. Tím vznikla drobná mezírka mezi tyčí a jeho průdušnicí. Bourne se otočil na chodidlech a přitom svěsil jedno rameno, aby se protivník musel soustředit na držení tyče u jeho krku. V tom okamžiku mu Bourne zasadil bleskový úder těsně pod ucho. Tělo ztěžklo. Tyč dutě břinkla o kamenné dno jeskyně.

Bourne se několikrát zhluboka nadechl, aby si projasnil hlavu, ale stále cítil omámení z nedostatku kyslíku. Zvedl baterku a posvítil na místo, kam muž padl, ale nikdo tam nebyl! Vtom zaslechl zvuk jemnější než šepot a namířil baterkou výš. Do kuželu, který ozářil ústí jeskyně, skočila lidská postava. Když ji zachytilo světlo, otočila se, a než zmizela mezi stromy, Bourne zahlédl její tvář.

Bourne ihned vyrazil z jeskyně. Po chvíli uslyšel zřetelné prasknutí a zasvištění a prodral se mlázím k místu, kde předtím nastražil past. Utkal z popínavého loubince provizorní síť a přivázal ji k zelenému stromku, který téměř do půlky ohnul. A útočník se do této léčky chytil. Z lovce se stala kořist. Bourne rychle postupoval ke stromům a už si představoval, jak se postaví tváří v tvář nepříteli a odřízne loubincovou past. Jenže síť byla prázdná.

Prázdná! Sebral ji a spatřil štěrbinu, kterou protivník vyřízl do horní části pletiva. Byl rychlý, chytrý a připravený. Překvapit ho příště bude ještě těžší.

Bourne zvedl oči a obloukem přejel svítilnou přes bludiště větví. Ač nerad, musel obdivovat soupeřovu zdatnost a vynalézavost. Vypnul baterku a pohroužil se do noci. Kdesi vykřikl lelek a po tiché prodlevě se mezi kopci zahalenými do borového hávu rozlehlo žalostné zahoukání sovy.

Bourne zaklonil hlavu a zhluboka se nadechl. Na obrazovce jeho mysli vyvstaly pravidelné rysy s tmavýma očima a on si najednou uvědomil, že úplně stejné viděl u jednoho ze studentů, které míjel cestou do třídy, odkud na něj mířil střelec.

Jeho nepřítel měl konečně hlas i tvář.

„Mohl bych tě klidně na místě oddělat, ale neudělám to. Není tady dost světla, abych se ti mohl dívat do očí, až budeš umírat.“

3

Humanistas s. r. o., mezinárodní organizace na ochranu lidských práv vyhlášená po celém světě svou humanitární a podpůrnou činností, měla sídlo na sytě zelené západní straně vrchu Gellért v Budapešti. Když se z tohoto úchvatného místa Stěpan Spalko díval obřími tabulemi zrcadlového skla směrem k Dunaji, získával pocit, že mu řeka i celé město leží u nohou.

Před chvílí obešel svůj mohutný stůl a usedl do čalouněného křesla naproti keňskému prezidentovi, muži s velice tmavou pletí. U dveří stáli keňští strážci s rukama za zády a prázdným pohledem typickým pro členy ochranek všech státních představitelů. Na stěně nad nimi se skvěl reliéf ruky třímající zelený kříž, což byl všeobecně známý znak společnosti Humanistas. Prezident se jmenoval Jomo a byl příslušníkem kmene Kikujů, největšího keňského etnika, a přímým potomkem Joma Kenyatty, prvního prezidenta republiky. Stejně jako jeho slavný předek, i on byl Mzí, což je svahilské označení uctívaného stařešiny. Mezi oběma muži ležel stříbrný servis z 18. století. Ze šálků voněl ten nejlepší černý čaj a na oválném tepaném podnose byly umělecky naaranžovány sušenky a krásně zdobené chlebíčky. Stěpan a prezident spolu tiše a klidně rozmlouvali.

„Ani nevím, jak bych vám poděkoval za všechno, co jste pro nás se svou organizací vykonal,“ pravil Jomo. Seděl vzpřímeně až strnule a jeho stará záda jako by se záměrně vzdávala pohodlí měkkého plyšového opěradla. Čas a okolnosti oloupily jeho tvář o většinu vitality, kterou mívala v mládí. Pod lesklou maskou obličeje se skrývala pobledlost. Měl zachmuřený výraz, jehož rysy zkameněly prožitým strádáním a nutností překonávat nepřízeň osudu. Zkrátka a dobře vypadal jako válečník, který strávil příliš dlouhou dobu v obklíčení. Nohy měl u sebe, pokrčené v kolenou v dokonale pravém úhlu. Na klíně držel podlouhlou leštěnou skříňku z tmavě mořeného dřeva bubinga. Téměř plaše ji podal Spalkovi. „S upřímným poděkováním keňského lidu, pane.“

„Děkuji, pane prezidente. Jste příliš laskav,“ odpověděl Spalko velkodušně.

„To vy jste laskav, pane.“ Jomo s dychtivým zájmem sledoval, jak Spalko otevřel schránku. Uvnitř byl nůž s plochou čepelí a kámen, víceméně oválný, ale nahoře a dole zploštělý.

„Proboha, snad to není kámen githathi?“

„Ovšemže je, pane,“ řekl Jomo se zřejmým potěšením. „z mé rodné vesnice, od kiamy, jejímž členem pořád jsem.“

Spalko věděl, že Jomo mluví o radě starších. Githathi měl pro příslušníky kmene velkou hodnotu. Když v radě vznikl spor, který nešlo nijak urovnat, přísahalo se na tento kámen. Spalko sevřel rukojeť nože vyřezanou z karneolu. I tato zbraň měla rituální účel. V případech svárů o život či smrt se čepel nože nahřála a položila na jazyky odpůrců. Rozsah následných puchýřů určil jejich vinu nebo nevinu.

„Zajímalo by mě však, pane prezidente,“ prohodil Spalko lehce rozpustilým tónem, „jestli je ten kámen od vaší kiamy, nebo njamy.“

Jomo se zasmál kdesi hluboko v hrdle, až se jeho malé uši zachvěly. V posledních dnech neměl k smíchu příliš mnoho důvodů. Vlastně si nedokázal vzpomenout, kdy to bylo naposledy. „Takže vy jste slyšel o našich tajných radách? Vaše znalosti keňských zvyků a tradic jsou vskutku úctyhodné.“

„Historie Keni je dlouhá a krvavá, pane prezidente. Já pevně věřím, že právě z dějin plynou ta nejdůležitější poučení.“

Jomo přikývl. „Souhlasím s vámi, pane. A musím znovu zdůraznit, že si neumím představit, co by s naší republikou bylo bez vašich lékařů a očkovacích látek.“

„Proti AIDS žádná vakcína neexistuje.“ Spalkův hlas byl vlídný, ale pevný. „Moderní medicína umí s pomocí koktejlů léčiv zmírnit utrpení a úmrtnost na tuto chorobu, ale pokud jde o její šíření, může pomoci jedině přísné používání kondomů nebo sexuální abstinence.“

„Jistě, jistě.“ Jomo si jemně otřel rty. Krajně nerad přichází s žebráckým kloboukem za mužem, který už Keňanům prokázal tak velkorysou pomoc, ale měl snad na vybranou? Zemi drancovala epidemie AIDS. Jeho lid trpěl a umíral. „Potřebujeme těch léků víc, pane. Udělal jste toho tolik pro zmenšení útrap v našem státě. Ale k tisícům lidí se vaše pomoc ještě nedostala.“

„Pane prezidente.“ Spalko se předklonil a Jomo ho napodobil. Spalkova hlava se ocitla v paprscích slunce proudícího vysokými okny, takže se až nepřirozeně rozzářila. Světlo zvýrazňovalo rovněž lesklou kůži bez pórů na levé straně tváře. Nečekaný pohled na jeho zohavení Joma zaskočil a vyvedl ho z rytmu. „Společnost Humanistas je připravena vrátit se do Keni s dvojnásobným počtem lékařů i léků. Ale vy – keňská vláda – pro to musíte něco udělat.“

Právě v té chvíli si Jomo uvědomil, že Spalko po něm žádá něco docela jiného než podporu sexuální osvěty a distribuce kondomů. Prudce se otočil a odvolal z místnosti své dva strážce. Když se za nimi zavřely dveře, řekl: „V dnešní nebezpečné době je to nepříjemná nutnost, pane, ale člověka unavuje, že nikdy není ani na minutu sám.“

Spalko se pousmál. Jeho znalost keňské historie a kmenových obyčejů mu nedovolila, aby prezidenta podceňoval. Jomo od něj něco potřeboval, nedal by se však jen tak snadno zneužít, Kikujové byli hrdým národem, tím spíše, že hrdost byla v podstatě jedinou cennou věcí, která jim zbyla.

Spalko se naklonil, otevřel tabákovou skříňku, nabídl Jomovi kubánský doutník Cohiba a sám si také jeden vzal. Vstali, zapálili si, přešli po koberci k oknu a zahleděli se na klidný Dunaj jiskřící ve slunci.

„Krásné místo,“ prohodil Spalko.

„Ano,“ přitakal Jomo.

„A tak pokojné.“ Spalko vydechl modrý obláček vonného dýmu. „Je těžké si představit všechno to utrpení, které se odehrává v jiných končinách světa.“ Poté se obrátil k Jomovi. „Pane prezidente, považoval bych za velkou osobní laskavost, kdybyste mi udělil týdenní neomezený přístup do keňského vzdušného prostoru.“

„Neomezený?“

„Přílety a odlety, přistání a tak podobně. Žádné clo, pasová kontrola, prohlídky, prostě bez zdržování.“

Jomo se zamyslel. Zabafal ze své cohiby, ale Spalko poznal, že si kouření nevychutnává. „Mohu vám dát jen tři,“ pravil Jomo konečně. „Delší doba by vyvolala řeči.“

„Snad to bude dost, pane prezidente.“ Tři dny Spalkovi ve skutečnosti bohatě stačily. Mohl trvat na sedmi, ale tím by připravil Joma o hrdost. Vzhledem k tomu, co chystal, by to byla hloupost a možná i drahá chyba. Koneckonců, pracoval v oboru založeném na dobré vůli, nikoli na zášti. Natáhl paži a Jomo do ní vložil svou suchou mozolnatou dlaň. Spalko měl tu ruku rád. Byla to ruka fyzicky pracujícího člověka, který se nebojí trochu ušpinit.

Když Jomo a jeho družina odjeli, byl čas zasvětit do práce nového zaměstnance Ethana Hearna. Spalko tím sice mohl pověřit kteréhokoli z asistentů, ale zakládal si na tom, že všechny nové pracovníky uvádí do úřadu osobně. Hearn byl mladý a chytrý elegán, jenž předtím pracoval na klinice Biocentrum na druhé straně města. Uměl velice dobře shánět sponzorské peníze a měl dobré styky s bohatou evropskou smetánkou. Spalko se přesvědčil, že je výřečný, sympatický a bystrý – zkrátka ideální typ, který mohl dostát hvězdné pověsti společnosti Humanistas. Navíc měl pro Hearna slabost. Připomínal mu sama sebe zamlada, ještě před tou nešťastnou událostí, která mu spálila polovinu kůže na obličeji.

Provedl Hearna sedmi patry budovy, kde sídlily laboratoře, kanceláře shromažďující statistické údaje nutné pro získávání finančních prostředků (což byla životní míza organizací typ Humanistas), a dále účtárny, zásobování, lidské zdroje, zahraniční cesty a údržba firemních letadel, lodí i helikoptér. Poslední zastávkou bylo oddělení vývoje, kde Hearna čekala jeho nová kancelář. Kromě stolu, otočného křesla, počítače a telefonu byla zatím prázdná.

„Zbytek nábytku dorazí za pár dní,“ oznámil mu Spalko.

„To mi nevadí, pane. Stejně teď potřebuji jen počítač a telefon.“

„Musím vás předem varovat,“ dodal Spalko. „Pracovní doba je u nás dlouhá a někdy budete muset dělat i přes noc. Ale nejsme nelidové. Pohovka, kterou vám sem dodáme, se dá rozložit na postel.“

Hearn se usmál. „Nedělejte si starosti, pane Spalko. Já jsem na přesčasy zvyklý.“

„Říkejte mi Stěpane.“ Spalko stiskl mladšímu muži ruku. „Jako všichni ostatní.“

Telefon se rozezněl právě ve chvíli, kdy ředitel CIA letoval ruku malovanému cínovému vojáčkovi – britskému červenokabátníkovi z války za nezávislost. Nejdřív uvažoval, že ho nezvedne, a nechal přístroj vyzvánět, přestože věděl, kdo bude na druhém konci linky. Možná to bylo tím, že nechtěl slyšet, co mu chce zástupce sdělit. Lindros si myslel, že ho nadřízený poslal na místo činu vzhledem k tomu, jak byli zavraždění muži důležití pro CIA. To byla v podstatě pravda. Skutečným důvodem však byl fakt, že tam ředitel nedokázal zajít osobně. Nesnesl totiž pomyšlení, že uvidí mrtvou tvář Alexe Conklina.

Seděl na stoličce ve své sklepní dílně, stísněné a dokonale uspořádané místnůstce plné zásuvek a srovnaných přihrádek, ve svém soukromém světě, kam jeho žena – ani děti, když ještě bydlely doma – nesměla vkročit.

Madeleine strčila hlavu do otevřených dveří. „Kurte, telefon,“ ohlásila zcela zbytečně.

Ředitel vzal z dřevěné krabice se součástkami vojáků titěrnou paži a pozorně se na ni zadíval. Měl nápadně velkou hlavu a hříva bílých vlasů sčesaná z širokého klenutého čela mu propůjčovala výraz mudrce, ne-li přímo proroka. Jeho chladné modré oči byly stejně přemýšlivé jako kdysi, rýhy v koutcích úst se však časem prohloubily a stáhly rty dolů do výrazu jakéhosi věčného zachmuření.

„Kurte, slyšíš mě?“

„Nejsem hluchý.“ Prsty na konci vojáčkovy paže byly lehce ohnuté, jako by se ruka připravovala sáhnout po něčem nepojmenovatelném a neznámém.

„No tak vezmeš to?“ houkla Madeleine dolů.

„Jestli to vezmu, nebo ne, tě vůbec nemusí zajímat!“ rozkřikl se. „Jdi si lehnout.“ O chvíli později uslyšel uspokojivé klapnutí: dveře do sklepa se zavřely. Proč ho nemůže nechat v takové chvíli na pokoji? běsnil v duchu. Po třiceti letech manželství by ho snad už mohla trochu znát.

Vrátil se k rozdělané práci, připojil paži se sevřenou rukou k rameni, červenou k červené, a zvažoval konečnou pozici. Takhle šéf CIA řešil situace, nad nimiž neměl kontrolu. Hrál si se svými malými vojáčky, nakupoval je, krájel na kousky a potom znovu slepoval a tvaroval tak, jak mu to vyhovovalo. Zde, ve světě, který sám stvořil, ovládal všechny a všechno. Jako Bůh.

Telefon dál monotónně vyzváněl a ředitel CIA zaťal zuby, jako kdyby ho ten zvuk fyzicky bolel. Jaké skvělé akce v mládí s Alexem podnikali! Třeba ta památná mise do Ruska, při níž málem skončili v proslulém vězení Lubjanka. Nebo jejich výpravy za Berlínskou zeď, kde získávali informace z prostředí tajné služby Stasi. Jindy zase v konspiračním bytě ve Vídni udeřili na přeběhlíka od KGB a zjistili, že to hraje na obě strany. A když pak nepřátelé zabili Bernda, jejich dlouholetou spojku, se soucitem slíbili jeho manželce, že se postarají o Berndova syna Dietera, vezme ho s sebou do Ameriky a dají ho vystudovat. Co řekli, to také splnili a za svou velkorysost byli odměněni. Dieter se k matce nikdy nevrátil, ale dal se k CIA a řadu let pak působil jako šéf ředitelství pro vědu a techniku. Až do té osudné motocyklové havárie…

Kam se ten život poděl? Jako by si jej Bernd a Dieter – a teď i Alex – pomalu brali s sebou do hrobu. V kdysi tak bystrém mozku už ožívaly jen záblesky paměti. Cítil, jak se na něm podepsal věk i starosti. Teď už byl pán v letech. V některých ohledech měl větší moc, to jistě, ale smělé činy včerejška a elán, s nímž si s Alexem podmanili tajný svět a měnili osudy celých zemí, shořely na popel a už nikdy se nevrátí.

Šéf CIA pěstí zmrzačil cínového vojáčka a teprve poté konečně zvedl telefon.

„Ano, Martine?“

V jeho hlase byla únava, kterou Lindros okamžitě zachytil „Jste v pořádku, pane?“

„Ne, nejsem kurva v pořádku!“ To bylo přesně to, co ředitel potřeboval: dát průchod vzteku a zoufalství. „V téhle situaci?“

„Je mi to líto, pane.“

„Ale není,“ odsekl ředitel jedovatě. „Nemůže. Nemáte o ničem ani tušení.“ Zíral na vojáčka, kterého před chvílí rozbil, a v duchu se trpce usmíval nad bývalou slávou. „Co chcete?“

„Měl jsem vás informovat, pane.“

„Vážně?“ Šéf CIA si podepřel hlavu dlaní. „Tak asi jo. Co jste zjistili?“

„To třetí auto u Conklinova domu patří Davidu Webbovi.“

Ředitelovo citlivé ucho zareagovalo na tón Lindrosova hlasu. „Ale?“

„Ale po Webbovi se slehla zem.“

„Jak jinak.“

„Ale určitě tam byl. Nechali jsme psům očichat vnitřek jeho auta. Našli jeho pach v okolí a šli za ním do lesa, ale u potoka ho ztratili.“

Šéf Ústřední zpravodajské služby zavřel oči. Alexander Conklin a Morris Panov byli zastřeleni, zatímco Jason Bourne běhal na svobodě, a to pouhých pět dnů před vrcholnou schůzkou o terorismu, nejdůležitějším mezinárodním setkáním století. Bezděčně se zachvěl. Nesnášel nedokonalou práci, ale zdaleka ne tak jako prezidentova poradkyně pro otázky národní bezpečnosti Roberta Alonzo-Ortizová, a v těchto dnech řídila představení právě ona. „Balistika? Lékařská zpráva?“

„Zítra ráno,“ řekl Lindros. „Dřív jsem to neuhrál.“

„A co FBI a další bezpečnostní složky?“

„Ty už jsem odkázal do patřičných mezí. Máme volné ruce.“

Ředitel CIA si povzdychl. Oceňoval zástupcovu snahu, ale nesnášel, když ho někdo rušil. „Vraťte se k práci,“ zavrčel mrzutě a zavěsil.

Hodnou chvíli pak zíral do dřevěné krabice a poslouchal dech domu. Zněl stařecky. Povědomé vrzání prken připomínalo hlas starého přítele. Madeleine si asi dělala šálek horké čokolády, svého tradičního uspávacího nápoje. Slyšel štěkání sousedovic jezevčíka a bůhvíproč mu připadalo žalostné a plné zmařených nadějí. Nakonec sáhl do krabice, zvedl torzo vojáka v šedé uniformě z občanské války a znovu se dal do díla.

4

„Jak na vás tak koukám, to byla asi pořádná bouračka,“ řekl Jack Kerry.

„Kdepak, jen píchlá pneumatika,“ odvětil Bourne nenuceně. „Ale neměl jsem rezervu a pak jsem o něco zakopl, nejspíš o kořen stromu, a spadl jsem do potoka.“ Udělal omluvný posunek. „Jsem prostě nešika.“

„Tak to jsme dva,“ zahlaholil Kerry. Byl to mohutný chlap s dvojitou bradou a tukovou pneumatikou kolem pasu. Od chvíle, kdy Bourneovi zastavil, urazili asi dva kilometry. „Jednou mě manželka poprosila, abych pustil myčku, a já do ní nasypal prášek na praní. Takovou spoušť jste neviděl!“ Od srdce se zasmál.

Noc byla uhlově černá, nesvítil měsíc ani hvězdy. Začalo lehce mrholit, a tak Kerry zapnul stěrače. Bourne se ve vlhkých šatech trochu zachvěl. Věděl, že se musí soustředit, ale při každém zavření očí v duchu spatřil Alexe a Moa. Viděl prýštící krev, kousky lebky a mozku. Ohnul prsty a zaťal ruce v pěst.

„Co vlastně děláte, pane Little?“

Bourne se představil jako Dan Little. Zdálo se, že Kerry je džentlmen ze staré školy, který dbá na společenské konvence.

„Jsem účetní.“

„Já zase navrhuju úložiště jaderného odpadu. Hodně se nacestuju.“ Kerry se na něj úkosem podíval a od brýlí se mu odrazilo světlo. „Nezlobte se, ale vy na účetního moc nevypadáte.“

Bourne se strojeně zasmál. „To mi říkají všichni. Na univerzitě jsem hrával fotbal.“

„Na rozdíl od jiných bývalých sportovců na sobě pořád makáte, co?“ prohodil Kerry a poplácal se po svém kulatém břiše. „Ne jako já. Ale já na sport nikdy nebyl. Jednou jsem to zkusil, ale nevěděl jsem, kam mám běžet. Trenér mě seřval. A pak mě někdo složil.“ Zavrtěl hlavou. „To mi stačilo. Já jsem vyznavač lásky, ne války.“ Znovu si Bournea změřil. „Máte rodinu, pane Little?“

Bourne na chvíli zaváhal. „Ženu a dvě děti.“

„Jste šťastnej?“

Za oknem ubíhaly černé obrysy stromů, telefonní sloup ohnutý větrem a opuštěná kůlna zarostlá trnitým mlázím, které symbolizovalo vítězství přírody nad člověkem. Bourne zavřel oči. „Velice.“

Kerry bravurně projel prudkou zatáčkou. Jedna věc se o něm dala říci s jistotou – byl výborný řidič. „Já jsem rozvedenej. Měl jsem pech. Manželka mi utekla i s tříletým děckem. Už je to deset roků.“ Zachmuřil se. „Nebo jedenáct? Tak jako tak jsem o ní ani klukovi od tý doby neslyšel.“

Bourne prudce otevřel oči. „Se synem se vůbec nestýkáte?“

„Ne že bych se nesnažil.“ Kerry se plačtivým tónem začal hájit. „Nejdřív jsem volal co tejden, posílal mu dopisy a peníze na věci, který by se mu líbily, třeba na kolo a tak. Ale nikdy mi nikdo neodpověděl.“

„Proč jste za ním nezajel na návštěvu?“

Kerry pokrčil rameny. „Nakonec jsem dostal vzkaz, že mě nechce vidět.“

„To byl vzkaz od vaší ženy,“ namítl Bourne. „Váš syn je dítě. On ještě neví, co chce. Jak by taky mohl? Vždyť vás ani nezná.“

Kerry zabručel: „To se vám lehko řekne, pane Little. Máte velký srdce a šťastnou rodinu, ke který se každej večer můžete vrátit.“

„Protože mám děti, velice dobře vím, jaká je to vzácnost,“ odvětil Bourne. „Kdyby šlo o mého syna, rval bych se jak lev o to, abych ho poznal a dostal ho zpátky do svého života.“

Přijížděli do osídlenější oblasti, kde Bourne uviděl motel a řadu zavřených obchodů. V dálce zahlédl červený záblesk a pak další. Vpředu byl silniční zátaras a zdálo se, že velký. Napočítal dohromady osm aut ve dvou řadách po čtyřech obrácených v úhlu pětačtyřiceti stupňů k silnici tak, aby mohla v případě potřeby utvořit jednotný šik a jejich posádky byly současně co nejvíce chráněné. Bourne dobře věděl, že se nesmí k zátarasu přiblížit, aspoň ne nápadně jako pasažér vozu. Bude muset přijít na jiný způsob, jak se dostat dál.

Náhle se z temnoty vynořila neonová cedule prodejny s celonočním provozem.

„Dál už asi nepojedu.“

„Určitě ne, pane Little? Jsme ještě pořád v Zapadákově.“¨

„Nedělejte si se mnou starosti. Zavolám ženě, aby pro mě přijela. Bydlíme nedaleko odsud.“

„Tak to vás můžu hodit domů.“

„Tady mi to stačí. Opravdu.“

Kerry zpomalil a zastavil kousek za prodejnou. Bourne vystoupil.

„Díky za svezení.“

„Není zač.“ Kerry se usmál. „A pane Little, já děkuju za radu. Budu uvažovat o tom, co jste řekl.“

Bourne se díval za odjíždějícím autem, pak se otočil a zamířil do obchodu. Do očí ho udeřilo ostré světlo zářivek. Prodavač, uhrovitý mladík s dlouhými vlasy a zarudlýma očima, pokuřoval cigaretu a četl si brožovanou knížku. Když Bourne vešel, krátce k němu vzhlédl, bez zájmu kývl a vrátil se k četbě. Kdesi hrálo rádio: světabolný melancholický hlas zpíval píseň „Včerejšek je pryč“. Jako by byla určená Bourneovi.

Jediný pohled na zboží v regálech mu připomněl, že od oběda nic nejedl. Vzal tedy umělohmotnou nádobu s arašídový máslem, krabici krekrů, sušené hovězí maso, pomerančový džus a vodu. Potřeboval bílkoviny a vitamíny. Také si koupil tričko s krátkým rukávem, pruhovanou košili, žiletku a krém na holení. Ze zkušenosti dobře věděl, že se mu všechny tyto věci budou hodit.

Bourne přistoupil k pultu a prodavač odložil ohmatanou knížku. Dhalgren od Samuela R. Delanyho. Bourne si vzpomněl, že ji četl chvíli po návratu z Vietnamu a působila na něj stejně halucinačně jako válka. Rázem se mu vybavily útržky z minulého života – krev, smrt, vztek, surové zabíjení, a to všechno jen proto, aby utišil nesnesitelnou vysilující bolest pramenící z toho, co se stalo v řece kousek od jeho domu v Phnompenhu. „Máte velký srdce a šťastnou rodinu, ke který se každej večer můžete vrátit,“ řekl mu Kerry. Kdyby jen věděl.

„Ještě něco?“ zeptal se podobaný mladík.

Bourne zamžikal a vrátil se do přítomnosti. „Máte nabíječku na mobil?“

„Sorry, kámo, došly.“

Bourne zaplatil nákup v hotovosti, shrábl hnědou papírovou tašku a odešel. O deset minut později dorazil k motelu. Stálo tam několik aut. Na jednom konci parkoval velký kamion, podle kompresoru na střeše chladírenský vůz. Vytáhlý recepční s popelavou tváří funebráka se vysoukal od stolu v zadním koutě, kde dosud sledoval starodávnou přenosnou černobílou televizi. Bourne se ubytoval na stejné falešné jméno, pod jakým se představil Kerrymu, a zaplatil za pokoj. Zbylo mu přesně šedesát sedm dolarů.

„Zatraceně divná noc,“ zaskřehotal dlouhán.

„Jak to?“

Dlouhánovy oči se rozzářily. „Nepovídejte, že jste neslyšel o těch mordech.“ Bourne zavrtěl hlavou.

„Ani ne třicet kilometrů odsud.“ Vysoký muž se naklonil přes pult. Jeho dech nepříjemně páchl kávou a žlučí. „Dva chlapi, státní zaměstnanci. Nikdo o nich neřekl nic dalšího, ale je vám asi jasný, co to znamená: fízlové, špioni, kdo k sakru ví, co měli za lubem? Na pokoji si nalaďte CNN, máme tady kabelovku.“ Podal Bourneovi klíč. „Dal jsem vám radši pokoj dál od Guye – je to kamioňák, možná jste před barákem viděl jeho auto. Guy jezdí pravidelně z Floridy do Washingtonu. Vyráží v pět ráno, tak aby vás nebudil, že jo.“

Pokoj byl šedohnědý a omšelý. Ani vůně silného čisticího prostředku nedokázala úplně odstranit zápach rozkladu. Bourne si pustil televizi a přepínal mezi kanály. Vytáhl burákové máslo se slanými sušenkami a dal se do jídla.

‚Není pochyb, že tato prezidentova odvážná vizionářská iniciativa může postavit most ke klidnější budoucnosti,“ tvrdila hlasatelka CNN. Za ní se přes horní část obrazovky táhl červený pásek s nápisem JEDNÁNÍ O TERORISMU, který křičel jako titulky v bulvárních novinách. „Této vrcholné schůzky se kromě prezidenta Spojených států zúčastní také nejvyšší představitelé Ruska a velkých arabských zemí. Během nadcházejícího týdne budeme ve spojení s Wolfem Blitzerem, který doprovází prezidentovu výpravu, a Christiane Amanpourovou, která má na starosti ruské a arabské činitele, a ti nám poskytnou podrobnější komentáře.

Summit má veškeré předpoklady stát se událostí roku. A teď nejnovější zpráva z islandského Reykjavíku…“

Záběr se přenesl před hotel Oskjuhlid, kde se mělo za pět dní uskutečnit ohlašované jednání o terorismu. Horlivý reportér CNN začal zpovídat šéfa americké bezpečnosti Jamieho Hulla. Bourne sledoval Hullovu hranatou tvář, vlasy na ježka, zrzavý knír, chladné modré oči a v hlavě se mu náhle rozezněl poplašný zvon. Hull byl ze CIA – měl poměrně vysokou funkci v úřadu pro boj s terorismem. Conklin s ním měl nejeden spor. Hull věděl, odkud vítr vane, a proto bezostyšně podlézal všem, kdo něco znamenali. Ale postupoval striktně podle pravidel i v situacích, jež si žádaly pružnější přístup. Conklin musel být na mrtvici, když Hulla jmenovali šéfem americké ochranky na summitu.

Zatímco o tom Bourne uvažoval, na obrazovce se objevil pohyblivý proužek s nejnovější zprávou. Týkala se úmrtí Alexander Conklina a doktora Morrise Panova. Scéna se znenadání změnila a v televizi se rozzářil titulek BLESKOVÁ ZPRAVA následovaný dalším: VRAŽDY V MANASASSU, který přetínal velkou podobiznu Davida Webba zabírající téměř celou obrazovku. Hlasatelka spustila o brutálních vraždách Alexe Conklina a doktora Morise Panova. „Oba byli střeleni jednou ranou do hlavy,“ oznámila s pochmurným potěšením, „což ukazuje na práci profesionálního zabijáka. Hlavním podezřelým je tento muž. Jmenuje se David Webb, ale může vystupovat pod pseudonymem Jason Bourne. Podle vysoce postavených vládních zdrojů Webb či Bourne trpí přeludy a může být nebezpečný. Pokud hledaného uvidíte, nepřibližujte se k němu, ale zavolejte na číslo uvedené na obrazovce.“

Bourne vypnul zvuk. Kristepane, tak teď je v tom až po uši. Není divu, že ten silniční zátaras vypadal tak neprostupně – byla to CIA, ne místní policisté.

Musel se dát do práce. Smetl drobky z klína a vytáhl Conklinův mobilní telefon. Přišel čas zjistit, s kým Alex mluvil těsně před vraždou. Vytočil poslední volané číslo a naslouchal zvonění na druhém konci. Nakonec se ozval záznamník. Nebylo to číslo soukromého bytu, ale obchodu. Krejčovství Lincoln Fine. Představa, že se Conklin v době zastřelení bavil s krejčím, byla opravdu skličující. Takhle přece mistr špionáže neodchází.

Vyhledal poslední příchozí hovor z minulého večera. Byl od ředitelova zástupce. Slepá ulička, pomyslel si Bourne. Vstal. Už cestou do koupelny ze sebe začal shazovat šaty. Dlouho pak stál pod teplou sprchou, smýval z kůže špínu a pot a záměrně se snažil na nic nemyslet. Bylo příjemné se znovu zahřát a umýt. Kdyby tak ještě měl čisté oblečení. Najednou prudce zvedl hlavu. Vytřel si vodu z očí a mozek se mu znovu rozběhl na plné obrátky stejně jako srdce. Conklin přece šil v krejčovství Starý svět sídlícím nedaleko M Street. Chodil tam už léta. S majitelem, ruským přistěhovalcem, dokonce chodil jednou nebo dvakrát ročně na večeři.

Bourne se jako v transu osušil, znovu vzal Conklinův mobil a vytočil číslo informací. Když získal adresu krejčovství Lincoln Fine v Alexandrii, usedl na pelest a chvíli zíral do prázdna. Přemítal, co se v onom obchodě vedle stříhání látky a obšívání lemů asi děje.

Hasan Arsenov dokázal Budapešť ocenit tak, jak se Chálidu Muratovi ani nesnilo. Když prošli pasovou kontrolou, svěřil se s tím Zině Hasijevové.

„Chudák Murat,“ odpověděla mu. „Měl odvážnou duši a statečně bojoval za nezávislost, ale myšlením uvízl v devatenáctém století.“ Zina, Arsenovova věrná pobočnice a milenka, byla drobná, šlachovitá a stejně pružná jako sám Arsenov. Dlouhé vlasy černé jako noc se jí vlnily kolem hlavy jako koruna. I díky širokým ústům a tmavým třpytivým očím vypadala trochu jako divoška nebo cikánka, ale přitom měla soustředění a chladnokrevnou vypočítavost advokáta a ničeho se nebála.

Když se Arsenov skrčil na zadní sedadlo přistavené limuzíny, zasténal bolestí. Zabijákova střela byla dokonalá: zasáhla jen sval a čistě prolétla stehnem. Rána bolela jako čert, ale ta bolest za to stála, pomyslel si Arsenov, když usedl vedle své spolubojovnice. Nepadlo na něj žádné podezření, dokonce ani Zina neměla tušení, že se podílel na Kurátově vraždě. Ale měl snad jinou možnost? Murat se čím dál víc obával následků Šejkova plánu. Neměl Arsenovou jasnozřivost ani jeho mimořádný smysl pro sociální spravedlnost. Stačilo by mu získat Čečensko od Rusů zpět, i když by se k jejich zemi zbytek světa pohrdlivě otočil zády.

Naopak Šejkova pozoruhodná a troufalá válečná lest zapůsobila na Arsenova jako zjevení z nebes. Hned před sebou živě uviděl budoucnost, kterou jim Šejk podával na stříbrném podnose. Celý nadšený tou osvícenou myšlenkou se tehdy podíval na Chálida Murata a namísto souhlasu poznal trpkou pravdu. Chálid nedohlédl za hranice své vlasti, nedokázal pochopit, že znovunabytí Čečenska je svým způsobem druhotné. Arsenov si naproti tomu uvědomil, že Čečenci potřebují získat moc nejen proto, aby se vymanili z jařma ruských bezvěrců, ale zároveň aby si vydobyli místo v islámském světě a získali úctu jiných muslimských národů. Čečenci byli Sunnita vyznávající mystický súfismus zosobněný obřadem likr, jakýmsi vzpomínáním na Boha, při němž zúčastnění zpívají modlitby a rytmicky tancují, až se společně dostanou do vytržení a spatří boží oko. Sunnita se vyznačovali větší jednotou než jiní věřící, a proto nenáviděli ty, kteří se třeba jen lehce odklonili od ústřední doktríny náboženství, a báli se jich. Mystika všeho druhu byla prokletím. Myšlení devatenáctého století v každém ohledu, pomyslel si Arsenov s hořkostí.

Ode dne vraždy, tedy vysněného okamžiku, kdy se stal novým vůdcem čečenských bojovníků za svobodu, se Arsenov nacházel v horečnatém stavu podobném halucinaci. Spal tvrdě, ale neklidně, protože ho trápily zlé sny, v nichž se snažil najít něco nebo někoho v bludišti mezi sutinami, a nedařilo se mu to. Proto se pak ke svým podřízeným choval stroze a podrážděně. Nestrpěl žádné výmluvy. Jedině Zina ho dokázala uklidnit. Její čarovný dotyk měl moc ho vytrhnout z podivného omámení, do kterého upadal.

Bodnutí vycházející ze zraněné nohy ho vrátilo zpět do přítomnosti. Zadíval se z okna do starobylých ulic a s bolestnou závistí sledoval, jak se po nich lidé klidně procházejí bez sebemenších známek strachu. Nenáviděl je, každého z těch nevědomých jednotlivců, již si žili svým svobodným a snadným životem a nevěnovali jedinou myšlenku zoufalému boji, který on a jeho lid museli vést už od osmnáctého století.

„Co je, lásko?“ Zinina tvář se starostlivě zachmuřila.

„Bolí mě nohy. Sezení mě unavuje, to je všechno.“

„Já tě znám. Pořád myslíš na Muratovu tragickou smrt, i když jsme ji bohatě pomstili. Zaplatilo za ni pětatřicet ruských vojáků.“

„Tady nejde jen o Murata,“ řekl Arsenov, „ale o všechny naše lidi. Ruská proradnost nás připravila o sedmnáct mužů.“

„Ale zrádce jsi přece zlikvidoval, sám jsi ho zastřelil před očima podřízených.“

„Abych jim ukázal, co čeká všechny Jidáše. Rozsudek byl rychlý a trest tvrdý. To je náš osud, Zino. Utrpení našeho národa je k pláči. Jen se na nás podívej. Přišli jsme o domov a skrýváme se na Kavkaze. Přes sto padesát tisíc Čečenců musí žít jako uprchlíci.“

Zina nechala Hasana bez přerušení vypočítat všechny ústrky, které musel jejich lid snášet. Tyto příběhy se musely opakovat co nejčastěji, sloužily totiž Čečencům jako učebnice dějepisu.

Arsenovovy pěsti zbělely a nehty mu do kůže dlaní vyryly krvavé půlměsíce. „Mít tak zbraň účinnější než AK-47 a ničivější než trhavina C4!“

„Brzy se dočkáš, lásko,“ zavrněla Zina svým hlubokým melodickým hlasem. „Šejk se projevil jako náš největší přítel. Podívej, jakou podporu nám jeho organizace poskytla jen za poslední rok. Jakou reklamu nám jeho tiskoví pracovníci udělali v zahraničních časopisech i novinách.“

„Ale pořád máme kolem krku ruskou oprátku,“ zabručel Arsenov. „Pořád umíráme po stovkách.“

„Šejk nám slíbil zbraň, která to všechno změní.“

„Nasliboval toho hodně.“ Arsenov si vytřel smítko z oka. „Čas slibů skončil. Chci vidět důkazy.“

Limuzína, kterou Šejk pro Čečence poslal, odbočila ze silnice na bulvár Kalmankrt vedoucí přes Arpádův most, pod nímž se třpytil Dunaj se svými nákladními čluny a pestrobarevnými výletními parníky. Zina pohlédla dolů. Na jedné straně se skvěly gotické budovy maďarského parlamentu s úchvatnými kopulemi a vížkami. Na druhé byl hustě zalesněný Margaretin ostrov, na němž stál luxusní grandhotel Danubius, kde je čekalo bělostné povlečení a teplé péřové deky. Zina, během dne tvrdá jako plát pancíře, si noci v Budapešti užívala a nejraději měla právě přepych obří hotelové postele. Nespatřovala v těchto nebývalých rozkoších žádnou zradu svého asketického života, ale možnost alespoň na chvilku si ulevit od běžných strastí a ponížení, jako když si člověk vloží pod jazyk kostičku belgické čokolády a labužnicky ji tam nechá rozpustit.

Limuzína vjela na parkoviště pod sídlem společnosti Humanistas. Při vystupování si Zina vzala od řidiče velký obdélníkový balíček. Strážní v uniformách porovnali doklady obou hostů s fotografiemi v počítačové databázi, pak jim dali laminované průkazky a uvedli je do honosného výtahu z bronzu a skla.

Spalko je přijal ve své kanceláři. Slunce už vystoupilo vysoko na nebe a rozpouštělo řeku v tekutý proud mosazi. Objal je, zeptal se na let, cestu z letiště Ferihégy i na stav Arsenovova zranění. Když bylo zdvořilostem učiněno zadost, odebrali se do sousední místnosti obložené medově ořechovým dřevem, v jejímž středu stál stůl pokrytý bělostným prostěradlem a nablýskaným nádobím. Spalko nechal připravit jídlo, západní jídlo. Plátky hovězího, humra a tři druhy zeleniny – to, co měli Čečenci rádi. A nikde žádný brambor. Brambory byly totiž často to jediné, co měli Arsenov se Zinou celé dny k snědku. Zina položila balíček na prázdnou židli a pak společně zasedli ke stolu.

„Šejku,“ začal Arsenov, „jako vždy jsme ohromeni vaší velkorysou pohostinností.“

Spalko naklonil hlavu. Měl radost, že ho Arsenov oslovil jménem, které se rozhodl používat v jejich světě. V překladu znamenalo cosi jako „svatý“, přítel Boha, a náležitě rozeznívalo strunu úcty a obdivu. Byl jako ušlechtilý pastýř svých oveček.

Vstal a otevřel láhev silné polské vodky, kterou rozlil do tří sklenek. Pozvedl tu svou a oni ho napodobili. „Na památku Chálida Murata, velkého vůdce, statečného bojovníka a nelítostného protivníka,“ pronesl slavnostně po čečensku. „Nechť mu Alláh dopřeje věčnou blaženost a všichni věrní si neustále opakují historky o jeho vůdcovské udatnosti a mužnosti.“ Jediným rychlým douškem zhltli ohnivou kořalku.

Arsenov vstal a dolil alkohol. Pozvedl sklenku a ostatní ho následovali. „Na Šejka, přítele Čečenců, který nám v novém světovém řádu zajistí důstojné místo.“ Obrátil do sebe vodku.

Poté se zvedla Zina, aby rovněž pronesla přípitek, ale Arsenov ji sevřením ruky zarazil. Spalkovi toto panovačné gesto neušlo. Více ho však zajímala Zinina reakce. Nedala to na sobě znát, ale jejím nitru to vřelo a Spalko to vytušil. Věděl, že na světě je spousta nepravostí a ústrků. Zdálo se mu podivné a poněkud zvrácené, že lidé se umějí rozčílit nad nespravedlností ve velkém měřítku, ale drobné každodenní křivdy jako by neviděli. Zina bojovala po boku mužů, proč by tedy nemohla pozvednout hlas k přípitku podle svého uvážení? Kypěl v ní vztek. To se Spalkovi líbilo – věděl totiž, jak zlosti jiných využít.

„Drazí kolegové a přátelé.“ V očích mu zajiskřilo. „Na smutnou minulost, neutěšenou přítomnost a slavnou budoucnost. Stojíme na prahu zítřka!“

Pustili se do jídla a rozprávěli nad ním o obecných a nepodstatných věcech, jako by byli na přátelském večírku. A přece se do místnosti vkradlo ovzduší očekávání změny. Dívali se do talíře nebo na sebe navzájem, jako by neměli odvahu vzhlédnout k bouři, jež už se sbírala na obzoru.

„Je čas,“ řekl Šejk, když dojedli. Arsenov se Zinou vstali a předstoupili před něj.

Arsenov se uklonil. „Ten, kdo zemře pro lásku k materiálnímu světu, umírá jako pokrytec. Ten, kdo zemře pro lásku k budoucnosti, umírá jako asketa. Avšak ten, kdo zemře pro lásku k Pravdě, umírá jako Súfí.“

Obrátil se k Zině a ta otevřela balíček, který s sebou přivezli z Grozného. Uvnitř byly tři pláště. Jeden podala Arsenovovi, který si jej oblékl. Ona pak učinila totéž. S třetím pláštěm v rukou se Arsenov obrátil čelem k Šejkovi.

„Chirqa je slavnostní oděv dervišů,“ vysvětlil Arsenov. „Symbolizuje božskou podstatu a vlastnosti.“

„Ten plášť byl ušit jehlou oddanosti a nití nezištné myšlenky na Boha.“

Šejk se poklonil a pravil: „La illaha ill Alláh.“ Není jiný Bůh než Alláh, který je jediný.

Arsenov se Zinou po něm zopakovali: „La illaha ill Alláh.“ Vůdce čečenských rebelů dal poté Šejkovi plášť kolem ramen. „Většině lidí stačí žít podle islámského práva šaríja v souladu s Boží vůlí, zemřít v milosti a vstoupit do ráje,“ pravil. „Ale jsou mezi námi i tací, kdo touží po božství tady a teď a jejichž láska k Bohu nás nutí hledat cestu k duchovnosti. My jsme súfiové.“

Spalko cítil tíhu dervišského pláště. Slavnostně pronesl: „Ó, ty duše, která jsi pokojná, vrať se ke svému Pánu a najdi v něm stejné zalíbení jako on v tobě. Vstup mezi mé otroky. Vstup do mého ráje.“

Arsenov, dojatý citátem z koránu, vzal Zinu za ruku a společně před Šejkem poklekli. Poté formou zvolání a odpovědí odříkali tři sta let starou přísahu poslušnosti. Spalko vytáhl nůž a podal jim ho. Oba se řízli do ruky a v číši na stopce mu nabídli svou krev. Tak se stali muridy, Šejkovými učedníky, kteří k němu by připoutáni nejen slovem, ale i činem.

Pak usedli naproti sobě s překříženýma nohama, i když Arsenova bolelo prostřelené stehno, a po způsobu súfiů ze sekt Naksibendi vykonali zikr, extatické spojení s Bohem. Položili si pravou ruku na levé stehno a sevřeli její zápěstí druhou rukou. Arsenov začal pohybovat hlavou i krkem směrem doprava a Zina se Spalkem jej následovali v dokonalém souladu s jeho tichým, a téměř vášnivým nápěvem: „Ochraň mě, Pane, před zlým okem závisti a žárlivosti, které spočinulo na tvých štědrých darech. Stejný pohyb opakovali i směrem doleva. „Ochraň mě, Pane, před nezbednými dětmi Země, které by mě chtěly využít ke svým hrám. Pohrály by si se mnou a pak mě zničily, tak jako děti rozbíjejí své hračky.“ Tam a zpět, tam a zpět. „Ochraň mě, Pane, před veškerým bezprávím pramenícím z hořkosti nepřátel i z nevědomosti milujících přátel.“

Zpívané modlitby splynuly s pohybem do jediného extatického celku vzývajícího Alláha…

Mnohem později je Spalko zavedl zadní chodbou k malému nerezovému výtahu, jímž sjeli až pod sklepení do skalního podloží, na němž budova stála.

Vstoupili do síně s vysokým klenutým stropem, který křižovaly železné traverzy. Jediným slyšitelným zvukem bylo jemné ševelení klimatizace. U jedné stěny se vršila řada beden a právě k nim je Spalko nasměroval. Podal Arsenovovi páčidlo a se značným uspokojením sledoval, jak vůdce teroristů otvírá nejbližší bednu a hledí na množství samopalů AK-47. Zina jeden z nich pozvedla a důkladně ho zkontrolovala. Kývla na Arsenova, jenž otevřel další bednu, obsahující tucet raketometů.

„Ta nejmodernější výzbroj z ruských arzenálů,“ řekl Spalko.

„Ale za kolik?“ zeptal se Arsenov.

Spalko rozpřáhl ruce. „Jaká cena by byla odpovídající, kdyby ty zbraně pomohly získat svobodu?“

„Jak se dá svoboda vyjádřit penězi?“ zamračil se Arsenov.

„To samozřejmě nejde, Hasane. Svoboda na sobě nemá žádnou cenovku. Je vykoupena krví a udatností lidí, jako jste vy.“ Sklouzl očima k Zině. „Jsou vaše. Všechny. Můžete je použít podle vlastního uvážení a zabezpečit své hranice tak, aby si toho ti kolem vás všimli.“ Zina k němu konečně vzhlédla zpod dlouhých řas. Jejich pohledy se spojily a zajiskřily, byť se oba dál tvářili netečně.

Jakoby v odpověď na Spalkův zkoumavý pohled Zina řekla: „Ani tyto zbraně nám nepomůžou dostat se na to jednání v Reykjavíku.“

Spalko přikývl a koutky jeho úst se lehce zvedly. „To je pravda. Bezpečnostní opatření jsou velice rozsáhlá. Ozbrojený útok by nepochybně skončil naší vlastní smrtí. Mám ovšem plán, který nám umožní proniknout do hotelu Oskjuhlid a zabít všechny přítomné, aniž by nás někdo chytil. Postačí několik hodin a všechno, o čem jste po staletí snili, bude vaše.“

„Chálid Murad se budoucnosti bál. Bál se všeho, čeho bychom my Čečenci mohli dosáhnout.“ Arsenovovu tvář zalil ruměnec spravedlivého rozhořčení. „Svět si nás dlouho nevšímal. Rusko nás zadupává do země a druhové ve zbrani Američané jen stojí se založenýma rukama a pro naši záchranu nehnou ani prstem. Na Střední východ proudí miliardy amerických dolarů, ale Čečensko nedostane ani rubl!“

Spalko nasadil spokojený výraz profesora, který vidí, že si jeho oblíbený žák vede dobře. V očích se mu zlověstně zablesklo. „To všechno se ale změní. Ode dneška za pět dní vám bude svět ležet u nohou. Získáte moc a také úctu těch, kdo na vás plivali a opustili vás. Ruska, islámského světa i celého Západu, především Spojených států!“

„Bavíme se tu o změně celého světového řádu, Zino.“ Arsenov ta slova málem vykřikl.

„Ale jak toho chcete dosáhnout?“ zeptala se Zina.

„Za tři dny se sejdeme v Nairobi,“ odpověděl Spalko, „a uvidíte sama.“

Nad hlavou se mu zavírá temná a hluboká voda. V nevýslovné hrůze se potápí. Zoufale se snaží vyplavat na hladinu, ale navzdory veškerému úsilí dál klesá ve spirále ke dnu, jako by ho stahovalo olověné závaží. Pak se podívá dolů a spatří silné lano slizké od řas, které má omotané kolem levého kotníku. Nevidí, co je na jeho konci, protože mizí v černi pod ním. Ale ať je to cokoli, musí to být těžké a táhne ho to ke dnu, protože lano je napnuté. Sáhne dolů a oteklými prsty se pokouší zátěž odvázat a v tu chvíli se Buddha uvolňuje a s pomalým otáčením se snáší pryč od něj vstříc bezedné temnotě…

Chán se přitom jako vždy probudil s pocitem, že utrpěl hrozivou ztrátu. Ležel ve zmuchlaných vlhkých prostěradlech. Zlý sen, který se mu opakovaně vracel, mu ještě nějakou chvíli strašil v hlavě. Natáhl ruku a sáhl si na levý kotník, jako by se chtěl přesvědčit, že není v zajetí provazu. Poté si opatrně a skoro uctivě přejel prsty po pevných, hladkých svalech na břiše a hrudníku, až se dotkl malého vyřezávaného Buddhy, který mu visel na tenkém zlatém řetízku kolem krku. Nikdy ho nesundával, dokonce ani ve spánku. Samozřejmě byl na svém místě. Vždycky tam byl. Byl to talisman, i když se Chán snažil sám sebe přesvědčit, že na takové věci nevěří.

S mrzutým vzdychnutím vstal, zamířil do koupelny a opláchl si obličej studenou vodou. Rozsvítil a chvíli rozespale mžoural. Přitáhl hlavu k zrcadlu a zblízka si prohlížel svůj obraz, jako by ho viděl poprvé v životě. Úlevně zamručel, pak rozsvítil stolní lampu, posadil se na kraj postele a znovu si pročetl strohé podklady od Spalka. Nic ani v nejmenším nenaznačovalo, že by David Webb měl schopnosti, jež u něj Chán viděl. Dotkl se temné modřiny na krku a vzpomněl si na síť z popínavých rostlin, kterou na něj Webb tak chytře nastražil. Pak papír s jeho charakteristikou roztrhal. Nebyl mu k ničemu, dokonce méně než k ničemu, protože ho vedl k tomu, aby oběť podcenil. A musel zvážit další okolnosti, neméně důležité. Spalko mu poskytl informace, které byly buď neúplné, nebo mylné.

Něco mu říkalo, že Spalko přesně ví, co je David Webb zač. Chán potřeboval vědět, zda kolem Webba nerozehrál nějakou špinavou hru. Měl s Davidem Webbem své vlastní plány a nehodlal dopustit, aby mu je někdo překazil – ani Stěpan Spalko.

S povzdychnutím zhasl a znovu se natáhl, usnout však nedokázal. Celé tělo mu hořelo úvahami. Do chvíle, kdy se Spalkem uzavíral dohodu o poslední akci, neměl tušení, že David Webb vůbec existuje. Pochyboval, že by tu zakázku vzal, kdyby mu Spalko nemával Webbem před obličejem jako s červeným hadrem. Musel vědět, že vyhlídce na jeho nalezení Chán neodolá. Práce pro Spalka byla Chánovi už delší dobu nepříjemná. Spalko se čím dál víc choval, jako by mu Chán patřil, a v Chánových očích to byl jednoznačný megaloman.

V džunglích Kambodže, kde v dětství a mládí musel žít, udělal s podobnými typy nepříjemnou zkušenost. Kombinace teplého a vlhkého počasí, neustálého válečného chaosu a nejistoty každodenního života doháněla lidi na pokraj šílenství. V tom drsném prostředí slabí umírali a přežívali jen silní. Každého to však zásadně změnilo.

Jak tak ležel v posteli, přejížděl si prsty po jizvách na těle. Byl to jakýsi rituál, způsob ochrany před ohrožením – nikoli před násilím, které jeden dospělý páchá na druhém, ale před plíživou nepojmenovatelnou hrůzou, jakou zakouší dítě uprostřed noci. Děti trpící nočním děsem však utíkají k rodičům, vlezou si do konejšivého tepla jejich postele a brzy zase usnou. Jenže Chán žádné rodiče neměl. Neměl nikoho, kdo by ho utěšil. Naopak musel neustále unikat ze spárů zkažených dospělých, kteří na něj pohlíželi jen jako na zdroj peněz nebo sexu. Mnoho let znal jen otročení, ať už je měli na svědomí běloši, nebo Asijci. Nepatřil ani do jednoho světa a oni to dobře věděli. Byl míšenec, a proto s stával obětí nadávek, bití, zneužívání a toho nejhoršího ponížení, jaké může lidská bytost zakusit.

A přece vydržel. Jeho cíl se časem smrskl na přežití daného dne. Ale trpká zkušenost ho naučila, že utéct nestačí. Že po něm jeho zotročovatelé půjdou a budou ho chtít krutě ztrestat. Dvakrát jen o vlásek unikl smrti. Tehdy pochopil, že přežití si žádá víc. Že musí zabíjet, jinak si život nezachrání.

Bylo chvíli před pátou ráno, když přepadová skupina CIA opustila své místo u silničního zátarasu a vtrhla do motelu. Na přítomnost Jasona Bournea je upozornil noční správce. Když procitl ze spánku navozeného prášky a spatřil na televizní obrazovce Bourneův obličej, štípl se, aby měl jistotu, že se mu to nezdá, nalil si panáka levné režné a zvedl telefon.

Velitel nařídil zhasnout bezpečnostní osvětlení motelu, aby se jeho skupina mohla přiblížit pod rouškou tmy. Když však agenti začali zaujímat pozice, nastartoval na druhé straně motelu chladírenský kamion a rozžehl reflektory, jejichž mocné paprsky ozářily některé členy oddílu. Velitel horečně zamával na toho zatraceného řidiče, rozběhl se k jeho dveřím a nařídil mu, aby se okamžitě klidil. Šofér se slunečními brýlemi na očích udělal, co se od něj žádalo: zhasl světla, potmě vyjel z parkoviště a teprve na silnici znovu rozsvítil.

Velitel pokynul svým mužům a ti zamířili rovnou k Bourneovu pokoji. Na jeho tichý rozkaz se dva policisté odpojili a obešli budovu zezadu. Velitel jim poskytl dvacet vteřin na rozmístění a pak vydal povel k nasazení plynových masek. Dva jeho podřízení poklekli a vystřelili do předního pokoje plechovky se slzným plynem. Na velitelovo mávnutí muži rozrazili dveře a se samopaly připravenými ke střelbě vpadli do pokoje, kde bylo slyšet syčení plynu. V místnosti běžela se ztlumeným zvukem televize. Stanice CNN opět ukazovala tvář jejich kořisti. Na špinavém ošlapaném koberci se válely zbytky chvatného jídla a postel byla svlečená. Pokoj zel prázdnotou.

Bourne ležel zachumlaný uprostřed chladírenského kamionu mezi dřevěnými bednami plnými umělohmotných košíků s jahodami, jež se vršily až ke stropu. Podařilo se mu najít pozici nad úrovní podlahy, kde ho z obou stran chránily bedny s nákladem. Když vstoupil na korbu nákladního vozu, zamkl za sebou dveře. Všechny podobné chladicí kamiony měly bezpečnostní mechanismus, díky němuž se daly zadní dveře otevřít i zajistit zevnitř, aby tam nikdo nedopatřením neuvízl. Bourne na chvíli rozsvítil baterku a rozeznal prostřední uličku, dostatečně širokou na to, aby jí prošel člověk. Na stěně vpravo nahoře se nacházela větrací mřížka kompresoru chlazení.

Najednou strnul. Kamion blížící se k silničnímu zátarasu zpomaloval, až se úplně zastavil. Nadešla kritická chvíle.

Snad pět minut bylo naprosté ticho a pak se nákladovým prostorem rozlehl pronikavý zvuk doprovázející otvírání dveří. Dolehly k němu hlasy. „Nevzal jste stopaře?“ otázal se policista.

„Ne, ne,“ odpověděl Guy, šofér kamionu.

„Podívejte se na tuhle fotku. Nezahlídl jste toho chlapa někde u silnice?“

„Ne, pane. Toho člověka jsem v životě neviděl. Co provedl?“

„Co vezete?“ Hlas dalšího policisty.

„Čerstvé jahody,“ odtušil Guy. „Tak, pánové, mějte trochu srdce. Na ty jahody se nesmí otvírat dveře. Co shnije, to budu muset zacvakat.“

„No dobře,“ rozhodl první policista, „můžete to zavřít.“

Paprsek baterky pohasl a dveře se zabouchly.

Bourne vyčkal, až se kamion rychle rozjede po hlavní silnici k Washingtonu, a teprve pak vylezl z úkrytu. V hlavě mu hučelo. Policisté zřejmě Guyovi ukázali stejný snímek Davida Webba, který odvysílala stanice CNN.

Za necelou půlhodinu vystřídalo hladkou jízdu po dálnici přerývané poskakování po městských ulicích plných semaforů. Byl čas vystoupit. Bourne zamířil ke dveřím a opřel se o bezpečnostní páku. Ani se nepohnula. Zkusil to znovu, tentokrát s větší vervou. Tiše zaklel a rozsvítil baterku, kterou vzal v Conklinově domě. V kroužku jasného světla uviděl, že se zámek zasekl. Byl v pasti.

5

Ředitel CIA se účastnil časné ranní schůzky s Robertou Alonzo-Ortizovou, poradkyní pro národní bezpečnost. Sešli se v prezidentově operačním středisku, kruhovém sále v útrobách Bílého domu. V patrech nad nimi se nacházely prostory obložené vzácným dřevem, které si s touto proslulou historickou budovou spojovala většina lidí, tady dole však vládly železné svaly Pentagonu. Stejně jako velké chrámy starobylých civilizací bylo operační středisko postaveno tak, aby přetrvalo staletí. Z velikosti síně vytesané do kamene v podzemí šel strach, jak se na takový monument síly ostatně slušelo.

Alonzo-Ortizová, šéf CIA a jejich podřízení spolu s vybranými členy Tajné služby už snad posté procházeli bezpečnostní plány pro nadcházející vrcholné jednání o terorismu v Reykjavíku. Projekční plátno zobrazovalo podrobné nákresy hotelu Oskjuhlid doplněné poznámkami o zajištění vchodů, východů, výtahů, střechy, oken a podobně. Díky telemostu mezi Bílým domem a hotelem se mohl porady účastnit i Jamie Hull, emisar CIA přímo na místě.

„Není čas na absolutně žádné chyby,“ pravila Alonzo-Ortizová, žena s havraními vlasy a jasnýma pronikavýma očima, z nichž šla hrůza. „Celá akce musí běžet jako hodinky,“ pokračovala. „Jakékoli narušení bezpečnosti, i to nejmenší, bude mít katastrofální následky. Zničí všechno, oč se prezident usilovně snažil při jednáních s hlavními islámskými státy. Nemusím nikomu z vás vykládat, že pod fasádou spolupráce číhá vrozená nedůvěra k západním hodnotám, židovsko-křesťanské morálce a všemu, co představuje. Jestli získají podezření, že je prezident podvedl, bude to mít ty nejhorší a okamžité dopady.“ Pomalu se rozhlédla kolem stolu. Mezi její zvláštní schopnosti patřil i dar přesvědčit každého jednotlivce, že mluví jen s ním, ačkoli se obracela k větší skupině lidí. „Aby nedošlo k omylu, pánové. Nemluvíme tu o ničem menším než o světové válce, o masovém džihádu, jaký jsme ještě nezažili a možná si ho ani neumíme představit.“

Chystala se předat slovo Jamiemu Hullovi, když vtom do místnosti vstoupil štíhlý mladík, tiše přešel k šéfovi CIA a podal mu zalepenou obálku.

„Omlouvám se, paní doktorko,“ řekl ředitel a otevřel dopis Naoko netečně si přečetl obsah, ale srdeční tep se mu přitom zdvojnásobil. Poradkyně pro národní bezpečnost neměla ráda, když ji někdo přerušoval. Cítil na sobě její zlostný pohled, přesto odsunul křeslo a vstal.

Alonzo-Ortizová ho počastovala tak upjatým úsměvem, že jí při něm takřka zmizely rty. „Věřím, že k odchodu máte vážný důvod.“

„Samozřejmě, paní doktorko.“ Šéf CIA byl starý harcovník se značnou mocí, nechtěl se však pouštět do pře s osobou, na niž se prezident nejvíce spoléhal. A tak zachoval dekorum, třebaže mu Roberta Alonzo-Ortizová ležela v žaludku: protože mu ukradla jeho tradiční roli u prezidenta a protože to byla žena. Z těchto důvodů jí neřekl, co ji zajímalo nejvíc, tedy proč musel tak nutně odejít. V dané situaci byla tato schválnost v podstatě jediným prostředkem, který proti ní mohl použít.

Rty poradkyně pro národní bezpečnost se ještě víc semkly. „V tom případě vám budu vděčná, když mi co nejdřív podáte písemnou zprávu.“

„Zajisté,“ odvětil ředitel CIA a chvatně opustil místnost. Když se za ním zavřely tlusté dveře operačního střediska, jízlivě dodal: „Vaše Veličenstvo,“ čímž vyvolal smích na tváři agenta, který doručil zprávu.

Za necelou čtvrthodinu se ředitel vrátil do centrály, kde na něj čekali šéfové jednotlivých ředitelství CIA. Téma: vražda Alexandera Conklina a doktora Morrise Panova. Hlavní podezřelý: Jason Bourne. Přítomni: pobledlí muži v dokonale střižených tmavých oblecích, kravatách a naleštěných polobotkách. Na proužkované košile, barevné límečky a další pomíjivé módní výstřelky si nepotrpěli. Lidé, kteří drželi ve Washingtonu otěže moci, byli stejně neměnní jako jejich oblečení. Byli to umírnění absolventi tradičních univerzit, potomci řádných rodin, jimž otcové už v raném věku pomohli k funkcím, a tím i k důvěře správných lidí – rázných vůdců se schopností vidět dopředu, kteří v tom uměli chodit. Centrum, v němž nyní seděli, bylo uzavřeným tajným světem, jehož chapadla však dosahovala daleko.

Jakmile šéf CIA vkročil do jednací síně, světla se ztlumila a na obrazovce se objevily fotografie těl nalezených na místě činu.

„Prokristapána, dejte to pryč!“ vykřikl ředitel. „To je hnus. Takhle si je přece pamatovat nechceme.“

Jeho zástupce Martin Lindros stiskl tlačítko a monitor potemněl. „Abych vás uvedl do obrazu, včera jsme si ověřili, že na příjezdové cestě ke Conklinovu domu stálo auto Davida Webba.“ Odmlčel se, zatímco si jeho šéf odkašlal.

„Nazývejme věci pravými jmény.“ Ředitel se předklonil, pěsti zaťaté na lesklém stolku. „Svět možná zná tohoto muže jako Davida Webba, ale my mu říkáme Jason Bourne. Budeme používat tohle jméno.“

„Dobře,“ souhlasil Lindros, který se nechtěl se špatně naloženým představeným dostat do konfliktu. Nepotřeboval se dívat do svých poznámek, všechny informace měl totiž v živé paměti. „We… vlastně Bourne byl naposledy viděn na univerzitě v Georgetownu přibližně hodinu před vraždami. Svědek ho zahlédl, jak spěchá k autu. Můžeme předpokládat, že jel rovnou k Alexi Conklinovi. V době vraždy, nebo někdy kolem ní, byl Bourne určitě v domě. Jeho otisky se našly na poloprázdné sklence skotské whisky v obývacím pokoji.“

„A co pistole?“ otázal se ředitel. „Je to vražedná zbraň?“

Lindros přikývl. „Balistika to stoprocentně potvrdila.“

„A určitě patří Bourneovi, Martine?“

Lindros sklopil zrak k jakési fotokopii a posunul ji přes stůl k řediteli. „Podle zbrojního průkazu vražedná zbraň skutečně patři Davidu Webbovi. Našemu Davidu Webbovi.“

„Ten hajzl!“ Řediteli se roztřásly ruce. „Jsou na ní jeho otisky?“

„Zbraň někdo otřel,“ odpověděl Lindros a podíval se do dalšího listu. „Žádné otisky se nenašly.“

„Práce profesionála.“ Šéf CIA náhlé vypadal unaveně. Ztratit starého přítele je vždycky těžké.

„Ano, pane. Přesně tak.“

„A Bourne?“ zabručel ředitel. Jako by ho už vyslovení toho jména bolelo.

„Dneska nad ránem jsme dostali tip, že se ukryl v jednom motelu ve Virginii nedaleko silničního zátarasu,“ řekl Lindros. „Oblast byla okamžitě obklíčena a dovnitř vstoupil přepadový oddíl. Pokud tam Bourne opravdu byl, podařilo se mu uprchnout a proklouznout policejním kordonem. Zmizel jak pára nad hrncem.“

„Sakra!“ Ředitelovy tváře zbrunátněly.

Do sálu tiše vstoupila Lindrosova asistentka a podala mu nějaký papír. Zástupce si jej chvíli pročítal a pak vzhlédl. „Poslal jsem oddíl k Webbovi domů, kdyby se tam náhodou objevil nebo se ozval manželce. Dům byl zamčený a prázdný. Po Bourneově ženě i dvou dětech se slehla zem. Vyšetřováním se zjistilo, že jeho manželka přišla nečekaně do školy a bez vysvětlení je odvedla z hodiny.“

„To je důkaz!“ Ředitele málem ranila mrtvice. „Ve všem má krok náskok, protože si ty vraždy předem naplánoval!“ Během krátké a rychlé cesty do centrály v Langley se nechal ovládnout emocemi. Alexova vražda i manévrování poradkyně Alonzo-Ortizové ho vyvedly z míry, a tak přišel na poradu CIA v ráži. Po zhlédnutí kriminalistických důkazů byl připraven vynést jednoznačný soud.

„Je evidentní, že se Jason Bourne utrhl z řetězu.“ Šéf CIA stál nad Lindrosem a viditelně se třásl. „Alexander Conklin byl můj dobrý a věrný přítel. Ani bych nedokázal spočítat, kolikrát položil svou pověst – svůj vlastní život – na oltář naší organizace a naší země. Byl to vlastenec v ryzím smyslu toho slova. Člověk, na kterého jsme byli všichni právem hrdí.“

Lindros naopak v duchu počítal, kolikrát se jeho šéf rozčiloval nad Conklinovým kovbojským přístupem, nad jeho akcemi na vlastní pěst a pokoutními tahy. Jistě, o mrtvých se má mluvit jen dobře, ale v oboru špionáže je naprosto bláhové přecházet nebezpečné sklony bývalých i současných agentů. Jasona Bournea nevyjímaje. Byl to spící agent svého druhu, ten nejhorší možný, protože neměl úplnou vládu sám nad sebou. V minulosti se vydával do akce v závislosti na okolnostech, nikoli o své vlastní vůli. Lindros toho o Jasonu Bourneovi věděl velice málo a tuto svou nedbalost hodlal napravit hned po skončení této porady.

„Jestli měl Alexander Conklin nějakou slabinu, jedno citlivé místo, byl to Jason Bourne,“ pokračoval šéf CIA. „Roky před tím, než si vzal svou současnou manželku Marii, přišel Bourne při útoku v Phnompenhu o celou první rodinu – thajskou ženu a dvě děti. Pološíleného smutkem a výčitkami svědomí ho Alex sebral na ulici v Saigonu a začal ho cvičit. I po dlouhých letech byl ale těžko ovladatelný, i když doktor Panov, kterého Alex požádal o pomoc, o něm vydával kladné zprávy. I on zřejmě příliš podlehl vlivu Jasona Bournea. Nejednou jsem Alexe varoval a prosil, aby ho přivedl a nechal naše psychiatry, aby ho prohlédli, ale on odmítal. Alex – Bůh dej pokoj jeho duši – uměl být tvrdohlavý jako mezek. Prostě Bourneovi věřil.“

Řediteli se leskla tvář potem a široce otevřenýma očima se rozhlížel po místnosti. „A jak dopadl? Agent, kterého se s Panovem snažili řídit, je oba odpráskl jako psy. Přiznejme si pravdu: Bourne se ukočírovat nedá. A je smrtelně nebezpečný jako jedovatá zmije.“ Ředitel CIA praštil pěstí do jednacího stolu. „Já nenechám tyto odporné, chladnokrevné vraždy projít bez trestu. Vyhlašuji pátrací akci s rozkazem k okamžité likvidaci Jasona Bournea.“

Bourne se chvěl, promrzlý až na kost. Zvedl hlavu a posvítil baterkou na větrák chladírny. Vykročil zpátky prostřední uličkou, vylezl na hromadu beden po pravé ruce a vyšplhal po nich až k průduchu. Otevřel vystřelovací nůž a špičkou čepele mřížku odšrouboval. Dovnitř se vlila tlumená záře rozbřesku. Doufal, že je otvor dostatečně velký, aby se jím mohl protáhnout.

Stáhl ramena dopředu, vmáčkl se do průduchu a začal se vrtět. Prvních několik centimetrů to šlo dobře, jenže pak se jeho postup zastavil. Snažil se pohnout, ale nemohl. Zasekl se. Vydechl z plic veškerý vzduch a uvolnil svaly na celém těle. Odstrkoval se jen nohama. Vrchní bedna sklouzla a zřítila se dolů, ale on se alespoň o kousek posunul. Spustil nohy, až našel oporu na spodnějších bednách. Zaklesl podpatky do víka, znovu se odrazil a získal dalších pár centimetrů. Pozvolným, opatrným opakováním tohoto postupu se mu konečně povedlo prostrčit ven hlavu a ramena. Zamžikal k narůžovělé obloze s nadýchanými obláčky, která ubíhala nad jeho hlavou. Natáhl ruku, zachytil se rohu přívěsu, pak se celý vysoukal z otvoru a vylezl na střechu.

U příštího semaforu seskočil a zkušeným kotoulem přes rameno ztlumil tvrdost pádu. Vstal, došel k chodníku a oprášil se. Ulice byla opuštěná. Zamával na pozdrav nic netušícímu Guyovi, po jehož kamionu v příští chvíli zbyl jen modrý opar výfukových zplodin.

Ocitl se v chudé čtvrti na severovýchodním předměstí Washingtonu. Nebe se rozjasňovalo a dlouhé stíny úsvitu vyklízely pole zářivému slunci. Z dálky k němu doléhal dopravní ruch protkaný kvílením policejní sirény. Zhluboka se nadechl. Kromě pachu města viselo ve vzduchu ještě něco: radost z volnosti po dlouhé noci, kdy se musel schovávat a bojovat o přežití.

Šel dál, až spatřil vybledlé trikolory vlajek třepotajících se ve větru. Autobazar, k němuž patřily, měl přes noc samozřejmě zavřeno. Bourne vstoupil na opuštěnou plochu, namátkou si vybral jedno z aut a vyměnil jeho značky se sousedním vozem. Po vypáčil zámek, otevřel dveře u řidiče a spojil dráty v zapalování. O chvíli později už vyjížděl z autobazaru na ulici.

Zaparkoval před bistrem s fasádou z padesátých let obloženou chromovanými deskami. Na střeše lokálu se vyjímal obrovský šálek kávy s dávno vyhořelými neonovými světly. Uvnitř bylo k zalknutí. Ze všeho čpěl zažraný pach kávové sedliny a přepáleného oleje. Vlevo stál dlouhý umakartový pult s řadou chromových stoliček s koženkovými sedáky, vpravo podél oken zalitých sluncem se táhly kóje pro hosty a v každé z nich stála hrací skříň plná kartiček se jmény písní, které si návštěvníci mohli za čtvrťák pustit.

Když se za Bournem s jemným cinknutím zavřely dveře, obrátily se k němu tmavé tváře a mlčky zaznamenaly jeho bílou pleť. Nikdo neopětoval jeho úsměv. Někteří se tvářili lhostejně, jiní si však jeho příchod zřejmě vykládali jako špatné znamení.

Pod palbou nepřátelských pohledů vklouzl za jeden ze stolů. Servírka s oranžovými kadeřemi a vizáží zpěvačky Earthy Kittové před něj položila umouněný jídelníček a nalila mu do hrnku kouřící kávu. Pronikavé zmalované oči v ustarané tváři si ho chvíli měřily pohledem plným zvědavosti a ještě čehosi – snad soucitu. „Těch čumilů si nevšímejte, milej zlatej,“ vydechla. „Maj‘ z vás vítr.“

Snědl tedy nijakou snídani – vajíčka se slaninou a hranolky, které spláchl trpkou kávou. Bílkoviny a kofein však potřeboval k tomu, aby aspoň načas zahnal únavu.

Servírka mu dolila nápoj do hrnku a on jej usrkával a čekal, až krejčovství Lincoln Fine otevře. Přitom ovšem nezahálel. Vylovil blok, který shrábl ze stolu v Alexově obývacím pokoji, a znovu se zadíval na otisk vyrytý na horním listu. NX 20. Vyhlíželo to zlověstně, jako označení nějakého vědeckého pokusu, ale ve skutečnosti mohlo jít o cokoliv, například o nějaký model počítače.

Vzhlédl a sledoval, jak obyvatelé čtvrti přicházejí a odcházejí, baví se o sociálních dávkách, drogách, výprascích od policie, náhle zemřelých příbuzných či nemocných kamarádech ve vězení. To byl jejich život, k němuž měl Bourne dál než k životu v Asii nebo Mikronésii. Atmosféra v bistru houstla jejich zlostí a smutkem.

V jednu chvíli za okny projelo policejní auto, pomalu jako žralok proplouvající kolem útesu. Veškerý pohyb v restauraci rázem ustal, jako by tento významný okamžik byl zvěčněnou momentkou ve fotografově objektivu. Odvrátil hlavu a pohlédl na servírku. Dívala se za koncovými světly policejního vozu mizejícího za rohem. Bistrem se rozlehlo slyšitelné oddechnutí. I Bourneovi se poněkud ulevilo. Zdálo se, že je přece jen mezi svými.

Obrátil myšlenky k muži, který ho pronásledoval. Jeho tvář měla asijské rysy, ale ne čistě. Bylo mu na ní cosi povědomého – snad výrazná linie nosu, jež nebyla vůbec asijská, nebo tvar plných rtů, které naopak asijské byly? Byl to někdo z Bourneovy minulosti? Z Vietnamu? Ale ne, to se dalo s úspěchem vyloučit. Podle vzhledu mu ještě nebylo třicet, což znamenalo, že za Bourneova tamního pobytu mohl mít pět nebo šest let. Kdo to tedy byl a co chtěl? Podobné otázky se Bourneovi ustavičně honily hlavou. Odložil poloprázdný hrnek: káva mu už pomalu začínala propalovat díru do žaludku.

Nedlouho poté se vrátil k ukradenému autu, pustil rádio a otáčel knoflíkem tak dlouho, až zachytil hlas hovořící o vrcholné schůzce na téma terorismu, po níž následoval krátký přehled zpráv z domova a nakonec z regionu. V popředí zájmu byly samozřejmě vraždy Alexe Conklina a Morrise Panova, kupodivu však nezazněly žádné nové informace.

„Zjišťujeme další podrobnosti,“ oznámil hlasatel, „ale nyní tu máme jednu důležitou zprávu…“

„…jednu důležitou zprávu.“ Po těch slovech se Bourneovi vybavila pařížská kancelář s výhledem na Elysejská pole až k Vítěznému oblouku a tato nenadálá vzpomínka zastínila bistro i hosty, kteří ho obklopovali. Vedle sebe měl čokoládové křesílko, ze kterého právě vstal. V pravé ruce držel sklenku z broušeného křišťálu z poloviny naplněnou jantarovou tekutinou. Hluboký, sytý a melodický hlas říkal cosi o tom, jak dlouho potrvá obstarat všechno, co Bourne potřeboval. „Nemějte strach, příteli,“ pravil hlas angličtinou obtěžkanou silným francouzským přízvukem, „mám vám předat jednu důležitou zprávu.“

Ve své představě se otočil a snažil se pohlédnout do tváře hovořícího muže, ale spatřil jen prázdnou zeď. Ta vzpomínka vyprchala jako vůně skotské a Bourne zůstal kdesi vzadu, posmutněle hledící ze špinavých oken zchátralého bistra.

Chán v záchvatu vzteku zvedl mobilní telefon a zavolal Spalkovi. Nějakou dobu to trvalo a musel se hodně činit, ale nakonec ho přece jen spojili.

„Čemu vděčím za takovou poctu, Cháne?“ zeptal se Spalko. Chán pozorně poslouchal a všiml si, že Spalko trochu polyká slova. Zřejmě měl upito. Znal zvyklosti svého občasného zaměstnavatele lépe, než si Spalko možná uvědomoval, pokud se nad tím tedy vůbec kdy zamyslel. Věděl například, že holduje alkoholu, cigaretám a ženám, i když ne nutně v tomto pořadí. Nikdy se těchto tří věcí nenabažil. Chána napadlo, že jestli je jeho zaměstnavatel alespoň z poloviny tak opilý, jak to vypadalo, hraje mu to do karet. A získat výhodu nad Spalkem byla velká vzácnost.

„Dal jste mi špatné, nebo minimálně neúplné informace.“

„A co tě vede k tomuto závěru?“ Jeho hlas okamžitě ztvrdl, jako když voda zmrzne v led. Chán si pozdě uvědomil, že zvolil příliš agresivní tón. Spalko byl možná filozof – ba dokonce vizionář, za něhož se bezpochyby pokládal – ale ve své podstatě se řídil instinktem. Takže se probral z alkoholového omámení a odpověděl protiútokem. Navzdory svému pečlivě budovanému veřejnému obrazu se uměl pořádně rozčílit. Pod nakašírovaným povrchem jeho všedního života toho však bublalo mnohem víc.

„Webb se choval zvláštně,“ pokračoval Chán tiše.

„Ano? A v jakém směru?“ Spalkův hlas se vrátil k líné, mlhavé dikci.

„Nepůsobil jako univerzitní profesor.“

„A co na tom záleží? Ty jsi ho snad nezabil?“

„Ještě ne.“ Chán seděl v zaparkovaném autě a sledoval oknem, jak k zastávce na druhé straně ulice přijíždí autobus. Dveře se s vzdychnutím otevřely a vystoupili z nich lidé: starý pán, dva výrostci a matka s batoletem.

„Ale to je změna plánu, ne?“

„Věděl jste, že si s ním chci nejdřív pohrát.“

„Jistě, ale je otázka, jak dlouho.“

Odehrávala se mezi nimi jakási slovní šachová partie, opatrná a současně překotná, a Chán se mohl jen domýšlet, kam asi směřuje. Co s tím Webbem? Proč na něj chtěl Spalko hodit dvojnásobnou vraždu Conklina a Panova? A proč vůbec Spalko nařídil jejich zabití? Chán neměl pochyby, že se to stalo.

„Dokud s ním nebudu hotov. Dokud nepochopí, kdo si pro něj přišel.“

Chánovy oči sledovaly, jak matka postavila děcko na chodník. Chlapec vrávoravě vykročil a ona se zasmála. Hošík nemotorně zvedl hlavu, podíval se na ni a napodobil její smích. Vzala ho za drobnou ručku.

„Nerozmyslel sis to náhodou, že ne?“

Chán měl pocit, že zachytil lehké napětí, jistý záchvěv dychtivosti, a najednou ho napadlo, jestli Spalko svou opilost nehraje. Měl nutkání se ho zeptat, proč ho tolik zajímá, jestli Davida Webba zabil, nebo ne, ale po chvíli přemýšlení od toho raději upustil, aby neprozradil svůj vlastní zájem. „Ne, to určitě ne,“ odpověděl.

„Protože pod kůží jsme oba stejní. Když ucítíme pach smrti, neomylně zavětříme.“

Chánovi vířily hlavou myšlenky a nevěděl, co na to má říct, a tak raději ukončil spojení. Položil ruku na okenní sklo a mezi prsty pozoroval, jak žena vede svého synka po ulici. Dělala drobné krůčky, aby se co nejvíc přizpůsobila jeho kolébavé chůzi.

Spalko mu lhal, to Chán věděl. Stejně jako on lhal Spalkovi. Na okamžik se mu rozostřil zrak a on se ocitl zpátky v kambodžských džunglích. Víc než rok byl jako šílený pes přivázaný v boudě u vietnamského pašeráka zbraní, hladový a bitý. Napotřetí se mu konečně podařilo uprchnout, když svého věznitele omráčil a pak mu rozsekal hlavu na kaši ostrým rýčem, jímž hloubil jámy latrín. Deset dní se různě protloukal, než ho k sobě vzal americký misionář Richard Wick. Dostal jídlo, šaty, horkou koupel a čistou postel. Na oplátku se od něj nechal učit anglicky. Jen co zvládl čtení, dostal bibli, kterou se měl naučit zpaměti. Díky tomu začal chápat, že Wick ho nemá v úmyslu spasit, nýbrž zcivilizovat. Jednou nebo dvakrát se misionáři pokusil vysvětlit podstatu buddhismu, ale tehdy byl přece jen velice mladý a pojmy, jež si v útlém věku osvojil, nezněly z jeho úst tak přesvědčivě. Ostatně, Wicka vůbec nezajímaly. Neuznával náboženství, která nehlásala Boha a nevěřila v Ježíše Vykupitele.

Chánovy oči se náhle znovu zaostřily. Matka právě vedla batolícího se kloučka kolem chromové fasády bistra s obřím šálkem kávy na střeše. V okně jednoho z aut parkujících naproti restauraci uviděl Chán odraz muže, kterého znal jako Davida Webba. Chtě nechtě musel Webba obdivovat za to, jak strastiplnou cestu z Conklinova statku mu připravil. Chán zahlédl postavu, která je pozorovala ze silnice na kopci. Když se vymanil z Webbovy důmyslné pasti a vyškrábal se nahoru, chlap už byl pryč, ale díky infračerveným brýlím mohl Chán sledovat Webbův postup k silnici. Už za ním chtěl vyrazit, jenomže Webbovi v tu chvíli zastavilo auto. Teď měl Webba na mušce a věděl to, co Spalko: že Webb je velice nebezpečný muž. Takový člověk si určitě nelámal hlavu s tím, že je jediným bělochem v lokále. Působil osaměle, i když Chán o tom měl určité pochybnosti, vždyť samota mu byla docela cizí.

Pohlédl opět na matku s dítětem. Znovu k němu dolehl jejich smích, prchavý jako sen.

Bourne došel ke krejčovství Lincoln Fine v Alexandrii přesně pět minut po deváté. Podnik měl neurčitě koloniální průčelí jako všechny soukromé obchody ve starém městě. Přešel cihlový chodník, zatlačil do dveří a vstoupil dovnitř. Část dílny určenou pro zákazníky dělila na polovinu přepážka do výšky pasu: vlevo prodejní pult, vpravo střihací stoly. U šicích strojů umístěných za pultem seděly tři Hispánky, které při jeho příchodu ani nezvedly oči. Za pultem stál hubený mužík v košili s krátkým rukávem a rozepnuté proužkované vestičce a na cosi zachmuřeně shlížel. Měl vysoké klenuté čelo lemované chomáči pískových vlasů, propadlé tváře, kalné oči a orlí nos, který občas sevřel mezi prsty. Brýle měl posunuté až na temeno hlavy. Otevření dveří nevěnoval žádnou pozornost, ale když Bourne přistoupil k pultu, přece jen vzhlédl.

„Ano?“ řekl s výrazem plným očekávání. „Co pro vás můžeme udělat?“

„Vy jste Leonard Fine? Viděl jsem vaše jméno na okně venku.“

„Osobně,“ odpověděl Fine.

„Posílá mě Alex.“

Krejčí zamžikal. „Kdo?“

„Alex Conklin,“ zopakoval Bourne. „Jmenuji se Jason Bourne.“ Rozhlédl se kolem. Nikdo si jich nevšímal. Vzduchem se neslo jen kulometné klapání šicích strojů.

Fine si velice rozvážně nasadil brýle na úzký kořen nosu a probodl Bournea pronikavým pohledem.

„Jsem jeho přítel,“ snažil se ho Bourne povzbudit.

„Pro pana Conklina tu žádné šaty nemáme.“

„Těžko by je tady nechával,“ řekl Bourne.

Fine si sevřel nos, jako by ho zabolel. „Tak přítel, říkáte?“

„Dlouholetý.“

Bez dalšího slova Fine natáhl ruku a otevřel dvířka v pultu, aby mohl Bourne projít dovnitř. „Bude lepší, když to probereme u mě v kanceláři.“ Zavedl Bournea do zaprášené chodby páchnoucí klihem a škrobem.

Kancelář byla skromná místnůstka: prošlapané linoleum, holé trubky běžící od podlahy ke stropu, otlučený zelený kovový stůl s otočnou židlí, dva sloupky levných kovových kartoték, hromady kartónových krabic. Ze všeho jako pára stoupal puch zatuchliny a plísně. Za židlí se rýsovalo malé čtvercové okno, tak špinavé, že nebylo vidět do uličky za ním.

Fine obešel stůl a vytáhl zásuvku. „Něco k pití?“

„Je trochu brzo, nemyslíte?“ odtušil Bourne.

„Jo,“ zamumlal Fine. „To je fakt.“ Vytáhl ze šuplíku pistoli a namířil ji Bourneovi na břicho. „Kulka vás hned nezabije, ale než vykrvácíte, budete mít dost času toho litovat.“

„Nemusíte se hned rozčilovat,“ prohodil Bourne, jako by se nechumelilo.

„Jak to, že ne?“ obořil se na něj krejčí. Oči měl posazené blízko sebe, takže se zdálo, že šilhá. „Conklin je po smrti a já slyšel, že jste to udělal vy.“

„To není pravda,“ ohradil se Bourne.

„To říkají všichni. Zatloukat, zatloukat, zatloukat! To je přece heslo agentů, nebo ne?“ Po tváři se mu rozlil mazaný úsměv. „Posaďte se, pane Webbe, případně Bourne nebo jak si dneska říkáte.“

Bourne ho probodl pohledem. „Děláte pro CIA.“

„Ale kdepak. Jsem na volné noze. Jestli jim o mně Alex neřekl, tak podle mě nikdo v CIA neví, že vůbec existuju.“ Krejčího úsměv se rozšířil. „Proto za mnou taky Alex přišel.“

Bourne přikývl. „Chtěl bych věděl víc.“

„To vám rád věřím.“ Fine sáhl po telefonu na stole. „Ale až se dostanete do rukou vlastním lidem, budete muset odpovídat na tolik otázek, že nebudete mít na nic jiného čas.“

„Nedělejte to,“ řekl Bourne zostra.

Fine se zarazil. „Řekněte mi jeden důvod.“

„Já Alexe nezabil. Snažím se zjistit, kdo to spáchal.“

„Ale zabil, vážený pane. Podle zprávy, kterou jsem četl, jste byl v době vraždy v domě. Viděl jste tam snad někoho jiného?“

„Ne, ale když jsem tam dorazil, Alex i Mo Panov už byli mrtví.“

„Kecy. Zajímalo by mě, proč jste ho oddělal.“ Fine přimhouřil oči. „Řekl bych, že to bylo kvůli doktoru Schifferovi.“

„O nikom takovém jsem v životě neslyšel.“

Krejčí se znovu nevrle zasmál. „Zase lžete. A předpokládám, jste nikdy neslyšel ani zkratku DARPA.“

„Samozřejmě že slyšel,“ odvětil Bourne. „To je označení Agentury pro výzkum pokročilých obranných systémů. Tam doktor Schiffer pracuje?“

Fine znechuceně zavrčel: „Teď už toho mám dost.“ Když z něj na chvíli spustil zrak, aby vytočil číslo, Bourne se na něj vrhl.

Ředitel CIA seděl ve své prostorné rohové kanceláři a telefonoval s Jamiem Hullem. Zářivé slunce proudící oknem rozjasňovalo rubínové tóny koberce. Úchvatná hra barev však nechávala ředitele chladným. Měl jednu ze svých černých nálad. Mrzutě prohlížel své fotografie s prezidenty Spojených států v Oválné pracovně, se zahraničními státníky v Paříži, Bonnu i Dakaru, s umělci v Los Angeles a Las Vegas, s evangelickými kazateli Atlantě a Salt Lake City, a dokonce i s věčně usměvavým dalajlamou v červeném rouchu při jeho návštěvě New Yorku. Tyto snímky mu však náladu nezlepšily, naopak mu připomněly jeho léta, jako by to byly drátěné košile, jež ho nesnesitelně tížily.

„Stojí to za starou bačkoru, pane,“ hlásil Hull z dalekého Reykjavíku. „Za prvé, zajišťovat bezpečnost ve spolupráci s Rusy a Araby je jako honit se za vlastním ocasem. Pořádně jim nerozumím a nevěřím, že mi tlumočníci – naši i jejich – překládají přesně to, co se říká.“

„Měl jste se na škole víc věnovat cizím jazykům, Jamie. Musíte se s tím nějak vyrovnat. Jestli chcete, pošlu vám jiné tlumočníky.“

„Opravdu? A kde je vezmete? Všechny arabisty jsme přece škrtli, ne?“

Šéf CIA vzdychl. To byl samozřejmě problém. Téměř všichni zpravodajští důstojníci mluvící arabsky byli považováni za stoupence islámského fundamentalismu, i když se hlasitě snažili přesvědčit jestřáby, že většina muslimů se chová mírumilovně. Jenže vykládejte to Izraelcům. „Pozítří má z Centra pro studium zpravodajství dorazit nová várka. Nechám vám jich pár poslat.“

„To není všechno, pane.“

Ředitel se zachmuřil. Mrzelo ho, že v Hullově hlase nezachytil ani náznak vděku. „Co ještě?“ vyštěkl. Co kdybych všechny fotky sundal? napadlo ho. Nezlepšilo by to truchlivou atmosféru, která v kanceláři panovala?

„Nechci si stěžovat, pane, ale ze všech sil se snažím zorganizovat odpovídající bezpečnostní opatření v cizí zemi, která nepatří mezi spojence Spojených států. Neposkytujeme jim žádnou pomoc, takže nám nejsou ničím zavázáni. Vyslovím prezidentovo jméno – a jakou odpověď dostanu? Jen prázdné pohledy. Moje práce je tak trojnásobně těžká. Jsem občanem nejmocnější země planety. Vím o bezpečnosti víc než všichni Islanďané dohromady. Kde je úcta, kterou bych…“

V telefonu zabzučelo a ředitel s jistým uspokojením přepnul Hulla na čekání. „Co je?“ houkl do mluvítka.

„Nerad vás ruším, pane,“ řekla služba, „ale někdo právě volal na krizovou linku pana Conklina.“

„Cože? Alex je mrtvý. Víte to jistě?“

„Naprosto, pane. Tu linku zatím nedostal nikdo jiný.“

„Dobře, pokračujte.“

„Zaslechl jsem krátkou potyčku a pak někdo řekl jedno jméno – myslím, že ‚Bourne‘.“

Šéf CIA vsedě strnul, jako by spolkl pravítko, a jeho chmury se začaly rychle rozplývat. „Bourne. Tak tohle jméno jste slyšel?“

„Aspoň to tak znělo. A stejný hlas řekl něco jako ‚Zabiju vás‘.“

„Odkud byl ten telefon?“ zeptal se ředitel.

„Spojení vypadlo, ale zjistil jsem si to. Číslo patří jednomu obchodu v Alexandrii. Krejčovství Lincoln Fine.“

„Šikovný kluk!“ Ředitel už stál. Ruka, v níž svíral telefon, se mírně chvěla. „Okamžitě vyšlete dva oddíly agentů. Řekněte jim, že Bourne je na světě! Mají svolení k jeho okamžité likvidaci.“

Když se Bourneovi podařilo bez výstřelu vykroutit pistoli z ruky Leonarda Finea, přitlačil ho k zašlé zdi tak tvrdě, že kalendář vyskočil z hřebíku a spadl na zem. Bourne chňapl po telefonu a přerušil spojení. Poslouchal, jestli v dílně nenastal rozruch, jestli šičky nezaslechly hluk sice krátké, ale ostré bitky.

„Už jsou na cestě,“ zasyčel Fine. „Dohrál jste.“

„To bych neřekl.“ Bourne horečně přemítal. „Hovor šel na hlavní ústřednu. Nikdo nebude vědět, jak s ním naložit.“

Fine s ušklíbnutím zavrtěl hlavou. „Ten telefon nešel přes normální ústřednu CIA, ale přímo na službu. Conklin trval na tom, abych si to číslo zapamatoval pro případ nejvyšší nouze.“

Bourne s krejčím zatřásl, až mu zadrkotaly zuby. „Idiote! Co jste to udělal?“

„Oplatil jsem poslední dluh Alexi Conklinovi.“

„Ale já vám říkal, že jsem ho nezabil.“ A pak Bournea něco napadlo. Poslední zoufalý pokus, jak získat Finea na svou stranu a přimět ho k prozrazení Conklinova plánu, který mohl objasnit důvod jeho vraždy. „Dokážu vám, že mě poslal Alex.“

„Zase kecáte,“ nedal se Fine. „Nemusíte se namáhat…“

„Vím o NX 20.“

Fine zkameněl jako sloup. Kůže na tváři mu povadla, oči se ohromeně vytřeštily. „Ne,“ vydechl. „Ne, ne, ne!“

„Řekl mi to,“ pokračoval Bourne. „Alex mi to řekl. Proto mě poslal, chápete?“

„Alexe by nikdo nikdy nedonutil, aby prozradil NX 20. Nikdy!“ Z Finovy tváře pomalu vyprchával úžas a vkrádal se do ní zcela jiný výraz: krejčí si začal uvědomovat, že se dopustil tragické chyby.

Bourne přikývl. „Jsem přítel. Poznal jsem Alexe už dávno ve Vietnamu. Tohle jsem se vám celou dobu snažil říct.“

„Bože na nebesích, já s ním telefonoval, když…, když se to stalo.“ Fine si položil ruku na čelo. „Slyšel jsem výstřel!“

Bourne chytil krejčího za vestu. „Leoparde, vzchopte se. Na vzpomínky teď není čas.“

Fine se zahleděl do Bourneovy tváře. Oslovení křestním jménem ho obměkčilo, jak už to většinou bývá. „Jistě.“ Přikývl a olízl si rty. Byl to muž procitající ze DNA do kruté reality. „Rozumím.“

„CIA dorazí za pár minut. Musím rychle zmizet.“

„Ano, ano. Ovšem.“ Fine lítostivě zavrtěl hlavou. „A teď mě pusťte. Prosím.“ Když byl volný, poklekl pod zadní okno a odklonil mřížku topení, za níž se ukrýval moderní trezor. Otočil číselníkem, otevřel těžká dvířka a vytáhl malou žlutou obálku. Pak sejf zavřel, vrátil mříž na místo, vstal a podal obálku Bourneovi.

„Tohle přišlo Alexovi onehdy v noci. Včera ráno mi volal, jestli zásilka dorazila. Říkal, že si pro ni přijde.“

„Kdo to poslal?“

V té chvíli zaslechli z přilehlé prodejny ostré hlasy štěkající rozkazy.

„Už jsou tady,“ řekl Bourne.

„Panebože!“ Ve Finovi by se krve nedořezal.

„Určitě tady máte zadní východ.“

Krejčí přikývl a chvatně mu popsal cestu. „Už běžte,“ zaúpěl naléhavě. „Já je nějak zabavím.“

„Utřete si obličej,“ poradil mu Bourne, a když Fine setřel z tváře vrstvu potu, přikývl.

Zatímco krejčí spěchal do prodejny za agenty CIA, Bourne se tiše rozběhl špinavou chodbou. Doufal, že Fine odolá jejich otázkám, jinak by to byl jeho konec. Koupelna byla větší, než by očekával. Vlevo se nacházelo staré porcelánové umyvadlo, pod nímž se vršila hromádka starých plechovek od barvy se zarezlými víčky. Záchod byl u zadní stěny, sprcha vlevo. Podle Finových instrukcí vstoupil do sprchy, našel mezi dlaždičkami na zdi dvířka a otevřel je. Vsoukal se dovnitř a vrátil kryt na místo.

Zvedl ruku, zatáhl za staromódní vypínač a rozsvítil. Ocitl se v úzkém průchodu, který už zřejmě patřil k sousední budově. Nepříjemně to tam zapáchalo: mezi dřevěnými sloupky byly nacpané černé igelitové pytle s odpadky, možná místo izolace. Tu a tam si krysy prohryzaly cestu igelitem ke hnijícímu obsahu a zbytek se dírami vysypal na podlahu.

V chabém osvětlení jediné holé žárovky uviděl Bourne natřené kovové dveře, které vedly do uličky za řadou obchůdků. Když k nim vykročil, dveře se rozlétly a dovnitř vpadli dva agenti v oblecích s vytasenými pistolemi a ostražitými pohledy.

6

První dvě střely prolétly Bourneovi těsně nad hlavou, stačil se totiž včas přikrčit do podřepu. Pak se bleskově zvedl, vší silou kopl do igelitového pytle s odpadky a poslal jej směrem k oběma agentům. Jednoho z nich vak zasáhl a ve švu se roztrhl, takže se odpadky rozlétly všude kolem. Agenti zděšeně couvli, rozkašlali se a zakrývali si rukama slzící oči.

Bourne máchl rukou nahoru, rozbil žárovku a uvrhl chodbičku do naprosté temnoty. Otočil se, a když rozsvítil baterku, spatřil na druhém konci průchodu pevnou stěnu. Ale ven by přeci měly vést dveře, tak jak…?

Pak to uviděl a okamžitě zhasl úzký paprsek světla. Slyšel, jak na sebe agenti křičí a začínají se vzpamatovávat. Rychle vykročil k opačnému konci chodby, kde poklekl a nahmatal na podlaze kovový kroužek, jehož slabý odlesk předtím spatřil. Provlékl jím ukazováček, zatáhl vzhůru a poklop vedoucí do sklepa se zvedl. Bournea ovanul proud zatuchlého vlhkého vzduchu.

Bez prodlení se spustil do otvoru. Chodidly narazil na příčku žebříku, hbitě sklouzl dolů a zavřel za sebou. Nejdřív ucítil postřik proti švábům, a když rozsvítil baterku, spatřil hrubou betonovou podlahu posetou jejich mrtvými tělíčky jako spadaným listím. Po chvíli šátrání ve změti krabic, kartonů a beden našel páčidlo. Vyběhl po žebříku a tlustou kovovou tyčí zajistil poklop zespodu. Nevyšlo to dokonale, páčidlo bylo mezi madly trochu volné, ale nic lepšího neměl po ruce. Chtěl se dostat k zásobovacímu vchodu, který měly všechny komerční budovy, a na to příliš mnoho času nepotřeboval. Když se rozběhl, pod nohama mu chroupaly mrtvolky švábů.

Nad hlavou slyšel bušení, jak se dva agenti snažili otevřít poklop. Věděl, že nepotrvá dlouho a páčidlo vystavené otřesům vyklouzne ze svých úchytů. Nalezl však dvoukřídlá kovová vrata do ulice a vyšel po krátkém betonovém schodišti nahoru. V tu chvíli se poklop za jeho zády rozlétl a agenti seskočili do sklepení. Bourne zhasl baterku.

Ocitl se v pasti a dobře to věděl. Kdyby se pokusil zvednout kovové desky, dovnitř by pronikl dostatek denního světla a oni by ho zastřelili dřív, než by zdolal polovinu cesty k chodníku. Otočil se a opatrně sestoupil ze schodů. Slyšel, jak se muži pohybují místností a hledají vypínač. Mluvili spolu v úsečných větách, což ukazovalo na zkušené profesionály. Plížil se podél nepravidelných kupek zásob. I on po něčem pátral.

Když se rozsvítilo, agenti stáli na protilehlých stranách sklepa.

„To je ale díra,“ ucedil jeden z nich.

„Na to kašli,“ varoval ho druhý. „Kde je ten šmejd Bourne?“

Oba měli prázdné netečné tváře, že by je člověk od sebe ani nerozeznal. Měli agentské obleky a sebejisté agentské výrazy. Bourne však měl bohaté zkušenosti s lidmi, které CIA chytila do svých sítí. Věděl, jak uvažují, a tudíž tušil, jak se zachovají. Třebaže nebyli fyzicky blízko u sebe, byli dokonale sladění. Příliš neuvažovali nad tím, kde se asi mohl skrývat, ale matematicky si rozdělili suterén na jednotlivé kvadranty, které teď prohledají jako stroje. Nemohl se jim vyhnout, ale mohl je zaskočit.

Až si ho všimnou, budou bleskově jednat, a podle toho se zařídil. Vklínil se do jedné z beden a okamžitě ho začaly pálit oči od výparů žíravých průmyslových čističů, s nimiž se dělil o těsný prostor. Zašátral kolem sebe v temnotách. Hřbetem ruky zavadil o cosi oblého a zvedl to. Byla to plechovka, dostatečně těžká pro jeho záměr.

Slyšel tlukot vlastního srdce i škrábání krysy na stěnu, o niž se bedna opírala. Jinak tam panovalo naprosté ticho, jen agenti pokračovali v metodickém pročesávání prostoru. Bourne přikrčen trpělivě čekal. Krysa přestala škrábat. Nejméně jeden z agentů se přiblížil na dosah.

Nastalo mrtvolné ticho. Pak Bourne znenadání uslyšel rychlé nadechnutí a skoro přímo nad hlavou mu zašustila látka, vymrštil se tedy a vyrazil víko. Agent s pistolí v ruce uskočil stranou. Jeho parťák na druhém konci sklepa se prudce otočil. Bourne levou rukou chytil bližšího z mužů za košili a škubl s ním k sobě. Agent se instinktivně odtáhl a bránil se, jenže Bourne využil jeho setrvačnosti, vyrazil kupředu a mrštil jím zády i hlavou na cihlovou stěnu. Ozvalo se zapištění krysy. Agent obrátil oči v sloup a bezvládně sklouzl k zemi.

Druhý muž udělal dva kroky směrem k Bourneovi, nechtěl však riskovat boj zblízka a raději mu namířil pistolí na hruď. Bourne mu pohotově hodil do obličeje plechovku. Jak agent uhnul, Bourne němu přiskočil a skolil ho tvrdým seknutím do strany krku.

V příští chvíli Bourne vystoupal po betonových schodech a otevřel kovové desky vstříc čerstvému vzduchu a modré obloze. Pak je zasadil zpět na místo a klidně vykročil po chodníku směrem k Rosemont Avenue, kde se ztratil v davu.

Asi o kilometr dál Bourne usoudil, že ho nikdo nesleduje, a tak vešel do restaurace. Když si sedl ke stolu, zkoumavě přejížděl po tvářích v sále a hledal zvláštnosti – hranou nenucenost, kradmé ohledy a podobně. Objednal si sendvič se slaninou a šálek kávy, pak vstal a zamířil do zadní části lokálu. Když zjistil, že na pánských toaletách nikdo není, zamkl se v kabince, usedl na mísu a otevřel obálku určenou pro Conklina, kterou mu dal Fine.

Uvnitř našel letenku první třídou do Budapešti na Conklinovo jméno a klíč od pokoje v grandhotelu Danubius. Chvíli jen tak seděl, díval se a uvažoval, proč by Conklin jezdil do Budapešti a jestli ta cesta měla něco společného s jeho vraždou.

Vytáhl Alexův mobilní telefon a navolil místní číslo. Teď znal aspoň směr, což mu trochu vylepšilo náladu. Deron zvedl sluchátko po třetím zazvonění.

„Mír, lásku a porozumění.“

Bourne se zasmál. „Tady Jason.“ Nikdy nevěděl, jak se Deron ohlásí. Byl to bez nadsázky virtuos svého řemesla, jímž bylo shodou okolností padělatelství. Vydělával si na živobytí malováním kopií olejů starých mistrů, jež pak visely na stěnách honosných vil. Byly tak přesné a dokonalé, že se dokonce občas prodávaly na aukcích nebo skončily v muzejních sbírkách. Bokem falšoval i jiné věci, jen tak pro potěšení.

„Viděl jsem tě ve zprávách a nic moc to nebylo,“ nadhodil Deron s lehkým britským přízvukem.

„Řekni mi něco, co nevím.“ Při vrznutí dveří na pánský záchod se Bourne odmlčel. Vstal, vystoupil na mísu a nahlédl přes vršek kabinky. K pisoáru kulhavou chůzí mířil muž s šedivými vlasy a bradkou. Měl na sobě tmavomodrou bundu a černé kalhoty, zkrátka nic zvláštního. A přece si najednou Bourne připadal jako v pasti. Musel překonat touhu vzít nohy na ramena.

„Sakra, máš toho chlapa za prdelí?“ Vždycky bylo zvláštní slyšet z těch ušlechtilých úst sprostá slova.

„Měl jsem, dokud jsem se ho nezbavil.“ Bourne vyšel z toalety, zamířil zpátky do restaurace a cestou očima pročesával všechny stolky. Sendvič už na něj čekal, ale káva byla studená. Mávl na servírku a požádal ji, ať mu přinese jinou. Když odkráčela, hlesl do telefonu: „Poslyš, Derone, potřebuju to, co obvykle – pas a kontaktní čočky. Chci to mít zítra.“

„Národnost?“

„Zůstaňme u americké.“

„Už mi svítá. Ten chlap to nebude čekat.“

„Tak nějak. V pase bude jméno Alexander Conklin.“

Deron tiše hvízdl. „Jak je libo. Dej mi dvě hodiny.“

„Mám na vybranou?“

Linkou se rozlehlo Deronovo zvláštní chichotání. „Taky můžeš odejít s prázdnou. Mám všechny tvoje fotky. Kterou bys chtěl?“

Když mu to Bourne sdělil, odpověděl: „Určitě? Jsi tam skoro dohola. Vůbec si tam nejsi podobný.“

„Až se trochu upravím, tak budu,“ odvětil Bourne. „Dostal jsem se na seznam osob určených k likvidaci.“

„Řekl bych, že jsi tam na prvním místě. Kde se sejdeme?“

Bourne mu to oznámil.

„To by šlo. Hele, poslyš, Jasone.“ Deronův hlas náhle zvážněl. „To musela být hrůza. Chci říct, tys je viděl, že jo?“

Bourne se zadíval do talíře. Proč si ten sendvič objednával? Rudé rajče mu připomínalo otevřenou ránu. „Viděl.“ Kdyby tak mohl vrátit čas a znovu Alexovi a Moovi vdechnout život. To by panečku bylo kouzlo. Ale minulost zůstane minulostí a vzpomínky postupem času vyblednou.

Deron nakonec vzdychl. „Já jsem je taky znal.“

To já přece vím. Seznámil jsem vás,“ řekl Bourne a zaklapl mobil.

Chvíli jen tak seděl u stolu a přemýšlel. Něco ho zneklidňovalo. Když předtím vycházel z pánských toalet, v hlavě se mu rozezněl poplašný zvon, jenže byl tak zabraný do rozhovoru s Deronem, že ho příliš nevnímal. Co to jen bylo? Pomalu a obezřetně se znovu rozhlédl sálem. A pak mu svitlo. Nikde neviděl kulhajícího muže s bradkou. Možná už dojedl a odešel. Jeho příchod na toaletu však Bournea značně znervózněl. Bylo na něm cosi…

Hodil na stůl útratu a vykročil k přední části restaurace. Dvě okna do ulice byla oddělena širokým mahagonovým sloupem, Bourne se za něj postavil a sledoval dění venku. Nejdřív se soustředil na chodce – zajímali ho lidé, kteří šli nepřirozeně pomalým krokem, četli si noviny či postávali příliš dlouho před jednou z protějších výloh, kde mohli v odraze pozorovat vchod do restaurace. Nespatřil však nic podezřelého. Zaznamenal tři osoby sedící v zaparkovaných vozech – jednu ženu, dva muže. Do tváře jim neviděl. A ve hře samozřejmě byla i auta stojící na straně u restaurace.

Bez rozmýšlení vyšel na ulici. Bylo dopoledne a dav houstl, což vyhovovalo jeho záměrům. Příštích dvacet minut strávil průzkumem bezprostředního okolí: kontroloval dveře, výklady, kolemjdoucí i auta, okna i střechy. Když se ujistil, že v oblasti neoperují žádní agenti v oblecích, přešel ulici a zamířil do krámku s alkoholem. Požádal o láhev jednosladové whisky Speyside zrající v třešňových sudech, kterou měl Conklin tak rád. Když pro ni majitel odešel, Bourne vyhlédl z okna. Ve vozech parkujících u restaurace nikdo neseděl. Jeden z mužů, jichž si předtím všiml, však po chvíli vystoupil z auta a zamířil do lékárny. Neměl vousy ani nekulhal.

Do setkání s Deronem zbývaly téměř dvě hodiny a Bourne chtěl toho času využít co nejlépe. Na mysli mu znovu vytanula vzpomínka na pařížskou kancelář, hlas a mlhavou tvář, doposud přehlušená aktuálním děním. Podle pokynů Morrise Panova si potřeboval znovu přivonět k té skotské, aby vytáhl z paměti víc. Doufal, že tak zjistí, kdo byl oním mužem v Paříži a proč se vzpomínka na něj vynořila právě nyní. Mohla za to jen vůně whisky, nebo něco z jeho současné situace?

Bourne zaplatil láhev kreditní kartou, protože měl pocit, že v obchodě s alkoholem tím nic neriskuje. O chvíli později vyšel s nákupem ven. Cestou míjel auto, v němž seděla žena, která vedle sebe na místě spolujezdce měla malé děcko. CIA by nikdy neschválila nasazení dítěte při aktivním sledování v terénu, a tak zbýval už jen poslední muž. Bourne se otočil a vykročil směrem od auta, v němž dotyčný seděl. Neohlížel se, nesnažil se potají přesvědčit o dění za sebou ani použít běžných postupů, jak setřást pronásledovatele. Stále však sledoval všechna auta bezprostředně před sebou i za sebou.

Po deseti minutách došel k parku. Posadil se na lavičku z ohýbaného železa a pozoroval holuby, jak přistávají, vzlétají a krouží pod modrým nebem. Ostatní lavičky byly poloprázdné. Do parku vstoupil starý pán. Z hnědého sáčku pomačkaného jako jeho obličej nabíral hrsti drobků. Zdálo se, že holubi už na něj čekali, protože slétli dolů, rojili se kolem něj a s radostným vrkáním zobali nabízenou krmi.

Bourne otevřel láhev whisky a nasál její vznešené a bohaté aroma. Před očima mu okamžitě vyvstala Alexova tvář a krev pomalu vytékající na podlahu. Jemně, až téměř uctivě ten obraz zaplašil. Usrkl si skotské, poválel ji na jazyku a pustil její vůni do nosu, aby ho vrátila ke ztracenému útržku paměti, který mu stále unikal. Znovu se mu vybavil pohled na Elysejská pole. Držel v ruce skleničku z broušeného skla, a když se opětovně napil skotské, přiměl se tu sklenku zvednout ke rtům. Uslyšel zvučný melodický hlas a vrátil se do té pařížské kanceláře, v níž kdysi dávno stál.

Poprvé uviděl i plyšové doplňky místnosti, obraz vznešeného koně s jezdcem v Buloňském lesíku od Raoula Dufyho, temně zelené stěny s nevšedním leskem i vysoký béžový strop a jasné pařížské světlo. Dál, přikazoval si v duchu. Dál… Vzorovaný koberec, dvě čalouněná křesla s vysokými opěradly a těžký leštěný stůl z ořechového dřeva ve stylu Ludvíka XIV., za nímž stál vysoký pohledný muž s poživačnýma očima a věčným úsměvem, dlouhým galským nosem a předčasně bílými vlasy. Jacques Robbinet, francouzský ministr kultury.

To je ono! Odkud ho Bourne znal a proč se stali přáteli a svým způsobem i kolegy, bylo stále záhadou, ale nyní alespoň věděl, že má spojence, na něhož se může s důvěrou obrátit. Rozjařený Bourne položil láhev se skotskou pod lavičku jako dar pro prvního bezdomovce, jenž si jí všimne. Nenápadně se rozhlédl kolem. Stařík zmizel a s ním i většina holubů. Zůstali jen ti největší, kteří si vykračovali s hrudí načepýřenou na obranu svého území a vyzobávali poslední zbytky drobečků. Na lavičce opodál se líbali mladí milenci. Kolem procházeli tři výrostci s přenosným přehrávačem a dělali na páreček oplzlé zvuky. Bourneovy smysly byly ve stavu nejvyšší pohotovosti – něco se mu nezdálo, ale nemohl tomu přijít na kloub.

Dobře si uvědomoval, že čas schůzky s Deronem se rychle blíží, instinkt mu však velel nejprve zjistit, co tu nehraje. Znovu přelétl pohledem po všech lidech v parku. Neviděl nikoho vousatého, natožpak kulhajícího. A přece… Úhlopříčně naproti němu seděl v předklonu muž s lokty na kolenou a spojenýma rukama. Sledoval chlapečka, jemuž otec právě podal zmrzlinu. Bournea zaujalo, že je oblečený v tmavé semišové bundě a černých kalhotách. Vlasy měl černé, nikoli šedé, neměl vousy a nohy měl normálně pokrčené. Určitě nekulhal.

Bourne jako zkušený chameleón a mistr převleků dobře věděl, že jednou z nejlepších metod, jak zůstat v utajení, je změna chůze, obzvláště v situaci, kdy se snažíte ukrýt před profesionálem. Amatér si všímá vnějších stránek, jako je barva vlasů a oblečení, ale cvičený agent ví, že způsob, jak se člověk pohybuje a chodí, je stejně jedinečný jako otisk prstu. Bourne se snažil vylovit z paměti obraz muže, kterého viděl na toaletách v restauraci. Neměl paruku a falešnou bradku? To nevěděl jistě. Jednou věcí si však jistý byl: ten chlap měl tmavou semišovou bundu a černé kalhoty. Ze svého pozorovacího stanoviště v parku mu neviděl do obličeje, ale bylo zřejmé, že je o hodně mladší, než vypadal muž na záchodcích.

Čišelo z něj ještě něco, ale co? Bourne si chvíli prohlížel z profilu jeho obličej a pak mu svitlo. Hlavou mu probleskl obraz muže, který se na něj vrhl v lese u Conklinova statku. Ten tvar ucha a snědý odstín kůže…

Panebože, hrklo v něm. Byl to ten chlap, který na něj střílel na univerzitě a pak ho málem zabil v té jeskyni! Jak to, že mu je stále v patách, když Bourne proklouzl všem agentům CIA i policistům v oblasti? Po zádech mu přeběhl mráz. Co to může být za člověka?

Věděl, že existuje jediný způsob, jak to zjistit. Zkušenost ho naučila, že když má člověk před sebou zdatného protivníka může ho doopravdy odhadnout jen tak, že udělá cosi naprosto neočekávaného. Přesto na okamžik zaváhal. Takového nepřítele proti sobě ještě nikdy neměl. Ocitl se na neznámém území.

S touto myšlenkou vstal, rozvážně vykročil parkem a posadil se vedle dotyčného, jehož tvář měla při bližším pohledu asijské rysy.Musel uznat soupeřovy kvality: neškubl sebou ani jinak nedal najevo překvapení. Dál pozoroval toho malého kluka. Zmrzlina začínala tát a tatínek mu ukazoval, jak má otočit kornout a slízat stékající pochoutku.

„Kdo jsi?“ zeptal se Bourne. „Proč mě chceš zabít?“

Muž sedící vedle něj hleděl přímo před sebe a tvářil se, jako by Bourneova slova vůbec neslyšel. „Krásný obraz rodinného štěstí.“ Jeho hlas měl jedovatý tón. „Zajímalo by mě, jestli to dítě ví, že ho otec může bez mrknutí odkopnout.“

Ten hlas zněl Bourneovi velice zvláštně, jako by náhle vystoupil z temnot do světa lidí, kteří je obklopovali.

„I kdybys mě chtěl zabít sebevíc,“ řekl Bourne, „tady na veřejném místě na mě nemůžeš.“

„Kolik je tomu klukovi? Možná tak šest, řekl bych. Je ještě moc malý a neví, jak to v životě chodí. Nevěřil by, že ho otec může jen tak opustit.“

Bourne zavrtěl hlavou. Rozhovor se neodvíjel tak, jak chtěl. „Co tím chceš říct? Proč by ho měl otec opouštět?“

„Od člověka, který má dvě děti, je to zajímavá otázka. Jamie a Alison, pokud se nepletu?“

Bourne sebou cukl, jako by mu muž sedící vedle zabodl do boku nůž. Vzkypěla v něm zlost smíšená se strachem, ale najevo dal jen tu zlost. „Nehodlám se tě ptát, odkud toho o mně tolik víš, ale povím ti jedno: udělal jsi osudovou chybu, žes do toho zatáhl moji rodinu.“

„Za koho mě máš? Mně o tvoje děti vůbec nejde,“ odvětil Chán vyrovnaně. „Jen mě napadlo, jak asi Jamiemu bude, až se jednou nevrátíš.“

„Já bych svého syna nikdy neopustil. Udělám všechno, abych se k němu vrátil živý a zdravý.“

„Překvapuje mě, že na svoji současnou rodinu tak hezky myslíš, když Dao, Joshuu a Alyssu jsi klidně opustil.“

Nyní v Bourneovi převládl strach. Srdce se mu bolestně rozlilo a na prsou ucítil ostrou bolest. „O čem to mluvíš? Jak jsi přišel na to, že jsem je opustil?“

„Nechal jsi je na holičkách, nebo ne?“

Bourne měl dojem, že ztrácí kontakt s realitou. „Co si to dovoluješ? Oni jsou mrtví! Tragicky jsem o ně přišel, ale nikdy jsem na nezapomněl!“

Druhý muž pozvedl koutky v náznaku úsměvu, jako by měl radost z toho, že donutil Bournea překročit neviditelnou hranici. „Ani když sis vzal Marii? Ani když se narodili Jamie a Alison?“ Jeho hlas zněl najednou upjatě, jako by se ze všech sil snažil udržet na uzdě něco hluboko ve svém nitru. „Pokusil ses vytvořit kopie Joshuy a Alyssy. Dokonce jsi jim dal jména začínající stejným písmenem.“

Bourne měl pocit, že z něj někdo vyrazil duši. V uších mu začalo hučet. „Kdo jsi?“ zopakoval přiškrceně.

„Říkám si Chán. Ale kdo jsi ty, Davide Webbe? Profesor lingvistiky by se možná dovedl pohybovat v divočině, ale určitě neovládá boj muže proti muži, neví, jak uplést síť po vzoru Vietkongu, neumí ukrást auto. A především: neví, jak úspěšně unikat CIA.“

„Takže se zdá, že jsme jeden pro druhého záhadou.“

Kolem Chánových úst zahrál úsměv tajemný až k zbláznění. Bourne cítil, jak mu vstávají chloupky na šíji, a připadalo mu, že se něco z jeho roztříštěné paměti dere na povrch.

„Klidně si to dál namlouvej. Faktem je, že bych tě teď mohl zabít, dokonce i tady na veřejnosti,“ pravil Chán se značnou dávkou zlomyslnosti. Úsměv se rázem vytratil a hladký bronzový sloup jeho krku se mírně zachvěl, jako by se krátce přihlásil o slovo nějaký běs, který Chán už dlouho držel na uzdě. „Měl bych tě zabít, ale tím bych na sebe zbytečně upozornil ty dva agenty CIA, kteří vstoupili do parku severním vchodem.“

Bourne bez pohnutí hlavou namířil pohled uvedeným směrem. Chán měl pravdu. Dva obleky CIA právě zkoumavě přejížděly zrakem po tvářích v bezprostřední blízkosti.

„Je čas zvednout kotvy.“ Chán vstal a zadíval se na Bournea z výšky. „Situace je prostá. Buď půjdeš se mnou, nebo tě seberou.“

Bourne se zvedl a po Chánově boku vykročil z parku. Chán šel mezi Bournem a agenty a volil trasu, která mu umožňovala v této pozici zůstat. Bourne musel znovu obdivovat mladíkovu profesionalitu i jeho racionální uvažování v extrémních situacích.

„Proč to děláš?“ otázal se Bourne. Předchozí protivníkovo vzplanutí ho děsilo a současně mátlo. Chán mu neodpověděl.

Vmísili se do proudu chodců a brzy se ztratili v davu. Chán předtím sledoval čtyři agenty mířící do krejčovství Lincoln Fine a bleskově si vryl do paměti jejich obličeje. Nebylo to těžké. V džungli, kde vyrůstal, bylo okamžité rozpoznání nepřítele často otázkou života a smrti. Tak či onak, na rozdíl od Webba věděl, kde všichni čtyři jsou, a ostražitě vyhlížel další dva, jelikož v této zásadní chvíli, kdy vedl svůj objekt na zvolené místo, si nepřál žádné nežádoucí vyrušování.

Samozřejmě je spatřil v davu před sebou. Byli ve standardním postavení – každý na jedné straně ulice – a mířili přímo k nim. Otočil se na Webba, aby ho varoval, ale zjistil, že je sám. Webb zmizel jako pára nad hrncem.

7

Hluboko v útrobách sídla společnosti Humanistas byla ukryta důmyslná odposlechová stanice, jež monitorovala tajné signály všech velkých zpravodajských sítí. Žádné lidské ucho neslyšelo data v jejich původní podobě, protože by se v nich ani nevyznalo. Jelikož zprávy byly zašifrované, zachycené signály musely projít řadou složitých počítačových programů sestavených z heuristických algoritmů – tedy takových, které měly schopnost se učit. Pro každou zpravodajskou síť byl potřeba jiný program, neboť tajné služby používaly různé šifrovací algoritmy.

Skupina programátorů Humanistas byla v rozbíjení některých úspěšnější než ostatní a Spalko díky tomu věděl, co se děje v podstatě po celém světě. K rozluštěným patřila i šifra americké Ústřední zpravodajské služby CIA, takže několik hodin poté, co ředitel CIA nařídil likvidaci Jasona Bournea, si o tom už Stěpan Spalko četl.

„Výborně,“ řekl. „Všechno jde podle plánu.“ Odložil rozluštěný přepis a zobrazil na monitoru mapu Nairobi. Našel okrajovou čtvrť, kam chtěl prezident Jomo poslat lékařský tým Humanistas na pomoc pacientům s nemocí AIDS.

V té chvíli mu zazvonil mobilní telefon. Zaposlouchal se do hlasu na druhém konci linky, pohlédl na hodinky a nakonec řekl: „Mělo by se to stihnout. Díky za dobrou práci.“ Pak zamířil výtahem ke kanceláři Ethana Hearna. Cestou nahoru si zavolal a tímto jediným telefonátem si zajistil něco, oč se řada jiných lidí v Budapešti marně snažila celé týdny – vstupenku na večerní operní představení.

Nováček společnosti Humanistas pilně pracoval u svého počítače, ale při Spalkově příchodu okamžitě vstal. Vypadal stejně čistě a upraveně, jako když ráno přišel do práce.

„Tady se nemusíte chovat tak formálně, Ethane,“ řekl Spalko s nenuceným úsměvem. „Nejsme přece na vojně.“

„Ano, pane. Děkuji.“ Hearn si protáhl záda. „Dělám na tom už od sedmi ráno.“

„Jak jde shánění peněz?“

„Začátkem příštího týdne mám domluvené dvě večeře a jeden oběd s nadějnými kandidáty. Posílal jsem vám mailem kopii nabídkových dopisů, které jim chci dát.“

„Dobře, dobře.“ Spalko se rozhlédl po místnosti, jako by se chtěl ujistit, že je nikdo neposlouchá. „Povězte mi, máte smokink?“

„Jistě, pane. Jinak bych nemohl dělat svou práci.“

„Výborně. Běžte domů a převlečte se do něj.“

„Prosím?“ Mladík svraštil obočí překvapením.

„Jdete do opery.“

„Dnes večer? Tak narychlo? Jak se vám podařilo sehnat lístky?“

Spalko se zasmál. „Vy se mi líbíte, Ethane. Vsadil bych se, jste poslední čestný člověk na Zemi.“

„Pane, tohle označení si určitě zasloužíte vy sám.“

Při pohledu na mladíkův zaskočený výraz se Spalko znovu zasmál. „To byl vtip, Ethane. Ale dost řečí, nemáme moc času.“

„Ale co moje práce?“ Hearn ukázal na monitor počítače.

„Večer budete vlastně také pracovat. Do opery přijde jeden člověk, kterého chci získat mezi mecenáše.“ Spalko působil tak samozřejmě a uvolněně, že Hearn nepojal žádné podezření. „Ten člověk se jmenuje se László Molnár…“

„V životě jsem o něm neslyšel.“

„To se ani nedivím.“ Spalko spiklenecky ztlumil hlas. „Je celkem zámožný, ale úzkostlivě to tají. Můžu vás ujistit, že nefiguruje na žádném seznamu dárců, a jestli uděláte sebemenší narážku na jeho bohatství, můžete se rozloučit s tím, že s vámi ještě někdy promluví.“

„Naprosto rozumím, pane,“ řekl Hearn.

„Je to svého druhu znalec, i když se mi zdá, že dnes to slovo ztratilo svůj původní význam.“

„Ano, pane.“ Hearn přikývl. „Asi vím, jak to myslíte.“

Spalko si byl docela jistý, že mladík nemá ponětí, jak to doopravdy myslí, a do jeho úvah se vkradl mlhavý podtón lítosti. Kdysi býval také tak naivní jako Hearn, ale to už snad muselo být sto let. „Molnár každopádně miluje operu. Už léta má abonentku.“

„Vím přesně, jak jednat s komplikovanými klienty, jako je László Molnár.“ Hearn se hbitě nasoukal do saka. „Můžete se na mě spolehnout.“

Spalko se usmál. „Tak nějak jsem to tušil. Až ho zaseknete na háček, tak ho vezměte do Podzemí. Znáte ten bar, Ethane?“

„Jistě, pane. Ale bude už dost pozdě. Určitě po půlnoci.“

Spalko si přiložil ukazovák vedle nosu. „To je další tajemství. Molnár je noční pták. Ale bude se bránit, rád se totiž nechává přemlouvat. Nesmíte se dát, Ethane, rozumíte?“

„Dokonale.“

Spalko mu podal proužek papíru s číslem Molnárova sedadla. „Tak už běžte. Příjemnou zábavu.“ Mírně do něj dloubl. „A hodně štěstí.“

Velkolepá románská fasáda Maďarské státní opery se koupala v záři reflektorů. Uvnitř se skrýval úchvatný třípodlažní interiér se zlatým a červeným zdobením, který se třpytil v tisících paprsků světla vrhaných složitým křišťálovým lustrem, jenž visel na klenutém freskovém stropě jako obří zvon.

Dnes večer divadlo uvádělo operu Háry János od Zoltána Kodályho, oblíbený tradiční kus, který byl na repertoáru už od roku 1926. Ethan Hearn spěchal do rozlehlého mramorového předsálí hučícího hlasy budapešťské smetánky, jež se tu slavnostně shromáždila. Jeho smokink byl z jemné česané látky, dobře střižený, avšak nikoli značkový. V jeho oboru bylo velice důležité, co má kdo na sobě a jak to umí nosit. Hearn dával přednost střízlivým elegantním šatům – nikdy by si neoblékl nic křiklavého nebo příliš drahého. Když někdo žádá o dary, musí působit pokorně, tak zněla zásada číslo jedna.

Nechtěl přijít pozdě, ale úmyslně zpomalil, aby nezmeškal tu chvíli plnou zvláštního elektrizujícího napětí těsně před tím, než se opona zvedne. Vždycky mu přitom poskočilo srdce.

Jelikož si pilně osvojil koníčky maďarské společnosti, považoval se za svého druhu fanouška opery. Dílo Háry János měl rád kvůli hudbě, která vycházela z maďarského folkloru, ale i kvůli výmyslům vysloužilého vojáka Jánose vyprávějícího o tom, jak zachránil císařskou dceru, jak byl povýšen na generála, jak v podstatě vlastníma rukama porazil Napoleona a nakonec dobyl srdce milované císařovy dcery. Byla to roztomilá pohádka vykoupaná v krvavých dějinách Maďarska.

Pozdní příchod se mu nakonec vyplatil, protože dle papírku od Spalka rychle poznal Lászlóa Molnára, který už spolu s většinou ostatních diváků seděl na svém místě. Byl to muž středního věku i postavy s velkým břichem a ulízanou hřívou černých vlasů, jehož hlava nápadně připomínala houbu. Z uší i hřbetů rukou s neotesanými prsty mu rašil les nepoddajných chloupků. Vůbec si nevšímal ženy sedící vlevo od něj, která se až příliš hlasitě bavila se svým společníkem. Sedadlo po Molnárově pravici bylo prázdné. Zdálo se, že přišel do divadla sám. Tím líp, pomyslel Hearn, a zaujal své místo v zadních řadách. O chvíli později se světla ztlumila, orchestr spustil předehru a opona šla nahoru.

O přestávce si Hearn koupil šálek horké čokolády a splynul s vybranými hosty. Civilizace opravdu pozoruhodně pokročila. Na rozdíl od zvířecí říše byly samičky výrazně barevnějšími zástupkyněmi lidského druhu. Halily se do dlouhých šatů z čínského hedvábí, benátského moaré a marockého saténu, které ještě před pár měsíci shlížely z výkladů butiků v ulicích Paříže, Milána či New Yorku. Samečci v luxusních smokinzích se zdánlivou spokojeností kroužili kolem svých partnerek kejhajících v hejnech jako husy a v případě potřeby jim nosili šampaňské či horkou čokoládu, ale po většinu doby se tvářili dokonale znuděně.

Hearn si vychutnal první polovinu opery a těšil se na závěrečnou část. Na svůj úkol však nezapomněl. Ve skutečnosti během představení nějakou chvíli přemýšlel, jak se ke svému objektu přiblíží. Zkušené oko umí mnohé vyčíst z vizuálních podnětů. Zakládá si budoucí klient na svém vzhledu? Má rád jídlo, nebo je k němu lhostejný? Pije a kouří? Je kultivovaný, nebo buranský? Všechny tyto faktory byly důležité.

Když se proto Hearn rozhodl Lászlóa Molnára oslovit, najisto už věděl, že s ním dokáže navázat rozhovor.

„Promiňte,“ začal Hearn tím nejomluvnějším tónem. „Jsem milovníkem opery. Rád bych věděl, jestli jste na tom podobně.“

Molnár se otočil. Měl na sobě smoking od Armaniho, který zdůrazňoval široká ramena a chytře maskoval mohutné břicho. Jeho uši byly velké jak plácačky a ještě chlupatější, než to vypadalo z dálky. „Já jsem studentem opery,“ řekl pomalu a také ostražitě, což Hearnovým vybroušeným smyslům nemohlo uniknout. Vykouzlil proto zářivý úsměv a pohlédl do Molnárových tmavých očí. „Upřímně řečeno jsem jí posedlý,“ dodal Molnár poněkud klidněji.

To dokonale odpovídalo informacím, které mu dal Spalko, pomyslel si Hearn. „Mám abonentku,“ prohodil ledabyle. „Kupuji si ji už pár let a nemohl jsem si nevšimnout, že vy také.“ Tiše se zasmál. „Nepotkávám moc lidí, kteří mají rádi operu. Moje žena dává přednost jazzu.“

„Ta moje operu milovala.“

„Jste rozvedený?“

„Vdovec.“

„Promiňte, to je mi líto.“

„Je to už nějaký pátek,“ řekl Molnár. Když se svěřil s tímto útržkem svého soukromí, ještě víc roztál. „Tak moc mi chybí, že jsem její sedadlo nikdy neprodal.“

Hearn natáhl ruku. „Ethan Hearn.“

Po nepatrném zaváhání ji Molnár sevřel ve své chlupaté tlapě. László Molnár. Těší mě.“

Hearn se zdvořile uklonil. „Nedáte si se mnou horkou čokoládu, pane Molnáre?“

Maďarského boháče ta nabídka očividně potěšila, a tak přikývl. „Velice rád.“ Společně vykročili hemžícím se davem a cestou si sdělovali výčty svých oblíbených oper a skladatelů. Hearn požádal Molnára, aby začal první, a tak získal jistotu, že mají mnoho společného. Molnára to opět potěšilo. Jak si Spalko správně všiml, z Hearna čišela otevřenost a upřímnost, kterou chtě nechtě musel ocenit každý. Uměl se chovat přirozeně i v situacích, kde by ostatní selhali. A právě čistota jeho duše uchvátila Molnára a prolomila jeho obrannou hráz.

„Líbí se vám představení?“ zeptal se, když usrkávali horkou čokoládu.

„Velice,“ odpověděl Hearn. „Ale Háry János je tak emocionální kus, že bych si ho vychutnal ještě víc, kdybych mohl vidět výrazy na tvářích hlavních postav. Když jsem si kupoval abonentku, nemohl jsem si bohužel dovolit místo víc vpředu a teď už se lepší nedá sehnat.“

Molnár chvíli nic neříkal a Hearn se bál, že mu příležitost proklouzla mezi prsty. Pak však uslyšel spásnou větu: „Nechcete s sednout na místo mé ženy?“

„Ještě jednou,“ zavelel Hasan Arsenov. „Musíme si znovu projít sled událostí, které povedou ke svobodě.“

„Ale já je znám tak dobře jako tvůj obličej,“ namítla Zina.

„Tak dobře, abys zvládla cestu k cíli i se zavázanýma očima?

„Nebuď k smíchu,“ ušklíbla se Zina.

„Islandsky, Zino. Odteď mluvíme jen islandsky.“

Na velkém stole v hotelovém pokoji byly rozloženy podrobné nákresy hotelu Oskjuhlid v Reykjavíku. Příjemné světlo stolní lampy obnažovalo úplně všechny vrstvy hotelu, od základů přes zabezpečení, kanalizaci, topné a klimatizační systémy až po samotné plány prostorového uspořádání. Na každé rozměrné plachtě byly úhledně vyvedené řady poznámek, šipek a značek popisujících bezpečnostní opatření při nadcházející vrcholné schůzce o boji s terorismem. Spalkovy informace šly do neuvěřitelných podrobností.

„Od chvíle, kdy narušíme obranu hotelu,“ řekl Arsenov, „budeme mít na dosažení cíle strašně málo času. Nejhorší je, že nemůžeme vědět kolik přesně, dokud se nedostaneme dovnitř a nezjistíme to. Tím spíš nesmí dojít k žádným zaváháním a chybám – stačí jednou špatně odbočit a je konec!“ Jeho tmavé oči planuly zanícením. Vzal Zininu šerpu a odvedl ji na druhý konec místnosti. Omotal jí látku kolem hlavy a pevně zavázal, aby měl jistotu, že skutečně nic neuvidí.

„Právě jsme vstoupili do hotelu.“ Pustil ji. „Chci, abys mi ukázala cestu. Budu ti měřit čas. Teď!“

Dvě třetiny klikaté trasy zvládla dobře, ale pak se na křižovatce dvou chodeb dala doleva namísto doprava.

„Je po tobě,“ obořil se na ni a strhl jí pásku z očí. „I kdybys chybu napravila, nestihla bys dojít do cíle. Ochranka – americká, ruská nebo arabská – by tě dostihla a zastřelila.“

Zina se roztřásla vztekem na sebe i na něj.

„Tenhle výraz znám, Zino. Potlač svoji zlost,“ nabádal ji Hasan. Emoce narušují soustředění a to je hlavní věc, kterou teď potřebuješ. Neskončíme dřív, než zvládneš cestu se zavázanýma očima bez jediné chybičky.“

Když o hodinu později Zina úkol splnila, zavrkala na něj: „Pojď do postele, lásko.“

Arsenov, nyní jen v černém muslimském rouchu převázaném v pase, zavrtěl hlavou. Stál u velkého okna a díval se, jak na temné hladině Dunaje jiskří démanty noční Budapešti.

Zina se natáhla nahá na deku a zasmála se tichým hrdelním hlasem. „Hasane, sáhni si.“ Roztáhla své dlouhé prsty a přejela lůžkoviny. „Čistá egyptská bavlna, prostě luxus.“

Otočil se k ní s nesouhlasně zachmuřenou tváří. „To je právě ono, Zino.“ Ukázal na poloprázdnou láhev na nočním stolku. „Brandy Napoleon, hebká prostěradla, péřová deka. Tenhle přepych není nic pro nás.“

Zina otevřela oči dokořán a zkřivila své masité rty do úšklebku. „Proč ne?“

„Už jsem ti to přece vysvětloval, ale tobě to asi šlo jedním uchem dovnitř a druhým zase ven. Protože jsme bojovníci a zřekli jsme se všech světských statků.“

„Zřekl ses snad zbraní, Hasane?“

Zavrtěl hlavou. Jeho oči byly tvrdé a chladné. „Naše zbraně plní svůj účel.“

„Ale tyhle měkké věci taky, Hasane. Dělají mě šťastnou.“

Z hloubi hrdla mu vyšlo strohé a odmítavé zamručení.

„Já ty věci nechci vlastnit, Hasane,“ řekla Zina zastřeným hlasem, „jen je pár nocí použít.“ Natáhla k němu ruku. „Vážně z těch svých železných zásad nemůžeš ani na chvíli slevit? Oba jsme dnes hodně pracovali a zasloužíme si trochu odpočinku.“

„Mluv za sebe. Mně luxus hlavu nepoplete,“ odsekl jí. „Je mi z tebe špatně.“

„Tomu nevěřím.“ Zahlédla v jeho očích stín sebezapření, který mylně připisovala jeho přísně asketické povaze.

„Tak dobře,“ řekla nakonec. „Rozbiju tu láhev a posypu postel sklem, jen když za mnou půjdeš.“

„Už jsem ti, Zino, řekl,“ varoval ji temně, „aby sis z takových věcí nedělala legraci.“

Posadila se a zamířila k němu po kolenou, až se jí ňadra provokativně pohupovala ve zlatavé záři lampičky. „Myslím to smrtelně vážně. Jestli je tvým přáním milovat se na lůžku bolesti, nemůžu ti to odpírat.“

Hodnou chvíli jen stál a díval se na ni. Nenapadlo ho, že se mu možná pořád posmívá. „Copak to nechápeš?“ Udělal krok směrem k ní. „Naše cesta je daná. Jejím cílem je tarikat, duchovní pouť k Alláhovi.“

„Neodváděj pozornost, Hasane. Já pořád myslím na zbraně.“ Vzala do hrsti mušelínovou látku jeho roucha a přitáhla ho k sobě. Druhou rukou jemně pohladila obvaz obepínající jeho prostřelené stehno a pak ji přesunula výš.

Jejich milování bylo divoké jako souboj na válečném kolbišti. Vycházelo z naléhavé tělesné potřeby, ale také z touhy ublížit a zranit. V horečném zmítání, sténání a vzrušení nehrála láska téměř žádnou roli. Arsenov by byl velice rád drcen v posteli plné skleněných střepů, o které Zina jen žertovala, a když ho tedy sevřela svými nehty, vzpíral se a nutil ji tisknout ještě pevněji, zarýt se mu do kůže. I on ji však fyzicky trýznil, až vycenila zuby a kousala ho do pevných svalů na ramenou, hrudi i pažích. Připadal si jako ve snách a tento pocit se poněkud zmírnil teprve ve chvíli, kdy vlna bolesti dosáhla síly hrozící přehlušit vzájemnou rozkoš.

To, co provedl svému druhovi a spolubojovníkovi Chálidu Muratovi, si totiž zasloužilo trest, přestože to pro blaho svého lidu udělat musel. Kolikrát si opakoval, že Chálid Murat byl obětován na oltář budoucnosti Čečenska? A přece jej sužovaly pochyby a obavy všech hříšníků a prahl po krutém potrestání. Ale není tohle právě osud proroků? pomyslel si ve chvíli vyvrcholení. Nejsou tato muka dalším důkazem správnosti cesty, na niž se vydal?

Objímal Zinu, která ležela vedle něj, ale duchem byla kdesi daleko, třebaže i ona přemítala o prorocích. Přesněji řečeno o jednom prorokovi. Tento novodobý Mesiáš vládl její mysli od chvíle, kdy zatáhla Hasana do postele. Vadilo jí, že si Hasan neumí vychutnávat ten přepych kolem nich. Když ji sevřel, nemyslela proto na něj, ale na Stěpana Spalka. To on do ní vstupoval, to pod ním slastně sténala. A když se těsně před vrcholem hryzla do rtu, nebylo to z vášně, jak se Hasan mylně domníval, ale ze strachu, že vykřikne Spalkovo jméno. Tolik to chtěla udělat, třeba jen proto, aby Hasana zasáhla na citlivém místě, protože si byla jeho láskou jistá. Považovala ji za bláhovou a nevědoucí, za dětinskou věc, jako když se dítě natahuje k matčině prsu. Hledal u ní žár a útočiště, toužil po rychlém proniknutí do jejího lůna. Byla to láska, z níž jí naskakovala husí kůže.

Ale po čem toužila ona…

Náhle se k ní Hasan přitáhl a vzdychl, čímž přerušil tok jejích myšlenek. Měla za to, že usnul, ale zřejmě nikoli, a jestli ano, právě ho něco probralo. Musela se mu věnovat a své vlastní pocity odložit stranou. Nasála jeho mužnou vůni stoupající jako mlha před úsvitem a Hasanův dech se trochu zrychlil.

„Uvažoval jsem,“ zašeptal, „co znamená být prorokem. Jestli mě tak jednou bude můj lid nazývat.“

Zina nic neřekla. Věděla, že Hasan chce, aby mlčela a poslouchala jeho řeči, jimiž sám sebe přesvědčoval o správnosti zvolené cesty. Byla to Arsenovova slabina, kterou dával najevo jen před ní a nikdo další o ní nevěděl. Přemítala, jestli byl Chálid Murat dost chytrý na to, aby toto slabé místo odhalil. Pokud ne, tak Stěpan Spalko nepochybně ano.

„Korán nás učí, že každý z našich proroků je vtělením nějaké boží vlastnosti,“ pokračoval Arsenov. „Mojžíš je ukázkou transcendentní stránky reality, díky své schopnosti mluvit s Bohem bez prostředníka. Ježíš je zjevením proroctví. Jako dítě zvolal: ‚Bůh mi dal knihu a učinil mě prorokem.‘

Ale Mohamed je spirituální vtělení a zosobnění všech božích jmen. Mohamed sám řekl: ‚Nejdřív Bůh stvořil mé světlo. Já byl prorokem, když Adam byl ještě mezi vodou a zemí.‘“

Zina vyčkala několik srdečních úderů, aby měla jistotu, že kázání skončilo. Pak mu položila dlaň na pomalu stoupající a klesající hrudník a položila mu otázku, kterou od ní očekával: ‚A jaká je tvoje boží vlastnost, můj proroku?‘

Arsenov otočil hlavu na polštáři, aby na ni dobře viděl. Za hlavou jí svítila lampa, většinu obličeje měla proto ve stínu, jen kolem tváře a čelisti se jí táhla ohnivá čára načrtnutá dlouhým malířským tahem, a Hasana náhle přepadla myšlenka, kterou se snažil skrývat i sám před sebou. Nevěděl, co by si počal bez její síly a vitality. Její lůno pro něj představovalo nesmrtelnost, posvátné místo, z nějž povstanou jeho synové a jeho rod bude pokračovat navěky. Věděl však, že tento sen by se nemohl uskutečnit bez Spalkovy pomoci. „Ach, Zino, kdybys jen věděla, co pro nás Šejk udělá. Čeho nám pomůže dosáhnout.“

Opřela tvář o ohnutý loket. „Pověz mi to.“

Jenže on zavrtěl hlavou a v koutcích úst mu zahrál drobný úsměv. „To by byla chyba.“

„Proč?“

„Sama se brzy přesvědčíš o ničivosti té zbraně.“

S pohledem upřeným do Arsenovových očí cítila mrazení kdesi hluboko ve svém nitru, kam se málokdy odvážila nahlédnout. Snad k ní dolehl závan zkázonosné síly, jež se za tři dny rozpoutá v Nairobi. S jasnozřivostí vnímavé milenky však vytušila, že Hasana zajímá hlavně strach, který tato forma smrti vyvolá, ať už bude jakákoli. Bylo jasné, že chce toho strachu využít. Sevřít ho v ruce jako spravedlivý meč, který mu umožní získat zpátky všechno, oč byli Čečenci oloupeni během staletí ve znamení poroby, vyhánění a krveprolití.

Zina už od útlého věku dobře věděla, co je to strach. Její slabý otec umíral na nemoc jménem zoufalství, která řádila v Čečensku jako mor. Kdysi vzorně pečoval o rodinu jako všichni správní Čečenci, a najednou se bál vykouknout na ulici ze strachu, že ho Rusové seberou. Její matka, dříve krásná mladá žena, se v posledních letech života proměnila ve stařenu s povislými prsy, vypadávajícími vlasy, špatným zrakem a chabou pamětí.

Když se po celodenním hledání potravy vrátila domů, musela jít tři kilometry pěšky k nejbližší veřejné pumpě, hodinu nebo dvě stát ve frontě, a pak jít zase zpátky a vynést plné vědro do jejich špinavého pokojíku v pátém patře.

Ta voda! Dokonce i teď se Zina někdy budila s její odpornou terpentýnovou pachutí na rtech, ze které se chtělo zvracet.

Jednou večer se její matka posadila a už nikdy nevstala. Bylo jí dvacet osm, ale vypadala nejméně dvakrát starší. Od věčně hořících naftových plamenů měla plíce plné dehtu. Když si Zinin mladší bratr postěžoval na žízeň, stařena se podívala na Zinu a řekla: „Nemůžu vstát. Ani vodu už nepřinesu. Už nemůžu…“

Zina se obrátila, natáhla se a vypnula lampu. Okno zalil měsíc, který se předtím schovával. V místě, kde její hruď klesala k útlému pasu, dopadl na postel flíček chladného měsíčního svitu a ozářil hrot jejího prsu, pod jehož bujnou křivkou spočívala Hasanova ruka. Mimo tento ostrůvek panovala jen tma.

Zina dlouhou dobu ležela s otevřenýma očima, poslouchala Hasanovo pravidelné oddychování a čekala, až ji také přemůže spánek. Kdo ví o strachu víc než Čečenci? napadlo ji. V Hasanově tváři byla vepsaná celá bolestná historie jejich národa. Dokázal před sebou vidět jediný cíl: zadostiučinění pro Čečensko, i když se při tom bude umírat a pustošit. Zina si s těžkým srdcem uvědomovala, že je třeba konečně získat světovou pozornost, a v těchto dnech existuje jediný způsob, jak toho dosáhnout. Věděla, že Hasan má pravdu. Smrt musí přijít dříve nemyslitelným způsobem, ale za jakou cenu, to si ani zdaleka nedokázala představit.

8

Jacques Robbinet rád trávil rána se svou ženou. Popíjel kávu s mlékem, četl si noviny a povídal si s ní o ekonomice, dětech anebo o tom, jak žijí přátelé. O jeho práci nemluvili nikdy.

Držel se přísného pravidla nikdy nechodit do kanceláře před polednem. Po příchodu si zhruba hodinu pročítal dokumenty, úřední zprávy a podobně, případně psal odpovědi na e-maily. Telefon brala asistentka, která zapisovala hovory a přinášela mu vzkazy, jež vyhodnotila jako naléhavé. V této činnosti si vedla příkladně, ostatně jako ve všem, co pro Robbineta dělala. Měla neomylný instinkt a navíc od něj dostala důkladné školení.

Její nejlepší vlastností však byla dokonalá diskrétnost. Díky tomu jí Robbinet mohl říci, kde který den obědvá se svou milenkou – ať šlo o klidné bistro nebo milenčin byt ve čtvrtém okrsku. Bylo to velice důležité, jelikož Robbinet chodil na dlouhé obědy, a to dokonce i na francouzské poměry. Zřídkakdy se vracíval do kanceláře před čtvrtou, ale často pak seděl za stolem dlouho přes půlnoc a komunikoval se svými kolegy v Americe. Robbinet oficiálně působil jako ministr kultury, avšak ve skutečnosti byl tak vysoce postaveným špionem, že podléhal přímo francouzskému prezidentovi.

Toho dne si však nevyrazil na oběd, nýbrž na večeři, jelikož měl tak hektické odpoledne, že musel svou každodenní schůzku odložit. Američtí přátelé mu předali zprávu o celosvětové pátrací akci, při jejímž čtení mu ztuhla krev v žilách. Mužem určeným k likvidaci totiž nebyl nikdo jiný než Jason Bourne.

Robbinet potkal Bournea před lety v lázních. Ministr si objednal víkend v letovisku kousek od Paříže, aby mohl být se svou tehdejší milenkou, drobnou ženou s ohromnou žádostivostí. Byla to baletka. Robbinet dodnes s velkou láskou vzpomínal na její nádherně pružné tělo. Tak či onak, setkali se v parní lázni a dali se do řeči. Francouz se nakonec ke svému zděšení dozvěděl, že tam Bourne hledal jakousi agentku, která to hrála na obě strany.Vyslídil ji a usmrtil, zatímco Robbinet právě podstupoval nějakou kúru – snad zelené bahno, pokud mu paměť sloužila. Bylo to velké štěstí, jelikož ona dvojitá agentka chtěla Robbineta v přestrojení za masérku zavraždit. Existuje na světě místo, kde je člověk zranitelnější, než masážní stůl? Nezbylo mu tedy nic jiného než pozvat Bournea na bohatou večeři. Nad vybranými paštikami, telecími ledvinkami v hořčičné omáčce a obráceným koláčem tarte Tatin spláchnutým třemi láhvemi toho nejlepšího červeného bordeaux si tehdy večer vyjevili svá tajemství a stali se přáteli.

Právě díky Bourneovi se Robbinet seznámil s Alexanderem Conklinem a stal se jeho informátorem o akcích francouzského ministerstva zahraničí a Interpolu.

Robbinetova důvěra k asistentce byla pro Jasona Bournea nakonec štěstím, protože telefonát od ní ministra zastihl v restauri Chez Georges, kde seděl se svou milou Delphine nad kávou a hříšným dezertem millefeuille. Měl ten podnik rád kvůli dobrému jídlu i místu. Jelikož byl naproti burze, chodili tam makléři a obchodníci, tedy mnohem diskrétnější lidé než užvanění politici, s nimiž se Robbinet jinak musel stýkat.

„Někdo volá,“ sdělila mu asistentka do ucha. Díkybohu i z domova sledovala jeho večerní telefonáty. „Prý s vámi musí nutně mluvit.“

Robbinet se usmál na Delphine. Jeho milenka byla elegantní zralá kráska zcela nepodobná manželce, s níž už třicet let žil. Právě vedli velice příjemnou konverzaci o Aristidu Maillotovi, jehož dráždivé akty zkrášlovaly Tuilerijské zahrady, a Julesu Massenetovi, jehož operu Marion oba pokládali za přeceňovanou. Nedokázal pochopit americkou posedlost dívkami, které sotva vyšly školy. Myšlenka pojmout za milenku někoho ve věku vlastní dcery mu připadala bláhová, ba přímo děsivá. O čem by si probůh vykládali nad kávou a millefeuille? „Představil se?“ zeptal se telefonu.

„Ano. Je to Jason Bourne.“

Robbinetův srdeční tep vylétl do neslýchaných výšin. „Přepojte mi ho,“ vyhrkl okamžitě. A jelikož se neslušelo telefonovat před milenkou, omluvil se, vyšel ven do jemného oparu pařížského večera a čekal, až se jeho starý přítel ozve.

• • •

„Zdravím tě, Jasone. Jak už je to dlouho, co jsme se neviděli?“

Jak v mobilním telefonu zaduněl hlas Jacquesa Robbineta, Bourneovi se okamžitě zlepšila nálada. Konečně slyšel někoho zevnitř, kdo se ho – jak alespoň doufal – nesnažil zabít. Právě ujížděl okružní silnicí v autě, které ukradl cestou k Deronovi.

„Abych řekl pravdu, nevím.“

„Už je to hezkých pár let, věřil bys tomu?“ pokračoval Robbinet. „Ale teď vážně: přes Alexe jsem tě celou tu dobu trochu sledoval.“

Bourne, který zpočátku cítil určité rozechvění, se začínal uvolňovat. „Jacquesu, slyšel jsi o tom, co se stalo?“

„Ano, mon ami. Šéf CIA po tobě vyhlásil pátrání, ale já nevěřím, že k tomu má nejmenší důvod. Ty bys přece Alexe v životě nezabil. Víš, kdo to udělal?“

„Snažím se to zjistit. V tuhle chvíli vím jistě jen to, že v tom má prsty jistý Chán.“

Na druhém konci linky se rozhostilo tak dlouhé ticho, že se Bourne musel zeptat: „Jacquesu? Jsi tam?“

„Ano, mon ami. Jen jsi mě trochu zaskočil.“ Robbinet se zhluboka nadechl. „Toho Chána totiž známe. Je to profesionální zabiják první třídy. Víme, že má na svědomí víc než deset vysoce postavených lidí po celém světě.“

„Koho si vybírá?“

„Hlavně politiky, například prezidenta Mali, ale občas i přední podnikatele. Pokud se nám podařilo zjistit, nehraje v tom roli politika ani ideologie. Bere zakázky výhradně pro peníze. Ničemu jinému nevěří.“

„Ten nejhorší druh vraha.“

„O tom není pochyb, mon ami,“ pravil Robbinet. „Podezíráš ho z Alexovy vraždy?“

„Nedá se to vyloučit,“ odpověděl Bourne. „Potkal jsem ho na Alexově statku chvíli po tom, co jsem našel těla. To on možná zavolal policii, protože dorazila, ještě když jsem byl v domě.“

„Klasická léčka,“ souhlasil Robbinet.

Bourne se na chvíli odmlčel. Neubránil se myšlenkám na Chána, který ho mohl zastřelit na univerzitě a poté i z vyvýšeného místa na vrbě. Skutečnost, že to neudělal, Bourneovi hodně napovídala. Zřejmě to pro Chána nebyla obyčejná zakázka. Šlo o osobní akci, o jakousi pomstu, která musela mít původ v džunglích jihovýchodní Asie. Nejlogičtější závěr byl ten, že Bourne zabil Chánova otce a syn teď prahne po odplatě. Proč by se jinak zajímal o Bourneovu rodinu? Proč by Bourneovi říkal, že opustí Jamieho? Tato teorie dokonale zapadala do daných okolností.

„Co ještě mi o Chánovi můžeš říct?“ otázal se Bourne.

„Velice málo,“ odvětil Robbinet. „Vím jen to, že mu je dvacet sedm.“

„Vypadá mladší,“ prohodil Bourne. „Navíc je částečně Asijec.“

„Říká se, že je napůl Kambodžan, ale sám víš, jak jsou tyhle dohady spolehlivé.“

„A co ta druhá půlka?“

„Mám stejně málo informací jako ty. Je samotář, o jeho neřestech se nic neví, místo pobytu neznámé. Na scéně se objevil před i lety, kdy zabil předsedu vlády Sierry Leone. Předtím jako by neexistoval.“

Bourne se podíval do zpětného zrcátka. „Takže svou první oficiální vraždu spáchal v jednadvaceti.“

„Pěkný vstup do společnosti, že?“ utrousil Robbinet suše. „Poslyš, Jasone, ten Chán je strašně nebezpečná osoba, ani nevíš jak. Jestli v tom hraje sebemenší roli, musíš si dávat extrémní pozor.“

„Ty máš snad strach, Jacquesu.“

„To tedy mám, mon ami. Kde je Chán, tam to není žádná ostuda. I ty by ses ho měl bát. Zdravá dávka strachu vede člověka k opatrnosti a věř mi, že právě ta je teď zcela namístě.“

„Zapíšu si to za uši,“ prohodil Bourne. Manévroval mezi auty hledal ten správný výjezd. „Alex na něčem pracoval a já myslím, že kvůli tomu ho zabili. Nemáš tušení, v čem jel?“

„Asi tak před půl rokem byl tady v Paříži. Zašli jsme spolu na večeři. Působil na mě dost roztržitě. Ale znáš Alexe, vždycky tajemný jako hrobka.“ Robbinet si povzdychl. „Jeho smrt je hrozná ztráta pro nás všechny.“

Bourne odbočil z okruhu výjezdem k silnici číslo 123. „Říká ti něco ‚NX 20’?“

„Víc toho nemáš? Jen NX 20?“

Zamířil do nákupního střediska Tysons Corner Center a zaparkoval na terase C. „V podstatě ne. Ale narazil jsem na jedno jméno: doktor Felix Schiffer.“ Odhláskoval ho. „Pracuje pro Agenturu pro výzkum vyspělých obranných systémů. Zkratka DARPA.“

„Konečně něco konkrétního. Uvidíme, co se dá dělat.“

Když Bourne vystupoval z auta, nadiktoval Robbinetovi číslo svého mobilního telefonu. „Poslouchej, Jacquesu, jsem na cestě do Budapešti, ale už skoro nemám peníze.“

„To není problém,“ ujistil ho Robbinet. „Uděláme to jako vždycky?“

Bourne neměl tušení, o čem je řeč, nezbývalo mu tedy než souhlasit.

„Bon. Kolik?“

Vstoupil na pojízdné schodiště vedoucí kolem hotelu Aviary Court. „Sto tisíc by mělo stačit. Ubytuju se v grandhotelu Danubius pod Alexovým jménem. Napiš na balíček ‚Uschovat do příjezdu‘.“

„Mais oui, Jasone. Jak si přeješ. Můžu ti ještě nějak pomoci?“

„Teď asi ne.“ Bourne vpředu před sebou uviděl Derona stojícího před obchodem s podivným jménem Suchý led. „Díky za všechno, Jacquesu.“

„Nezapomeň na tu opatrnost, mon ami,“ řekl Robbinet, než ukončil hovor. „Jestliže je v tom Chán, může se stát všechno.“

Když Deron zahlédl Bournea, zvolnil krok, aby ho přítel mohl dostihnout. Byl to drobný muž s kakaovou pletí, ostře řezanou tváří s vysedlými lícními kostmi a očima, jež prozrazovaly pronikavou inteligenci. V lehkém plášti, dobře střiženém obleku a s lesklou koženou aktovkou vypadal jako obchodník. Když procházeli bok po boku nákupním centrem, usmál se.

„Rád tě vidím, Jasone.“

„Škoda, že to není za příjemnějších okolností.“

Deron se zasmál. „Sakra, to bych tě neviděl vůbec. To musí vždycky přijít nějaká katastrofa, aby ses objevil!“ I při přátelském rozhovoru Bourne odměřoval zorné úhly, posuzoval únikové cesty a prohlížel si okolní tváře.

Deron odemkl aktovku a podal Bourneovi tenký balíček. „Pas a kontakty.“

„Díky.“ Bourne balíček schoval. „Do týdne ti pošlu peníze.“

„V pohodě.“ Deron mávl svou rukou umělce s dlouhými prsty. „Ještě nikdy jsi nezklamal.“ Podal Bourneovi další věc. „Krajní situace si žádají krajní řešení.“

Bourne potěžkal zbraň v dlani. „Z čeho je vyrobená? Je hrozně těžká.“

„Keramika a plast. Pracoval jsem na tom několik měsíců,“ pověděl Deron s neskrývanou pýchou. „Ke střelbě na dálku se nehodí, ale zblízka je absolutně přesná.“

„A hlavně ji nezachytí detektory na letišti,“ řekl Bourne.

Deron přikývl. „Ani náboje.“ Podal Bourneovi malou krabičku. „Keramika s plastovou špičkou, nahradí malou ráži. A má to ještě další plus, podívej se sem, vidíš ty dírky na hlavni? Rozptylují hluk výstřelu, takže není skoro nic slyšet.“

Bourne se zachmuřil. „Nesnižuje to palebnou sílu?“

Deron se zasmál. „Stará škola, co? Věř mi, když s tímhle někoho sundáš, už se nezvedne.“

„Derone, ty máš talent snad úplně na všechno.“

„To si piš.“ Padělatel zhluboka vzdychl. „Kopírovat staré mistry má svoje kouzlo. Nevěřil bys, kolik jsem se toho naučil při zkoumání jejich technik. Ale svět, který jsi mi otevřel ty – svět, o kterém v tomhle obchoďáku nikdo kromě nás nemá páru – tak tomu říkám fakt vzrůšo.“ Zvedal se vítr, předzvěst vlhkého počasí, a Deron si vytáhl límec pláště. „Přiznávám, že jsem kdysi měl tajnou touhu prodávat nejlepší kousky lidem, jako jsi ty.“ Zavrtěl hlavou. „Ale už mě to přešlo. Co dělám bokem, to je jen pro radost.“

Bourne uviděl muže v nepromokavém kabátě, který se zastavil před výkladní skříní a zapálil si cigaretu. Pořád tam stál a naoko prohlížel vystavenou obuv. Problém byl v tom, že šlo o dámské boty. Pokynul Deronovi a oba se dali doleva, pryč od obchodu s obuví. Po chvíli Bourne využil okolních zrcadlových ploch k pohledu dozadu. Muž v kabátě zmizel.

Bourne potěžkal pistoli, která mu připadala lehká jako pírko. „Kolik?“ otázal se.

Deron pokrčil rameny. „Je to prototyp. Uděláme to takhle, cenu určíš podle toho, jak se ti osvědčí. Věřím, že budeš férový.“

Když Ethan Hearn poprvé přijel do Budapešti, nějakou dobu mu trvalo, než si zvykl na skutečnost, že Maďaři jsou opatrní lidé bez fantazie. Odpovídala tomu i skutečnost, že bar Podzemí sídlil ve sklepě pod kinem v pešťské ulici Teréz Körúta číslo 30. Umístění pod biografem rovněž odpovídalo maďarskému smyslu pro symboly, jelikož název Podzemí byl současně poctou stejnojmennému filmu od známého bosenského režiséra Emira Kusturici. V Hearnových očích podnik ztělesňoval to nejhorší z postmoderny. Po stropě se táhly ocelové traverzy promíchané s množstvím obřích továrních větráků, jež foukaly zakouřený vzduch na popíjející a tančící hosty. Nejméně se však Hearnovi na Podzemí líbila hudba – hlasitá, nelibozvučná směsice depresivního garážového rocku a upoceného funku.

Lászlóu Molnárovi to však kupodivu nevadilo. Dokonce se zdálo, že se mu nechce domů a klidně by uprostřed vlnící se mládeže zůstal. Hearn z něj cítil jakýsi chlad a vypočítavost. Čišely z jeho pohotového drsného smíchu i očí těkajících sálem, jež na ničem a nikom neulpěly příliš dlouho, jako by Molnár skrýval pod kůží nějaké temné a strašlivé tajemství. Hearn při své práci přicházel do styku s velkými penězi. Nikoli poprvé si položil otázku, zda tolik bohatství nemůže ničivě ovlivnit lidskou psychiku. Snad právě to byl ten důvod, proč sám po jmění netoužil.

Molnár si vymínil, že objedná pro oba odporně sladký koktejl s názvem Mlha na hrázi, který sestával z whisky, zázvorové limonády, curacaa a citronu. Našli si stolek v rohu, kde Hearn stěží dokázal přečíst malý jídelníček, a pokračovali v předchozí debatě o opeře, což v daném prostředí působilo absurdně.

Po druhé sklenici si Hearn všiml, že v oparu v zadní části klubu stojí Spalko. Jejich pohledy se setkaly a Hearn se omluvil. Poblíž Spalka postávali dva muži, kteří se do Podzemí vůbec nehodili, ale Hearn si uvědomil, že totéž by si mohl někdo říct o něm či Molnárovi. Spalko ho odvedl do temné chodby ozářené bodovými světly jako hvězdami. Otevřel úzké dveře do jakési místnosti, zřejmě kanceláře vedoucího, napadlo Hearna. Uvnitř nikdo nebyl.

„Dobrý večer, Ethane.“ Když Spalko zavřel dveře, usmál se. „Zdá se, že vám všechno vyšlo. Dobrá práce!“

„Děkuji, pane.“

„A teď je čas, abych do toho vstoupil já,“ řekl Spalko srdečně.

Stěnami otřásl basový tón elektronické hudby. „Neměl bych ještě zůstat a představit vás?“

„To nebude třeba, buďte klidný. Zasloužíte si odpočinek.“ Podíval se na hodinky. „Už je spousta hodin. Co kdybyste si vzal volno?“

Hearn se ohradil: „Pane, ale to přece nejde.“

Spalko se jen zasmál. „Ale jde, Ethane. Proč by to nešlo?“

„Ale sám jste mi jasně řekl, že…“

„Ethane, mám právo určovat pravidla, ale také výjimky z nich. Až vám přijde pohovka na spaní, můžete si dělat, co chcete, ale zítra máte volno a tečka.“

„Ano, pane.“ Mladík sklonil hlavu a ostýchavě se usmál. Den volna neměl už tři roky. Jen tak lenošit v posteli, číst si noviny, mazat si toasty marmeládou – to mu znělo jako hudba z nebes. „Děkuji. Jsem vám velice vděčen.“

„Tak už běžte. Až se vrátíte do kanceláře, přečtu si váš nabídkový dopis a řeknu vám k němu své připomínky.“ Vyvedl Hearna z přetopené kanceláře. Když uviděl, že mladý muž stoupá po schodech k hlavnímu východu, kývl na své dva bodyguardy a ti se vydali do bouřlivé arény baru.

Lásszló Molnár už v mlze a barevných světlech začínal vyhlížet nového přítele. Když odešel, maďarský ministr byl plně ujat vířícím pozadím jedné mladé dívky v minisukni, pak si však uvědomil, že Hearn je pryč nějak dlouho. Velice ho vyvedlo z míry, když se vedle něj nakonec místo Hearna usadili ti dva chlapi.

„Co to má znamenat?“ zajíkl se úlekem. „Co chcete?“

Muži nic neřekli. Ten vpravo ho sevřel tak strašnou silou, až sebou cukl. Byl příliš v šoku na to, aby vykřikl, ale i kdyby měl tolik duchapřítomnosti, v ustavičném hluku by jeho pokus stejně zanikl. Seděl strnule jako socha, když mu muž vlevo vrazil do stehna injekci. Událo se to pod stolem tak bleskově, že si toho nikdo nemohl všimnout.

Netrvalo ani třicet vteřin a droga, kterou Molnár dostal do těla, začala působit. Obrátil oči v sloup a ochabl. Muži na to byli připraveni, takže když vstali, zvedli ho s sebou.

„Neumí pít,“ vysvětlil jeden z mužů nejbližšímu hostovi. Zasmál se. „Co s takovými lidmi?“ Host pokrčil rameny, usmál se a vrátil se k tanci. Nikdo jiný si ani nevšiml, jak vynesli Lászlóa Molnára z Podzemí.

Spalko na ně čekal v elegantním dlouhém BMW. Složili bezvládného Molnára do kufru auta a nastoupili dopředu, jeden za volant, druhý vedle něj.

Byla jasná, bezmračná noc. Měsíc v úplňku visel velice nízko, až se Spalkovi zdálo, že stačí natáhnout ruku a prstem jej posunout jako šachovou figurku po sametovém stole oblohy. „Jak to šlo?“ zeptal se.

„Jako na drátkách,“ odtušil řidič a otočil klíčkem v zapalování.

Bourne vyšel z nákupního centra Tysons Corner, jak nejrychleji to šlo. Třebaže ho považoval za bezpečné místo pro setkání s Deronem, nemohl si být vůbec ničím jistý. Zamířil autem k prodejně Wal-Mart na New York Avenue. Nacházela se v rušné oblasti v útrobách města, která skýtala určitou anonymitu.

Zajel na parkoviště mezi 12. a 13. ulicí a zaparkoval. Obloha se začínala plnit mraky. Na jižním obzoru byla zlověstně temná. V obchodě si vybral oblečení, toaletní potřeby, nabíječku mobilního telefonu a další užitečné věci. Pak hledal batoh, do kterého by mohl všechno snadno naskládat. Když čekal ve frontě u pokladny a pomalu se posunoval dopředu s ostatními lidmi, jeho nervozita povážlivě stoupala. Tvářil se naprosto nezúčastněně, přitom však po očku sledoval, jestli se o něj náhodou někdo nezajímá.

Hlavou se mu proháněl vír myšlenek. Prchal před CIA, která po něm pátrala s takovou vervou, jako by na jeho hlavu někdo vypsal vysokou odměnu. Pronásledoval ho zvláštní mladík s mimořádnými schopnostmi, který byl čirou náhodnou jedním z předních světových zabijáků. Ztratil dva své nejlepší přátele, z nichž jeden se zřejmě zapletl do něčeho extrémně nebezpečného, co neměl v popisu práce.

V tomto zahloubání si Bourne nevšiml, že ho sleduje šéf místní ochranky. Brzy ráno ho jakýsi agent ve státních službách informoval o hledané osobě, podal mu tutéž fotku, jakou předchozího večera ukazovali v televizi, a požádal ho, aby výskyt pachatele okamžitě oznámil. Dále mu vysvětlil, že bezpečnostní složky podnikají velký zátah, a proto on spolu s dalšími agenty CIA obcházejí všechny větší obchody, kina a podobně, a upozorňují příslušníky ostrahy, že dopadení hledaného Jasona Bournea je jejich úkolem číslo jedna. Vedoucí ochranky prožíval směsici pýchy a strachu. Otočil se, zamířil do strážní budky a vytočil číslo, které mu agent dal.

Chvíli poté, co strážný zavěsil telefon, vešel Bourne na pánské toalety. Elektrickým strojkem, který si také koupil, si oholil téměř všechny vlasy. Pak se převlékl do džínsů, červeno-bílé kostkované kovbojské košile s perleťovými knoflíčky a sportovních bot značky Nike. V zrcadle před umyvadly pak vytáhl malé nádobky, jež si pořídil u pultu s kosmetikou. Rozvážně si jejich obsahem potřel tvář, čímž ztmavil odstín své pleti. Dalším přípravkem si zahustil a zvýraznil obočí. Kontaktní čočky, které mu Deron přinesl, změnily barvu jeho šedých očí na hnědou. Když někdo vstoupil nebo si šel umýt, Bourne musel se svou proměnou na chvíli přestat, ale jinak byly záchodky po většinu doby opuštěné.

Nakonec se na sebe zadíval do zrcadla. Něco tomu chybělo, a tak si ještě udělal vysoko na tváři mateřské znaménko. Teď byla přeměna dokonalá. Vzal si batoh a vykročil napříč obchodním centrem k prosklenému hlavnímu vchodu.

Martin Lindros si zrovna skládal dohromady dílky neúspěšné akce ve Fineově krejčovství v Alexandrii, když přišel telefonát od šéfa ochranky Wal-Martu na New York Avenue. Toho rána se rozhodl, že si s detektivem Harrym Harrisem rozdělí úlohy a pročešou okolí se svými oddíly. Lindros věděl, že Harris je o několik kilometrů blíž než on, jelikož se mu státní policista před necelými deseti minutami hlásil. Řešil těžké dilema. Bylo jasné, že za fiasko v krejčovství to od ředitele CIA pořádně schytá. A kdyby jeho šéf navíc zjistil, že dovolil detektivovi státní policie přijet na místo posledního výskytu Jasona Bournea dřív než on, následovalo by nekonečné kázání. Prekérní situace, pomyslel si a šlápl na plyn. Ale prioritou, která všechno zastiňovala, bylo dostat Bournea. Náhle se rozhodl. K čertu s tajnostmi a žárlivostí mezi jednotlivými složkami. Přiložil telefon k uchu, zavolal Harrisovi a nadiktoval mu adresu Wal-Martu.

„Harry, teď mě dobře poslouchejte. Přiblížíte se k němu tiše. Vaším úkolem je zajistit oblast. Postaráte se, aby Webb neutekl, nic víc. Za žádných okolností se nesmíte ukázat nebo se ho snažit zadržet. Je to jasné? Budu tam za pár minut.“

Nejsem tak hloupý, jak vypadám, pomyslel si Harry Harris, zatímco koordinoval tři hlídková auta, jež měl na povel. A rozhodně nejsem tak hloupý, jak si myslí Lindros. S lidmi od federální bezpečnosti měl bohaté zkušenosti, a přece mu jejich jednání stále vadilo. Federálové si osvojili povýšené chování, jako by jiné policejní složky byly omezené a musely se vodit za ručičku jako malé děti. Tenhle přístup Harrisovi ležel v žaludku. Když se Lindrosovi snažil vyložit vlastní teorii, on ho přerušil, tak proč by se o ni měl zajímat teď? Lindros ho považoval za pouhého soumara, který z vděčnosti, že může spolupracovat s CIA, bude poslušně poslouchat rozkazy a nebude se na nic ptát. Harris si velice dobře uvědomoval, že nepatří do kroužku zasvěcených osob. Lindros ho o Bourneově pobytu v Alexandrii vůbec neinformoval, dozvěděl se o něm čirou náhodou. Když odbočil na parkoviště obchodního domu Wal-Mart, rozhodl se vzít situaci do rukou, dokud k tomu ještě má nějakou šanci. Rezolutně popadl vysílačku a začal štěkat rozkazy na své muže.

Bourne se pohyboval nedaleko vchodu Wal-Martu, když se po New York Avenue přihnaly tři vozy virginské státní policie s houkajícími sirénami. Stáhl se tedy raději do stínu. Nemohlo být pochyb, mířily přímo k Wal-Martu. Našli ho, ale jak? Teď nebyl čas lámat si s tím hlavu. Musel vymyslet únikový plán.

Policejní auta se skřípěním zabrzdila a zablokovala dopravu, což okamžitě vyvolalo rozhořčené výkřiky motoristů. Bournea napadal jediný důvod, proč policisté překročili své kompetence. Pracovali pro CIA. Městská policie by pukla vzteky.

Vytáhl Alexův mobil a navolil policejní tísňovou linku.

„Tady detektiv Morran z policie státu Virginia,“ ohlásil se. „Chci okamžitě mluvit s obvodním velitelem.“

„Tady velitel třetího obvodu Burton Philips,“ řekl mu do ucha ocelový hlas.

„Poslyšte, Philipsi, vašim hochům bylo jasně řečeno, aby nestrkali nos do našich věcí, a teď se u Wal-Martu na New York Avenue objeví vaše auta…“

„Jste v centru obvodu, Morrane. Co sakra děláte na našem území?“

„To je moje věc,“ odtušil Bourne tím nejdrsnějším tónem. „Vezměte vysílačku a odvolejte svoje lidi, ať už je tady nevidím.“

„Morrane, vůbec nevím, kde berete tu drzost, ale já tady nejsem nikomu pro smích. Přísahám, že tam za tři minuty jsem a osobně vám urvu koule!“

Tou dobou už se ulice hemžila policisty. Bourne neustoupil do útrob obchodu, ale místo toho se zhruba desítkou dalších zákazníků zamířil ven a předstíral přitom, že kulhá na levou nohu. Dovnitř se vřítila polovina policejního oddílu vedená vysokým shrbeným detektivem se ztrhanými rysy a rychle přitom prohlédla tváře vycházejících včetně Bournea. Zbývající policisté se rozprostřeli po parkovišti. Někteří zajišťovali New York Avenue mezi 12. a 13. ulicí, jiní svědomitě dohlíželi na to, aby nově přijíždějící zákazníci zůstali v autech. Další mluvili do vysílaček a řídili dopravu.

Bourne nezamířil ke svému vozu, ale zabočil doprava a za roh k prostoru v zadním traktu budovy, kam přijíždělo zásobování. Tři ze čtyř nákladních aut, jež tam stála, právě vykládala zboží. Úhlopříčně přes ulici ležel Franklinův park a právě k němu se Bourne vydal.

Kdosi na něj houkl. Kráčel dál, jako by to neslyšel. Zakvílely sirény; podíval se na hodinky. Velitel Burton Philips dorazil na čas. Bourne se nacházel v půli cesty podél budovy, když se znovu ozvaly výkřiky, tentokrát ráznější. Pak se zvedla změť hrubých hlasů v plamenné hádce plné sprostých slov.

Otočil se a uviděl shrbeného detektiva s vytasenou služební pistolí. Za ním přibíhala vysoká mohutná postava velitele Philipse s lesklými stříbrnými vlasy a masitým obličejem brunátným námahou a zlostí. Jako každý správný hodnostář byl v doprovodu dvou podmračených hromotluků s medvědími rameny. Pravou ruku měli položenou na zbrani u pasu na znamení, že rozstřílí na kousíčky každého pošetilce, který by se opovážil protivit jejich veliteli.

„Vy máte tuhle bandu na povel?“ houkl Philips.

„To myslíte státní policii?“ odtušil detektiv s kulatými zády. „Jo, velím tady.“ Když uviděl uniformy městské policie, zlověstně se zachmuřil. „Co tady sakra vyvádíte? Poděláte mi moji akci.“

„Vaši akci!“ Velitel Philips byl na mrtvici. „Vypadněte z mého rajonu, vy zasraná venkovská nulo!“

Detektivova úzká tvář zbělela. „Komu jako nadáváte?“

Bourne je ponechal osudu. Park nyní nepřipadal v úvahu. Jelikož si ho předtím detektiv všiml, potřeboval zmizet co nejrychleji. Dokradl se na konec budovy a vykročil kolem řady nákladních aut, až našel jedno, které už bylo vyložené. Vylezl do kabiny. Klíček byl v zapalování, a tak jím otočil. Vůz s dunivým hřměním nastartoval.

„Hej, co to děláš, kámo?“

Řidič prudce otevřel dveře. Byl to urostlý chlap s šíjí jako kmen stromu a tlapami místo rukou. Když se vyšvihl nahoru, vytrhl ze skrýše pod stropem pušku se zkrácenou hlavní. Bourne ho udeřil zaťatou pěstí do kořene nosu. Vytryskla krev. Šoférovi se rozostřily oči a upustil zbraň.

„Promiň, kámo,“ řekl Bourne a zasadil mu ránu, která přivedla do bezvědomí i chlapa řidičovy býčí figury. Za zadní část cvokovaného opasku ho odtáhl na sedadlo spolujezdce, zabouchl dveře a zařadil rychlost.

V té chvíli si všiml, že se na scéně objevila nová postava. Mezi dva rozohněné policejní kohouty vstoupil poměrně mladý muž a tvrdě je od sebe odstrčil. Bourne ho poznal: Martin Lindros, zástupce ředitele CIA. Velký šéf tedy Bourneovu likvidací na americkém území pověřil Lindrose. To byla špatná zpráva. Od Alexe věděl, že Lindros je mimořádně zdatný. Ten se nedá jen tak snadno přelstít, jak ostatně dokládal mistrně provedený zátah ve starém městě.

To vše byla pouhá teorie. V praxi si Lindros všiml náklaďáku odjíždějícího z parkoviště a snažil se ho máváním zastavit.

„Nikdo neopustí oblast!“ vykřikl.

Bourne ho ignoroval a šlápl na plyn. Věděl, že čelní střet s Lindrosem si nemůže dovolit. Protivník ze CIA měl totiž dostatek zkušeností z terénu, aby dokázal odhalit jeho přestrojení.

Lindros vytasil pistoli. Bourne viděl, jak s máváním a křikem běží k ocelové bráně, kudy měl v úmyslu vyjet. Dva příslušníci státní policie hlídající bránu uposlechli Lindrosových hlasitých rozkazů a chvatně ji zavřeli, zatímco se kolem zábran na New York Avenue protáhlo vozidlo CIA a chtělo náklaďáku překřížit cestu.

Bourne sešlápl plynový pedál až na podlahu a nákladní vůz se jako raněné zvíře vrhl kupředu a prorazil bránu. Křídla vytržená z pantů vylétla do vzduchu a dopadla po obou stranách auta. Policisté měli co dělat, aby na poslední chvíli uskočili.

Bourne podřadil, ostře zahnul doprava a vyrazil ulicí, až se za ním prášilo. Ve velkém zpětném zrcátku v kabině viděl, že vozidlo CIA zpomaluje. Dveře u spolujezdce se rozlétly, Lindros skočil dovnitř a zabouchl za sebou. V příští chvíli auto vystřelilo jako raketa a velice snadno nákladní vůz dohánělo. Bourne věděl, takovou nemotornou herkou agentům CIA rozhodně neujede, ale snad by mohl její velikosti využít jinak.

Nechal se dostihnout. Auto s pronásledovateli najednou ještě víc zrychlilo a vjelo vedle něj. Bourne spatřil Martina Lindrose. Měl rty sevřené soustředěním a v ruce držel pistoli, kterou si podpíral druhou rukou. Na rozdíl od herců v akčních filmech věděl, jak se střílí z jedoucího auta.

Právě když se chystal stisknout spoušť, Bourne strhl nákladní vůz doleva. Auto CIA vrazilo do jeho boku. Lindros zvedl pistoli, zatímco řidič se snažil vyhnout řadě vozů zaparkovaných na druhé straně.

Hned jak se šoférovi podařilo znovu stočit auto do ulice, začal Lindros pálit na kabinu náklaďáku. Neměl dobrý střelecký úhel a neustále nadskakoval, ale příval kulek přinutil Bournea uhnout doprava. Jedna střela mu rozbila boční okénko, dvě další provrtaly opěradlo vedlejšího sedadla a zaryly se do boku omdlelého šoféra.

„Lindrosi, ty blbče,“ zaklel Bourne. I když byl ve svízelné situaci, nechtěl si pošpinit ruce krví nevinného člověka. Mířil na západ – Fakultní nemocnice George Washingtona se nacházela na 23. ulici, tedy celkem blízko. Odbočil doprava, pak doleva na K Street a s vydatnou pomocí klaksonu si razil cestu přes křižovatky. Jeden motorista v 18. ulici, který si možná za volantem zdříml, halasné varování přeslechl a čelně vrazil do pravé zadní části nákladního vozu. Lindrosovo auto bylo stále za ním a nemohlo ho předjet, jelikož K Street, široká dopravní tepna s osázeným středním pruhem, byla příliš úzká.

Když Bourne míjel 20. ulici, spatřil tunel vedoucí pod kruhovou křižovatkou Washington Circle. Nemocnice byla jen blok domů odsud. Ohlédl se a viděl, že auto CIA už za ním není. Měl v úmyslu dojet k nemocnici po 22. ulici, ale když se chystal zahnout doleva, všiml si, že se vůz CIA žene proti němu. Lindros se vyklonil z okna a začal po něm pálit.

Bourne dupl na plyn a náklaďák poskočil dopředu. Musel projet tunelem a vzít to do nemocnice z druhé strany. Ale když se k podjezdu přiblížil, uvědomil si, že něco nehraje. V tunelu pod Washington Circle panovala naprostá tma, ani na druhém konci nic neprosvítalo. To mohlo znamenat jediné: policisté tam postavili zátaras a přehradili auty oba pruhy K Street.

Ve velké rychlosti vjel do tunelu, a když ho obklopila temnota, prudce dupl na pneumatickou brzdu a současně přitiskl dlaň ke klaksonu. Ohlušující vřískot, který se odrážel od okolního kamene i betonu, dokonale zamaskoval kvílení pneumatik, jak Bourne strhl volant prudce doleva, přejel s kabinou dělicí pruh a postavil nákladní vůz napříč vozovkou. V mžiku vyskočil z kabiny a sprintoval k severní zdi pod ochranou posledního auta, které se přihnalo do tunelu z opačného směru. Řidič na chvíli zastavil a obhlížel nehodu, ale s příjezdem policistů zase vyrazil pryč. Nákladní auto postavené ode zdi ke zdi napříč oběma pruhy K Street dělilo Bournea od pronásledovatelů. Nahmatal ocelový žebřík přišroubovaný ke stěně tunelu, vyhoupl se na něj a začal stoupat právě ve chvíli, kdy se rozžehly reflektory. Odvrátil hlavu, zavřel oči a šplhal dál.

O chvíli později spatřil světla ozařující nákladní vůz a silnici pod ním. Byl už téměř u klenutého stropu tunelu a i odsud rozeznal Martina Lindrose. Mluvil do vysílačky a reflektory svítily z protější strany. Policisté měli nákladní auto v kleštích. Z obou konců K Street se k vozu rozběhli agenti se zbraněmi v pohotovosti.

„Pane, v kabině někdo je.“ Jeden z agentů se přikradl blíž. „Je postřelený a dost silně krvácí.“

Lindros vyrazil k vozu a jeho obličej stažený napětím se v příští chvíli objevil v proudu světla. „Je to Bourne?“

Ten však právě vysoko nad nimi dorazil k únikovému poklopu. Vysunul zástrčku, otevřel a ocitl se uprostřed pěstěných stromů lemujících kruhovou křižovatku Washington Circle. Všude kolem panoval čilý dopravní ruch, neúnavné procesí aut, které nikdy neustávalo. V tunelu dole odváželi raněného šoféra do nedaleké nemocnice. Teď nastal čas, aby Bourne zachránil sám sebe.

9

Chán na vlastní kůži poznal, že David Webb je mistrem úniku, a tak se ho v kypící vřavě lidí ve starém městě ani nesnažil najít. Raději se soustředil na agenty CIA a táhl se za nimi jako stín do Finova krejčovství, kde se setkali s Martinem Lindrosem při trpké rozpravě o zpackané Bourneově likvidaci. Sledoval, jak muži mluví s krejčím. Podle běžných zastrašovacích metod ho vytrhli ze známého prostředí – v tomto případě obchodu – a nacpali mezi dva agenty s kamennými tvářemi na zadní sedadlo služebního vozu, kde ho bez vysvětlení zadrželi. Z útržků konverzace mezi Lindrosem a agenty si Chán domyslel, že z krejčího nedostali nic kloudného. Tvrdil jim, že CIA vpadla do obchodu tak rychle, že Webb neměl čas mu sdělit, proč přišel. Proto se ho vyšetřovatelé nakonec rozhodli pustit. Lindros souhlasil, ale když se krejčí vrátil do obchodu, posadil do neoznačeného vozu na druhé straně ulice dva nové agenty pro případ, že by se ho Webb snažil kontaktovat podruhé.

A teď, dvacet minut po Lindrosova odjezdu, už se hlídka začínala nudit. Snědli vdolky, vypili kolu a reptali, že tady musí trčet na sledovačce, když se jejich druhové honí za proslulým Davidem Webbem.

„David Webb ne,“ řekl ten mohutnější. „Šéf nařídil, že mu máme říkat krycím jménem Jason Bourne.“

Chán, který byl tak blízko, že slyšel každé slůvko, náhle zkoprněl. O Jasonu Bourneovi už samozřejmě slyšel, vždyť se řadu let těšil pověsti nejlepšího nájemného vraha na celé planetě. Jelikož Chán dokonale znal zákonitosti svého oboru, polovinu historek považoval za smyšlenky a tu druhou za silnou nadsázku. Nebylo zkrátka možné, aby jeden člověk vynikal takovou směsicí odvahy, umění, zkušeností a až zvířecí lstivosti, jaká se připisovala Jasonu Bourneovi. Dokonce částečně pochyboval o jeho samotné existenci.

A teď tu sedí dva agenti CIA a baví se o tom, že David Webb je ve skutečnosti Jason Bourne! Chán měl pocit, že se mu každou chvíli rozskočí hlava. Hluboce to s ním otřáslo. David Webb nebyl pouhým vysokoškolským profesorem lingvistiky, jak tvrdily Spalkovy materiály, ale proslulým zabijákem. S tímto mužem si Chán od včerejška hrál na kočku a myš. Ale kdo byl tou kočkou a kdo myší? Zpětně mu došlo mnoho věcí, například to, jak se ho Bourneovi podařilo odhalit v parku. K oklamání jiných lidí mu dosud vždycky stačilo změnit si tvář, vlasy nebo chůzi. Jenže teď proti němu stál Jason Bourne. Agent, který se mu svým mistrovstvím i uměním převleků možná dokonce vyrovnal. Na Bournea by nestačily sebechytřejší špiónské triky. Chán pochopil, že jestli chce vyhrát, musí hodně přidat.

Uvažoval, jestli Spalko znal i Webbovu pravou totožnost, když předával ten cenzurovaný spis. Po chvíli přemítání dospěl ke kladné odpovědi. Bylo to jediné vysvětlení, proč chtěl Spalko hodit vraždy Conklina a Panova právě na Bournea. Byla to klasická dezinformační metoda. Pokud CIA uvěří, že za tím stojí Bourne, nebude mít důvod hledat skutečného vraha – a už vůbec nezjistí, proč oba muži museli zemřít. Spalko se zjevně snažil využít Chána jako pěšáka v nějaké vyšší hře, tak jak to udělal s Bournem. Chán musí zjistit, co má za lubem – pěšáka rozhodně nikomu dělat nebude!

Pokud však chce odhalit pravdu o vraždách, musí jít za krejčím. Bez ohledu na to, co ten chlapík napovídal CIA. Díky sledování Webba – Chánovi stále činilo potíže přemýšlet o něm jako Jasonu Bourneovi – věděl, že krejčí Fine měl spoustu času říct všechno, co ví. Když předtím pozoroval scénu před obchodem, krejčí v jednu chvíli otočil hlavu a zadíval se z okna vozu. Chán toho využil, podíval se mu do očí a poznal v něm hrdého a zatvrzelého muže. Jako buddhista Chán považoval hrdost za nežádoucí vlastnost, ale v dané situaci musel uznat, že se Fineovi vyplatila: čím víc na něj agenti tlačili, tím hlouběji zarýval paty do země. CIA z něj nic nedostala, Chán ovšem věděl, jak překonat hrdost i zatvrzelost.

Svlékl si semišovou bundu a odtrhl část podšívky, aby v něm číhající agenti neviděli nic jiného než jednoho ze zákazníků krejčovství Lincoln Fine.

Přešel ulici a vstoupil do obchodu. Zvonek ve dveřích zacinkal. Jedna z Hispánek k němu vzhlédla od novinové stránky s jakýmsi kresleným seriálem, před sebou měla poloprázdnou umělohmotnou misku s obědem v podobě fazolí a rýže. Vykročila k němu a zeptala se, co si přeje. Měla smyslné křivky, široké obočí a velké čokoládové oči. Řekl jí, že ta roztržená bunda je jeho oblíbená, a tak by chtěl mluvit přímo s panem Finem. Žena přikývla. Zmizela vzadu a po chvíli se vrátila a usedla na své místo, aniž by Chánovi řekla jediné slůvko vysvětlení.

Teprve po několika minutách se objevil Leonard Fine. Po dlouhém nepříjemném odpoledni nevypadal vůbec dobře, jako by z něj důvěrné setkání s agenty CIA vysálo veškerou životní sílu.

„Čím posloužím, pane? Maria říkala, že potřebujete něco spravit.“

Chán rozprostřel na pultě semišovou bundu obrácenou naruby.

Fine se jí dotkl tak jemně, jako když doktor prohmatává nemocného pacienta. „Ale, to je jen podšívka. Máte štěstí. Semiš se totiž v podstatě spravit nedá.“

„To teď nechme stranou,“ odpověděl Chán šeptem. „Přišel jsem na rozkaz Jasona Bournea. Jsem jeho posel.“

Fine nehnul ani brvou, což ho muselo stát hodně úsilí. „Nemám ponětí, o čem to mluvíte.“

„Děkuje vám za pomoc při útěku před CIA,“ pokračoval Chán, jako by Fine nic neřekl. „A chce, abyste věděl, že i teď vás špehují dva agenti.“

Fine sebou lehce škubl. „To jsem čekal. Kde jsou?“ Jeho sukovité prsty nervózně hnětly bundu.

„Hned přes ulici,“ odpověděl Chán. „V tom bílém Fordu Taurus.“

Fine se tam z opatrnosti nepodíval. „Mario,“ hlesl tak tiše, že ho Hispánka sotva slyšela, „parkuje naproti bílý taurus?“

Maria otočila hlavou. „Ano, pane Fine.“

„Vidíš v něm někoho?“

„Dva muže,“ řekla Maria. „Vysocí, krátké vlasy. Vypadají jako Dick Tracy, jako ti, co tu byli předtím.“

Fine zaklel pod vousy a pohlédl Chánovi do očí. „Povězte panu Bourneovi…, vyřiďte mu, že mu Leonard Fine přeje…, ať ho opatruje Bůh.“

Chán se tvářil netečně. Americký zvyk dovolávat se Boha téměř v každé situaci pokládal za odporný. „Potřeboval bych pár informací.“

„Samozřejmě.“ Fine vděčně kývl. „Co by vás zajímalo?“

Martin Lindros konečně poznal, jak to vypadá, když se člověku vzteky dělají mžitky před očima. Jak vysvětlí šéfovi, že mu Jason Bourne neutekl jednou, ale dokonce dvakrát?

„Jak to, že jste se neřídil mým jasným rozkazem?“ zařval z plných plic. Tunelem pod křižovatkou Washington Circle se rozléhal hluk těžké mechanizace, která se snažila odklidit nákladní auto zprostředka silnice, kde ho Bourne zanechal.

„Tak moment, to já jsem si všiml, že hledaná osoba vychází z obchodu.“

„A následně ji nechal zdrhnout!“

„Za to můžete vy, Lindrosi. Já měl zrovna na krku zuřícího obvodního velitele!“

„A to je další věc!“ vyštěkl Lindros. „Co tam kurva dělal?“

„To bych chtěl slyšet od vás. Vy jste přece podělal tu akci v Alexandrii. Kdybyste přede mnou neměl tajnosti, mohl jsem vám pomoct pročesat staré město, vy chytráku. Znám ho jako vlastní boty. Ale kdepak, vy jste federál, vy víte všechno líp, vy všechno řídíte.“

„To si pište! Už jsem přikázal svým lidem, aby na Bournea upozornili všechny hlídky na letištích, nádražích, autobusových zastávkách i v půjčovnách aut.“

„Nebuďte k smíchu, i kdybyste mi nesvázal ruce, tak stejně nemám k takovým věcem pravomoc. Ale moji muži prohledávají oblast a nezapomeňte, že Bourneův podrobný popis, který jste rozeslal do všech dopravních uzlů, máte ode mě.“

I když měl Harris pravdu, Lindros zuřil dál. „Chci vědět, proč jste do toho zatáhl městskou policii. Jestli jste potřeboval posily, měl jste přijít za mnou.“

„Proč bych měl kurva chodit za váma, Lindrosi? Můžete mi říct jeden důvod? Jste snad můj teplej bratr, nebo co? Máme snad oficiální spolupráci nebo tak něco? Hovno!“ Harrisova uštvaná tvář měla znechucený výraz. „A jen tak pro zajímavost, já jsem městskou policii nezavolal. Říkal jsem vám, že mi její šéf dával za uši od chvíle, kdy se tu objevil. Běsnil, že jsem mu vlezl do revíru, až mu šla pěna od huby.“

Lindros ho téměř neslyšel. Sanitka s blikajícím majáčkem a ječící sirénou právě odvážela řidiče nákladního auta, kterého nechtěně postřelil, do Fakultní nemocnice George Washingtona. Trvalo téměř tři čtvrtě hodiny, než se podařilo oblast zajistit, označit ji jako místo činu a vyprostit ho z kabiny. Přežije, nebo zemře? Lindros na to teď nechtěl myslet. Bylo by snadné říct, že za jeho zranění může Bourne – jeho šéf by to tak jistě viděl. Jenže ředitel CIA žil v ulitě zhotovené ze dvou dílů pragmatismu a jednoho dílu zloby, která Lindrosovi díkybohu nebyla vlastní. Ať to s šoférem dopadne jakkoli, Lindros si uvědomoval, že viníkem je on a toto vědomí v něm živilo hádavou náladu. Možná neměl cynickou skořápku šéfa CIA, ale nebylo jeho zvykem se bičovat za nezdařené akce, s nimiž se už nedalo nic dělat. Raději si vyléval zlost na jiných.

„Tři čtvrtě hodiny!“ zavrčel Harris, zatímco si sanitka klestila cestu dopravní zácpou. „Kristepane, ten chudák už mohl desetkrát natáhnout bačkory!“

Lindros vzkypěl. „Vy jeden páprdo, teď toho mám tak akorát dost. Na mě si vyskakovat nebudete, já mám školy…“

„Ani ty vaše školy vám nepomohly Bournea chytit, Lindrosi! Měl jste dvě šance a obě jste zahodil!“

„A jak jste mi pomohl?“

Chán sledoval, jak se Lindros s Harrisem hádají. V pracovní kombinéze záchranáře vypadal jako všichni ostatní na scéně. Nikdo si ho nevšímal. Procházel kolem zadní části návěsu a naoko zkoumal škrábnutí od auta, které do něj vrazilo, když si v šeru všiml železného žebříku stoupajícího po stěně tunelu. Vzhlédl vzhůru a zaklonil hlavu. Uvažoval, kam asi vede. Položil si Bourne stejnou otázku, nebo už znal odpověď předem? Rozhlédl se kolem, aby měl jistotu, že se nikdo nedívá jeho směrem, a rychle vylezl po žebříku mimo dosah policejních reflektorů, kde na něj nebylo vidět. Nahoře našel poklop a nijak ho nepřekvapilo, že zástrčku nedávno někdo vytahoval. Zatlačil na víko a vyšplhal ven.

Z vyvýšeného místa uprostřed kruhového objezdu si prohlížel blízké i vzdálenější okolí a pomalu se přitom otáčel po směru hodinových ručiček. Do tváře mu šlehal sílící vítr. Obloha ještě víc potemněla bouřkou, která občas duněla mezi kaňony i širokými bulváry města evropského střihu. Na západě vedla silnice Rock Creek, dálnice Whitehurst a Georgetown. Na severu se tyčily moderní věže hotelů ANA, Grand, Park Hyatt a Marriott, za nimiž se prostíral národní park Rock Creek. Na východě se táhla K Street vedoucí podél McPhersonova náměstí a Franklinova parku. Na jihu se nacházela čtvrť Foggy Bottom s rozlehlou univerzitou George Washingtona a mohutným monolitem budovy ministerstva zahraničí. Dál, kde se řeka Potomac stáčela na východ k poklidnému jezeru Tidal Basin, spatřil Chán stříbrnou tečku letadla. Viselo téměř nehnutě nad houstnoucími mračny a zalesklo se jako zrcadlo v posledním paprsku slunce, než začalo klesat k Washingtonskému národnímu letišti.

Chán roztáhl chřípí, jako by zavětřil kořist. Bourne měl namířeno na letiště. Byl si tím jistý, protože na jeho místě by měl stejný nápad.

Strašlivá představa, že David Webb a Jason Bourne jsou jedna a táž osoba, mu vířila hlavou od chvíle, kdy se o tom bavil Lindros se svými druhy ze CIA. Už jen samotná myšlenka, že mají s Bournem společnou profesi, ho urážela. Bylo to popření všeho, co tak pracně budoval. Jedině on – a nikdo jiný – se dokázal vymanit z močálů džungle. To, že vůbec přežil své krušné mládí, považoval za zázrak. Byl to děs, ale patřil jen a jen jemu. A teď by se měl dělit o jeviště, které si vysnil, zrovna s Davidem Webbem? To mu připadalo jako krutý žert a také jako hrozná nespravedlnost. Ne, s tím se musí něco udělat, čím dřív, tím lépe. Nemohl se dočkat, až předstoupí před Bournea, řekne mu pravdu a uvidí mu na očích, jak ho to zjištění sžírá zevnitř. A pak ho nechá vykrvácet.

10

Bourne stál v budově mezinárodních odletů ze skla a chrómu. Washingtonské národní letiště bylo blázincem nacpaným obchodníky s laptopy a příručními zavazadly, rodinami s množstvím kufrů, dětmi s batůžky s Mickey Mousem či medvídkem Pú, staršími lidmi na kolečkových křeslech, mormonskými misionáři mířícími do třetího světa a přítulnými milenci s letenkou do ráje. Navzdory všem davům však na všech letištích panuje prázdnota. Proto Bourne neviděl nic než otupělé pohledy obrácené do sebe, jež jsou instinktivní obranou lidské bytosti proti strašlivé nudě.

S trpkou ironií si uvědomil, že na letištích, kde je čekání zákonem, se čas jako naschvál zastavuje. Pro něj to však neplatilo. Musel počítat každou minutu, která ho přibližovala ke smrti rukou stejných lidí, pro něž dříve pracoval.

Během čtvrt hodiny už kolem sebe zahlédl celkem deset podezřelých typů. Někteří se plížili společenskými prostory, kouřili a pili nápoje z velkých papírových pohárků, jako by snad mohli splynout s obyčejnými smrtelníky. Většina tajných se však pohybovala u přepážek a sledovala cestující, kteří stáli ve frontě na odbavení a palubní vstupenky. Bourneovi záhy došlo, že do běžného dopravního letadla se mu proniknout nepodaří. Jakou měl alternativu? Potřeboval být v Budapešti co nejrychleji.

Měl na sobě hnědé kalhoty, černý rolák, levnou nepromokavou bundu a vysoké zimní boty. Tenisky vyhodil do odpadkového koše spolu s uzlíkem dalších šatů, v nichž vyšel z Wal-Martu. Jelikož tam byl viděn, musel co nejrychleji změnit vzhled. Avšak po vyhodnocení situace v letištní hale měl pocit, že si nevybral dobře.

Vyhnul se hlídkujícím agentům, vyšel do chladného večera, v němž šuměl jemný déšť, a nasedl do autobusu, který jezdil k nákladnímu terminálu. Posadil se hned za řidiče a zapředl s ním rozhovor. Jmenoval se Ralph. Bourne se představil jako Joe. Když autobus zabrzdil na přechodu pro chodce, krátce si potřásli rukama.

„Hele, mám se sejít s bratrancem, co pracuje v OnTime Cargo,“ řekl Bourne, „ale já trouba ztratil papírek s popisem cesty.“

„Co dělá?“ zeptal se Ralph a přejel do rychlejšího pruhu.

„Je pilot.“ Bourne se přisunul blíž. „Strašně chtěl lítat s American Airlines nebo s Deltou, ale víte, jak to chodí.“

Ralph soucitně pokýval hlavou. „Bohatí ještě víc bohatnou a chudáci maj‘ smůlu.“ Měl nos jako knoflík, kštici vzpurných vlasů a tmavé kruhy pod očima. „O tom mi povídejte.“

„A můžete mě tam nasměrovat?“

„Co bych pro vás neudělal,“ odtušil Ralph a podíval se na Bournea ve zpětném zrcátku. „Až dojedu na nákladní terminál, končí mi směna. Zavedu vás tam.“

Chán stál v dešti obklopený blyštivými světly letiště a chladně uvažoval. Bourne by ucítil obleky CIA na sto honů, ani by je nemusel vidět. Chán už jich napočítal přes padesát, což znamenalo, že v dalších částech letiště jich bude možná ještě třikrát tolik. Bourneovi muselo být jasné, že do zámořského letu se přes ně nedostane ani v tom nejdokonalejším převleku. Ve Wal-Martu ho odhalili a věděli, jak teď vypadá. Tak to alespoň Chán slyšel v tunelu pod křižovatkou.

Tušil, že Bourne není daleko. Když vedle něj onehdy seděl na lavičce v parku, zřetelně cítil jeho váhu, tělesnou stavbu i napětí svalů, a ve hře světel viděl rysy jeho tváře. Proto nyní věděl, že tam někde je. Během jejich krátké důvěrné chvilky si dobře prohlédl Bourneův obličej, správně totiž odhadl, že si musí zapamatovat všechny jeho rysy i způsob, jímž se mění při různých výrazech. Po čem Chán pátral v Bourneově tváři, když si všiml jeho intenzivního zájmu? Po souhlasu? Po důkazu? Sám neměl ponětí. Věděl jen to, že se mu obraz Bourneova obličeje nesmazatelně vryl do vědomí. Bourne ho měl v jistém smyslu ve své moci. Byli společně připoutáni ke kolu vlastních tužeb, dokud je smrt nerozdělí.

Chán se ještě jednou rozhlédl. Bourne se potřeboval dostat z města a možná i ze země. Dalo se očekávat, že CIA časem nasadí ještě víc lidí a rozšíří pátrání, aby co nejvíc utáhla oprátku. Pokud by Chán byl v Bourneově kůži, snažil by se zmizet z Ameriky, jak nejrychleji to půjde, takže zamířil k budově mezinárodních příletů. Uvnitř se zastavil před obří mapou letiště s barevnými značkami a vyhledal nejlepší cestu k nákladnímu terminálu. Běžné komerční linky byly pod tak přísným dohledem, že pokud se měl Bourne dostat z letiště, nejjistější volbou bylo nákladní letadlo. Čas byl nyní pro něho kritickým faktorem. Zanedlouho si CIA nepochybně uvědomí, že se Bourne nepokusí proniknout do běžného letadla, a zaměří se na nákladní přepravce.

Chán znovu vyšel do deště. Nyní věděl, které lety se uskuteční během příští hodiny, a tak stačilo na Bournea si počíhat a vyřídit to s ním, pokud byl ovšem jeho odhad správný. Chán si uvědomoval, že ho nečeká rozhodně nic lehkého. K jeho údivu a zlosti se z Bournea vyklubal chytrý, odhodlaný a vynalézavý protivník, vždyť ho dokázal zranit, chytit do pasti a pláchnout mu mezi prsty, a to nikoli jednou. Chán věděl, že pokud má tentokrát uspět, bude muset Bournea překvapit, i když ten si na něj jistě dá pozor. V duchu slyšel volání džungle, jež mu opakovala poselství smrti a zkázy. Konec jeho dlouhé cesty byl na dohled. Tentokrát Jasona Bournea porazí. Kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp.

Když dorazili do cílové stanice, byl Bourne jediným cestujícím v autobuse. Déšť zesílil a odpoledne končilo časným soumrakem. Mlhavá obloha připomínala prázdnou břidlicovou tabuli, na niž lze napsat jakoukoli budoucnost.

„Firma OnTime je na kargu číslo pět spolu s FedExem, Lufthansou a celnicí.“ Ralph zastavil autobus a vypnul motor. Vystoupili a pospíchali napříč asfaltem k jedné z řady velkých ošklivých budov s plochou střechou. „Přímo tady.“

Vešli dovnitř a Ralph ze sebe setřásl déšť. Měl hruškovitou postavu a podivně útlé ruce i nohy. Ukázal doleva. „Vidíte, tamhle je americká celnice. Bratrance najdete o dvoje dveře dál.“

„Díky moc,“ řekl Bourne.

Ralph se usmál a pokrčil rameny. „To nestojí za řeč, Joe.“ Podal mu ruku. „Když můžu, pomůžu.“

Když šofér s rukama v kapsách odkráčel, Bourne zamířil ke kancelářím přepravní společnosti OnTime. Neměl však v úmyslu tam jít – alespoň ne zatím. Obrátil se a šel za Ralphem ke dveřím, na nichž byla cedule s nápisem NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Sledoval, jak Ralph strká do kovové štěrbiny laminovaný průkaz, a vytáhl kreditní kartu. Dveře se otevřely, a když Ralph zmizel uvnitř, Bourne tiše vyrazil kupředu a vložil kartu do mezery. Dveře se zavřely, jak měly, Bourneův manévr však zabránil zámku zapadnout. Tiše napočítal do třiceti, aby měl jistotu, že Ralph už nebude blízko dveří. Pak otevřel, schoval kreditku do kapsy a vstoupil.

Ocitl se v šatně pro zaměstnance. Stěny byly obložené bílými kachlíky a na betonové podlaze ležela gumová tkanina, po níž muži chodili bosky do sprch a zpátky. Před ním se táhlo osm řad běžných kovových skříněk, většinou s jednoduchým zámkem na heslo. Dál vpravo byly dveře ke sprchám a umyvadlům. V menším prostoru za umývárnou se nacházely pisoáry a toalety.

Bourne opatrně nakoukl za roh a viděl, že Ralph kráčí k jedné ze sprch. O něco blíž se mydlil další zaměstnanec, zády otočený k Bourneovi i Ralphovi. Bourne se rozhlédl a okamžitě spatřil Ralphovu skříňku. Dveře byly pootevřené a zámek visel volně na klice. Jak jinak. Proč by se člověk na tak bezpečném místě bál nechat na pár minut otevřenou skříňku, než se vysprchuje? Bourne otevřel dveře o něco víc a spatřil Ralphovu průkazku ležící na tílku na kovové polici. Sebral ji. Poblíž byla skříňka druhého zaměstnance, rovněž pootevřená. Vyměnil zámky a Ralphovu skříňku uzamkl. Řidič tak hned nezjistí, že mu někdo ukradl průkaz, a Bourne získá trochu času.

Z vozíku se špinavým prádlem si vzal pracovní kombinézu, přesvědčil se, že velikost zhruba odpovídá, a rychle se převlékl. Pak s Ralphovou průkazkou kolem krku vyšel ven a chvatně zamířil k celnici, kde obdržel aktuální letový plán. Do Budapešti nic neletělo, ale ze čtvrtého karga odlétal za osmnáct minut let číslo 113 společnosti Rush Service do Paříže. Nic dalšího nebylo během příštích devadesáti minut v plánu, ale Paříž celkem vyhovovala. Šlo o významný dopravní uzel, odkud se dalo snadno docestovat do Budapešti.

Bourne spěchal ven na kluzký asfalt. Déšť se nyní valil v hustých provazcích, po hřmění, které předtím zaslechl v dáli, však nebylo ani památky. To mu hrálo do karet, protože si rozhodně nepřál, aby měl let číslo 113 jakékoli zpoždění. Přidal do kroku a spěchal k další budově, sídlu karga tři a čtyři.

Když vstoupil do haly, byl už promočený na kost. Rozhlédl se na obě strany a chvátal ke kancelářím společnosti Rush Service. Kolem se pohybovalo jen pár lidí, což nebylo dobré. Vždycky je snadnější splynout s davem než s několika roztroušenými jedinci. Našel dveře vyhrazené pro zaměstnance a vložil kartičku do štěrbiny. Uslyšel potěšitelné cvaknutí otvírajícího se zámku. Zatlačil do dveří a prošel dál. Jak kráčel chodbami z šedých tvárnic a místnostmi obloženými bednami, cítil čím dál silnější vůni pryskyřice, pilin a kartonu. Z těch prostor sálal dojem pomíjivosti a neustálého pohybu, jako by se tu život řídil jen termíny a počasím uprostřed věčných obav z technické či lidské chyby. Nebylo ani kam se posadit, kde si odpočinout.

Díval se přímo před sebe a kráčel se zdáním nezpochybnitelné autority. Brzy došel k dalším dveřím pobitým ocelí. Malým okénkem viděl na asfaltu seřazená letadla, u nichž probíhala nakládka a vykládka. Po chvíli rozpoznal stroj patřící firmě Rush Service. Měl otevřené nakládací dveře a vedla z něj hadice k tankovacímu kamionu. Muž v pláštěnce s kapucí přes hlavu sledoval průtok paliva. Pilot i jeho kolega byli v kabině a prováděli předletovou kontrolu přístrojů.

Když už se Bourne chystal vložit Ralphovu kartičku do štěrbiny, zazvonil Alexův telefon. Byl to Robbinet.

„Jacquesu, zdá se, že brzy vyrazím tvým směrem. Můžeš mě vyzvednout na letišti? Řekněme za sedm hodin.“

„Mais oui, mon ami. Až přistaneš, zavolej.“ Dal Bourneovi číslo svého mobilního telefonu. „Mám radost, že tě tak brzy uvidím.“

Bourne věděl, co Robbinet ve skutečnosti říká. Těšilo ho, že se mu podařilo pláchnout CIA před nosem. Nechval dne před večerem, pomyslel si Bourne. Ještě není úplně vyhráno. Ale jeho útěk byl otázkou chvíle. A mezitím…

„Jacquesu, co jsi zjistil? Už víš, co znamená NX 20?“

„Bohužel ne. O žádném takovém projektu nejsou záznamy.“

Bourne posmutněl. „A co doktor Schiffer?“

„Tady jsem měl trochu víc štěstí,“ pravil Robbinet. „Jeden doktor Felix Schiffer pracuje pro DARPA – nebo aspoň pracoval.“

Bourneovy útroby sevřela mrazivá ruka. „Jak to myslíš?“

Zaslechl šustění papíru a v duchu si představoval, jak jeho přítel prochází informace, které se mu podařilo opatřit od zdrojů ve Washingtonu. „Doktor Schiffer už není na aktivním seznamu zaměstnanců. Před třinácti měsíci odešel.“

„Kam?“

„To netuším.“

„Jen tak se vypařil?“ nechtělo se Bourneovi věřit.

„Vím, že to v dnešní době asi bude znít dost divně, ale přesně to se stalo.“

Bourne na okamžik zavřel oči. „Ne ne. On někde je – někde být musí.“

„A co se s ním podle tebe…?“

„Někdo ho nechal zmizet ze světa. Profesionál.“

Zmizení Felixe Schiffera bylo dalším důvodem k tomu, aby se Bourne dostal do Budapešti co možná nejdříve. Jeho jediným vodítkem byl klíč od pokoje v grandhotelu Danubius. Podíval se na hodinky. Měl namále. Už musel jít. Ihned. „Jacquesu, díky, že jsi kvůli mně riskoval.“

„Je mi líto, že jsem ti nepomohl víc.“ Robbinet zaváhal. „Jasone…“

„Ano?“

„Bon chance.“

Bourne schoval mobil do kapsy, otevřel dveře z nerezové oceli a vyšel ven do psího počasí. Z nízké temné oblohy se snášely šikmé provazce deště, které halily jasná světla letiště mihotavou stříbřitou clonou a stékaly v třpytivých potůčcích do proláklin asfaltu. Bourne se ve větru mírně shrbil a stejně jako předtím vykročil odhodlanou chůzí člověka, který zná svou práci a chce ji odvést rychle a pořádně. Obešel nos letadla a spatřil před sebou dveře do nákladového prostoru. Muž s hadicí dokončil tankování a vytáhl trysku z nádrže.

Bourne koutkem oka zahlédl vlevo jakýsi pohyb. Jedny z dveří budovy se prudce rozlétly a v příští chvíli z nich vyběhlo několik členů letištní ochranky s vytasenými zbraněmi. Ralph zřejmě otevřel svou skříňku a Bourneův čas vypršel. Pokračoval však tímtéž odhodlaným krokem. Když došel až skoro k nákladovým dveřím letadla, doplňovač paliva na něj houkl: „Hej, nevíš, prosím tě, kolik je? Zastavily se mi hodinky.“

Bourne se otočil a okamžitě pod kapucí rozpoznal povědomou tvář s asijskými rysy. Chán mu chrstl letecké palivo do tváře. Oslepený a dávící se Bourne zoufale vymrštil ruce vzhůru.

Chán k němu přiskočil a přitlačil ho zády ke kluzkému kovovému plášti trupu. Zasadil mu dvě surové rány: jednu na solar, druhou do spánku. Když se Bourneovi podlomila kolena, Chán ho strčil do nákladního prostoru.

Chán se otočil a viděl, že se k němu blíží nakládač zavazadel. „V pohodě, zavřu to,“ řekl. Měl štěstí, protože mu díky dešti nebylo vidět pořádně do obličeje. Manipulant byl rád, že se může schovat před špatným počasím, a tak mu děkovně zasalutoval. Chán zabouchl dveře a zamkl. Pak se rozběhl k tankovací cisterně a poodjel s ní dostatečně daleko od letadla, aby to nevypadalo podezřele.

Strážní, jichž si Bourne předtím všiml, postupovali podél řady letadel. Dali pilotovi znamení. Chána před blížícími se ozbrojenci ukrývalo letadlo. Sáhl nahoru, odemkl dveře do nákladového prostoru a vyšvihl se dovnitř. Bourne se opíral o ruce a kolena, hlavu měl svěšenou. Chána zaskočilo, jak rychle se dokázal vzpamatovat, a tak jej pro jistotu tvrdě nakopl do žeber. Bourne se zasténáním padl na bok a chytil se za bolavé místo.

Chán vytáhl dlouhý kabel. Přitiskl Bournea obličejem k palubě, zkroutil mu ruce za záda a omotal drát kolem překřížených zápěstí. V ruchu deště slyšel, jak strážci zákona křičí na oba piloty, aby jim předložili průkazy. Když Bournea znehybnil, vstal a tiše zavřel dveře do nákladního prostoru.

Několik dalších minut Chán nehybně seděl v tureckém sedu v setmělém interiéru. Nepravidelný pleskot deště o skořápku letadla mu připomínal bubnování v džungli. Když ty bubny kdysi slyšel, byl zrovna docela vážně nemocný. Jeho horečnaté mysli zněly jako řev leteckých motorů, zběsilé šlehání vzduchu z výstupních trysek chvíli před tím, než letadlo začne prudce klesat. Ten zvuk ho děsil kvůli vzpomínkám, jež přivolával, vzpomínkám, které se tak dlouho a zoufale snažil udržet na samotném dně svého vědomí. Vlivem horečky měl bolestně zjitřené smysly. Měl dojem, že džungle ožila a ve zlověstném šiku se k němu blíží jakési postavy. Nenapadlo ho nic lepšího než zahrabat malého kamenného Buddhu, kterého nosil na krku, pod listí v mělkém a narychlo vyhloubeném hrobě, v němž ležel. Uslyšel hlasy a po chvíli si uvědomil, že ty postavy mu kladou otázky. Celý zpocený mžoural do smaragdového soumraku a snažil se je rozeznat, ale jedna z nich mu ovázala oči páskou. To však ani nebylo třeba. Když ho zvedli z lůžka vystlaného listím a větvičkami, upadl do bezvědomí. Když se po dvou dnech probral, zjistil, že je v tábořišti Rudých Khmerů. Vyzáblý chlap s propadlými tvářemi a jediným slzícím okem ho prohlásil za zdravého a pak začal výslech.

Hodili ho do jámy k jakýmsi zmítajícím se stvořením, jež dodneška nedokázal určit. Ocitl se v té nejhlubší tmě, jakou kdy zažil. A právě z temnoty, jež ho s každou další hodinou stále víc obkličovala, svírala a tlačila do spánků, měl největší strach.

Z temnoty podobné té, která ho nyní obklopovala na palubě letu číslo 113 společnosti Rush Service.

… I modlil se Jonáš Hospodinu Bohu svému v střevách té ryby. A řekl: Z soužení svého volal jsem k Hospodinu, a ozval se mi; z břicha hrobu křičel jsem a vyslyšel jsi hlas můj. Nebo jsi mne uvrhl do hlubiny, do prostřed moře, a řeka obklíčila mne; všecka vlnobití tvá i rozvodnění tvá na mne se svalila…

Pořád si pamatoval ten úsek z roztřepené a špinavé bible, který se na příkaz misionáře musel naučit zpaměti. Děs a hrůza! Neboť Chán byl uprostřed nepřátelských krvelačných Rudých Khmerů skutečně uvržen do samotného břicha pekla a modlil se za vysvobození, nebo to tehdy svou neujasněnou myslí za modlitbu alespoň považoval. Bylo to před tím, než dostal ke studiu bibli a pronikl do tajů buddhismu, chaos bez hranic a pravidel totiž poznal ve velice útlém věku. Bůh uslyšel, jak Jonáš křičí z velrybího břicha, Chána však neslyšel nikdo. Byl ve tmě úplně sám. Když jeho trýznitelé nakonec usoudili, že už ho dostatečně zpracovali, vytáhli ho ven a pomalu, zkušeně a s chladným zaujetím, jež si sám po letech osvojil, mu začali pouštět žilou.

Chán rozsvítil baterku, kterou si s sebou přinesl, a zahleděl se na Bournea. Vsedě narovnal nohy, prudce kopl a podrážkou ho zasáhl do ramene, takže se převrátil na bok čelem k Chánovi. Bourne hekl a třepotavě otevřel oči. Zalapal po dechu, ještě jednou se chvějivě nadechl zplodin leteckého paliva a otřásl se dávivou křečí, která ho nutila bolestně zvracet, zatímco sedící Chán tomu přihlížel s klidem samotného Buddhy.

„Až k spodkům hor dostal jsem se, země závorami svými zalehla mi na věčnost, ale přece jsem vyprostil svůj život z temnoty,“ pronesl Chán parafrázi biblického Jonáše. Dál upřeně hleděl do Bourneovy zarudlé, opuchlé tváře. „Vypadáš příšerně.“

Bourne se snažil pozvednout na lokti, Chán mu ho však nelítostně podrazil. Bourne se znovu pokusil posadit a Chán mu v tom opětovně zabránil. Potřetí už však Chán nehnul brvou a Bourne si sedl čelem k němu.

Na Chánových rtech zahrál slabý a k zešílení záhadný úsměv, ale v jeho očích se náhle rozžehly plameny.

„Ahoj, otče,“ prohodil. „Už je to tak dlouho, až jsem si začal pomalu myslet, že už se téhle chvíle ani nedožitu.“

Bourne lehce zavrtěl hlavou. „O čem to sakra mluvíš?“

„Jsem tvůj syn.“

„Mému synovi je deset.“

Chánovi se zalesklo v očích. „Toho nemyslím. Já jsem ten, kterého jsi nechal v Phnompenhu.“

Bournea to nesmírně rozhořčilo a zmocnil se ho spalující vztek. „Jak se opovažuješ? Nevím, kdo jsi, ale můj syn Josua je mrtvý.“ To náhlé vzepětí se mu vymstilo, protože se při něm opět nadýchal plynů, což vyvolalo další zvracení. Dávil však naprázdno, jelikož v něm už nic nezbylo.

„Já nejsem mrtvý.“ Chánův hlas zněl téměř něžně. Předklonil se, přitáhl si Bournea k sobě, a jak se ho snažil udržet vzpřímeně, z holého hrudníku se mu zhoupl drobný kamenný Buddha na šňůrce. „Jak sám vidíš.“

„Ne, Josua je mrtvý! Sám jsem ukládal rakev do hrobu společně s Dao a Alyssu! Všichni byli zabalení v amerických vlajkách.“

„Jedna lež za druhou!“ Chán sevřel kamenného Buddhu v dlani a otočil ho k Bourneovi. „Podívej na tohle a vzpomínej, Bourne.“

Bourne jako by začal ztrácet kontakt s realitou. Slyšel v uších dunění zrychleného tepu připomínající obří přílivovou vlnu, která ho smete a odnese pryč. To není možné! Ne! „Kde – kde jsi to vzal?“

„Ty víš, co to je, že jo?“ Buddha mu zmizel v pěsti. „Konečně poznáváš svého ztraceného syna Joshuu?“

„Ty nejsi Josua!“ Bournem lomcovala zlost. Jeho tvář potemněla, rty se ve zvířecím šklebu odtáhly od zubů. „Kterého diplomata z jihovýchodní Asie jsi musel zabít, abys to získal?“ Pochmurně se zasmál. „Ano, vím o tobě víc, než si myslíš.“

„Jsi úplně vedle. To je moje, Bourne. Rozumíš?“ Otevřel ruku a znovu odhalil Buddhu, jenž mezitím ztmavl jeho potem. „Ten Buddha je můj!“

„Lžeš!“ Bourne vytáhl ruce zpoza zad a skočil na něj. Když mu totiž předtím Chán omotával zápěstí, Bourne úmyslně napjal svaly, aby se drát roztáhl. A zatímco ho Chán škodolibě sledoval, Bourne uvolnil ruce a vymanil se z pout.

Chána ten střemhlavý útok překvapil a padl dozadu pod Bourneovou vahou. Baterka udeřila o podlahu a kutálela se tam a zpátky, takže její silný paprsek na ně chvíli zářil, pak zase ne, tu osvítil napjatý výraz, tu vyboulený sval. A v této strašidelně žíhané stínohře tolik podobné husté džungli, kterou kdysi oba prošli, se rvali jako zvířata, vdechovali nenávist toho druhého a urputně bojovali o vítězství.

Bourne zatínal zuby a zběsile do Chána bušil. Chánovi se podařilo stisknout nerv na Bourneově stehně. Bourne sebou škubl a dočasně ochromená noha se pod ním podlomila. Chán ho udeřil do brady, Bourne znovu zavrávoral, zatřásl hlavou a sevřel vystřelovací nůž, to už mu však Chán zasadil další silnou ránu. Bourne nůž upustil, Chán ho zvedl a vysunul čepel.

Rozkročil se nad Bournem a za košili ho vytáhl nahoru. Vtom se krátce otřásl, jako když po stisknutí vypínače projede vedením elektrický proud. „Jsem tvůj syn. Chán je jméno, které jsem přijal, jako David Webb přijal jméno Jason Bourne.“

„Ne!“ téměř vykřikl Bourne do sílícího rámusu a vibrací motorů. „Můj syn zemřel s ostatními v Phnompenhu!“

„Jsem Joshua Webb,“ vedl si Chán svou. „Opustil jsi mě. Nechal jsi mě napospas džungli a smrti.“

Hrot nože se vznášel nad Bourneovým hrdlem. „Kolikrát jsem málem umřel. Určitě bych chcípl doopravdy, kdyby mě při životě nedržela vzpomínka na tebe.“

„Jak se opovažuješ říkat si jeho jménem! Joshua je mrtvý!“ Bourne ještě víc zbrunátněl a vycenil zuby jako bránící se zvíře. Měl rudo před očima.

„To možná je.“ Čepel nože se přitiskla k Bourneově kůži. Ještě milimetr a vytryskla by krev. „Teď jsem Chán. Joshua – ten Joshua, kterého jsi znal – je mrtvý. Přišel jsem se pomstít. Ztrestat tě za to, žes mě tehdy opustil. V posledních dnech jsem tě mohl klidně několikrát zabít, ale neudělal jsem to, protože nejdřív se musíš dozvědět, cos mi provedl.“ Chán pootevřel rty a v koutku úst se mu udělala bublina ze slin. „Proč jsi mě tam nechal? Jak jsi mohl utéct?“

Letadlo sebou strašlivě trhlo a rozjelo se po ranveji. Čepel prořízla Bourneovi kůži a vystříkla krev, Chán však ztratil rovnováhu a odtáhl nůž. Bourne využil chvilkové výhody, zaťal ruku v pěst a udeřil Chána do boku. Ten švihl nohou dozadu, zahákl ji za Bourneův kotník a srazil ho k zemi. Letadlo se pomalu otáčelo do čela rozjezdové dráhy.

„Já jsem neutekl!“ křikl Bourne. „O Joshuu jsem přišel!“

Chán se na něj vrhl s nožem v ruce. Bourne duchapřítomně uhnul a čepel mu prolétla těsně vedle pravého ucha. Věděl, že má na pravém boku schovanou keramickou pistoli, ale nemohl na ni dosáhnout, aniž by se přitom vystavil smrtelnému útoku. Zápasili jako zvěř, napínali svaly, supěli námahou i vztekem. Vyráželi dech z pootevřených úst a číhali na sebemenší skulinku v soupeřově defenzivě, útočili, bránili se a podnikali výpady, které ten druhý úspěšně odrážel. Byli si rovni, když ne věkem, tak v rychlosti, síle, zdatnosti a úskočnosti. Jako by si dokázali vzájemně číst myšlenky, jako by dokázali o zlomek vteřiny předem odhadnout protivníkův krok, a tím vymazat výhodu, která se mu právě nabízela. Neprali se chladnokrevně, a tudíž nebojovali na úplné vrcholné úrovni. Z hlubin duší obou mužů se vyplavily veškeré emoce, které teď zamořovaly jejich vědomí jako olejové skvrny vodní hladinu.

Letadlo poskočilo, zachvělo se a prudce vyrazilo po dráze. Bourne uklouzl a Chán se po něm ohnal volnou rukou, aby odvrátil jeho pozornost od nože. Bourne kontroval úderem do vnitřní strany Chánova levého zápěstí. Vzduchem šlehl lesklý hrot čepele, Bourne proto uskočil šikmo dozadu, přitom však nechtěně odjistil nakládací dveře a ty se díky stoupající rychlosti letadla prudce rozlétly.

Ve vzniklém otvoru bylo vidět rozmazanou šmouhu ubíhající ranveje. Bourne se rozplácl na podlaze jako mořská hvězdice a oběma rukama se pevně zachytil dveřního rámu, aby nevypadl z letadla. Chán se k němu se šíleným úsměvem naklonil a máchl nožem ve snaze rozpárat mu celé břicho. Zaútočil právě ve chvíli, kdy se letadlo chystalo odlepit od dráhy. Bourne se na poslední chvíli pustil pravou rukou a jeho tělo stržené gravitací ven sebou smýklo tak divoce, že si málem vykloubil rameno. Na jeho místě bleskově vznikl prázdný prostor, jímž Chán prolétl a zřítil se na asfalt. Bourne se po něm naposledy ohlédl a neviděl nic víc než šedou kouli na černé dráze.

Letadlo vzlétlo do vzduchu a Bourne se zoufale snažil vyšvihnout nahoru. Nešlo to. Promočené šaty ho tížily jako brnění a vítr ho málem připravil o dech, ale zároveň mu smyl z tváře zbytek leteckého paliva a déšť mu vypláchl pálící červené oči a splavil z kůže jedovatou chemikálii. Letadlo se naklonilo doprava, takže se Chánova baterka skutálela z paluby za svým majitelem. Bourne věděl, že jestli se během pár vteřin nedostane dovnitř, je konec. Nápor na jeho ruku byl tak velký, že se sotva držel.

Švihl nohou a podařilo se mu zaháknout levý kotník do dveří. Pak se s vypětím všech sil zvedl dopředu a sevřel rám dveří zadní částí kolena, čímž získal potřebnou oporu, aby se mohl otočit čelem k trupu stroje. Pak natáhl pravou ruku k lemu dveří a vysoukal se na palubu. Nakonec za sebou zabouchl dveře.

Vyčerpaně se zhroutil na podlahu, potlučený, zkrvavený a rozbolavělý. V děsivé bouřlivé temnotě otřásajícího se letadla znovu spatřil malého vyřezávaného Buddhu, kterého dal se svou první ženou Joshuovi ke čtvrtým narozeninám. Dao chtěla, aby Buddhův duch provázel jejich syna už od nejútlejšího věku. Jenže Joshua pak zemřel společně s Dao i s malou sestřičkou při útoku nepřátelského letadla na řeku, ve které si všichni hráli.

Joshua zemřel. Dao, Alyssa, Joshua – všichni zemřeli. Jejich těla rozervalo krupobití kulek ze střílejícího letadla. Bourneův syn nemohl být v žádném případě naživu. Ta představa byla prostě šílená! Tak kdo byl tedy Chán a proč s ním hrál tu krutou hru?

Bourne neměl nejmenší tušení. Letadlo vystoupalo do své cestovní výšky a zvuk motorů se rázem změnil. Citelně se ochladilo, až šly Bourneovi od úst i nosu obláčky páry. Objal vlastní tělo a kolébal se ze strany na stranu. To není možné. Ne!

Vyrazil ze sebe přerývaný zvířecí skřek a náhle ho přemohla bolest. Svěsil hlavu a z očí mu vytryskly slzy zlosti, žalu a čirého zoufalství.

ČÁST DRUHÁ

11

Jason Bourne v útrobách letadla do Paříže sice spal, v podvědomí se mu však znovu začal odvíjet vlastní život – vzdálený život, který už dávno pohřbil. Těm snům vládly obrazy, pocity, výjevy a zvuky, které se v předchozích letech všemožně snažil vytlačit z mysli.

Co se stalo onoho horkého letního dne v Phnompenhu? To nikdo nevěděl. Alespoň nikdo živý. Fakta byla asi taková: zatímco on nervózně seděl na nudné poradě ve své klimatizované kanceláři v budově amerických zahraničních služeb, jeho žena Dao se šla s oběma dětmi vykoupat do široké kalné řeky kousek od domu. Z nebe zčistajasna slétlo nepřátelské letadlo a pokropilo vodu, v níž bližní Davida Webba plavali, hráli si a cákali po sobě.

Kolikrát už si ten hrůzný výjev vybavil? Všimla si Dao letadla první? Těžko říct, objevilo se rychle a k řece sklouzlo velice tiše. Pokud však ano, určitě si přitáhla děti k sobě, ponořila je pod hladinu a zakryla vlastním tělem v marné snaze je zachránit. Pak ucítila bolest nastupující smrti a v uších jí přitom zněly jejich výkřiky a tvář jí potřísnila dětská krev. Tohle si Bourne alespoň představoval, tomu věřil, to ho přivádělo na pokraj šílenství. Křik, který Dao musela slyšet těsně před koncem, ho totiž každou noc strašil ze spánku. Budil se při něm s rozbušeným srdcem a vroucí krví. Právě kvůli těmto snům opustil svůj dům a všechno, co mu bylo drahé, neboť pohled na všechny známé předměty ho bolel jako bodnutí dýkou do břicha. Prchl z Phnompenhu do Saigonu, kde se ho ujal Alexander Conklin.

Kdyby tak dokázal nechat v Phnompenhu i své noční můry. Ve vlhkých džunglích Vietnamu se mu znovu a znovu vracely jako rány, jimiž se sám trýznil. Jedna pravda totiž převažovala všemi ostatními: nemohl si odpustit, že svou ženu a děti neubránil, že s nimi nebyl.

Deset tisíc metrů nad Atlantským oceánem zoufale vykřikl ze strašlivého sna. K čemu je manžel a otec, ptal se jako už tisíckrát předtím, když nedokáže ochránit vlastní rodinu?

V pět hodin ráno vytrhl šéfa CIA z tvrdého spánku naléhavý telefonát prezidentovy poradkyně pro národní bezpečnost. Chtěla po něm, aby se k ní za hodinu dostavil. Ta čarodějnice snad vůbec nechodí spát, napadlo ho, když položil sluchátko. Posadil se na okraj postele zády k Madeleine. Tu jen tak něco nevyruší, pomyslel si trpce. Už dávno se naučila spát i při vyzvánění telefonu v nejrůznějších nočních i ranních hodinách.

„Vstávej!“ zatřásl s Madeleine. „Něco se děje. Potřebuju kafe.“

Jeho žena bez reptání vstala, vklouzla do županu a trepek a zamířila do kuchyně.

Ředitel CIA si promnul tvář, vykročil do koupelny a zavřel za sebou dveře. Usedl na toaletu a odtud zavolal svému zástupci. Proč by měl sakra Lindros spát, když jeho nadřízený nesmí? K jeho úžasu byl však Martin Lindros naprosto bdělý.

„Strávil jsem celou noc v archivu čtyři nula.“ Lindros hovořil o přísně tajných spisech zaměstnanců CIA. „Myslím, že o Alexi Conklinovi i Jasonu Bourneovi vím všechno, co je potřeba.“

„Výborně. Tak mi toho Bournea najděte.“

„Pane, když vidím, jak těsně ti dva spolupracovali, kolikrát pro sebe riskovali a zachránili si život, zdá se mi vysoce nepravděpodobné, že by Bourne Alexe Conklina zavraždil.“

„Alonzo-Ortizová si mě pozvala na kobereček,“ zavrčel šéf CIA mrzutě. „Myslíte, že po tom fiasku na Washington Circle by bylo rozumné jí zopakovat, co jste mi právě sdělil?“

„No, to asi ne, ale…“

„To máte sakra pravdu, chlapče. Musím jí sdělit fakta, ale tak, aby to vypadalo jako dobrá zpráva.“

Lindros si odkašlal. „V tuhle chvíli bohužel nic konkrétního nemám. Bourne zmizel.“

„Zmizel? Ježíšikriste, Martine, co je tohle za tajnou operaci?“

„Ten chlap je kouzelník.“

„Je z masa a kostí stejně jako my všichni,“ zahřímal šéf CIA. „Jak vám sakra mohl znovu proklouznout mezi prsty? Myslel jsem, že jste si tentokrát všechno ohlídali!“

„To ano, jenže on prostě…“

„Zmizel, já vím. Tak tohle jste mi chtěl říct? Alonzo-Ortizová mě sežere zaživa, ale ještě předtím sežeru já vás!“

Šéf CIA přerušil spojení a mrštil telefon otevřenými dveřmi na postel. Když se osprchoval, oblékl a usrkl si kávy z hrnku, který mu Madeleine poslušně podala, před domem ho už čekalo auto.

Vyhlédl skrz okénko z neprůstřelného skla a kochal se fasádou svého domu, již tvořily tmavě červené cihly se světlým kamenem v rozích a okenicemi v každém okně. Dům kdysi vlastnil ruský tenor Maxim tenaten, řediteli se však líbil, jelikož z něj čišela jakási až matematická elegance, aristokratický duch, který se z novějších staveb vytratil. Nejlepší ze všeho byl však pocit starosvětského soukromí, a to díky dlážděnému nádvoří zastíněnému hustými topoly a ručně kovanému železnému plotu.

Uvelebil se v plyšovém sedadle limuzíny Lincoln Town Car a mrzutě sledoval spící Washington, který ubíhal za okny. Zatraceně, v tuhle nekřesťanskou hodinu jsou vzhůru snad jen drozdi, pomyslel si nakvašeně. Copak z mého postavení neplynou žádné výhody? Po těch letech služby si nezasloužím spát dýl než do pěti?

Vjeli na Arlingtonský most, pod nímž tekla kovově šedá řeka Potomac, která se zdála hladká a tvrdá jako letištní ranvej. Na druhé straně se nad víceméně dórským chrámem Lincolnova památníku tyčil Washingtonův obelisk, tmavý a hrůzyplný jako kopí, jímž kdysi Spartané probodávali srdce svých nepřátel.

Pokaždé, když se nad ním zavře voda, uslyší melodický zvuk připomínající zvony mnichů rozléhající se v lesnatých horách od jednoho kopce k druhému. Těch mnichů, které pronásledoval, když byl u Rudých Khmerů. A cítí – co vlastně? Ano, skořici. Voda poháněná zrádným proudem je plná záhadných zvuků i vůní. Chce ho stáhnout dolů a on se znovu potápí. Zoufale se snaží vystoupat zpět na hladinu, ale cítí, že klesá ve spirále dolů, jako by ho tížilo olovo. Šátrá rukama po tlustém laně uvázaném kolem levého kotníku, ale je tak slizké, že mu neustále klouže mezi prsty. Co je asi na konci provazu? Pohlédne do hlubin, k nimž směřuje. Snaží se zjistit, co ho táhne vstříc smrti, jako by se tím mohl uchránit před nevýslovnou hrůzou, která se ho zmocňuje. Padá, klesá a řítí se do temnoty, aniž by pořádně věděl, co se to s ním děje. Pod sebou na konci napjatého lana vidí jakýsi obrys – věc, která ho brzy zahubí. Málem se zadusí náhlým pohnutím, a zatímco se snaží rozpoznat ten podivný útvar, znovu k němu dolehne onen zpěvavý zvuk, tentokrát jasněji. Nejsou to zvony, ne, je to něco jiného, něco, co důvěrně znal, ale téměř zapomněl. Nakonec pozná tu věc, jejíž vinou se topí: je to lidské tělo. Vtom se dá do usedavého pláče…

Chán se probudil zasténáním, jež mu uvízlo v hrdle. Bolestivě se hryzl do rtu a rozhlédl se po zšeřelém interiéru letadla. Venku bylo všechno černé jako dehet. Usnul, třebaže nechtěl, jelikož věděl, že ve spánku se vrátí jeho noční můra. Vstal a zamířil na toaletu, kde si papírovými ručníky otřel pot z tváře i rukou. Cítil se unavenější než při vzletu. Jak se prohlížel v zrcadle, pilot oznámil čas zbývající do přistání na pařížském letišti Orly: čtyři hodiny a padesát minut. Pro Chána celá věčnost.

Když vyšel ven, stála už před záchodem fronta lidí. Vrátil se na své sedadlo. Jason Bourne měl někam namířeno, jak vyplývalo z informací od krejčího Finea, který agentovi předal balíček určený pro Alexe Conklina. Chán si kladl otázku, jestli se nyní Bourne nebude náhodou vydávat za Alexe. Na jeho místě by o tom rozhodně uvažoval.

Chán vyhlédl z okna na černou oblohu. Bylo jasné, že Bourne se nachází kdesi v rozlehlé metropoli, do níž teď mířil. Nepochyboval však, že Paříž je pro něj pouhou přestupní stanicí. Pravý cíl Bourneovy cesty bylo třeba teprve zjistit.

Asistentka poradkyně pro národní bezpečnost si diskrétně odkašlala a ředitel CIA se podíval na hodinky. Ta čarodějnice Alonzo-Ortizová ho nechala čekat skoro čtyřicet minut. V politických kruzích byly mocenské hrátky celkem běžné, ale proboha, vždyť to je ženská. A copak spolu nesedí v Národní bezpečnostní radě? Jenže ji přímo jmenoval prezident a dal na ni jako na nikoho jiného. Nasadil strojený úsměv a odvrátil se od okna, kam se dosud zamyšleně díval.

„Paní poradkyně vás očekává,“ zavrkala asistentka sladce. „Právě dotelefonovala s prezidentem.“

Ta čarodějnice nevynechá jedinou příležitost, aby mi ukázala, kdo je tady pánem, pomyslel si šéf CIA.

Poradkyně pro otázky národní bezpečnosti byla opevněná za svým stolem, obřím kusem starého nábytku, který si sem nechala na vlastní náklady přestěhovat. Řediteli to připadalo absurdní, zvláště když na tom stole nic neměla, tedy s výjimkou sady mosazných per, kterou jí věnoval prezident, když kývla na jeho nabídku. Nevěřil lidem s uklizenými stoly. Za ní se na bohatě zdobených stojanech skvěla americká vlajka a zástava se znakem prezidenta Spojených států. Mezi nimi prosvítal pohled na Lafayettův park. Čelem k poradkyni stála dvě čalouněná křesílka s vysokými opěradly. Šéf CIA se na ně poněkud toužebně podíval.

Roberta Alonzo-Ortizová v tmavomodrém úpletovém kostýmu a bílé hedvábné blůzce vypadala elegantně a svěže. V uších měla lakované náušnice s americkou vlajkou lemované zlatem.

„Právě jsem domluvila s prezidentem,“ oznámila mu bez okolků, aniž by mu řekla „Dobré jitro“ nebo „Posaďte se“

„Vaše asistentka mi říkala.“

Alonzo-Ortizová ho probodla pohledem, aby mu dala najevo, že nesnáší, když ji někdo přerušuje. „Bavili jsme se o vás.“

Ředitel CIA ke své velké nelibosti cítil, že se mu do tváře hrne krev. „Tak to je škoda, že jsem u toho nebyl.“

„To by možná nebylo úplně od věci.“ Poradkyně pokračovala, než mohl na její slovní políček nějak zareagovat. „Vrcholná schůzka o problémech terorismu se koná za pět dní. Na místě je všechno připraveno do posledního puntíku, a proto mě velice mrzí, že vám musím znovu zdůrazňovat delikátnost situace. Jednání nesmí nic narušit, zvláště ne zabiják z řad CIA, který zešílel a dal se na dráhu zločinu. Prezident očekává, že summit proběhne naprosto hladce. Doufá, že tím položí základ ke svému znovuzvolení. A nejen to, má to být vrchol jeho politické kariéry.“ Položila dlaně na leštěnou desku stolu. „Vyjádřím se naprosto jasně – ta schůzka je pro mě prioritou číslo jedna. Její úspěch zajistí této vládě úctu a vděk příštích generací.“

Šéf CIA během této přednášky stál, místo mu poradkyně nenabídla. Ženiny výčitky byly vzhledem ke svému podtextu mimořádně ponižující. Nedbal na hrozby, zvláště ne na ty zahalené. Připadal si jako žák, který musí být po škole.

„Musela jsem ho informovat o tom fiasku na Washington Circle.“ Vyřkla to takovým tónem, jako by ji šéf CIA přinutil hodit do Oválné pracovny lopatu hnoje. „Selhání s sebou vždycky nese důsledky. Musíte ten problém rázně vyřešit, aby co nejdřív zmizel ze světa. Rozumíte mi?“

„Dokonale.“

„Samo se to neudělá,“ řekla poradkyně.

Řediteli začala tepat žíla na spánku. Cítil nutkání po poradkyni něco hodit. „Řekl jsem, že tomu dokonale rozumím.“

Roberta Alonzo-Ortizová si ho chvíli zkoumavě měřila, jako by se rozhodovala, jestli mu má věřit. Nakonec se otázala: „Kde je Jason Bourne?“

„Uprchl ze země.“ Ředitel zaťal pěsti, až mu zbělely klouby. Nedokázal té čarodějnici říct, že Bourne prostě zmizel. Byl rád, že ze sebe dokáže vůbec něco vypravit. Ve chvíli, kdy spatřil výraz její tváře, si však uvědomil svou chybu.

„Uprchl ze země?“ Alonzo-Ortizová vstala. „Kam?“

Ředitel mlčel.

„Aha. Jestli se Bourne dostane někam poblíž Reykjavíku…“

„Proč by to dělal?“

„To nevím. Zbláznil se, vzpomínáte? Zvlčil. Určitě ví, že narušením bezpečnosti toho jednání by nám udělal obrovskou ostudu.“ Její vztek byl doslova hmatatelný a ředitel CIA se jí poprvé opravdu zalekl.

„Bourne musí zemřít,“ pronesla ocelovým hlasem.

„Nic jiného si nepřeju.“ V řediteli se vařila krev. „Už zabil dva lidi a jednou z obětí byl můj starý přítel.“

Poradkyně pro národní bezpečnost obešla stůl. „Prezident chce Bourneovu likvidaci. Agent, který se dá na špatnou stranu, je vždycky nebezpečný, ale buďme upřímní – Jason Bourne je ten nejhorší případ. Je to nejistá karta, kterou si rozhodně nemůžeme dovolit. Vyjádřila jsem se dost jasně?“

Ředitel přikývl. „Věřte mi, když vám říkám, že Bourne je už předem mrtvý. Nezbude po něm ani památka.“

„Bůh vás slyší. A prezident vás sleduje,“ zakončila Roberta Alonzo-Ortizová rozhovor stejně náhle a nepříjemně, jak ho začala.

Jason Bourne dorazil do podmračeného pařížského rána. Francouzské hlavní město nevypadalo v dešti nejlépe. Domy s mansardovými střechami působily šedivě a omšele, jindy veselé a živé venkovní kavárny lemující městské bulváry zely prázdnotou. Život pokračoval ve své tlumené podobě, ale město bylo zcela jiné, než když jiskřilo a zářilo ve slunečním světle a odevšad se ozývala lehká konverzace prosycená smíchem.

Psychicky i citově vyčerpaný Bourne proležel většinu letu schoulený na boku. Spánek, byť občas přerušovaný temnými, neklidnými sny, mu poskytl tolik potřebnou úlevu od bolesti, jež ho ochromovala první hodinu po vzletu. Když se vzbudil, celý promrzlý a ztuhlý, přemýšlel o malém kamenném Buddhovi visícím Chánovi na krku. Ten obraz jako by se mu vysmíval a dráždil. Byla to záhada, kterou bylo potřeba vyřešit. Věděl, že podobných figurek jsou jistě spousty – jen v obchodě, kde tehdy s Dao vybírali dárek pro Joshuu, jich měli víc než deset! Také si uvědomoval, že podobné talismany nosí pro štěstí či ochranu mnoho asijských buddhistů. V duchu znovu spatřil Chánův vědoucí výraz, který tolik vzplanul očekáváním i nenávistí při slovech: „Ty víš, co to je, že jo?“ A pak s nesmírným důrazem dodal: „To je moje, Bourne. Rozumíš? Ten Buddha je můj!“ Chán není Josua Webb, přesvědčoval se Bourne. Chán je chytrý, ale krutý – už mnohokrát zabíjel. Nemůže to být jeho syn.

Přestože letadlem nad mořem zpočátku zmítaly silné boční větry, spoj číslo 113 společnosti Rush Service přistál na mezinárodním letišti Charlese de Gaullea víceméně načas. Bourne dostal nutkání vylézt z nákladového prostoru už na letištním asfaltu, ale raději si to rozmyslel.

K přistání se připravovalo další letadlo. Kdyby teď vystoupil, ocitl by se v otevřeném prostoru, kde letištní personál neměl co dělat, a stal by se tudíž snadným terčem. A tak trpělivě čekal, zatímco stroj roloval kupředu.

Když konečně zpomalil, přišel čas jednat. Dokud letadlo docela nezastavilo a proudové motory stále běžely, nikdo z pozemních zaměstnanců by se k němu nepřiblížil. Bourne otevřel dveře a vyskočil na asfalt právě ve chvíli, kdy kolem projížděla cisterna s palivem. Zachytil se za její zadní část a naskočil. Výpary leteckého benzinu v něm vyvolaly vzpomínku na Chánův překvapivý útok a spolu s ní náhlou nevolnost. Při první příležitosti z vozu seskočil a zamířil do budovy terminálu.

Uvnitř se srazil s nakládačem zavazadel, kterému se hned francouzsky omluvil a přiložil si ruku k čelu, jako by trpěl migrénou. Za ohybem chodby použil kartičku, kterou nakládači nepozorovaně ukradl, a prošel dvěma dveřmi do vlastní haly, jež k jeho značnému úžasu nebyla ničím víc než upraveným hangárem. Pohybovalo se tam jen pár lidí, ale aspoň se úspěšně vyhnul celnici a pasové kontrole.

Jakmile to šlo, odhodil průkazku do nejbližšího koše. Nechtěl s ní být přistižen, až oloupený zaměstnanec nahlásí její ztrátu. Pod velkou časomírou si nařídil hodinky. Bylo chvíli po šesté ráno pařížského času. Zavolal Robbinetovi a popsal mu, kde je.

Ministrův hlas zněl zmateně. „Tys přiletěl charterovým letem, Jasone?“

„Ne, nákladním letadlem.“

„Bon, to vysvětluje, proč jsi na starém terminálu číslo tři. To není přímo Orly,“ řekl Robbinet. „Zůstaň, kde jsi, mon ami. Brzy tě vyzvednu.“ Zasmál se. „A vítej v Paříži. Snad svedeš pronásledovatele z cesty.“

Bourne se šel umýt. Když se na sebe podíval do zrcadla na pánských toaletách, spatřil ztrhanou tvář, unavené oči a krvavý krk. Málem by se sám nepoznal. Nabral vodu do dlaní a opláchl si obličej a celou hlavu, aby smyl pot, špínu i zbytky líčidla, které si předtím nanesl na pleť. Vlhkým papírovým ručníkem si očistil temnou vodorovnou ránu, jež mu přetínala hrdlo. Věděl, že co nejrychleji potřebuje nějaký antibiotický krém.

Žaludek měl stažený, a třebaže necítil hlad, najíst se musel. Co chvíli se mu vracela pachuť leteckého paliva, která ho nutila vypoulit oči a dávit. Aby odpoutal mysl od toho hnusu, provedl desetiminutové protahovací cvičení, jímž alespoň částečně zbavil svaly křečí a rozlámanosti. Nedbal na bolest, kterou mu cviky působily, a soustředil se na hluboké a pravidelné dýchání. Když konečně vykročil zpátky do terminálu letiště, Jacques Robbinet už na něj čekal. Byl to vysoký muž sportovní postavy v tmavém obleku s proužkem, naleštěných polobotkách a stylovém tvídovém kabátu. Byl o trochu starší a šedivější než dřív, ale jinak odpovídal postavě z Bourneovy roztříštěné paměti.

Ministr si jej okamžitě všiml a roztáhl ústa do úsměvu, ke svému starému příteli však nezamířil, ale rukou mu pokynul, aby se dal halou doprava. Bourne okamžitě pochopil proč. Do hangáru vstoupilo několik příslušníků státní policie, kteří se vyptávali letištního personálu: nepochybně hledali pachatele, jenž ukradl průkaz manipulantovi. Bourne vykročil co možná nejpřirozenější chůzí. Došel už téměř ke dveřím, když uviděl dva další policisty se samopaly na prsou, kteří ostražitě sledovali všechny, kdo vcházeli do haly a vycházeli ven.

I Robbinet je spatřil. Nasadil zachmuřený výraz, chvatně prošel kolem Bournea a natlačil se do dveří, aby upoutal pozornost policistů. Když se představil, oznámili mu, že pátrají po podezřelém – zřejmě teroristovi – který ukradl průkaz zaměstnanci letiště. Ukázali mu fax s Bourneovým portrétem.

Kdepak, toho člověka Robbinet jaktěživ neviděl. Zatvářil se zděšeně. Co když – co když ten terorista jde po něm? Byli by pánové tak hodní a doprovodili ho k autu?

Jakmile trojice mužů odešla, Bourne rychle vykročil ven do šedivé mlhy. Uviděl dva policisty doprovázející Robbineta k jeho peugeotu a vydal se opačným směrem. Když ministr nastoupil do vozu, pokradmu se na Bournea podíval. Pak poděkoval mužům zákona, kteří zamířili zpět na své stanoviště u vchodu do terminálu.

Robbinet se rozjel, otočil auto do protisměru a vracel se k výjezdu z letiště. Když zmizel policistům z dohledu, zpomalil a stáhl boční okénko.

„To bylo jen tak tak, mon ami.“

Když se Bourne chystal nastoupit, Robbinet zavrtěl hlavou. „Letiště je ve stavu nejvyšší pohotovosti, takže tu bude policistů víc.“ Sáhl dolů a příslušnou páčkou otevřel kufr. „Není to zrovna nejpohodlnější.“ Zatvářil se omluvně. „Ale určitě nejbezpečnější.“

Bourne bez odmlouvání vlezl do kufru, zavřel se uvnitř a Robbinet mohl vyrazit. Bylo dobře, že ministr uvažoval dopředu, cestou z letiště totiž museli zdolat dva silniční zátarasy. U prvního hlídkovala Police Nationale, u druhého agenti Quai d’Orsay, francouzské obdoby CIA. Díky Robbinetovu vysokému postavení bez těžkostí obě překážky překonali, ale ministr si musel opakovaně prohlížet Bourneovu fotku a tvrdit, že hledanou osobu neviděl.

Po deseti minutách cesty po dálnici A1 zajel Robbinet na odpočívadlo a otevřel kufr. Bourne vylezl ven, vklouzl na sedadlo spolujezdce a ministr opět vjel na dálnici a rychle vyrazil na sever.

„To je on!“ Nakládač zavazadel ukázal na zrnitou fotografii Jasona Bournea. „To je ten chlap, co mi ukradl kartu.“

„Víte to jistě, pane? Prosím vás, podívejte se ještě jednou pořádně.“ Inspektor Alain Savoy položil snímek před potenciálního svědka. Nacházeli se v betonové místnosti uvnitř terminálu číslo tři na letišti Charlese de Gaullea, kde se Savoy rozhodl rozbít svůj dočasný stan. Byla to ošklivá kobka čpící plísní a dezinfekcí. Zdálo se mu, že podobná místa jsou mu souzena. V jeho životě nebylo nic stálého.

„Ano, ano,“ vyhrkl manipulant. „Vrazil do mě a omlouval se, že má hroznou migrénu. Když pak za deset minut přijdu k bezpečnostním dveřím, tak vidím, že průkazka je fuč. Vzal mi ji.“

„To víme,“ řekl inspektor Savoy. „V době, kdy už jste kartičku neměl, byla na dvou místech elektronicky hlášena vaše přítomnost. Tu máte.“ Podal mu průkazku. Savoy měl menší postavu a byl na to choulostivý. Jeho tvář vypadala stejně pomačkaně jako dlouhé černé vlasy. Rty měl snad pořád našpulené, jako by i ve spánku zvažoval něčí vinu či nevinu. „Našli jsme ji v koši.“

„Děkuju, pane inspektore.“

„Dostanete pokutu ve výši jednoho denního platu.“

„To snad ne,“ ohradil se manipulant. „Nahlásím to odborům. Klidně z toho může být demonstrace.“

Inspektor Savoy si povzdychl. Na podobné výhrůžky byl zvyklý. Odboráři věčně svolávali demonstrace. „Můžete mi říct něco k věci?“ Když muž zavrtěl hlavou, inspektor ho propustil. Zahleděl se na list z faxu. Vedle fotografie Jasona Bournea telefonní číslo do Ameriky. Vytáhl mobil a naťukal ho.

„Martin Lindros, zástupce ředitele CIA.“

„Monsieur Lindros, tady inspektor Alain Savoy z Quai d’Orsay. Našli jsme hledanou osobu.“

„Cože?“

Po Savoyově neholené tváři se pomalu rozlil úsměv. Francouzská tajná služba vždycky sála z prsu CIA. Nyní se situace obrátila, a to byl velký důvod k radosti, ba přímo k národní pýše. „Jak říkám. Jason Bourne dorazil na letiště Charlese do Gaullea kolem šesté ráno pařížského času.“ Při slyšitelném zajíknutí na druhém konci linky Savoyovi poskočilo srdce blahem.

„Máte ho?“ zeptal se Lindros. „Zadrželi jste ho?“

„Bohužel ne.“

„Jak to myslíte? Kde je?“

„To je záhada.“ Následovalo ticho tak dlouhé a hluboké, že Savoy musel nakonec říct: „Monsieur Lindros, jste tam ještě?“

„Ano, inspektore. Jen si procházím poznámky.“ Další odmlka, tentokrát kratší. „Alex Conklin měl tajnou spojku na vašich vysokých vládních místech. Ten člověk se jmenoval Jacques Robbinet – znáte ho?“

„Certainement, monsieur Robbinet je ministr kultury. Snad neočekáváte, že uvěřím tomu, že muž jeho postavení by se zapletl s tím šílencem?“

„Ovšemže ne,“ uklidnil ho Lindros. „Ale Bourne zavraždil monsieura Conklina. Jestli je teď v Paříži, mohl by jít i po monsieuru Robbinetovi.“

„Moment, vydržte, prosím vás.“ Inspektor Savoy si byl jistý, že Robbinetovo jméno už dnes někde zaslechl nebo četl. Mávl na podřízeného, který mu podal svazek spisů. Savoy rychle prolistoval záznamy výslechů, které během rána provedly na letišti různé policejní a bezpečnostní složky. A skutečně v nich Robbineta objevil. Francouz se chvatně ozval: „Monsieur Lindros, představte si, že monsieur Robbinet tady dnes byl.“

„Na letišti?“

„Ano, a nejen to. Vyslýchali ho na stejném terminálu, kde se pohyboval Bourne. Když uslyšel jméno hledané osoby, vyděsil se a požádal policisty, aby ho doprovodili k autu.“

„To potvrzuje moji teorii.“ Lindros se lehce zadýchával vzrušením i obavami. „Inspektore, musíte Robbineta najít, a to rychle.“

„To nebude problém,“ odpověděl inspektor Savoy. „Prostě mu zavolám do úřadu.“

„To je přesně to, co neuděláte,“ zpražil ho Lindros. „Jde mi o maximální bezpečnost operace.“

„Ale Bourne přece nemůže…“

„Inspektore, během tohoto krátkého vyšetřování jsem zjistil, že nemám nikdy říkat, že Bourne něco nemůže, protože on může, věřte tomu. Je to mimořádně mazaný a nebezpečný zabiják. Kdo se k němu přiblíží, je v nebezpečí života, rozumíte mi?“

„Pardon, monsieur?“

Lindros se pokusil mluvit trochu pomaleji. „Robbineta musíte najít nenápadně, aby o tom nikdo nevěděl. Jestli se vám ho podaří překvapit, možná překvapíte i Bournea.“

„D’accord.“ Savoy vstal a natáhl se po kabátě.

„Teď mě dobře poslouchejte, inspektore. Mám důvodné obavy, že život monsieura Robbineta je v bezprostředním ohrožení,“ řekl Lindros. „Všechno teď závisí na vás.“

Za okny auta se míhaly betonové věžáky, kancelářské budovy i blyštivé továrny. Na americké poměry byly příliš nízké a mohutné, avšak v podmračeném počasí působily ještě nevábněji. Poměrně brzy Robbinet odbočil z dálnice a zamířil na západ vstříc přicházejícímu lijáku.

„Kam to jedeme, Jacquesu?“ otázal se Bourne. „Potřebuju se co nejdřív dostat do Budapešti.“

„D’accord,“ odvětil Robbinet. Pravidelně se díval do zpětného zrcátka a vyhlížel vozidla Police Nationale. Tajná služba Quai d’Orsay byla něco jiného. Její agenti používali civilní auta a každých několik měsíců si mezi jednotlivými odděleními měnili značky a modely. „Rezervoval jsem ti místo v letadle, které se vzneslo před pěti minutami, ale ještě když jsi letěl sem, herní plán se změnil. CIA volá po tvé krvi a to volání je slyšet ve všech koutech světa, kde mají své lidi, mezi něž se počítám i já.“

„Ale snad se to dá nějak…“

„Samozřejmě že dá, mon ami.“ Robbinet se usmál. „Všechno se dá nějak vyřešit – to mě naučil jistý Jason Bourne.“ Znovu zabočil na sever, na silnici N17. „Zatímco jsi odpočíval v kufru auta, nezahálel jsem. V šestnáct hodin odlétá z Orly vojenské transportní letadlo.“

„To je ale až odpoledne,“ namítl Bourne. „Co kdybych jel do Budapešti autem?“

„To by bylo dost nebezpečné, všude je spousta policistů. A tvoji blázniví přátelé z Ameriky vyprovokovali k akci i tajnou službu.“ Francouz pokrčil rameny. „Všechno je zařízeno. Mám u sebe všechny tvoje doklady. S vojenským krytím se vyhneš prohlídkám a tu nepříjemnost na terminálu tři bude lepší nechat vyšumět, non?“ Propletl se kolem pomalu jedoucích aut. „Do té doby se potřebuješ někde schovat.“

Bourne odvrátil hlavu a zadíval se do ponuré industriální krajiny. Poslední setkání s Chánem ho vykolejilo tak jako nic předtím. Nedokázal odolat nutkání rýpat se ve strašlivé bolesti ve vlastním nitru, jako když si člověk viklá bolavým zubem, aby zjistil, jak hluboko zasahuje zánět. Přísně analytická část jeho mozku dospěla k názoru, že Chán vlastně neřekl nic, co by potvrzovalo, že Davida Webba nebo Joshuu důvěrně zná. Jistě, udělal pár náznaků a narážek, ale co vlastně znamenají?

Bourne si uvědomil, že ho Robbinet sleduje, a tak otočil hlavu ještě víc k oknu.

Robbinet si Bourneovo zahloubané mlčení vyložil špatně. „Mon ami, neboj se, do šesti večer jsi v Budapešti.“

„Merci, Jacquesu.“ Bourne se na okamžik vymanil ze zajetí melancholických myšlenek. „Díky za ochotu a pomoc. Co teď?“

„Alors, jedeme do Goussainvillu. Není to zrovna nejhezčí město ve Francii, ale je tam někdo, kdo tě bude zajímat, aspoň doufám.“

Po zbytek cesty už Robbinet nic dalšího neřekl. S Goussainvillem měl pravdu. Byla to jedna z těch francouzských vesnic, které se vzhledem k blízkosti letiště změnily na moderní průmyslová města. Depresivní řady věžáků, prosklených kanceláří a obřích obchodů ne nepodobných Wal-Martu byly jen mírně zlidštěné kruhovými objezdy a chodníky s řadami pestrobarevných květinových záhonů.

Bourne si pod palubní deskou všiml vysílačky, kterou zřejmě používal Jacquesův řidič. Když Robbinet zajel k benzinové pumpě, požádal ho o sdělení kmitočtů, na nichž se dorozumívá Police Nationale a Quai d’Orsay. Zatímco Robbinet tankoval palivo, Bourne si zmíněné frekvence naladil, ale nezaslechl tam o incidentu na letišti ani o sobě. Sledoval auta přijíždějící k čerpací stanici a zase odjíždějící. Jakási žena vystoupila z auta a ptala se Robbineta, co si myslí o pneumatice na straně řidiče. Měla strach, že potřebuje dofouknout. Přijel vůz se dvěma mladíky. Oba vystoupili. Jeden se opřel o blatník, kdežto řidič zamířil do obchodu. Opírající se muž si změřil Jacquesův peugeot a pak se hodnotitelským okem podíval na ženu kráčející zpět ke svému autu.

„Zachytil jsi něco?“ zeptal se Robbinet, když vklouzl vedle Bournea.

„Ani ň.“

„Aspoň nějaká dobrá zpráva,“ utrousil Robbinet, když vyrazili od pumpy.

Projížděli dalšími nevzhlednými ulicemi a Bourne se co chvíli díval do zrcátka, jestli se na ně nenalepilo auto s těmi dvěma mladíky.

„Goussainville má starobylý královský původ,“ pravil Robbinet. „Kdysi dávno patřilo Clotaire, manželce Clovise, který vládl Francii počátkem šestého století. V době, kdy Frankové byli ještě pokládáni za barbary, přešel ke katolictví, takže jsme se stali přijatelnými pro Římany. Císař z něj udělal konzula. Už žádní barbaři, ale velcí zastánci víry.“

„Nikdy bych neřekl, že tohle bylo kdysi středověké město.“

Ministr zajel k řadě betonových obytných domů. „Ve Francii se historie často ukrývá na těch nejnečekanějších místech.“

Bourne se rozhlédl. „Nebydlí tady náhodou tvoje současná milenka, že ne?“ prohodil. „Aby to nedopadlo jako minule, vzpomínáš? To jsem se musel tvářit, že tvoje milenka patří ke mně, protože do kavárny, kde jsme seděli, nečekaně vešla tvoje žena.“

„Pokud mě paměť neklame, prožil jsi tenkrát celkem příjemné odpoledne.“ Robbinet zavrtěl hlavou. „Nemusíš mít strach. Delphine je samý Dior nebo Yves Saint Laurent a radši by si podřízla zápěstí, než by bydlela v Goussainvillu.“

„Tak co tady děláme?“

Ministr nějakou dobu jen seděl a zíral ven do deště. „Psí počasí,“ ucedil nakonec.

„Jacquesu…?“

Robbinet se rozhlédl. „Ach, jistě, promiň, mon ami. Trochu jsem se zamyslel. Alors, jdeme za Mylene Dutroncovou.“ Naklonil hlavu. „Slyšel jsi o ní?“ Když Bourne zavrtěl hlavou, Robbinet pokračoval. „To jsem si myslel. No, když je teď mrtvý, tak to snad můžu říct. Slečna Dutroncová byla milenkou Alexe Conklina.“

Bourne náhle vyhrkl: „Nech mě hádat: světlé oči, delší vlnité vlasy a úsměv s kapkou ironie.“

„Tak on ti o ní říkal?“

„Ne, viděl jsem fotku. Byla to v podstatě jediná věc osobní povahy, kterou měl doma v ložnici.“ Na chvíli se odmlčel. „Ona to ví?“

„Telefonoval jsem jí, hned jak jsem to zjistil.“

Bourne zauvažoval, proč jí to Robbinet nesdělil osobně. Byla by to slušnost.

„Dost řečí.“ Robbinet vzal tašku s oblečením, která ležela pod sedadlem. „Jde se za Mylene.“

Když vystoupili z peugeotu, prošli v dešti po chodníčku mezi květinovými záhony a zdolali krátké schodiště z litého betonu. Robbinet stiskl tlačítko s označením 4A a o chvíli později zazněl bzučák.

Dům byl uvnitř stejně prostý a ošklivý jako zvenčí. Vyšli do čtvrtého patra a vykročili chodbou mezi řadami totožných dveří, jež se táhly po obou stranách. Jedny z nich se náhle otevřely. Stála v nich Mylene Dutroncová; zřejmě slyšela jejich kroky.

Byla možná o deset let starší než na té fotografii – vlastně jí už musí být šedesát, napadlo Bournea, i když vypadala nanejvýš na padesát. Její světlé oči však stále nepostrádaly jiskru a úsměv jistý nádech tajemna. Měla na sobě džíny a pánskou košili. Tento oděv jí dodával na ženskosti, jelikož zvýrazňoval její křivky. Měla boty s nízkým podpatkem a její popelavě blonďaté vlasy, zřejmě přírodní, byly stažené dozadu.

„Bonjour, Jacques.“ Zvedla obličej, aby ji Robbinet mohl políbit na obě tváře, ale oči už upírala na druhého muže.

Bourne si všiml drobností, jež podobenka neodhalovala. Barvy očí, sošně rozšířeného chřípí, dokonale bílých rovných zubů. Z jejího výrazu čišela energie i účast.

„A vy budete Jason Bourne.“ Její šedé oči si ho chladně změřily.

„Je mi líto, co se stalo s Alexem,“ řekl Bourne.

„Jste milý. Byl to šok pro nás všechny, kdo jsme ho znali.“ Ustoupila dozadu. „Prosím, pojďte dál.“

Když za sebou zavřela dveře, Bourne si prohlédl pokoj. Mademoiselle Dutroncová bydlela uprostřed městské krajiny plné strohých hran, její byt však byl docela jiný. Na rozdíl od mnoha lidí podobného věku se neobklopovala pozůstatky minulosti v podobě desítky let starého nábytku. Naopak, zařízení jejího bytu bylo stylově moderní a pohodlné. Několik židlí, k nim ladící dvě pohovky postavené naproti sobě po obou stranách cihlového krbu, vzorované záclony. Z takového místa se člověku nechce odcházet, usoudil Bourne.

„Jistě jste měl dlouhý let,“ řekla Bourneovi. „Musíte mít hlad.“ Ani slovo o jeho zbědovaném stavu, za což jí byl vděčný. Posadila ho do jídelny a přinesla mu jídlo a pití z malé tmavé kuchyně. Nakonec usedla naproti němu a spojila ruce na stole.

Bourne si všiml, že má uplakané oči.

„Zemřel rychle?“ zeptala se. „Víte, zajímalo by mě, jestli trpěl.“

„Ne,“ odpověděl Bourne po pravdě. „Myslím, že netrpěl.“

„Aspoň že tak.“ Očividně jí spadl kámen ze srdce. Mademoiselle Dutroncová se opřela a Bourne si přitom uvědomil, že její tělo je napjaté. „Děkuji, Jasone.“ Vzhlédla, zapíchla do něj své výrazné šedé oči a on jí náhle vyčetl z tváře všechny emoce. „Můžu vám říkat Jasone?“

„Jistě.“

„Znal jste Alexe dobře, viďte?“

„Nejlíp, jak člověk mohl Alexe Conklina poznat.“

Šlehla pohledem po Robbinetovi, jen letmo, ale stačilo to.

„Musím si zatelefonovat.“ Ministr už sahal do kapsy pro mobil. „Nebude vám vadit, že vás tady chvilku nechám o samotě?“

Majitelka bytu se smutně podívala za Robbinetem kráčejícím do obývacího pokoje a pak se otočila zpátky k Bourneovi. „To, co jste před chvílí řekl, znělo jako od opravdového přítele. Jen jste mi potvrdil, co o vás Alex říkal.“

„Alex s vámi o mně mluvil?“ Bourne zavrtěl hlavou. „Alex nikdy nevykládal o práci civilním osobám.“

Znovu jí na tváři zahrál ten úsměv, tentokrát se značnou dávkou ironie. „Jenže já nejsem, jak říkáte, civilní osoba.“ V ruce měla balíček cigaret. „Nebude vám vadit, když si zapálím?“

„Vůbec ne.“

„Řadě Američanů by to vadilo. Jste proti kouření zaujatí, nebo ne?“

Nečekala na odpověď a Bourne jí ani žádnou nedal. Sledoval, jak vdechla dým hluboko do plic a pak ho pomalu a labužnicky vypustila. „Ne, já opravdu nejsem civilní osoba.“ Kolem ní se vířil dým. „Dělám pro Quai d’Orsay.“

Bourne strnul jako skála. Pod stolem sevřel pažbu keramické pistole, kterou mu dal Deron.

Jako by mu četla myšlenky, zavrtěla hlavou. „Jen klid, Jasone. Jacques vás nezavedl do pasti. Tady jste mezi přáteli.“

„Tomu nerozumím,“ vysoukal ze sebe. „Jestli jste z Quai d’Orsay, Alex by vás už vůbec nezasvěcoval do své práce, aby neohrozil vaši spolehlivost.“

„To je fakt. A tak to taky řadu let fungovalo.“ Mademoiselle Dutroncová opět nasála kouř a vyfoukla jej rozšířenými nosními dírkami. Měla ve zvyku při vydechování lehce zvedat hlavu, takže vypadala tak trochu jako Marlene Dietrichová. „Ale nedávno se něco stalo. Nevím co, nechtěl mi to říct, i když jsem ho o to prosila.“

Hodnou chvíli na něj hleděla přes cigaretový opar. Každý příslušník výzvědné organizace musí zachovávat kamennou fasádu, která neodhalí nic z jeho vnitřních myšlenek či pocitů. Bourne jí však poznal na očích, že její mozek pracuje na plné obrátky a že přestala být ostražitá.

„Povězte mi, Jasone, jako starý Alexův přítel, vzpomínáte si, že byste ho vůbec někdy viděl vyděšeného?“

„Ne,“ odpověděl Bourne. „Alex měl pro strach uděláno.“

„Ale toho dne se opravdu bál. Proto jsem ho prosila, ať mi řekne, oč jde, abych mu mohla pomoct, nebo ho aspoň přesvědčit, aby se vyhnul nebezpečí.“

Bourne se předklonil. Měl stejně napjaté tělo jako mademoiselle Dutroncová před několika minutami. „Kdy přesně to bylo?“

„Před dvěma týdny.“

„Řekl vám aspoň něco?“

„Jen jedno jméno. Felix Schiffer.“

Bourneovi se zrychlil tep. „Doktor Schiffer pracoval pro DARPA. To je Agentura pro výzkum vyspělých obranných systémů.“

Zachmuřila se. „Alex mi říkal, že dělá na ředitelství taktických nesmrticích zbraní.“

„To je přívěsek CIA,“ zabručel si Bourne pod vousy. Dílky skládanky do sebe konečně začínaly zapadat. Přesvědčil Alex doktora Schiffera, aby nechal práce v DARPA a přešel na ředitelství? Conklin by jistě dokázal zařídit Schifferovo „zmizení“. Ale proč by to dělal? Pokud jen pytlačil v revíru ministerstva obrany, dokázal by následnou kritiku ustát. Musel existovat jiný důvod, proč Alex potřeboval dostat Felixe Schiffera z očí.

Podíval se na Mylene. „Souvisel ten Alexův strach s doktorem Schifferem?“

„To mi neřekl, Jasone. Ale co jiného si mám myslet? Ten den Alex v krátkém čase vyřídil hodně telefonátů. Byl hrozně nervózní a já věděla, že je v rozhodující fázi nějaké horké operace v terénu. Několikrát jsem zaslechla Schifferovo jméno. Mám podezření že právě on byl objektem celé akce.“

• • •

Inspektor Savoy seděl ve svém citroënu a poslouchal drásavý zvuk stěračů. Déšť upřímně nesnášel. V den, kdy ho opustila žena, totiž pršelo stejně jako v den, kdy dcera odjela studovat do Ameriky a už nikdy se nevrátila. Jeho bývalá manželka teď žila v Bostonu, provdaná za počestného investičního bankéře. Měla tři děti, dům, zahradu, zkrátka všechno, co si jen mohla přát, zatímco on seděl v téhle díře – jak se vůbec jmenuje? no jo, Goussainville – a okusoval si nehty do krve. A ještě ke všemu zase pršelo.

Dnes to však bylo přece jen jiné, neboť se blížil k hledané osobě, po níž usilovně pátrala CIA. Až Jasona Bournea dostane, jeho kariéra nabere obrátky. Možná si ho všimne dokonce i sám prezident. Podíval se na auto stojící na druhé straně ulice – peugeot ministra Jacquesa Robbineta.

Ze spisů Quai d’Orsay si zjistil značku, model i espézetku ministrova auta. Kolegové ho informovali, že po průchodu kontrolním stanovištěm na letišti ministr zamířil po dálnici A1 na sever. Když si na ústředí ověřil, kdo má na starosti severní část policejní zátahové sítě, pečlivě obvolal všechny vozy. Měl přitom na paměti Lindrosovo varování a vyhýbal se vysílačce, jelikož rádiové kmitočty nebyly zcela bezpečné. Žádný z oslovených však ministrovo auto neviděl a Savoy už zvolna propadal malomyslnosti, když se dostal k Justine Bérardové, která mu řekla, že Robbinetův vůz viděla u benzinové pumpy a dokonce s ministrem krátce mluvila. Pamatovala si to, protože se choval nervózně, dokonce až nevrle.

„Připadalo vám jeho chování divné?“

„Ano, ale v tu chvíli jsem si to nějak moc neuvědomovala,“ odpověděla Bérardová. „Teď to samozřejmě vidím jinak.“

„Byl ministr sám?“

„To nevím úplně jistě. Lilo jako z konve a auto mělo zavřená okna, řekla Bérardová.

„Upřímně řečeno, věnovala jsem pozornost monsieuru Robbinetovi.“

„Ano, je to švihák,“ řekl Savoy s větším sarkasmem, než chtěl. Bérardová mu velice pomohla. Všimla si, kam Robbinet vyrazil od pumpy, a než Savoy dorazil do Goussainvillu, našla ministrův vůz zaparkovaný u řady betonových obytných domů.

• • •

Mademoiselle Dutroncová sjela očima k Bourneovu hrdlu a típla cigaretu. „Rána vám začala znovu krvácet. Pojďte. Musím to ošetřit.“

Odvedla ho do koupelny obložené krémovými a tyrkysovým kachlíky. Malé okno s výhledem na ulici vpouštělo dovnitř mdlé světlo. Posadila ho a začala mu omývat ránu mýdlem a vodou.

„Už to nekrvácí,“ oznámila, když mu nanesla na zarudlou kůži krku antibiotikum. „K tomu zranění jste nepřišel náhodou. Porval jste se.“

„Dostat se ze Států nebylo nejlehčí.“

„Jste stejný tajnůstkář jako Alex.“ Poodstoupila, jako by si ho chtěla prohlédnout vcelku. „Vypadáte smutně, Jasone. Strašně smutně.“

„Mademoiselle Dutroncová…“

„Musíte mi říkat Mylene. Trvám na tom.“ Odborně vytvořila obvaz ze sterilní gázy a náplasti a přiložila mu jej k ráně. „Musíte si to aspoň po třech hodinách převazovat, rozumíte?“

„Ano.“ Odpověděl na její úsměv. „Merci, Mylene.“

Jemně mu položila ruku na tvář. „Vážně jste smutný. Vím, jak jste si byli s Alexem blízcí. Považoval vás skoro za syna.“

„To že řekl?“

„Ani nemusel. Když o vás mluvil, vždycky měl zvláštní výraz.“ Naposledy zkontrolovala obvaz. „Takže vím, že nejsem jediná, kdo drží smutek.“

Bourne pocítil nutkání jí prozradit, že ho nezasáhly jen vraždy Alexe a Moa, ale také setkání s Chánem. Nakonec však zůstal zticha. Měla dost vlastního zármutku.

Místo toho se zeptal: „Co je mezi vámi a Jacquesem? Chováte se k sobě, jako byste se nenáviděli.“ Mylene na chvíli odvrátila zrak směrem k okénku z mléčného skla, po němž stékal déšť. „Byla od něj odvaha, že vás sem přivezl. Musel se hodně přemáhat, aby mě požádal o pomoc.“ Otočila se zpět a její šedé oči byly plné slz. Alexova smrt vyplavila příval emocí a Bourne okamžitě vytušil, že bouřlivý oceán současných událostí rozčeřil i její vlastní minulost. „Na světě je tolik trápení, Jasone.“ Z oka jí skanula jediná slza. Chvíli se jí chvěla na tváři, než definitivně sklouzla dolů. „Víte, před Alexem byl Jacques.“

„Byla jste jeho milenkou?“

Zavrtěla hlavou. „Jacques tehdy ještě nebyl ženatý. Oba jsme byli hodně mladí. Milovali jsme se jako blázni, a protože jsme oba byli mladí a hloupí – přišla jsem do jiného stavu.“

„Vy máte dítě?“

Mylene si otřela oči. „Non, já ho nechtěla. Jacquesa jsem ve skutečnosti nemilovala. Po tom, co se stalo, jsem si to uvědomila. Jacques mě ale miloval a… víte, on má katolickou výchovu.“

Poněkud smutně se zasmála a Bourne si vybavil Jacquesovo vyprávění o historii Goussainvillu a jak se barbarští Frankové obrátili k církvi. Konverze krále Clovise ke katolictví byla moudrým rozhodnutím, ale šlo spíše o záležitost přežití a politiky než opravdové víry.

„Jacques mi nikdy neodpustil.“ Vůbec se nelitovala, což ještě zvyšovalo působivost její zpovědi.

„Naklonil se, jemně ji políbil na obě tváře a ona si ho k sobě s drobným vzlykem krátce přitáhla.

Pak ho nechala vysprchovat, a když skončil, našel na záchodovém prkénku úhledně složenou uniformu francouzské armády. Oblékl se a zadíval se z okna. Větve lípy se ohýbaly ve větru. Z auta dole vystoupila pohledná čtyřicátnice a vykročila ulicí k citroënu, za jehož volantem seděl muž neurčitého věku a kousal si nehty jako posedlý. Otevřela dveře u spolujezdce a nastoupila.

Na té scéně by nebylo nic zvláštního, kdyby Bourne tu ženu předtím nezahlédl u benzinové pumpy. Mluvila s Jacquesem o nahuštění své pneumatiky.

Quai d’Orsay!

Rychle se vrátil do obývacího pokoje, kde Jacques stále telefonoval. Jakmile ministr spatřil Bourneův výraz, ihned ukončil hovor.

„Co se děje, mon ami?“

„Dostali nás,“ sdělil mu Bourne.

„Cože? Jak se to mohlo stát?“

„To nevím, ale v černém citroënu přes ulici sedí dva agenti Quai d’Orsay.“

Z kuchyně vyšla Mylene. „A vzadu sledují ulici dva další. Ale nebojte, ani nemůžou vědět, ve kterém jste domě.“

V té chvíli zazvonil zvonek u dveří. Bourne vytasil pistoli, ale Myleniny oči po něm varovně šlehly. Cukla hlavou a Bourne s Robbinetem se stáhli z dohledu. Otevřela dveře a uviděla před sebou vrásčitého a pomačkaného inspektora.

„Alaine, bonjour,“ pozdravila.

„Omlouvám se, že tě ruším v době volna,“ řekl inspektor Savoy s ostýchavým úsměvem na tváři, „ale seděl jsem venku a najednou jsem si vzpomněl, že tady bydlíš.“

„Nepůjdeš dovnitř a nedáš si třeba kafe?“

„Díky, ale nemůžu ztrácet čas.“

Mylene s velkou úlevou pokračovala: „A proč sedíš zrovna před mým domem?“

„Hledáme Jacquesa Robbineta.“

Vypoulila oči. „Toho ministra kultury? Ale co by proboha dělal zrovna v Goussainvillu?“

„To by mě taky zajímalo,“ odtušil inspektor Savoy. „Jeho auto každopádně parkuje přes ulici.“

„Na pana inspektora si nepřijdeme, Mylene.“ Jacques Robbinet vešel do obývacího pokoje a zapínal si knoflíčky u bílé košile. „Dozvěděl se o nás.“

Mylene se obrátila k Savoyovi zády a loupla po Robbinetovi pohledem. Ten se nenuceně usmál.

Vykročil k ní a lehce ji políbil na rty.

Tou dobou už inspektoru Savoyovi hořely tváře. „Pane ministře, neměl jsem tušení…, tedy, v žádném případě jsem nechtěl obtěžovat…“

Robbinet zvedl ruku. „Omluva se přijímá, ale pročpak mě hledáte?“

Savoy mu s výrazem nepokryté úlevy podal zrnitou fotografii Jasona Bournea. „Hledáme tohoto muže, pane ministře. Je to známý zabiják CIA, který se utrhl ze řetězu.“

„Ale to je hrozné, Alaine!“

Bourneovi, jenž celou komedii pozoroval ze stínu, připadala Mylene upřímně šokovaná.

Toho muže neznám,“ řekl Robbinet, „a netuším, proč by mi usilovat o život. Jenže kdo vidí do hlavy zabijákům, viďte?“ Pokrčil rameny a otočil se, zatímco mu Mylene podala sako a kabát. „V každém případě se co nejrychleji vrátím do Paříže.“

Doprovodíme vás,“ pravil Savoy pevně. „Pojedete se mnou a kolega odveze vaše auto.“ Natáhl ruku. „Když budete tak laskav.“

„Jak si přejete.“ Robbinet odevzdal klíč od peugeotu. „Jsem ve vašich rukou, inspektore.“

Pak se otočil a vzal Mylene do náruče. Savoy se diskrétně vytratil s tím, že na Robbineta počká v chodbě.

„Odveď Jasona na parkoviště,“ hlesl jí Robbinet do ucha. „Vezmi s sebou moji aktovku, a než se rozloučíte, předej mu obsah.“ Pošeptal jí kombinaci zámku a ona přikývla.

Vzhlédla k němu, pevně ho políbila na ústa a řekla: „Sbohem, Jacquesu.“

Namísto odpovědi jen na okamžik rozšířil zorničky. Poté odešel a Mylene rychle přešla obývací pokoj.

Tiše na Bournea zavolala a ten vylezl z úkrytu. „Musíme využít výhody, kterou vám Jacques zajistil.“

Bourne přikývl. „D’accord.“

Mylene uchopila Robbinetovu aktovku. „Pojďte. Musíme si pospíšit!“

Otevřela vstupní dveře, vyhlédla ven, jestli je čistý vzduch, a pak Bournea odvedla do podzemního parkoviště. Těsně před kovovými dveřmi se zastavila. Podívala se dovnitř skleněným okýnkem vyztuženým drátem a oznámila: „Zdá se, že tam nikdo není, ale dávejte si pozor, člověk nikdy neví.“

Odemkla aktovku a vytáhla z ní jakýsi balíček. „Tady jsou peníze, o které jste žádal, spolu s doklady a rozkazy. Jste Pierre Montefort, kurýr, který má nejpozději v osmnáct hodin místního času předat přísně tajné dokumenty vojenskému atašé v Budapešti.“ Vložila Bourneovi do dlaně svazek klíčů. „Ve třetí řadě parkuje vojenská motorka, předposlední stání vpravo.“

Bourne s Mylene tam chvíli jen stáli a dívali se na sebe. Otevřel ústa, ona však promluvila první. „Pamatujte, Jasone, život je moc krátký na to, abychom ho celý proplakali.“

Bourne prkenně prošel dveřmi do ponurého tísnivého prostoru ze surového betonu a asfaltu potřísněného olejem. Cestou k autům se nepodíval vpravo ani vlevo. U třetí řady se dal doprava. Po chvíli našel zmíněnou motorku, stříbrný Voxan VB-1 s obřím motorem V2 o obsahu 996 kubických centimetrů. Upevnil si aktovku za sedadlo, aby ji francouzští agenti dobře viděli. V uzamykatelné schránce našel přilbu a uložil tam svůj klobouk. Nasedl, vytlačil motocykl z parkovacího místa, nastartoval a vyrazil vstříc deštivému počasí.

Když inspektor Savoy zavolal, Justine Bérardová zrovna myslela na svého syna Yvesa. V poslední době se mu dokázala přiblížit v podstatě jen s pomocí jeho počítačových her. Když ho poprvé porazila ve Velké automobilové loupeži, konečně se na ni podíval jako na živoucí lidskou bytost, a ne jen jako na tu protivnou ženskou, která mu vaří a pere. Od té chvíle na ní však pořád loudil, aby ho svezla ve služebním autě. Dosud ho úspěšně odrážela, nebylo však pochyb, že mu nakonec podlehne, jelikož byla na své řidičské umění pyšná a zoufale toužila po Yvesově obdivu.

Když jí Savoy do telefonu sdělil, že našel ministra Robbineta a že ho odvážejí zpátky do Paříže, okamžitě odvolala muže ze sledování a dala jim příkaz vytvořit standardní útvar používaný při ochraně významných osob. Inspektor Savoy právě vycházel s ministrem kultury ze dveří bytového domu a Bérardová pokynula státním policistům, kteří na celou akci dohlíželi. Současně se rozhlédla ulicí po šíleném vrahu Jasonu Bourneovi. Po něm však nebylo ani památky.

Bérardová měla povznesenou náladu. Bylo jedno, jestli inspektor Savoy našel ministra v bludišti bytů díky své chytrosti, nebo štěstí. Ona tím mohla jedině získat. To ona sem přece Savoye dovedla a ona také bude u toho, až Jacquesa Robbineta přivezou živého a zdravého do Paříže.

Savoy s Robbinetem přešli ulici za pozorného dohledu policistů se samopaly v pohotovosti. Otevřela dveře Savoyova auta a jak ji míjel, podala mu klíčky k ministrovu peugeotu.

Když Robbinet sklonil hlavu, aby se posadil na zadní sedadlo Savoyova auta, Bérardová uslyšela chraplavé hřmění silné motorky. Podle ozvěny vycházelo z parkoviště pod budovou, v níž Savoy nalezl ministra Robbineta. Otočila hlavu za zvukem a podle sluchu určila, že jde o Voxan VB-1. Vojenský motocykl.

O chvíli později uviděla, jak z parkoviště vyjíždí kurýr. Sáhla po mobilním telefonu. Co dělá vojenský kurýr v Goussainvillu? Bezděčně vykročila směrem k ministrově peugeotu. Vyštěkla do telefonu svůj kód a nechala se přepojit na vojenskou sekci. Došla k peugeotu, odemkla a usedla za volant. Díky pohotovosti nejvyššího stupně netrvalo dlouho a obdržela kýženou informaci. Žádný vojenský kurýr se nikde poblíž Goussainvillu v současné době nepohyboval.

Nastartovala a prudce zařadila. Tázavý výkřik inspektora Savoye zanikl v kvílení pneumatik, jelikož Bérardová nekompromisně šlápla na plyn a vyrazila ulicí za motorkou. Mohla se jen dohadovat, že o nich Bourne ví a že se snaží rychle pláchnout, jinak uvízne v pasti.

V naléhavém oběžníku CIA, který si přečetla, jasně stálo, že Bourne dokáže neuvěřitelně rychle měnit jména i podoby. Pokud byl tím kurýrem on – a při bližším zamyšlení to vypadalo jako jediná možnost -, pak by jeho dopadení nebo zabití dalo její kariéře úplně nový směr. Dokázala si představit, že se za ni vděčný ministr přimluví nebo jí nabídne místo šéfové své ochranky. Vždyť mu přece zachránila život!

Nejdřív však musela toho falešného kurýra dostat. Ministrův vůz naštěstí nebyl jen tak ledajaký peugeot. Pod nohou na plynovém pedále cítila nadupaný motor, který ji poslouchal na slovo. Ostře zabočila doleva, prolétla světelnou křižovatkou a přitom podjela loudavý kamion nedbajíc na rozhořčené troubení jeho klaksonu. Celou svou bytostí se soustředila na to, aby voxan neztratila z dohledu.

Bourne zprvu nemohl uvěřit, že ho tak rychle odhalili, když však peugeot urputně pokračoval v jeho pronásledování, chtě nechtě musel připustit, že tohle se nepovedlo. Viděl, jak francouzská tajná služba odváží Robbineta, a věděl, že jeden z agentů řídí ministrovo auto. Přestrojení za kurýra by ho v dané situaci nezachránilo, nutně proto potřeboval pronásledovateli ujet. Shrbil se, začal se proplétat mezi auty, a přitom měnil rychlost i způsob, jímž je předjížděl. Do zatáček najížděl v nebezpečně ostrých úhlech i za cenu toho, že každou chvíli mohl převrátit motorku na bok. Pohled do zpětného zrcátka však ukázal, že peugeot se mu setřást nepodařilo. Naopak se zdálo, že se jeho náskok krátí.

I když voxan kličkoval ulicí a manévrovat s autem nebylo tak snadné, Bérardová motocykl doháněla. Zapnula zvláštní páčku instalovanou ve všech ministerských vozech, díky níž začala blikat všechna přední i zadní světla a motoristé jí uhýbali z cesty. V hlavě se jí rozvíjely čím dál složitější a napínavější scénáře Velké automobilové loupeže. Ulice i auta, která potřebovala předjet či objet, vypadaly podobně jako v počítačové hře. V jednu chvíli hrozilo, že jí motorka ujede, a tak se bleskově rozhodla vjet na chodník. Chodci jí vyděšeně uskakovali z cesty.

Najednou spatřila odbočku na dálnici A1 a věděla, že tam Bourne určitě míří. Největší šanci na jeho dopadení měla ještě před vjezdem na dálnici, pak už to bude složité. Odhodlaně se hryzla do rtu, vytáhla z motoru poslední zbytky síly a opět o něco stáhla náskok motocyklu – už byl jen dvě auta před ní. Strhla řízení doprava, jeden vůz předjela a druhý vytlačila stranou. Řidič se lekl její agresivní jízdy i blikajících světel.

Bérardová nehodlala svou příležitost promarnit. Blížili se k výjezdu. Teď, nebo nikdy. Smýkla s peugeotem na chodník ve snaze přiblížit se k Bourneovi z vnější strany, aby musel odlepit zrak z vozovky, jestli ji chtěl udržet na očích. Věděla totiž, že v rychlosti, jakou se oba řítili, si to Bourne nemůže dovolit. Stáhla okénko, sešlápla plynový pedál na podlahu a vůz vystřelil do deště hnaného větrem.

„Stát!“ vykřikla. „Quai d’Orsay! Stůjte, nebo ponesete následky!“

Kurýr na ni nedbal. Vytáhla zbraň a namířila mu na hlavu. Její paže byla rovná, loket zcela pevný. Držela ho na mušce a zacílila na přední kraj jeho siluety. Zmáčkla spoušť.

Právě v tom okamžiku se však voxan prudce stočil doleva, vřítil se před auto ve vedlejším pruhu, přeskočil úzký betonový obrubník a vjel do protisměru.

„Panebože!“ vydechla Bérardová. „On míří k nájezdu!“

Když se s peugeotem otáčela o sto osmdesát stupňů, uviděla, jak se voxan proplétá mezi auty vyjíždějícími z dálnice A1. Pneumatiky kvílely, klaksony troubily, vylekaní řidiči zatínali ruce v pěst a nadávali. Bérardová tyto reakce zaznamenávala jen částí své mysli, druhou půlku zaměstnávala jízda rušnou dopravou. Přejela dělicí pás a také zamířila na výjezdovou rampu z dálnice. Dojela až na její vrchol, ale tam narazila na neproniknutelnou hradbu jedoucích vozidel. Vyběhla do deště a uviděla, jak se voxan řítí mezi proudy aut v protisměru. Bourne byl skvělý řidič, ale jak dlouho mohl v té riskantní akrobacii pokračovat?

Voxan zmizel za stříbrným válcem cisterny s palivem. Bérardová zatajila dech, když spatřila obří kamion, který se přiřítil sousedním pruhem. Uslyšela ostrý zvuk pneumatických brzd a v příští chvíli motocykl čelně narazil do masivní mříže chladiče, odkud vyšlehl ohromný olejnatý plamen.

12

Jason Bourne před sebou spatřil souběh příležitostí, jak podobné situace rád nazýval. Jel mezi dvěma proudy protijedoucích vozidel. Vpravo byla cisterna s palivem, trochu dál vlevo masivní kamion. Volba byla instinktivní, nebyl čas na dlouhé úvahy. Bourne se tělesně i duševně soustředil na danou šanci.

S vratkou oporou levé ruky vylezl na sedadlo motorky, namířil voxan na kamion, který se k němu řítil zleva, a pustil řídítka. Natáhl pravou ruku, sevřel prsty příčku kovového žebříku stoupajícího po oblém boku cisterny a nechal se strhnout z motocyklu. Ruka mu uklouzla po mokrém kovu, takže málem odlétl jako větvička ve větru. V očích se mu nahromadily slzy bolesti, jež mu projela ramenem, které si namohl při souboji v letadle. Pevně uchopil příčku oběma rukama a získal větší jistotu. Když se na žebřík vyšvihl celý a přitiskl se k cisterně, voxan vrazil do chladiče kamionu.

Cisterna se otřásla, zhoupla na měkkých tlumičích a prolétla ohnivou koulí. Pak pokračovala na jih směrem k letišti Orly a ke svobodě.

Rychlý a neomylný výstup Martina Lindrose po příkrém kariérním žebříku CIA až na post zástupce ředitele ve věku pouhých osmatřiceti let měl řadu dobrých důvodů. Byl chytrý, vystudoval ty správné školy a v kritických situacích dokázal zachovat chladnou hlavu. Jeho téměř dokonalá paměť mu navíc propůjčovala jedinečnou schopnost zajišťovat hladký chod administrativního molochu CIA. To vše byly velice důležité vlastnosti, pro úspěšného zástupce ředitele v podstatě nutné. Šéf CIA si však Lindrose vybral z jednoho ještě zásadnějšího důvodu: přišel o otce.

Ředitel Lindrosova tátu dobře znal. Tři roky spolu sloužili v Rusku a východní Evropě – dokud s Lindrosem starším nevylétlo do povětří auto. Martinu Lindrosovi bylo v té době dvacet a strašně těžce to prožíval. Když pak šéf CIA na pohřbu sledoval mladíkovu pobledlou ztrhanou tvář, uzrálo v něm rozhodnutí vlákat ho do stejné pavučiny, která tak přitahovala jeho otce.

Přiblížit se k němu bylo snadné, jelikož měl jako každý svoje slabé místo. Šéf CIA vycítil příležitost k činu, svým neomylným instinktem totiž poznal, že Martin Lindros touží po pomstě. Ředitel se postaral, aby mladý muž po dokončení studií na Yale přešel na Georgetownskou univerzitu. To posloužilo dvěma účelům: Marin se fyzicky přenesl do jeho sféry vlivu a navíc mohl navštěvovat kurzy potřebné k budování kariéry, kterou pro něj šéf CIA vybral. Ředitel osobně uvedl mladíka do řad CIA a dohlížel na jednotlivé fáze jeho výcviku. A protože si k sobě mladého muže chtěl připoutat navždy, nakonec mu dopřál i mstu, po níž Martin tak zoufale prahl – jméno a adresu teroristy, jenž tu bombu tehdy sestrojil.

Martin Lindros se řídil pokyny šéfa CIA do posledního písmene a se vzorně pevnou rukou vpálil teroristovi kulku mezi oči. Byl to skutečně pachatel, který nálož vyrobil? To ředitel CIA nevěděl úplně jistě. Ale co na tom záleželo? Byl to terorista a svého času zhotovil řadu bomb. Teď byl mrtvý, na světě bylo o jednoho zlosyna méně a Martin Lindros mohl v noci klidně spát s vědomím, že pomstil otcovu smrt.

„Vidíš, jak nás Bourne přechcal,“ říkal nyní Lindros. „To on zavolal městskou policii, když viděl vaše auta. Věděl, že ta čtvrť je mimo vaši pravomoc, pokud nespolupracujete se CIA.“

„V tom máš bohužel pravdu.“ Detektiv Harris z virginské státní policie kývl a polkl svou whisky. „Ale teď ho mají na mušce žabožrouti. Třeba budou mít větší štěstí než my a dostanou ho.“

„Jsou to žabožrouti,“ ucedil Lindros nevrle.

„Ale něco snad někdy taky udělají dobře, ne?“

Lindros s Harrisem seděli v baru Froggy Bottom na Pennsylvania Avenue. V tuto hodinu byl lokál plný studentů z Univerzity George Washingtona. Lindros už přes hodinu pozoroval obnažené pupíky s kovovými kroužky a troufalé zadnice nacpané do krátkých sukýnek. V životě muže přijde čas, kdy se začíná dívat do zpětného zrcátka a uvědomovat si, že už není žádný mladík. Žádná z těch dívek by se za ním dnes neohlédla. Ani nevěděly, že vůbec existuje.

„Proč jen chlap nemůže zůstat věčně mladej?“

Harris se zasmál a objednal další pití.

„Myslíš, že je to sranda?“

Už na sebe nekřičeli, neuráželi se, netrousili jedovaté poznámky ani výhružně nemlčeli. To všechno poslali k čertu a rozhodli se pořádně se opít.

„Jo, řekl bych, že je to velká sranda,“ odtušil Harris a udělal na stole místo pro další sklenky. „Ty tady sníš o kočičkách a myslíš, že ti život utekl mezi prsty. Ale tady nejde o kočičky, Martine, i když po pravdě řečeno, i já si moc rád zašukám.“

„Bezva, ty chytráku, tak mi teda řekni, o co tu jde?“

„Prohráli jsme, to je všechno. Přistoupili jsme na hru Jasona Bournea a on nám už od neděle dává na prdel. A víš, že se mu ani moc nedivím?“

Lindros trochu narovnal záda, ale zaplatil za ten ukvapený pohyb chvilkovou závratí. Přiložil si ruku ke spánku. „Co tím chceš jako říct?“

Harris měl ve zvyku převalovat whisky v ústech, jako by to byla ústní voda. Když polkl, v krku mu mlasklo. „Já si nemyslím, že Conklina s Panovem zavraždil Bourne.“

Lindros zaúpěl. „Ježíši, Harry, už zase s tím začínáš?“

„Klidně to budu říkat do roztrhání těla. Hrozně by mě zajímalo, proč to nechceš slyšet.“

Lindros zvedl hlavu. „No dobře, dobře. Tak mi pověz, proč si myslíš, že je Bourne nevinen.“

„Kam tím míříš?“

„Jen se ptám.“

Zdálo se, že Harris uvažuje. Pokrčil rameny, vylovil peněženku a vytáhl z ní papírek, který rozložil na stole. „Kvůli tomuhle parkovacímu lístku.“

Lindros stvrzenku zvedl a přečetl si ji. „Ten lístek je na jmen doktora Felixe Schiffera.“ Zmateně zavrtěl hlavou.

„Felix Schiffer kašle na zákony,“ řekl Harris. „Vůbec bych se o něm nedozvěděl, ale tenhle měsíc děláme zátah na lidi, co se vyhýbají obsílkám, a jeden z mých hochů Schiffera nemohl zaboha vypátrat.“ Poklepal na lísteček. „Byla to fuška, ale nakonec jsem zjistil, proč ho nemohl najít. Vyšlo totiž najevo, že všechna Schifferova pošta chodí Alexi Conklinovi.“

Lindros zakroutil hlavou. „A dál?“

„Dál jsem se snažil doktora Felixe Schiffera vyhledat v databázi, ale narazil jsem na zeď.“

Lindrosovi začínalo pomalu svítat. „Na jakou zeď?“

„Na zeď, kterou postavila vláda Spojených států.“ Harris dopil whisky jediným mocným douškem. „Tenhle pan doktor Schiffer je dokonale u ledu. Netuším, v čem Conklin jel, ale bylo to zakopané tak hluboko, že o tom určitě nevěděli ani jeho vlastní lidi.“ Zavrtěl hlavou. „Nezabil ho agresivní agent, Martine. Na to dám klidně krk.“

Když Stěpan Spalko stoupal soukromým výtahem budovou společnosti Humanistas, lepší náladu snad ani mít nemohl. Až na nečekané potíže s Chánem vše opět běželo jako na drátkách. Čečence měl omotané kolem prstu. Byli inteligentní, neohrožení a ochotní položit život za svou pravdu. A Arsenov byl, když už nic jiného, oddaný a disciplinovaný vůdce. Proto ho Spalko vybral k odstranění Chálida Murata. Murat Spalkovi nedůvěřoval, dokázal totiž vycítit faleš. Teď byl však pryč. Spalko nepochyboval, že Čečenci vykonají vše tak, jak naplánoval. I na druhé frontě slavil úspěchy: ten prokletý Alexander Conklin byl po smrti a CIA žila v přesvědčení, že ho zlikvidoval Jason Bourne. Tomu se říká zabít dvě mouchy jednou ranou! Zbývala ovšem klíčová otázka nové zbraně a Felixe Schiffera. Spalko měl před sebou ještě hodně práce, a přitom si naléhavě uvědomoval, že čas se krátí.

Vystoupil v jednom z prostředních pater přístupných pouze s magnetickým klíčem, který měl u sebe. Když vkročil do svého sluncem zalitého bytu, zamířil k oknům s výhledem na Dunaj, temně zelený Margaretin ostrov a město za ním. Chvíli tam stál, hleděl na sídlo parlamentu a přemýšlel, jaké to bude, až mu spadne do klína nevídaná moc. Od středověké fasády, opěrných oblouků, kopulí i vížek se odráželo slunce. Uvnitř se denně shromažďovali mocní muži a mlátili prázdnou slámu. Spalko se zhluboka nadechl. Jedině on věděl, kde spočívá skutečná moc tohoto světa. Pozvedl ruku a zaťal ji v pěst. Brzy to poznají všichni – americký prezident ve svém Bílém domě, ruský prezident v Kremlu i šejkové v pohádkových arabských palácích. Brzy všichni poznají, co je to strach.

Nahý pak vykročil do velké opulentní koupelny obložené dlaždicemi v barvě lazuritu. Vysprchoval se pod osmi tryskami proudící vody a drhl si celé tělo, až mu kůže zčervenala. Pak se otřel obří bílou osuškou a oblékl si džíny a modrou košili.

U lesklého nerezového baru si vzal z kávovaru šálek čerstvě uvařeného nápoje. Přidal smetanu, cukr a kopeček šlehačky z malé ledničky pod barem. Chvíli vestoje usrkával kávu, příjemně se uvolnil a nechal v sobě růst očekávání. Bylo tolik báječných věcí, na které se mohl dnes těšit!

Nakonec odložil šálek, uvázal si kolem pasu řeznickou zástěru a vyměnil své až nestoudně naleštěné mokasíny za zelené holínky, jaké se nosí na zahradu.

S lahodnou kávou v ruce přešel ke stěně obložené dřevem. Stál u ní stolek s jedinou zásuvkou, kterou otevřel. Uvnitř byla krabice s latexovými rukavicemi. Zabručel si cosi pod vousy, jedny rukavice vzal a navlékl si je. Pak stiskl knoflík a dřevěné panely se rozestoupily. Vzniklou mezerou prošel do velice zvláštní místnosti. Zdi byly z černého betonu a podlaha tvořená bílými kachlíky se svažovala k velké výpusti uprostřed. Na jedné ze stěn visel navíjecí buben s hadicí. Strop pokrývala silná vrstva izolace. Jedinými kusy nábytku byly poškrábaný dřevěný stůl, místy potřísněný tmavou krví, a zubařské křeslo upravené přesně podle Spalkových instrukcí. Vedle křesla stál vozík se třemi policemi, na němž čekal blyštivý šik kovových nástrojů se zlověstně ostrými konci – rovnými, ohnutými i zakroucenými jako vývrtka.

V křesle seděl László Molnár. Zápěstí i kotníky měl uvězněné v ocelových poutech a byl nahý jako v den, kdy přišel na svět. Molnárův obličej i tělo byly plné řezných ran, modřin a otoků, oči zapadlé hluboko v černých kruzích utrpení a zoufalství.

Spalko vešel do místnosti rázně a profesionálně jako správný lékař. „Můj milý László, musím říct, že vypadáte ztrhaně.“ Stoupl si tak blízko, že viděl, jak vůně kávy rozšířila Molnárovo chřípí. „Ale to se dalo čekat. Měl jste poměrně těžkou noc, viďte? Když jste si vyrazil do opery, asi jste to netušil, že? Ale nebojte se, vzrušení ještě není konec.“ Položil šálek kávy k Molnárovu lokti a uchopil jeden z nástrojů. „Ano, ten bude nejlepší.“

„Co… co chcete dělat?“ zeptal se Molnár hláskem tenkým jako pergamen.

„Kde je doktor Schiffer?“ zeptal se Spalko konverzačním tónem.

Molnár škubl hlavou z jedné strany na druhou a zaťal čelisti, jako by chtěl mít jistotu, že mu přes rty neprojdou žádná slova.

Spalko si osahal jehlový hrot náčiní. „Upřímně řečeno nevím, nad čím váháte, László. Doktor Schiffer sice zmizel, ale já mám tu zbraň.“

„Frnkl vám přímo před nosem,“ zašeptal Molnár.

Spalko s úsměvem přiložil nástroj k tělu svého zajatce a zanedlouho ze sebe Molnár vyrazil srdceryvný křik.

Mučitel na chvíli odstoupil, pozvedl šálek k ústům a lokl si kávy. „Jak už jste si nepochybně uvědomil, tato místnost je zvukotěsná. Nikdo vás neuslyší – nikdo vás nezachrání, a Vadas už vůbec ne. Vždyť ten ani neví, že jste zmizel.“

Vzal jiný instrument a zabodl jej do Molnára. „Takže vidíte, že nemáte žádnou naději,“ pravil. „Pokud mi neřeknete, co chci slyšet. Víte, László, já jsem teď vlastně váš jediný přítel. Jedině já vás můžu zachránit.“ Chytil Molnára pod bradou a políbil ho na krvavé čelo. „Jedině já vás mám opravdu rád.“

Molnár zavřel oči a znovu zavrtěl hlavou.

Spalko se na něj upřeně zadíval. „Nechci vám ubližovat, László. To přece víte.“ Jeho hlas byl na rozdíl od jeho činů něžný. „Ale trápí mě vaše tvrdohlavost.“ Pokračoval v práci na svém zajatci. „Kladu si otázku, jestli chápete pravou podstatu situace, do které jste se dostal. Za bolest, kterou teď zažíváte, může Vadas. To on vás dostal do neřešitelných problémů. Conklin samozřejmě také, abych na něj nezapomněl, ale ten je mrtvý.“

Molnár otevřel ústa dokořán a strašlivě zařval. Po zubech, které mu byly pomalu a trýznivě vytrženy, zely jen černé díry.

„Mohu vás ubezpečit, že to všechno dělám velice nerad,“ pokračoval Spalko s velkým soustředěním. V této fázi bylo důležité, aby mu Molnár navzdory děsivé bolesti rozuměl. „Já jsem jen nástrojem vaší vlastní paličatosti. Copak nechápete, že za tohle by měl zaplatit Vadas?“

Spalko na okamžik přestal. Rukavice měl postříkané krví a zadýchával se, jako by právě vyběhl po schodech do třetího patra. Vyslýchání mu činilo značnou rozkoš, zároveň ho však vyčerpávalo. Molnár se rozvzlykal.

„K čemu to, László? Modlíte se k Bohu, který neexistuje, a proto vám nemůže poskytnout ochranu ani pomoc. Jak říkají Rusové: ‚Modli se k Bohu, ale nepřestávej veslovat ke břehu.‘“ Spalkův úsměv byl výrazem důvěrnosti dvou dobrých přátel. „A Rusové by o tom měli vědět své, ne? Jejich historie je psaná krví. Nejdřív carové a pak funkcionáři, jako by komunistická strana byla o něco lepší než předešlí despotové! Povídám vám, László, Rusové v politice pokazili, co se dalo, ale s náboženstvím mají pravdu. Náboženství je jeden velký klam. Je to blud slabošských a bojácných ovcí, které nemají sílu vést, ale potřebují, aby je někdo vedl. Co na tom, že skončí na porážce.“ Spalko smutně zavrtěl hlavou jako mudrc. „Ne, ne, jediná realita je moc, László. Moc a taky peníze. Na nich záleží, na ničem jiném.“

Molnár se nechal trochu ukolébat lehkým tónem a iluzí důvěrnosti trýznitelovy přednášky. Náhle však vytřeštil oči v čiré panice; Spalko znovu začal s mučením. „Můžete si pomoci jedině sám, László. Povězte mi, co chci vědět. Povězte mi, kde Vadas ukryl Felixe Schiffera.“

„Dost!“ zajíkl se Molnár. „Přestaňte, prosím vás!“

„Já přestat můžu, László. To přece víte. Všechno je ve vašich rukou.“ Jako by chtěl podtrhnout svá slova, Spalko přitlačil. „Jedině vy mě můžete přimět k tomu, abych přestal!“

Molnár se zatvářil zmateně a horečně se rozhlédl kolem, jako by si teprve teď uvědomil, co se s ním děje. Spalko ho pozoroval a dovtípil se. Ke konci úspěšného výslechu se to stává často. Oběť nejde krok po kroku k oltáři přiznání, ale odolává tak dlouho, jak jen to jde. Ale dál už to její mysl nezvládne. V určitém bodě dosáhne nejzazšího limitu, a když se jako gumová páska prudce smrští, náhle zavládne nová skutečnost – skutečnost umělecky ztvárněná vyšetřovatelem.

„Já ne…“

Ven s tím,“ pobídl ho Spalko sametovým hlasem a prsty v rukavici pohladil nebožákovo zpocené obočí. „Řekněte mi to a bude po všem. Probudíte se ze zlého snu.“

Molnárovy oči se obrátily vzhůru. „Slibujete?“ zeptal se jako malé dítě.

„Věřte mi, László. Jsem váš přítel. Chci to, co chcete vy, konec vašeho utrpení.“

Molnár se rozplakal. V očích se mu hromadily velké slzy, jež se cestou po tvářích barvily dorůžova. A pak začal usedavě naříkat jako kdysi dávno v útlém dětství.

Spalko nic neřekl. Věděl, že se ocitli ve zlomovém bodě. Bylo to hop, nebo trop: buď Molnár udělá krok do propasti, k níž ho Spalko šikovně dovedl, nebo se silou vůle utopí ve vlastní bolesti.

Molnárovo tělo se roztřáslo v bouři emocí vyvolaných výslechem. Po chvíli zaklonil hlavu. Jeho tvář byla šedivá a strašlivě ztrápená, uslzené lesklé oči zapadly snad ještě hlouběji do důlků. Po růžolícím přiopilém milovníkovi opery, kterého Spalkovi muži omámili v Podzemí, nezbylo ani památky. Zcela se změnil. Klesl na úplné dno.

„Bůh mi odpusť,“ zašeptal ochraptěle. „Doktor Schiffer je na Krétě.“ Vyblekotal přesnou adresu.

„Hodný chlapec,“ pochválil ho Spalko. Poslední dílek skládanky zapadl na své místo. Ještě dnes večer vyrazí se svými lidmi za Felixem Schifferem a vytáhnou z něj zbytek informací potřebných k zahájení útoku na hotel Oskjuhlid.

Když Spalko odložil nástroj, Molnár vyjekl jako zvíře. Obrátil své zarudlé oči v sloup a znovu neměl daleko k nářku.

Spalko mu pomalu a něžně přiložil ke rtům šálek kávy a lhostejně sledoval, jak křečovitě pije teplou sladkou tekutinu. „Konečně úleva.“ Těžko říct, zda v té chvíli mluvil k Molnárovi, či k sobě.

13

Za noci připomínal budapešťský parlament velký maďarský štít proti hordám dávných nájezdníků. Průměrnému turistovi, ohromenému jeho velikostí i krásou, připadal pevný, věčný a nedotknutelný. Avšak Jasonu Bourneovi, který sem dorazil po strastiplné cestě z Washingtonu a Paříže, sídlo parlamentu připomínalo spíš pohádkové město z dětské knížky, jehož stavba z nadpozemsky bílého kamene a vybledlé mědi se mohla každou chvíli zhroutit pod tíhou tmy.

Když vystoupil z taxíku u zářivého průčelí obchodního centra Mammut nedaleko Moskevského náměstí, kde si hodlal koupit nové šaty, měl ponurou náladu. Vstoupil do země jako Pierre Montefort, francouzský vojenský kurýr, a proto prošel na letišti jen velice zběžnou kontrolou. Potřeboval se však zbavit uniformy od Jacquesa a teprve potom se mohl ubytovat v hotelu jako Alex Conklin.

Koupil si manšestrové kalhoty, bavlněnou košili a černý rolák, černé polobotky s tenkou podrážkou a černou koženou bundu do pasu. Procházel obchody mezi davy nakupujících a postupně do sebe vstřebával jejich energii. Poprvé po mnoha dnech se konečně mohl cítit jako občan svobodného světa. Uvědomil si, že náhlé zlepšení nálady pramení i z toho, že se mu podařilo vyřešit záhadu Chánovy totožnosti. Samozřejmě to nebyl Joshua, jen velice zdatný podvodník. Někdo – bud samotný Chán, nebo ten, kdo ho najal – se chtěl dostat k Bourneovi a silně s ním otřást, aby ztratil koncentraci a nechal být vraždy Alexe Conklina a Moa Panova. Když ho nedokázali zabít, alespoň ho vyslali po stopě jeho údajného syna. Ale jak se Chán nebo někdo jiný dozvěděl o Joshuovi? To byla další otázka, na kterou bylo třeba odpovědět. Prvotní šok už pominul a zůstal jen racionální problém, který Bourneův dokonale analytický mozek mohl rozčlenit na jednotlivé části a na základě toho vypracovat plán útoku.

Potřeboval se ovšem dostat k informacím, které mu mohl dát jedině Chán. Potřeboval obrátit situaci a vlákat ho do pasti. Nejdřív se musel postarat o to, aby Chán znal místo jeho pobytu. Nepochyboval, že jeho pronásledovatel už je v Paříži; znal přece cíl letu společnosti Rush Service. Dokonce už se možná doslechl o Bourneově „smrti“ na dálnici A1. Jak však Chána znal, byl to dokonalý chameleón stejně jako on sám. Kdyby byl Bourne na jeho místě, hledal by informace především u francouzské tajné služby Quai d’Orsay.

O dvacet minut později vyšel Bourne z obchodního komplexu, nastoupil do taxíku, který právě vysadil jakéhosi pasažéra, a za chvíli se ocitl před velkolepou sloupovou arkádou grandhotelu Danubius na Margaretině ostrově. Portýr v livreji ho uvedl dovnitř.

Bourne, který se cítil jako po týdnu bez spánku, prošel nablýskaným mramorovým vestibulem a představil se recepčnímu jako Alexander Conklin.

„Á, pan Conklin, jste očekáván. Vydržíte chvilku, prosím vás?“

Muž zmizel v zadní kanceláři, z níž o chvíli později vyšel hotelový manažer.

„Vítejte, vítejte! Hazas, jméno mé, jsem vám plně k službám.“ Byl malý, podsaditý a snědý, měl úzký knírek a vlasy učesané na pěšinku. Podal Bourneovi teplou a suchou dlaň. „Velice mě těší, pane Conkline.“ Pokynul mu rukou. „Budete tak laskav a půjdete, prosím, se mnou?“

Zavedl Bournea do své kanceláře, kde otevřel trezor a vyjmul z něj balíček zhruba o velikosti i tvaru krabice od bot. Na obalu stálo tiskacím písmem: ALEXANDER CONKLIN, USCHOVAT DO PŘÍJEZDU. Poštovní známky chyběly.

„Balíček byl doručen osobně,“ odpověděl manažer na Bourneovu nevyřčenou otázku.

„Kdo ho přinesl?“ zeptal se Bourne.

Hazas rozpřáhl ruce. „To bohužel nevím.“

Bournea se náhle zmocnila zlost. „Jak to, že to nevíte? Hotel si přece určitě vede záznamy o doručených zásilkách.“

„Ale ovšem, pane Conkline. V tomto ohledu jsme velice pečliví, jako ostatně ve všem. Bohužel v tomto konkrétním případě žádný zápis neexistuje a já neumím vysvětlit proč.“ Bezmocně pokrčil rameny a omluvně se usmál.

Po třech dnech neustálého boje o vlastní život, kdy dostával jednu ránu za druhou, už Bourneovi nezbyla ani kapka trpělivosti Hněv a zoufalství vyvřely v slepou zuřivost. Kopnutím zabouchl dveře, popadl Hazase za silně naškrobenou košili a praštil s ním o stěnu tak tvrdě, že hotelovému manažerovi málem vylétly oči z důlků.

„Pane Conkline,“ zablekotal, „já ne…“

„Chci slyšet pravdu!“ křikl Bourne. „A hned!“

Očividně vyděšený Hazas neměl daleko k pláči. „Ale já skutečně nic nevím!“ Zatřepotal tlustými prsty. „Tam…, tam je kniha Podívejte se sám!“

Bourne pustil manažera, jemuž se okamžitě podlomily nohy a svezl se na podlahu. Bourne si toho nevšímal, vykročil ke stolu a zvedl knihu. Uviděl záznamy pořízené dvěma zřetelně různými rukopisy, jedním rozevlátým, druhým úzkostlivě přesným – pravděpodobně denní a noční vedoucí. Trochu ho překvapilo, že se vyzná i v maďarštině. Pootočil knihu, přejížděl očima po sloupcích odshora dolů a hledal vymazané části či jakýkoli náznak, že s knihou někdo manipuloval. Nic však nenašel.

Otočil se k Hazasovi a pomohl mu vstát. „Jak mi vysvětlíte, že tu zásilku nikdo nezapsal?“

„Pane Conkline, když ten balíček přišel, byl jsem u toho.“ Manažer poulil oči tak, že mu byla vidět hlavně bělma, a jeho pobledlá pleť se leskla potem. „Tedy měl jsem službu. Přísahám vám, že se najednou objevil na recepčním pultu. Prostě jen tak. Člověka, který ho přinesl, jsem neviděl, ani nikdo z mých podřízených. Bylo poledne, kdy lidé odjíždějí, a to je pro nás velice rušná doba. Někdo ho tu musel nechat naschvál anonymně – jinak si to neumím vysvětlit.“

Samozřejmě měl pravdu. Bourneův silný vztek rázem pominul a zůstala jen otázka, proč se k tomu neškodnému chlapíkovi choval tak neurvale. Bylo načase ho pustit.

Omlouvám se, pane Hazasi. Mám za sebou dlouhý den a řadu nepříjemných jednání.“

„Jistě, pane.“ Hazas si začal pracně rovnat kravatu a sako a přitom Bournea upřeně sledoval, jako by v každé chvíli očekával další útok. „Samozřejmě, pane. Svět obchodu nás všechny vystavuje velkému stresu.“ Odkašlal si a znovu nabyl zdání duševní rovnováhy. „Na to jsou nejlepší lázně. Pára a masáž báječně obnoví vnitřní klid. Neměl byste zájem?“

„To je od vás velice hezké,“ řekl Bourne. „Snad později.“

„V lázních zavírají v devět hodin,“ odtušil Hazas s viditelnou úlevou, že dostal z toho šílence kloudnou odpověď. „Ale stačí, abych zavolal, a nechají otevřeno speciálně pro vás.“

„Až jindy, děkuji pěkně. Nechte mi, prosím vás, poslat do apartmá kartáček na zuby a pastu. Zapomněl jsem si je doma,“ zakončil Bourne rozhovor, otevřel dveře a vyšel ven.

Jakmile Hazas osaměl, otevřel zásuvku ve stole a strašlivě roztřesenou rukou vytáhl láhev kořalky. Když si naléval panáka, pobryndal knihu zásilek. K čertu s tím. Obrátil do sebe sklenku a cítil, jak mu hřejivý alkohol stéká až do žaludku. Když se dostatečně uklidnil, zvedl telefon a vytočil místní číslo.

„Dorazil ani ne před deseti minutami,“ sdělil hlasu na druhém konci. Nebylo třeba se představovat. „Můj dojem? Je to šílenec. Povím vám, jak to myslím. Když jsem mu odmítl říct, kdo doručil ten balíček, málem mě uškrtil.“

Sluchátko mu ve zpocené dlani sklouzlo, a tak si je raději přehodil do druhé ruky. Nalil si další odlivku šnapsu.

„Samozřejmě že jsem mu to neřekl a záznam o doručení neexistuje. Osobně jsem se o to postaral. Hledal ale důkladně, to se musí nechat.“ Chvíli poslouchal. „Šel do pokoje. Ano, určitě.“

Položil telefon, pak stejně rychle vytočil jiné číslo a oznámil stejnou zprávu, tentokrát však jinému šéfovi, z něhož šel mnohem větší strach. Nakonec se zhroutil do křesla a zavřel oči. Zaplaťpánbůh, že moje role tímto skončila, pomyslel si.

Bourne vyjel výtahem do nejvyššího patra. Odemkl jedno křídlo dveří z leštěného týkového dřeva a vstoupil do prostorného jednopokojového apartmá s přepychovým zařízením. Za oknem se temně rýsoval stoletý park plný zeleně. Ostrov nesl jméno Margarety, dcery krále Bély IV., která ve třináctém století žila v dominikánském klášteře, jehož ozářené trosky se vyjímaly na východním břehu Dunaje. Vykročil pokojem k nablýskané koupelně a už cestou se svlékal, až za ním svršky létaly. Balíček hodil na postel, aniž by jej otevřel.

Příštích deset příjemných minut strávil nahý pod proudem vody horké tak, jak jen snesl, pak se namydlil a spláchl ze sebe nahromaděnou špínu a pot. Opatrně si ohmatal žebra a hrudní svaly, aby zjistil přesný rozsah zranění, která mu Chán způsobil. Cítil bolest v pravém rameni, a tak ho dalších deset minut opatrně protahoval a rozhýbával. Když se na letišti chytil za příčku žebříku tankovací cisterny, téměř si ho vykloubil, a proto ho teď bolelo jako čert. Měl podezření, že si potrhal nějaké vazy, ale nemohl s tím dělat nic jiného než dotyčné místo zbytečně nepřetěžovat.

Proceduru zakončil tříminutovkou pod úplně ledovou vodou, pak vyšel ze sprchy a utřel se. Zabalený do luxusního županu se posadil na pelest a otevřel balíček. Uvnitř byla zbraň s dostatečným množstvím nábojů. Alexi, zeptal se v duchu už poněkolikáté, do čeho jsi se to proboha namočil?

Dlouho jen tak seděl a zíral na zbraň. Něco ho na ní děsilo, jako by z hlavně čišela jakási zlověstná tma. Vtom si však uvědomil, že ta temnota prýští z hlubin jeho vlastního podvědomí. Došlo mu, že realita není vůbec taková, jak si ji představoval v obchodním centru Mammut. Není přehledná a racionální jako matematická rovnice. Skutečný svět je chaotický. Racionalita je pouze systémem, který se lidé snaží vnést do nahodilých událostí, aby jim připadaly logické. S ohromením si uvědomil, že jeho předchozí výbuch vzteku nepatřil hotelovému manažerovi, ale Chánovi. Chán ho pronásledoval, uhranul a nakonec obelhal. Jak rád by jeho obličej zadupal do země a nenávratně jej vymazal z paměti.

Pohled na Chánova Buddhu mu přivolal vzpomínku na čtyřletého Joshuu. Na Saigon se snášel soumrak, nebe se zbarvilo odstíny žluté, zlaté a světle zelené. David Webb právě přišel z práce a Joshua k němu vyběhl z domu u řeky. Webb ho zvedl do náruče, zatočil s ním dokola a dal mu pusu na obě tváře, ale chlapec se přitom odtáhl. Neměl rád, když ho otec líbal.

Pak Bourne uviděl svého syna ležet večer v posteli. Zvenčí se ozývali cvrčkové a rosničky a na vzdálenější stěně místnosti se mihotala světla lodí plujících kolem. Joshua poslouchal pohádku, kterou mu Webb četl. V sobotu ráno si pak házel s Joshuou baseballovým míčkem, který mu přivezl až z Ameriky. Slunce ozářilo synovu nevinnou tvář, až celá svítila.

Bourne zamžikal a k vlastní nelibosti uviděl malého Buddhu visícího na Chánově krku. Vyskočil a s hrdelním výkřikem čirého zoufalství srazil ze stolu lampu, blok i křišťálový popelník. Začal se tlouct pěstmi do hlavy. Zoufale zasténal, padl na kolena a kýval se ze strany na stranu. Probralo ho až drnčení telefonu.

Rázně zaplašil tíživé představy. Telefon dál vyzváněl a Bourne si chvíli pohrával s myšlenkou, že ho nezvedne. Ale pak hovor přijal. „Tady János Vadas,“ pošeptal mu do ucha hlas ochraptělý kouřením. „Matyášův kostel. Půlnoc, na minutu přesně.“ Linka oněměla dřív, než Bourne stačil něco říct.

Když se Chán dozvěděl o Bourneově smrti, měl pocit, jako by ho někdo obrátil naruby a na okamžik vystavil veškeré jeho nervy sžíravému vzduchu. Hřbetem ruky se dotkl čela, spaloval ho strašlivý žár.

Byl na letišti Orly a promluvil si s agenty francouzské tajné služby. Vyloudit od nich informace bylo až směšně snadné. Vydával se za novináře deníku Le Monde, jehož doklady si za nehorázně vysokou cenu opatřil od své pařížské spojky. Na penězích mu nezáleželo, měl jich víc, než by dokázal utratit, ale z věčného čekání už byl hodně nesvůj. Když se minuty protáhly v hodiny a odpoledne přešlo v podvečer, jeho proslulá trpělivost se ocitla v troskách. V okamžiku, kdy poprvé spatřil Davida Webba – Jasona Bournea -, se čas rozběhl opačným směrem a minulost se stala přítomností. Zaťal ruce v pěst, srdce mu bušilo ve spáncích. Od chvíle, kdy narazil na Bournea, se mu neustále vracel pocit, že se zblázní. Úplně nejhůř mu bylo, když seděl na lavičce ve starém městě v Alexandrii a bavil se s ním, jako by se nechumelilo. Jako by minulost byla abstraktním a bezvýznamným pojmem, který patřil do života někoho docela jiného, kdo se Chánovi jen zdál. Chvíle, o které celá léta snil, ho zasáhla silou blesku a obnažila snad všechna nervová zakončení v jeho těle. Veškeré emoce, které se tak dlouho snažil ovládnout a potlačit, s velkým halasem vyplouvaly na povrch a trýznily ho. A teď přišla ta šokující zvěst. Prázdnota, kterou v sobě cítil, by správně měla zmizet, ale to se nestalo. Naopak se ještě rozšířila a prohloubila, jako by se ho chystala celého pohltit. Už tady ani minutu nevydrží.

Jednu chvíli držel v ruce zápisník a rozmlouval s tiskovým mluvčím tajné služby Quai d’Orsay a v té příští byl vržen zpátky v čase do asijské džungle, do bambusové chýše misionáře Richarda Wicka, vysokého hubeného muže se zasmušilou povahou, jenž ho vysvobodil z divočiny, když Chán utekl od vietnamského překupníka zbraní, kterého zabil. Ten muž však neměl daleko ani k smíchu a v jeho hnědých očích se zračila laskavost a pochopení. Při Chánově přeměně z divocha v dítě Kristovo byl sice Wick přísným učitelem, ale v důvěrných chvilkách při večeři a po ní mu ukazoval svou vlídnější tvář, a tak nakonec vzbudil Chánovu důvěru.

Proto se Chán jednoho večera rozhodl, že Wickovi poví o své minulosti a obnaží svou nemocnou duši. Chán se zoufale chtěl uzdravit, vydávit z útrob vřed, který neustále rostl a vypouštěl svůj hnis. Chtěl mu říct o svém vzteku na otce, jenž ho opustil. Chtěl se od něj oprostit, jelikož si v poslední době začal uvědomovat, že se stává zajatcem svých vypjatých emocí.

Toužil se s tím vším Wickovi svěřit a popsat mu, co se děje v jeho rozbouřeném nitru, nedostal k tomu však příležitost. Wicka plně zaměstnávalo šíření slova Kristova v „této zapomenuté, bezbožné pustině“. Jako správný věrozvěst pořádal kurzy studia bible, jichž se Chán musel povinně účastnit. Při této příležitosti Wick s velkou rozkoší Chána vyvolával a ten pak musel před ostatními zpaměti odříkávat celé části bible.

Chán to nesnášel, připadal si jako cvičená opice. A čím na něj byl Wick pyšnější, tím větší on prožíval pokoření. Až jednou misionář přivedl jiného mladíka. A protože ten chlapec byl běloch a sirotek po známých misionářích, Wick náhle věnoval veškerou lásku a pozornost jemu. Chán si bolestně uvědomil, že je nikdy neměl, a co hůř, nikdy mít nebude. Přesto musel dál trpně recitovat biblické pasáže, zatímco druhý hoch jen seděl a mlčky přihlížel Chánovu ponižování.

Chán se nikdy nesmířil s tím, že ho Wick takto zneužíval, a teprve v den svého útěku pochopil opravdovou hloubku Wickovy zrady. Jeho patronovi a ochránci nešlo o něj – o Chána -, ale o to, aby získal dalšího konvertitu, aby přivedl dalšího divocha do světla Boží lásky.

V té chvíli zazvonil mobilní telefon a Chán se prudce vrátil do děsivé přítomnosti. Podíval se na displej, kdo volá, pak se omluvil agentovi tajné služby a stáhl se do anonymity klokotajícího davu.

„To je ale překvapení,“ řekl do telefonu.

„Kde jste?“ Stěpan Spalko mluvil stroze, jako by měl plnou hlavu starostí.

„Na letišti v Orly. Právě jsem se od francouzských tajných dozvěděl, že David Webb je po smrti.“

„Vážně?“

„Prý narazil s motorkou do chladiče protijedoucího náklaďáku.“ Chán se na chvíli odmlčel a čekal na reakci. „Váš hlas nezní zrovna nadšeně. Copak jste to nechtěl?“

„S oslavou Webbovy smrti bych počkal, Cháne,“ pravil Spalko suše. „Od svého člověka na recepci grandhotelu Danubius tady v Budapešti jsem se právě dozvěděl, že se tu ubytoval Alexander Conklin.“

Chánovi se ohromením podlomila kolena, a tak přistoupil ke stěně a raději se opřel. „Webb?“

„Duch Alexe Conklina to asi nebude!“

Chán si ke své mrzutosti uvědomil, že ho polévá studený pot. „Ale jak můžete vědět, že je to on?“

„Ten můj člověk mi ho popsal. A viděl jsem portrét, který je v oběhu.“

Chán zaťal zuby. Věděl, že tento rozhovor nutně povede ke špatnému konci, a přesto si neodpustil výčitku. „Vy jste věděl, že David Webb je Jason Bourne. Proč jste mi to neřekl?“

„Neviděl jsem důvod,“ odtušil Spalko suverénně. „Ptal jste se na Webba a já jsem odpověděl. Nemám ve zvyku číst lidem myšlenky. Ale vaší iniciativě tleskám.“

Chána sevřela tak silná křeč nenávisti, že sebou škubl. Zachoval však klidný tón. „Když se Bourne dostal až do Budapešti, jak dlouho asi potrvá, než vás vypátrá?“

„Podnikl jsem kroky, aby se to nestalo,“ odpověděl Spalko „Ale něco mi říká, že kdybyste toho zmetka zabil, jak jste měl, ušetřil bych si spoustu problémů.“

Chán nemohl důvěřovat muži, který mu lhal a využíval ho jako nástroj. Pocítil další bolestné bodnutí vzteku. Spalko po něm chtěl, aby Bournea zabil, ale proč? Než dokončí akt své pomsty, musí to zjistit. Když konečně promluvil, maska jeho chladného sebeovládání trochu popraskala a hlas nabral zřetelně ostrý tón „Bez obav, Bournea zabiju,“ zavrčel. „Ale čas a podmínky určím já, a ne vy.“

Dobročinné organizaci Humanistas s. r. o. patřily na budapešťském letišti Ferihégy tři hangáry. V jednom z nich stál kamion otočený zadní částí k malému letadlu, na jehož oblém stříbrném trupu zářil znak Humanistas: ruka třímající zelený kříž. Muži v kombinézách nakládali na palubu poslední bedny se zbraněmi a Hasan Arsenov si odškrtával položky ze seznamu. Když se odebral promluvit si s jedním z dělníků, Stěpan Spalko se obrátil k Zině a lehkým tónem prohodil. „Za pár hodin odlétám na Krétu. Chci, abyste jela se mnou.“

Zina vykulila oči překvapením. „Šejku, ale podle plánu se mám vrátit s Hasanem do Čečenska a dohlédnout na poslední přípravy akce.“

Spalko z ní nespouštěl oči. „Arsenov to jistě zvládne sám. Dokonce bych řekl, že mu prospěje, když… když ho nebudete rozptylovat.“

Zina zmrazená jeho pohledem rozevřela rty.

„Chci, aby bylo mezi námi jasno, Zino.“ Spalko viděl, že se k nim Arsenov vrací. „Tohle není rozkaz. Rozhodnutí je čistě na vás.“

Navzdory naléhavosti té chvíle mluvil pomalu a zřetelně, což však jen podtrhovalo váhu jeho slov. Nabízel jí příležitost. Netušila jakou, ale bylo jasné, že se ocitla v přelomovém okamžiku života. Ať si vybere jakkoli, nebude cesty zpět. To zřetelně vyplynulo ze Spalkovy řeči. Rozhodnutí sice bylo na ní, ale kdyby řekla ne, znamenalo by to tak či onak její konec. Ona však neměla v úmyslu odmítnout.

„Na Krétu jsem se chtěla vždycky podívat,“ zašeptala dřív, než k nim Arsenov stačil dojít.

Spalko pokýval hlavou a obrátil se na vůdce čečenských teroristů. „Všechno sedí?“

Arsenov vzhlédl od desky s papíry. „Jak jinak, Šejku.“ Podíval se na hodinky. „Za hodinu se Zinou odlétáme.“

„Změna plánu, Zina bude doprovázet zbraně,“ řekl Spalko jakoby nic. „Zásilka putuje na mou rybářskou loď u Faerských ostrovů. Chci, aby jeden z vás dohlédl na její předání a poslední část cesty směr Island. Vy jste potřeba u své jednotky.“ Usmál se. „Určitě můžete Zinu pár dní postrádat.“Arsenov se zamračil. Pohlédl na partnerku, která záměrně nasadila neutrální výraz, a pak přikývl. „Dobře, Šejku, jak si přejete.“

Zině přišlo zajímavé, že mu Šejk po pravdě neřekl, jaké s ní úmysly. Stala se součástí malého spiknutí, což ji naplňovalo vzrušením a také nervózním očekáváním. Při pohledu na Hasanův výraz se jí na chvilku sevřelo srdce, ale pak si vzpomněla na tajemství, které ji čeká, a na Šejkův medový hlas: „Odlétám na Krétu. Chci, abyste jela se mnou.“

Spalko stojící vedle Ziny napřáhl ruku a Arsenov mu stiskl předloktí, jak to dělají správní bojovníci. „La illaha ill Alláh.“

„La illaha ill Alláh,“ odvětil Arsenov a uklonil se.

„Venku čeká limuzína, která vás odveze k odletové hale. Na shledanou v Reykjavíku, příteli.“ Spalko se odvrátil, vykročil k pilotovi a prohodil s ním pár slov, aby se Zina mohla rozloučit se svým současným milencem.

Chánem zmítaly dosud nepoznané pocity. Ani po čtyřiceti minutách čekání na letadlo do Budapešti se nevzpamatoval ze šoku z toho, že Jason Bourne stále žije. Seděl s lokty na kolenou a tvářemi v dlaních a snažil se porozumět světu, což mu však zoufale nešlo. Jako člověk, jehož přítomnost byla dokonale prostoupena minulostí, nedokázal nalézt klíč, který by dal věcem nějakou logiku. Minulost se utápěla v mlhovinách a jeho paměť připomínala děvku, která byla po vůli jeho podvědomí, překrucovala fakta, zveličovala některé události nebo je úplně vynechávala, a to všechno ve službách hnisavého vředu, který se v něm rozrůstal.

Emoce, jež s ním cloumaly, však byly ještě ničivější. Přivádělo ho k šílenství, že mu o přežití Jasona Bournea musel říct zrovna Stěpan Spalko. Proč mu jeho obvykle spolehlivé instinkty neporadily, aby si zprávu o jeho smrti důkladně ověřil? Narazil by agent Bourneova kalibru do protijedoucího náklaďáku? A kde bylo tělo? Provedla policie řádnou identifikaci? Řekli mu, že exploze a následný požár skoro všechno zničily, a prohledávání zbytků proto může trvat ještě hodiny, ne-li celé dny, a ani pak pravděpodobně nebude možné potvrdit totožnost oběti. Mělo mu to být podezřelé. Sám by přece použil podobný trik – jako před třemi lety, když mu hořela půda pod nohama v singapurských docích.

Ještě jedna otázka mu však neodbytně vrtala hlavou, a třebaže se ji snažil zaplašit, nedala se. Co přesně pocítil ve chvíli, kdy se dozvěděl, že Jason Bourne žije? Radost? Strach? Vztek? Zoufalství? Nebo snad směsici toho všeho – odporný kaleidoskop, jehož obrázky se proměňovaly stejně rychle jako jeho pocity?

Z reproduktorů uslyšel výzvu pro cestující na lince do Budapešti a jako v mrákotách se zařadil do fronty.

Když Spalko procházel kolem dveří kliniky Eurocentrum Bio v ulici Hattyu číslo 75, byl pohroužený do myšlenek. Vypadalo to, že Chán bude dělat problémy. Jistě, měl své nepopiratelné přednosti a při likvidaci určených cílů byl zcela bezkonkurenční, ale ani tento vzácný talent nepřevážil nebezpečí, které z něj nyní Spalko cítil. Právě tato otázka ho trápila od chvíle, kdy se Chánovi napoprvé nepodařilo Bournea zabít. Na té situaci mu bylo něco podezřelého. Uvízlo mu to v krku jako rybí kost, kterou se marně snažil vykašlat nebo spolknout. Po posledním rozhovoru si naléhavě uvědomil, že se musí svého bývalého nájemného vraha bezodkladně zbavit. Nemohl si dovolit, aby někdo ohrozil jeho nadcházející operaci v Reykjavíku. Bourne nebo Chán, na tom teď nezáleželo. Oba byli stejně nebezpeční.

Vstoupil do kavárny sídlící kousek za ošklivě modernistickou stavbou kliniky. Usmál se do prázdné tváře muže, který k němu vzhlédl.

„Omlouvám se,“ řekl a posadil se ke stolu.

Doktor Peter Sido s klidem zvedl ruku. „Nic se neděje, Stěpane. Vím, kolik máte práce.“

„Ne zas tolik, abych nemohl najít doktora Schiffera.“

„Díkybohu za to!“ Sido si nabral do kávy šlehačku a zavrtěl hlavou. „Upřímně řečeno, Stěpane, vůbec nevím, co bych si bez vás i vašich kontaktů počal. Když jsem zjistil, že Felix zmizel, začal jsem ztrácet hlavu.“

„Nedělejte si starosti. Každým dnem ho vypátráme. Můžete mi věřit.“

„Já vím, já vím.“ Sido byl ve všech ohledech tuctový člověk. Měl střední postavu, oči barvy bláta zvětšené skly brýlí s ocelovými obroučkami a krátké hnědé vlasy, které mu ležely na hlavě bez ladu a skladu, jako by se nikdy nečesal. Na sobě měl hnědý tvídový oblek se vzorkem rybí kosti, u manžet lehce otřepený, bílou košili a černohnědou vázanku, která už před dobrými deseti lety vyšla z módy. Vypadal jako obchodní zástupce nebo zaměstnanec pohřebního ústavu, ale to bylo jen zdání, protože jeho všední zevnějšek ukrýval nevšedního ducha.

„Zajímalo by mě,“ pokračoval Spalko, „jestli pro mě máte tu věc.“

Sido tu otázku zjevně očekával, jelikož okamžitě přikývl. „Všechno je namíchané a připravené, stačí jen říct.“

„Máte to s sebou?“

„Jen vzorek. Zbytek je bezpečně pod zámkem v chladírně kliniky. A toho vzorku se bát nemusíte, je v přepravní schránce, kterou jsem sám vyrobil. Produkt je extrémně citlivý. Až do chvíle použití se musí uchovávat v teplotě minus třicet dva stupně. Skříňka, kterou jsem sestrojil, má vlastní chladicí jednotku, která vydrží osmačtyřicet hodin.“ Sáhl pod stůl a vytáhl menší kovovou krabici velkou asi jako dvě knížky položené na sobě. „Bude to stačit?“

„Myslím, že ano, děkuji.“ Spalko si vzal schránku. Byla těžší, než vypadala, nepochybně kvůli chladicímu zařízení. „Je to v ampulce, jak jsem chtěl?“

„Samozřejmě.“ Sido vzdychl. „Pořád ale nechápu, proč potřebujete tak smrtící patogen.“

Spalko si ho chvíli měřil. Vytáhl cigaretu a zapálil si. Věděl, ž kdyby přišel s vysvětlením příliš rychle, pokazil by tím dojem a ten hrál u Sida hlavní roli. Pan doktor se sice dokonale vyzná ve vzdušných patogenech, ale na lidi už takový čich neměl, čímž se neodlišoval od většiny ostatních vědců s nosy ponořeným v kádinkách. Sidova naivita však dokonale vyhovovala Spalkovým záměrům. Chtěl najít svého přítele, na ničem jiném mu tolik nezáleželo, a proto ho ani Spalkovo vysvětlení ve skutečnosti příliš nezajímalo, jen potřeboval upokojit své svědomí, nic víc.

Spalko konečně promluvil. „Jak jsem řekl, oslovila mě speciální americko-britská jednotka pro boj s terorismem.“

„Budou příští týden na tom jednání?“

„Samozřejmě,“ zalhal Spalko. Žádná podobná jednotka pochopitelně neexistovala, prachsprostě si ji vymyslel. „Každopádně se chystají na významný posun v boji proti bioterorismu, při kterém se, jak sám nejlíp víte, používají smrtící vzdušné patogeny a chemické látky. Potřebují to otestovat, proto přišli za mnou a já vám nabídl dohodu. Najdu vám doktora Schiffera a vy mi oplátkou dodáte látku, kterou ta zvláštní jednotka potřebuje.“

„Ano, to všechno vím. Vysvětloval jste…“ Sidovi se zlomil hlas. Nervózně si pohrával se lžičkou a bubnoval s ní do ubrousku tak dlouho, dokud ho Spalko nepožádal, aby přestal.

„Promiňte,“ zamumlal a posunul si brýle na kořen nosu. „Ale pořád nechápu, co s tou látkou budou dělat. Zmínil jste se o jakémsi testu…“

Spalko se předklonil. Nadešel klíčový okamžik, v němž muset Sida přelstít. Rozhlédl se na obě strany. Když promluvil, významně ztlumil hlas. „Velice dobře mě poslouchejte, Petere. Už teď jsem vám řekl víc, než bych měl. Jde o přísně tajnou záležitost chápete?“

Sido, jenž se rovněž naklonil dopředu, pokýval hlavou.

„Tím, že vám tohle povídám, jsem určitě porušil dohodu o mlčenlivosti, kterou jsem jim musel podepsat.“

„Panebože.“ Sido se zatvářil žalostně. „Kvůli mně riskujete.“

„S tím si nelamte hlavu. Já už se o sebe postarám,“ uklidnil ho Spalko. „Pokud to samozřejmě nikomu neřeknete.“

„To bych nikdy neudělal. Nikdy!“

Spalko se usmál. „Já vím, Petere. Věřím vám.“

„A já si toho vážím, to přece víte.“

Spalko se musel kousnout do rtu, aby se nerozesmál a mohl pokračovat v rozehrané komedii. „Nevím, v čem ten test spočívá, protože mi to neřekli,“ pronesl tak tiše, že se k němu musel Sido naklonit blíž, až se téměř dotýkali nosy. „A já se neptal.“

„To chápu.“

„Ale já věřím – a vy musíte taky – že se nám ti lidé snaží zajistit bezpečí v dnešním čím dál nejistějším světě.“ Vždycky jde nakonec o důvěru, pomyslel si Spalko v duchu. Klamaný člověk si musí myslet, že mu důvěřujete, pak ho můžete klidně oškubat a jeho ani nenapadne, že by měl podezírat právě vás. „A v jejich úsilí jim rozhodně musíme pomoct. Tak nějak jsem jim to řekl, když za mnou poprvé přišli.“

„Já bych jim řekl totéž.“ Sido si otřel pot z horního rtu. „Tohle mi můžete věřit, Stěpane.“

Observatoř amerického námořnictva na křižovatce Massachuchets Avenue a 34. ulice sloužila jako oficiální měřítko přesného času pro celé Spojené státy americké. Bylo to jedno z mála míst v zemi, kde probíhalo neustálé sledování měsíce, hvězd a planet. Největší zdejší dalekohled byl přes sto let starý a stále se používal. S jeho pomocí objevil doktor Asaph Hall v roce 1877 dva měsíce Marsu. Nikdo neví, proč jim dal jména Deimos (Úzkost) a Phobos (Strach), ale ředitel CIA zjistil, že vždy když na něj doléhala melancholie, něco ho k observatoři přitahovalo. Proto si nechal zřídit kancelář hluboko v srdci této budovy, nedaleko od Hallova teleskopu.

Právě zde ho Martin Lindros zastihl při konferenčním hovoru s Jamiem Hullem, šéfem amerického bezpečnostního oddílu v Reykjavíku.

„Feyd al-Saúd mi starosti nedělá,“ říkal Hull svým poněkud povýšeným tónem. „Arabové vědí o moderních bezpečnostních metodách houby, takže jsou rádi, že to tu řídíme.“ Zavrtěl hlavou. „Ale ten Rus, Boris Iljič Karpov, mi už leze krkem. Všechno zpochybňuje. Když řeknu bílá, on řekne černá. Ten zmetek se strašně rád hádá.“

„Chcete mi říct, že si nedokážete poradit s jedním blbým bezpečnostním analytikem z Ruska?“

„Cože?“ V Hullových modrých očích se objevil zaskočený výraz a jeho zrzavý knírek sebou škubl nahoru a dolů. „Ne, pane. Ovšemže ne.“

„Já vás totiž můžu bleskově vyměnit.“ Ředitelův hlas byl ostrý jako břitva.

„To ne, pane.“

„A věřte mi, že to taky udělám. Nemám sakra náladu na…“

„To nebude nutné. Já Karpova zvládnu.“

„To bych vám doporučoval.“ Lindros zaslechl v hlase staré harcovníka náhlý stín únavy a bál se, aby ho Jamie na dálku také nezachytil. „Potřebujeme spolehlivou ostrahu před prezidentovou návštěvou, během ní i po ní. Mluvím dost jasně?“

„Ano, pane.“

„Předpokládám, že po Jasonovi Bourneovi není ani památky.“¨

„Bohužel ne, pane. Věřte mi, že jsme ve stavu nejvyšší pohotovosti.“

Lindros věděl, že ředitel CIA dostal v danou chvíli všechny dostupné informace, a tak si odkašlal.

„Jamie, mám tady další jednání,“ řekl ředitel, aniž by se otočil. „Ozvu se zítra.“ Vypnul přístroj, sepjal ruce a zadíval se na velkou barevnou fotografii planety Mars a jejích dvou neobyvatelných měsíců.

Lindros shodil ze zad plášť do deště, přišel blíž a posadil vedle šéfa. Místnost, kterou si ředitel CIA vybral jako kancelář, byla malá, zakrámovaná a přetopená. Na jedné stěně visel prezidentův portrét. Naproti bylo jediné okno s výhledem na ztepilé borovice, jež se koupaly v nemilosrdné záři ostrých reflektorů. „Dobrá zpráva z Paříže,“ oznámil Lindros. „Jason Bourne je mrtvý.“

Ředitel CIA zvedl hlavu a jeho ochablé rysy poněkud ožily. „Dostali ho? Jak? Doufám, že ten hajzl zemřel ve strašlivých bolestech.“

„Dá se to předpokládat, pane. Zahynul při bouračce na dálnici A1 severovýchodně od Paříže. Jeho motocykl vrazil čelně do kamionu. Jeden z francouzských agentů to viděl na vlastní oči.“

„Panebože,“ vydechl ředitel CIA. „Zbyl z něj jen mastný flek.“ Jeho obočí se svraštilo. „Je to stoprocentní?“

„Dokud nedostaneme potvrzenou identifikaci, vždycky je prostor pro pochybnosti,“ řekl Lindros. „Poslali jsme jim Bourneovy zubařské záznamy i vzorek DNA, ale podle francouzských úřadů nastala strašná exploze, při které vznikl takový žár, že se možná roztavily i kosti. Prozkoumat místo nehody každopádně potrvá pár dní. Jakmile něco zjistí, ozvou se mi.“

Šéf CIA pokýval hlavou.

„A Jacques Robbinet je živý a zdravý,“ dodal Lindros.

„Kdo?“

„Francouzský ministr kultury, pane. Byl to Conklinův přítel a někdejší spolupracovník. Báli jsme se, že je Bourneovým dalším cílem.“

Oba muži seděli bez pohnutí. Ředitelovy oči jako by se obrátily dovnitř. Možná přemýšlel o Alexi Conklinovi, možná přemítal nad rolí úzkosti a strachu v současném životě a v duchu obdivoval jasnozřivost doktora Hulla. K tajným službám se kdysi dal s mylnou představou, že mu to pomůže zmírnit úzkost a strach, s nimiž se snad už narodil. Práce v přítmí však přinesla přesně opačný efekt. Přesto ho nikdy nenapadlo svou profesi opustit. Nedokázal si bez ní představit život. Jeho samotná existence se odvozovala od toho, kým byl a co dělal v tajemném světě, kam oči běžných smrtelníků nedohlédly.

„Pane, omlouvám se, ale už je pozdě.“

Ředitel vzdychl. „Řekněte mi něco, co nevím, Martine.“

„Myslím, že byste měl jet domů za Madeleine,“ dodal Lindros mírně.

Ředitel si přejel rukou po tváři. Náhle na něj padla únava. „Madddy je u sestry ve Phoenixu. Čeká mě jenom prázdný barák.“

„Stejně běžte domů.“

Když Lindros vstal, ředitel CIA za ním otočil hlavu. „Martine, vy si možná myslíte, že ta věc s Bournem skončila, ale tak to bohužel není. Věřte mi.“

Lindros si už oblékl kabát, ale pak se zarazil. „Nerozumím, pane.“

„Bourne je možná po smrti, ale v posledních několika hodinách svého života se mu podařilo udělat z nás pitomce.“

„Pane…“

„Je z toho tyjátr a ten si nemůžeme dovolit. V dnešní době jsme pořád pod dohledem. A kde je dohled, tam padají nepříjemné otázky, a pokud se těm otázkám okamžitě neučiní přítrž, nevyhnutelně povedou k vážným následkům.“ V ředitelových očích se zajiskřilo. „Chybí nám jediná věc k tomu, abychom mohli tuhle smutnou epizodu zmačkat a vyhodit na smetiště dějin.“

„Jaká, pane?“

„Potřebujeme obětního beránka, Martine. Někoho, na kom to lejno ulpí, zatímco my budeme vonět jako poupátka v máji.“ Probodl svého zástupce pohledem. „Víte o někom takovém, Martine?“

Lindros pocítil hluboko v útrobách zlověstné svírání.

„No tak, Martine, poslouchám,“ řekl ředitel přísně. „Řekněte už něco.“

Lindros na něj však jen oněměle hleděl, jako by ani nedokázal pohnout čelistmi.

„Tak dočkám se konečně?“ vyštěkl šéf CIA.

„Bavíte se dobře?“

Při jedovaté poznámce podřízeného sebou ředitel uvnitř škubl. Zdaleka ne poprvé byl vděčný za to, že se jeho synové nedali na stejnou dráhu a on je nemusí držet zkrátka. Nikomu by nedovolil, aby mu přerostl přes hlavu. „Jestli ho nechcete jmenovat, já vám pomůžu. Detektiv Harris.“

„To mu nemůžeme udělat,“ pravil Lindros pevně. V hlavě mu vzkypěla zlost, jako když někdo otevře natlakovanou plechovku sodovky.

„To množné číslo sem nepatří. Byl to váš úkol, to jsem vám jasně vysvětlil už na začátku. A je proto výhradně na vás, kdo to, schytá.“

„Ale Harris neudělal nic špatně.“

Ředitel zvedl obočí. „O tom bych silně pochyboval, ale i kdyby to byla pravda, koho to zajímá?“

„Mě, pane.“

„No dobře, Martine. V tom případě očekávám, že odpovědnost za průšvihy v Alexandrii i na Washington Circle vezmete na sebe.“

Lindros sklapl ústa. „Víc možností není?“

„Žádnou další nevidím, vy snad ano? Ta čarodějnice si na mě zasedla a čeká na sebemenší záminku, aby mi to dala sežrat. Jestli mám někoho obětovat, budu mnohem radši, když to bude nějaký stárnoucí detektiv od státní policie než můj vlastní zástupce. Jestli se napíchnete na svůj vlastní meč, jaké světlo to asi vrhne na mě, Martine?“

„Kristepane,“ vybuchl Lindros zlostí, „jak jste v tomhle hadím doupěti vydržel žít tak dlouho?“

Ředitel CIA vstal a navlékl si kabát. „A kdo vám řekl, že žiju?“

Bourne dorazil ke kamenné gotické budově kostela svatého Matyáše v jedenáct čtyřicet. Následujících dvacet minut strávil průzkumem okolí. Vzduch byl svěží a studený, obloha jasná. Na obzoru se však sbírala hustá mračna a sílící vítr s sebou přinášel vlhkou vůni deště. Nějaký zvuk či pach tu a tam zažehl cosi v jeho narušené paměti. Věděl jistě, že už tu v minulosti byl, ale netušil kdy a při jaké příležitosti. V dalším záchvatu prázdnoty a marné touhy pomyslel na Alexe a Moa. Bylo to tak silné, že se mu doslova zjevili před očima.

S úšklebkem pokračoval ve svém úkolu a prohlížel celou oblast, aby měl dokonalou jistotu, že ho místo plánované schůzky nesleduje nepřítel.

S úderem půlnoci přistoupil k ohromné jižní stěně kostela, z níž stoupala osmdesátimetrová gotická věž zkrášlená kamennými ozdobami. Na nejnižším schodu stála mladá žena. Byla vysoká, štíhlá a nápadně hezká. Její dlouhé rusé vlasy hořely ve světle pouličních lamp. Nad portálem za ní se skvěl reliéf Panny Marie ze čtrnáctého století. Žena se ho zeptala na jméno.

„Alex Conklin,“ odpověděl.

„Váš pas, prosím,“ řekla s úřední přísností.

Podal jí doklady a sledoval, jak po nich přejížděla očima i bříškem palce. Měla zajímavé ruce: útlé, s dlouhými prsty a krátkými nehty. Ruce klavíristky. Nemohlo jí být víc než třicet pět.

„Jak mám vědět, že jste opravdu Alex Conklin?“ otázala se.

„Může člověk něco vědět stoprocentně?“ opáčil Bourne. „Je to věc důvěry.“

Žena si odfrkla. „Křestní jméno!“

„To snad máte v pase…“

Zpražila ho pohledem. „Myslím vaše pravé křestní jméno. To, se kterým jste se narodil.“

„Alexej,“ řekl Bourne, když si vzpomněl, že Conklin byl rusky emigrant.

Mladá žena přikývla. Měla tvář jako vytesanou z kamene, jíž vévodily velké zelené oči, které mhouřila, a široké plné rty. Vyzařovala z ní upjatost, ale současně i jakási nenápadná starosvětská smyslnost, která jako by patřila do nevinnějších staletí, kdy nevyřčené věci bývaly často důležitější než ty vyslovené. „Vítejte v Budapešti, pane Conkline. Já jsem Annaka Vadasová.“ Zvedla pěkně tvarovanou ruku a pokynula mu. „Pojďte za mnou, prosím.“

Vedla ho přes náměstí za roh. Ve zšeřelé ulici se slabě rýsovaly malé dřevěné dveře se starobylým kováním. Vytáhla drobnou baterku, z níž v příští chvíli vytryskl nečekaně silný proud světla. Z kabelky vylovila starodávný klíč, vložila jej do zámku a otočila – nejdřív na jednu stranu a pak na druhou. Mírně zatlačila do dveří a ty se hladce otevřely.

„Otec vás čeká uvnitř,“ oznámila. Vstoupili do rozlehlého interiéru kostela. Ve chvějivém paprsku svítilny Bourne viděl, že štukové stěny jsou plné barevných obrazů. Fresky zachycovaly životy maďarských svatých.

„V roce 1541 padla Buda do rukou tureckých nájezdníků a na příštích sto padesát let se kostel stal hlavní mešitou města,“ vysvětlila žena a přejela baterkou po zdech. „Turci vyklidili nábytek a nádherné fresky vybílili. Teď je ale všechno zrestaurované do podoby, v jaké to bylo ve třináctém století.“

Bourne spatřil vpředu slabé světlo. Annaka ho zavedla do severní části kostela, kde se nacházely kaple. U oltáře v té nejbližší ležely strašidelné sarkofágy maďarského krále z dvanáctého století Bély III. a jeho ženy Anny Chatillonské. Vedle řady středověkých dřevořezeb stála v šeru bývalé krypty mužská postava.

János Vadas natáhl ruku. Když se ji Bourne chystal sevřít, z temnnoty vystoupili tři zamračení muži. Bourne bleskově vytasil zbraň. Vadas se tomu jen pousmál.

„Podívejte na úderník, pane Bourne. Myslel jste si snad, že vám dal funkční zbraň?“

Bourne uviděl, že na něj Annaka míří pistolí.

„Alexej Conklin byl můj dlouholetý přítel, pane Bourne. A váš obličej je ve všech zprávách.“ Měl chladnokrevnou tvář lovce, tmavé, zachmuřené obočí, hranatou čelist a třpytivé oči. V mládí míval výrazné kouty, čas mu však ubral vlasů a teď po šedesátce mu zůstal na čele jen lesklý výběžek ve tvaru trojúhelníku. „Říká se, že jste zavraždil Alexeje a ještě jednoho člověka, doktor Panov se, tuším, jmenoval. Jen za Alexejovu smrt bych vás mohl nechat na místě zabít.“

„Byl to můj starý přítel a svým způsobem učitel.“

Vadas se zatvářil smutně a odevzdaně. Vzdychl. „A vy jste se proti němu postavil, protože stejně jako všichni ostatní prahnete po tom, co má v hlavě Felix Schiffer.“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíte.“

„Jak byste mohl?“ ucedil Vadas s velkou dávkou nedůvěry.

„Jak bych podle vás znal Alexovo pravé jméno? Alexej a Mo Panov byli mí přátelé.“

„V tom případě by jejich vražda byla aktem čirého šílenství.“

„Přesně tak.“

„Pan Hazas vás za šílence považuje,“ pravil Vadas klidně. „Vzpomínáte si na toho hotelového manažera, kterého jste málem umlátil? Ano, šílenec, tak vás nazval.“

„Takže proto jste věděl, že mi máte zavolat,“ řekl Bourne. „Možná jsem mu trochu moc zkroutil ruku, ale věděl jsem, že lže.“

„Lhal kvůli mně,“ odpověděl Vadas se stopou pýchy.

Pod bdělým dohledem Annaky a tří mužů Bourne přešel k Vadasovi a podal mu nefunkční zbraň. Ve chvíli, kdy po ní Vadas sáhl, ho Bourne otočil zády k sobě. V témže okamžiku vytasil keramickou pistoli a tvrdě ji přitiskl k Vadasovu spánku. „Opravdu jste si myslel, že bych použil neznámou zbraň bez toho, abych ji nejdřív rozebral a znovu složil?“

Natočil se k Annace a věcným tónem pokračoval: „Jestli nechcete, aby se mozek vašeho otce rozstřikl po pěti stech letech dějin, odložte zbraň. Nedívejte se na něj. Udělejte, co říkám!“

Annaka položila pistoli.

„Kopněte mi ji sem.“

Uposlechla jeho příkazu.

Žádný ze tří mužů se předtím ani nepohnul a nyní by je to už vůbec nenapadlo, Bourne je totiž po očku sledoval. Zvedl hlaveň od Vadasova spánku a pustil ho.

„Kdybych chtěl, mohl jsem vás zastřelit.“

„A já bych vás zabila,“ rozohnila se Annaka.

„Určitě byste to zkusila,“ odtušil Bourne. Zvedl keramickou pistoli a ukázal jí i Vadasovým mužům, že nemá v úmyslu ji použít. „Ale tak se k sobě chovají nepřátelé, a to my přece nejsme, nebo ano?“ Zvedl Annačinu zbraň a pažbou napřed ji podal majitelce.

Mlčky si ji vzala a namířila na něj.

„Co jste to dceru naučil, pane Vadasi? Jistě, dokázala by kvůli vám zabít, ale zdá se mi, že ukvapeně a naprosto bezdůvodně.“

Vadas vstoupil mezi Annaku a Bournea a pravou rukou sklopil její pistoli. „Už takhle mám dost nepřátel, Annako,“ řekl jí mírně.

Annaka schovala zbraň, ale z jejích blýskavých oči stále sršelo zjevné nepřátelství.

Vadas se obrátil na Bournea. „Jak jsem řekl, zavraždit Alexeje by od vás bylo šílenství, ale vy mi jako šílenec vůbec nepřipadáte.“

„Ušili na mě boudu. Hodili na mě ty vraždy, aby skutečný pachatel zůstal na svobodě.“

„Zajímavé. Pročpak?“

„Jsem tady, abych to zjistil.“

Vadas probodl Bournea pohledem. Pak se rozhlédl kolem sebe a zvedl ruce. „Víte, kdyby Alexej žil, setkal bych se s ním pravě tady. Tohle je velice významné místo. Počátkem čtrnáctého století zde stával první farní kostel v Budě. Obří varhany, které můžete vidět nahoře na balkoně, hrály králi Matyášovi při dvou svatbách. Poslední dva maďarští králové, František Josef I. a Karel IV., byli korunováni právě na tomto místě. Ano, kráčely tudy dějiny a my s Alexejem jsme chtěli dějiny změnit.“

„S pomocí doktora Felixe Schiffera, že?“ pobídl ho Bourne

Vadas neměl čas odpověděl. V té chvíli se totiž sálem rozlehla rána, Vadas rozpřáhl ruce a odlétl dozadu. Z otvoru po výstřelu v čele mu vytryskla krev. Bourne chytil Annaku a vrhl se s ní na kamennou dlažbu. Vadasovi muži se otočili a rozprchli se do úkrytů, přičemž se snažili opětovat palbu. Jeden z nich dostal téměř okamžitě zásah a zemřel ještě dřív, než se zhroutil na mramorovou podlahu. Druhý doběhl k okraji lavičky, a když za ni chtěl skočit, do zad se mu zaryla kulka. Prohnul se jako luk a zbraň mu vypadla z ruky.

Bourne odvrátil oči od třetího prchajícího muže k Vadasovi, který ležel na zádech ve stále větší louži krve. Nehýbal se a hrudník se mu nevzdouval. Nedýchal. Další výstřely vrátily Bourneovu pozornost k Vadasovu třetímu ochránci, který se právě vztyčoval z podřepu a spustil palbu vzhůru k velkým varhanám katedrály. Náhle cukl hlavou dozadu a rozhodil ruce; na prsou se mu objevilo krvavé kolečko, které se rychle rozšiřovalo. Chtěl si smrtelnou ránu sevřít, ale oči už se mu obracely v sloup.

Bourne vzhlédl do šera balkonu, kde se mihl jakýsi stín a vystřelil. Kostelem se rozlétla sprška kamenných úlomků. Pak Bourne popadl Annačinu baterku, přejel paprskem přes balkon a rozběhl se k točitému schodišti vedoucímu nahoru. Annaka, která konečně získala volnost a mohla se zorientovat v nastalém zmatku, uviděla otce a vykřikla.

„Zpátky!“ zařval Bourne. „Jste v nebezpečí!“

Annaka na něj nedbala a rozběhla se k otci.

Bourne ji kryl palbou mířící do stinného balkonu, ale nepřekvapilo ho, že nepřicházela žádná odezva. Odstřelovač dosáhl svého cíle. S největší pravděpodobností už byl na útěku.

Bourne nesměl ztrácet čas, a tak okamžitě vyběhl po schodech na balkon. Zahlédl prázdnou nábojnici a pokračoval dál. Balkon vypadal opuštěně. Podlaha byla dlážděná kameny a stěnu za varhanami tvořil ozdobně vyřezávaný dřevěný obklad. Bourne nahlédl za varhany, ale prostor byl prázdný. Zkontroloval podlahu kolem nástroje, pak i dřevěnou zeď. Mezírka vedle jedné z desek vypadala trochu jinak než ostatní, na jedné straně byla o několik milimetrů širší, jako by…

Bourne přejel kolem panelu konečky prstů a zjistil, že je to v skutečnosti úzký průchod. Protáhl se dovnitř a ocitl se pod strmým točitým schodištěm. S vytasenou pistolí vystoupal po schodech, které končily u dalších dveří. Když do nich strčil, uvědomil si, že vedou na střechu kostela. Ve chvíli, kdy vykoukl ven, třeskl výstřel. Stáhl se zpátky, ale ještě předtím stačil zahlédnout postavu balancující na krkolomně strmé střeše, jejíž tašky v počínajícím dešti zrádně klouzaly. Mělo to svou pozitivní stránku: zabiják měl dost starostí s udržováním rovnováhy, než aby riskoval další výstřel na Bournea.

Bourne okamžitě pochopil, že podrážky jeho nových bot by se příliš smekaly, a tak si je zul a hodil dolů přes ochrannou zídku. Pak vyrazil po střeše po čtyřech jako krab. V závratné třicetimetrové hloubce se lesklo náměstí ozářené historickými pouličním lampami. Bourne se vydal za střelcem a cestou se přidržoval prsty na rukou i nohou. Kdesi v koutku mysli mu klíčilo podezření, že tím pronásledovaným člověkem je Chán, ale jak by mohl přijet do Budapešti dřív než on a proč by zastřelil Vadase, a ne jeho?

Zvedl hlavu a všiml si, že postava směřuje k jižní věži. Bourne se za ní zoufale škrábal, nechtěl ji nechat prchnout. Tašky byly staré a drolivé. Jedna se mu rozpůlila v ruce, takže na šikmé mokré ploše povážlivě zakolísal. Po chvíli však nalezl ztracenou rovnováhu, odhodil tašku a ta se rozbila o plochou střechu kapličky asi o tři metry níž.

Horečně uvažoval. Věděl, že nejhorší chvíle přijde, až střelec dosáhne bezpečného útočiště za věží. Pokud Bourne zůstane na ráně uprostřed střechy, střelec ho snadno zaměří. Déšť zesílil, což ještě víc znesnadňovalo postup i orientaci. Patnáct metrů vzdálená jižní věž byla v postatě jen obrysem v mlze.

Bourne se nacházel ve třech čtvrtinách cesty k věži, když cosi zaslechl – cinknutí kovu o kámen – a přilehl k taškám. Voda ho obtékala a kolem ucha mu prosvištěla kulka, která vzápětí roztříštila tašky u jeho pravého kolena. Bourne se pustil, sklouzl po strmém svahu a přepadl přes okraj.

V pádu se instinktivně uvolnil, a když narazil ramenem do střechy kapličky dole, stočil se do klubíčka a převaloval se po ploše, aby co nejvíc ztlumil energii pádu. Zarazil se o okno z barevného skla, kde byl mimo dostřel nepřítele.

Když vzhlédl, uvědomil si, že není příliš daleko od věže. Přímo před ním se tyčila menší vížka, jejíž štěrbinové okno se doslova nabízelo. Jelikož šlo o středověkou stavbu, nebylo zasklené. Nasoukal se dovnitř a vystoupal na vrchol, odkud vedla úzká kamenná lávka přímo k jižní věži.

Bourne nemohl vědět, zda ho střelec při přecházení uvidí. Zhluboka se nadechl, vyrazil ze dveří a rozběhl se po úzké kamenné stezce. Zaznamenal před sebou jakýsi pohyb, a tak padl k zemi a převalil se právě ve chvíli, kdy zařinčela střela. V jediném plavném pohybu znovu vstal, vyrazil kupředu, a než střelec stačil znovu vypálit, odrazil se a vrhl se střemhlav do otevřeného okna věže.

Zatímco se škrábal vzhůru po točitém schodišti, třeskly další výstřely a kolem něj se rozlétly kamenné střepiny. Nad sebou uslyšel kovové cvaknutí, které mu napovědělo, že protivníkovi došly náboje. Bral schody po třech, aby vytěžil ze své dočasné výhody co nejvíc. Zaslechl další břinknutí a po kamenných schodech se skutálela prázdná nábojnice. Hluboko se přikrčil, aby tvořil co nejmenší terč, a pokračoval ve výstupu. Žádné další střely se neozývaly, což zvyšovalo pravděpodobnost, že střelce dožene.

Jenže pravděpodobnost nestačila, potřeboval mít jistotu. Namířil Annačinou baterku vzhůru a posvítil si na schodiště. Kousek nad sebou uviděl letmý stín, který zase okamžitě zmizel. To mu dodalo novou motivaci. Vypnul svítilnu dřív, než střelec mohl zaměřit jeho pozici.

Nacházeli se už u vrcholu věže, zhruba osmdesát metrů nad zemí. Střelec se neměl kam vrtnout. Aby unikl z pasti, musel by Bournea zabít. Ocitl se v zoufalé situaci a o to byl nebezpečnější., možná však i zbrklejší. To druhé mohlo znamenat Bourneovu výhodu.

Nahoře před sebou uviděl nejvyšší patro věže, kruhový prostor obklopený vysokými oblouky, jež vpouštěly dovnitř déšť i vítr. Prudce se zastavil. Kdyby pokračoval, zřejmě by ho přivítala sprška střel. Tady však zůstat nemohl. Vzal baterku, položil ji na schod nad sebou, pak si lehl a se skloněnou hlavou se co nejvíc natáhl a svítilnu zapnul.

Následné krupobití střel bylo ohlušující. Zatímco hluk doslova otřásal celou věží, Bourne se vrhl do zbývajících schodů. Vsadil na to, že střelec ze zoufalství vyprázdní celý zásobník, aby Bournea konečně zlikvidoval.

V mlhovině kamenného prachu Bourne nabral střelce jako býk a přirazil ho k jednomu z kamenných oblouků. Muž udeřil Bournea obouruč do zad a srazil ho na kolena. Bourne sklonil hlavu a odhalil šíji, což byl pro nepřítele lákavý cíl, který si nemohl nechat ujít. Jak se ho však chystal seknout do krku, Bourne náhle uhnul, chytil klesající ruku a s využitím jeho vlastní setrvačnosti strhl muže na zem. Když padal, Bourne ho ještě udeřil do ledviny.

Střelec však spojil kotníky za Bournem, podrazil mu nohy a pak na něj skočil. V záři baterky přerušované oblaky prachu sváděli nelítostný boxerský souboj. V jednom záblesku Bourne spatřil střelcovu podlouhlou ostře řezanou tvář, blonďaté vlasy a světlé oči. Na chvíli se zarazil. Čekal totiž, že střelcem bude Chán.

Bourne toho chlapa nechtěl zabít, ale vyzpovídat. Chtěl zjistit, co je zač, kdo ho poslal a proč musel Vadas zemřít. Avšak muž bojoval s nevídanou vervou a houževnatostí, a když Bourneovi zasadil ránu do pravého ramene, ochromil mu celou ruku. Než Bourne stačil změnit postoj a krýt se, chlap na něj opět zaútočil. Třemi dobře mířenými ranami ho srazil jedním z oblouků na nízkou kamennou zídku a pozvedl prázdnou zbraň obrácenou pažbou dopředu jako kyj.

Bourne zatřásl hlavou, aby se zbavil kruté bolesti v pravém boku. Střelec už byl skoro u něj a těžká zbraň v jeho pravé ruce se zaleskla ve světle z náměstí. Na tváři měl vražedný výraz a cenil zuby jako vzteklý pes. Pažba v jeho ruce opsala zlověstný oblouk dolů s jasným záměrem rozbít Bourneovi lebku, ten však na poslední chvíli uhnul stranou, střelec máchl do prázdna a přepadl přes zídku.

Bourne okamžitě sáhl dolů a pokusil se protivníka zachytit, ale jeho kůže byla v dešti olejově slizká a střelcovy prsty mu vyklouzly ze sevření. Muž se s výkřikem zřítil na dlažbu hluboko pod nimi.

14

S příchodem večera Chán dorazil do Budapešti. Na letišti nasedl do taxíku a nechal se zavézt do hotelu Danubius, kde se představil jako Heng Raffarin, zpravodaj francouzského deníku Le Monde, jehož identitu použil už v Paříži. Takto prošel i pasovou kontrolou, ale měl u sebe i jiné falešné doklady, které jej prohlašovaly za zástupce inspektora Interpolu.

„Přiletěl jsem z Paříže udělat rozhovor s panem Conklinem, oznámil uštvaným tónem na recepci. „Dneska má snad všechno zpoždění! Přijel jsem hrozně pozdě. Mohl byste, prosím, sdělit panu Conklinovi, že už jsem dorazil? Oba máme dost nabitý program.“

Jak Chán předvídal, recepční se automaticky podíval za sebe do přihrádek se zlatě vyznačenými čísly pokojů. „Pan Conklin není v tuto chvíli ve svém apartmá. Chcete mu nechat vzkaz?“

„Nic jiného mi asi nezbude. Ráno moudřejší večera.“ Chán předstíral, že píše vzkaz pro „pana Conklina“, pak jej zalepil a podal recepčnímu. Vzal si klíč, otočil se, ale koutkem oka přitom sledoval, jak recepční strčil obálku do přihrádky s cedulkou ATELIÉR č. 3. Poté spokojeně vyjel výtahem ke svému pokoji, který ležel v patře pod střešními apartmány.

Umyl se, vytáhl z malé tašky několik nástrojů, vyšel z pokoje a zamířil po schodech o patro výš. Velice dlouho stál v chodbě, poslouchal a vnímal drobné zvuky typické pro každou budovu. Byl nehybný jako kámen a čekal na něco – hluk, vibraci či pocit – co mu napoví, zda má pokračovat, nebo se stáhnout.

Nic nepatřičného však nezachytil, a tak opatrně vykročil kupředu a důkladně zkoumal chodbu, jestli je opravdu bezpečná. Konečně stanul před leštěnými dvoukřídlými dveřmi ATELIÉRU č. 3. Vytáhl paklíč a vložil ho do zámku. O chvíli později se dveře otevřely.

Zase chvíli setrval na prahu a nasával atmosféru pokoje. Instinkt mu napovídal, že tam nikdo není. Lehce se zachvěl nevyspáním a vzedmutou vlnou emocí. Nechtěl padnout do léčky, a proto se pozorně rozhlížel kolem. Kromě zbytků balíčku zhruba o velikosti krabice od bot nebylo v apartmá skoro nic, co by naznačovalo, že v něm někdo bydlí. V posteli ještě nikdo nespal, alespoň to tak vypadalo. Kde teď asi Bourne je? uvažoval Chán.

Nakonec se vrátil myšlenkami zpět do hotelu, přešel do koupelny a rozsvítil. Uviděl umělohmotný hřeben, kartáček na zuby, pastu a lahvičku ústní vody, které hotel poskytoval svým hostům spolu s mýdlem, šamponem a krémem na ruce. Odšrouboval víčko zubní pasty, vytlačil trochu do umyvadla a spláchl vodou. Pak vytáhl kancelářskou sponku a malou stříbrnou krabičku obsahující dvě kapsle s rychle rozpustnou želatinou. Jedna byla bílá, druhá černá.

„Jeden prášek ti rozbuší srdce, druhý ti ho zpomalí, a ten, který ti dává táta, to snad všechno napraví,“ zabroukal si melodii písničky „Bílý králík“, když vyndával z lůžka bílou kapsli.

Už se ji chystal vložit do otevřené tuby se zubní pastou a koncem sponky zatlačit dolů, ale náhle se zarazil. Napočítal do deseti, pak zašrouboval víčko a opatrně vrátil tubu přesně tam, kde ji našel.

Chvíli jen zmateně stál a zíral na dvě kapsle, které sám připravil během čekání na letadlo z Paříže. Tehdy si byl jistý, co chce udělat – černá kapsle obsahovala dávku hadího jedu, která by ochromila Bourneovo tělo, ale nikoli mysl. Bourne věděl o Spalkových plánech víc než on. Určitě, vždyť pronikl až ke Spalkově domovské základně. Chán z něj chtěl nejdřív dostat informace a teprve pak ho zabít. Tak si to alespoň v duchu říkal.

Nemohl však už dál popírat, že jeho mysl, tak dlouho zmítaná barvitými představami pomsty, se v poslední době otvírala i jiným možnostem. Snažil se proti nim sice bojovat, ale nedaly se umlčet. Ba co hůř: čím víc je zaháněl, tím tvrdošíjněji přetrvávaly.

Připadal si jako hlupák. Stál v pokoji svého úhlavního nepřítele a nedokázal pokračovat v plánu, který tak pečlivě připravil. Místo toho si v mysli znovu přehrával výraz, který se objevil na Bourneově tváři, když na jeho krku spatřil vyřezávaného kamenného Buddhu. Chán tu drobnou sošku nyní sevřel a z jejího oblého tvaru a nezvyklé váhy jako vždy načerpal jistý klid a úlevu. Co se to s ním děje?

Znechuceně zavrčel, otočil se na podpatku a vykradl se z apartmá. Cestou do svého pokoje vytáhl mobilní telefon a navolil místní číslo. Po dvou vyzváněcích tónech se dočkal odpovědi.

„Prosím?“ ozval se Ethan Hearn.

„Jak to jde?“ zeptal se Chán.

„Docela si to užívám.“

„Přesně jak jsem předpokládal.“

„Kde jste?“ zeptal se nový rozvojový pracovník společnosti Humanistas.

„V Budapešti.“

„To je překvapení,“ řekl Hearn. „Já myslel, že máte nějakou zakázku ve východní Africe.“

„Odmítl jsem ji,“ vysvětlil mu Chán. Mezitím dorazil do vstupní haly a mířil k hlavním dveřím. „Dal jsem si na chvíli pauzu.“

„Muselo vás sem přivést něco důležitého.“

„Vlastně ano – váš šéf. Co jste od něj zjistil?“

„Nic konkrétního, ale něco určitě chystá a je to asi velká věc.“

„Proč myslíte?“ otázal se Chán.

„Za prvé si sem pozval dva Čečence,“ odpověděl Hearn. „Zdánlivě by na tom nebylo nic zvláštního, protože v Čečensku máme důležitý program. Ale ve skutečnosti to zvláštní bylo a hodně, protože i když vypadali jako Evropané – muž neměl vousy a žena šátek na hlavě – poznal jsem je, tedy aspoň jeho. Hasan Arsenov, vůdce čečenských povstalců.“

„Povídejte dál,“ vyzval ho Chán a v duchu si pomyslel, že mu| ten špion dává víc informací, než za kolik mu platí.

„A předevčírem večer mě požádal, abych šel do opery,“ pokračoval Hearn. „Říkal, že chce ulovit bohatého mecenáše. László Molnár se jmenoval.“

„Co je na tom tak divného?“ zeptal se Chán.

„Dvě věci,“ odtušil Hearn. „Za prvé, Spalko si ho v půlce večera převzal. V podstatě mi nařídil, abych si vzal příští den volno. Za druhé, Molnár zmizel.“

„Zmizel?“

Úplně se vypařil, jako by nikdy neexistoval,“ dodal Hearn. „Spalko si myslí, že jsem naivní a neumím si to ověřit.“ Tiše se zasmál.

„Pozor na přílišnou sebejistotu,“ varoval ho Chán. „Když jí člověk podlehne, dopouští se chyb. A nezapomeňte, co jsem vám říkal: Spalka nesmíte podcenit. Když to uděláte, je po vás.“

„To jsem pochopil, Cháne. Panebože, nejsem hlupák.“

„Kdybyste byl, tak vás neplatím,“ připomněl mu Chán. „Víte, kde ten László Molnár bydlí?“

Ethan Hearn mu nadiktoval adresu.

„A teď mějte našpicované uši a nos hezky u země. Chci, abyste o něm vyšťoural všechno, co se dá.“

Jason Bourne sledoval, jak Annaka Vadasová vychází z márnice, kam ji zřejmě vzali policisté, aby identifikovala svého otce a tři zastřelené muže. Pokud šlo o samotného střelce, ten se zřítil na tvář, což vylučovalo ověření totožnosti podle zubů. Policie teď jistě hledá jeho otisky v databázích všech států Evropské unie. V útržcích konverzace, které Bourne zachytil v kostele svatého Matyáše, se policisté podivovali, proč by Jánosi Vadasovi usiloval o život profesionální zabiják. Annaka však pro to neměla žádné vysvětlení, a tak to strážci pořádku nakonec vzdali a pustili ji. O Bourneově účasti na incidentu neměli pochopitelně nejmenší tušení. Jako mezinárodně hledaný zločinec se od nich raději držel co nejdál, přesto však cítil jisté obavy. Nevěděl, zda může Annace důvěřovat. Nebylo to tak dávno, co mu chtěla vystřelit mozek z hlavy. Doufal však, že ji chováním po otcově vraždě přesvědčil o svých dobrých úmyslech.

Zřejmě se to skutečně podařilo, protože ho neprozradila policii a své boty našel mezi kryptami krále Bély III. a Anny Chatillonské v kapli, kterou mu Annaka ukázala. Uplatil taxikáře, aby za ní jel k policejní stanici a poté i k márnici. Teď viděl, jak se policisté na pozdrav dotkli čepic a popřáli Annace dobrou noc.Nabídli se, že ji odvezou domů, ale ona odmítla. Vytáhla mobilní telefon; zřejmě si chtěla zavolat taxi.

Když získal jistotu, že je doopravdy sama, vykradl se ze stínu a rychle k ní zamířil přes ulici. Spatřila ho a hned schovala mobil. Její vyděšený pohled ho zarazil.

„Vy! Jak jste mě našel?“ Rozhlédla se, až příliš prudce, napadlo ho. „To mě celou dobu sledujete?“

„Chtěl jsem se přesvědčit, že jste v pořádku.“

„Přímo před očima mi zastřelili otce,“ odsekla. „Jak asi můžu být v pořádku?“

Uvědomoval si, že stojí pod lampou pouličního osvětlení. V noci vždycky myslel hlavně na to, zda není snadným terčem. Byla to jeho druhá přirozenost, nemohl si pomoci. „Zdejší policie umí dělat problémy.“

„Vážně? A jakpak to víte?“ Jeho odpověď ji však očividně nezajímala, jelikož od něj vykročila pryč tak razantně, až jí pod patky na dlažebních kostkách klapaly.

„Annako, my dva potřebujeme jeden druhého.“

Záda měla rovná jako pravítko a hlavu držela vysoko na dlouhém sošném krku. „Jak můžete říct takový nesmysl?“

„Je to pravda.“

Otočila se k němu čelem. „Ne, není.“ Její oči vzplanuly. „To kvůli vám můj otec zemřel.“

„Kdo teď mluví nesmysly?“ Zavrtěl hlavou. „Vašeho otce zabili kvůli tomu, v čem jel s Alexem Conklinem. Proto byl zavražděn i Alex a proto jsem tady já.“

Posměšně si odfrkla. Bourne věděl, z čeho pramení její nedůtklivost. Proti své vůli byla vtažena do mužské arény, možná vlastním otcem, a teď v ní musela bojovat. Bránila se tedy statečně.

„Vy nechcete vědět, kdo vám zabil otce?“

„Upřímně řečeno ne.“ Zaťala ruku v pěst a dala ji v bok. „Chci ho v klidu pochovat a zapomenout, že jsem někdy slyšela o Alexeji Conklinovi a doktoru Schifferovi!“

„To nemyslíte vážně!“

„Vy mě snad znáte, pane Bourne? Víte o mně vůbec něco?“ Mírně naklonila hlavu a probodávala ho svýma jasnýma očima. „Řekla bych, že ne. Nemáte o ničem ani tušení. Proto jste sem přijel v přestrojení za Alexeje. Hloupá lest, průhledná jak igelit. A teď, když jste tady napáchal paseku, a dokonce tekla krev, máte dojem, že byste měl zjistit, co otec s Alexejem chystali.“

„A vy mě znáte, Annako?“

Po tváři se jí rozlil jízlivý úsměv; udělala krok směrem k němu. „Ale jistě, pane Bourne, znám vás dobře. Takových jako vy jsem viděla zástupy a všichni si chvíli před svým zastřelením mysleli, že jsou chytřejší než ostatní.“

„Tak kdo tedy jsem?“

„Myslíte, že vám to neřeknu? Pane Bourne, já vím přesně, co jste zač. Jste kočka, která si hraje s klubíčkem vlny. Vaším jediným cílem je to klubko rozmotat, ať to stojí co to stojí. Pro vás je to všechno jen hra – hádanka, kterou je třeba rozluštit. Na ničem jiném nezáleží. Za hranice té hádanky nevidíte. Bez ní byste možná ani neexistoval.“

„Jste vedle.“

„Ale kdež.“ Kousavý úsměv se prohloubil. „Proto nedokážete pochopit, že chci se vším skoncovat a nehodlám vám pomáhat najít otcova vraha. Proč bych to měla dělat? Když zjistím, kdo to byl, vrátí mi ho to zpátky? Je mrtvý, pane Bourne. Už nemyslí ani nedýchá. Zbyla z něj jen hromádka smetí. Prach jsi a v prach se obrátíš.“

Otočila se a znovu se obrátila k odchodu.

„Annako…“

„Běžte pryč, pane Bourne. Ať řeknete cokoli, mě to nezajímá.“

Rozběhl se za ní. „Jak to můžete říct? Šest lidí přišlo o život kvůli…“

Sklíčeně se na něj podívala a on poznal, že nemá daleko k slzám. „Prosila jsem otce, aby se do toho nepletl, ale znáte to, staří kamarádi, kouzlo tajnůstkářství, bůhví, co všechno v tom bylo. Varovala jsem ho, že to špatně skončí, ale on se mi vysmál – ano, vysmál – a prohlásil, že jsem jeho dcera a nemůžu tomu rozumět. Tím mě odkázal do patřičných mezí.“

„Annako, jdou po mně kvůli dvojnásobné vraždě, kterou jsem nespáchal. Moji dva nejlepší přátelé byli zastřeleni a já byl označen za podezřelého číslo jedna. Chápete vůbec…“

„Ježíšikriste, posloucháte mě, nebo vám to šlo jedním uchem dovnitř a druhým zas ven?“

„Sám to nezvládnu, Annako. Potřebuju vaši pomoc. Nemám, na koho jiného bych se obrátil. Můj život je ve vašich rukou. Řekněte mi, prosím vás, něco bližšího o doktoru Felixi Schifferovi. Řekněte mi, co víte, a přísahám, že už mě nikdy neuvidíte.“

Annaka Vadasová bydlela ve Vízivárosi, úzké městské části plné kopců a strmých schodů místo ulic vklíněné mezi hradní čtvrtí a řekou Dunaj. Přední arkýřová okna poskytovala výhled na náměstí Bem tér. Právě zde se několik hodin před povstáním roku 1956 shromáždily tisíce lidí mávajících maďarskými vlajkami, z nichž pečlivě a s potěšením vyřízli srp a kladivo, než se vydali na pochod k parlamentu.

Byt byl malý a stísněný, především vinou koncertního klavíru, který zabíral polovinu obývacího pokoje. Police táhnoucí se od podlahy až ke stropu přetékaly knížkami, magazíny a časopisy o hudební historii a teorii, životopisy skladatelů a hudebníků.

„Vy hrajete?“ zeptal se Bourne.

„Ano,“ odvětila jednoduše.

Usedl ke klavíru a podíval se na noty rozložené na stojánku. Chopinovo Nokturno, opus 9, číslo 1 v b moll. Musí být docela zdatná, jestli tohle zvládne, pomyslel si.

Okna v obývacím pokoji nabízela pohled na bulvár i budovy naproti. Svítilo jen pár světel. Nocí se linul jazz z padesátých let – Thelonious Monk. Zaštěkal pes, ale hned ztichl. Idylu tu a tam narušil hluk dopravy.

Když Annaka rozsvítila, ihned zamířila do kuchyně a postavila na čaj. Ze žlutého kredence vytáhla dva šálky s talířky, a zatímco se voda vařila, odzátkovala láhev pálenky a nalila do obou šálků poctivou míru.

Otevřela lednici. „Nedáte si něco k jídlu? Sýr? Kousek klobásy?“ Jako by mluvila se starým přítelem.

„Nemám hlad.“

„Ani já ne.“ Vzdychla a zavřela dveře. Když už se ho uvolila přivést domů, zřejmě se rozhodla změnit i své chování. O Jánosi Vadasovi ani o Bourneově pronásledování zabijáka už nepadlo ani slovo. To mu vyhovovalo.

Podala mu čaj ochucený kořalkou a společně se odebrali do obývacího pokoje, kde usedli na pohovku, která už hodně pamatovala.

„Otec měl profesionálního zprostředkovatele, jmenoval se László Molnár,“ šla rovnou k věci. „To on schoval doktora Schifffera.“

„Schoval?“ Bourne zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumím.“

„Doktora Schiffera unesli.“

Bourneovo napětí rostlo. „Kdo?“

Zavrtěla hlavou. „Otec to věděl, ale já ne.“ Zachmuřila se soustředěním. „Tehdy mu Alexej poprvé zavolal. Potřeboval, aby mu otec pomohl doktora Schiffera zachránit a dopravit ho na tajné místo.“

Najednou mu v uších zazněl hlas Mylene Dutroncové: „Ten den Alex v krátkém čase vyřídil hodně telefonátů. Byl hrozně nervózní a já věděla, že je v rozhodující fázi nějaké horké operace v terénu. Několikrát jsem zaslechla Schifferovo jméno. Mám podezření, že právě on byl objektem celé akce.“ Byla to tedy „horká“ operace.

„Takže vašemu otci se podařilo doktora Schiffera osvobodit.“

Annaka přikývla. Ve světle lampy se jí vlasy leskly jako tmavá měď. Oči a polovinu čela měla ukryté ve stínu. Seděla lehce nahrbená s koleny u sebe a rukama svírala hrnek s čajem, jako by se potřebovala zahřát.

„Když otec našel doktora Schiffera, předal ho Lászlóu Molnárovi. Bylo to čistě z bezpečnostních důvodů. On i Alexej se Schifferova únosce strašně báli.“

I to odpovídalo Myleniným slovům, napadlo Bournea. „Toho dne se opravdu bál.“

Horečně uvažoval. „Annako, aby to všechno dostalo nějakou logiku, musíte si uvědomit, že vražda vašeho otce byla předem připravená. Střelec už byl v kostele, když jsme tam vešli. Věděl, co váš otec chystá.“

„Jak to myslíte?“

„Váš otec byl zastřelen dřív, než mi stačil říct, co jsem potřeboval vědět. Někdo nechce, abych našel doktora Schiffera, a zdá se mi čím dál jasnější, že je to stejná osoba, která Schiffera unesla a které se váš otec a Alex tolik báli.“

Annaka vykulila oči. „Takže László Molnár je možná v nebezpečí.“

„Může ta záhadná osoba vědět, že měl váš otec s Molnárem něco společného?“

„Otec byl strašně opatrný a velice dbal na bezpečnost, takže se mi to nezdá pravděpodobné.“ Podívala se na něj očima potemnělýma strachem. „Na druhé straně, v kostele svatého Matyáše mu opatrnost nebyla nic platná.“

Bourne souhlasně pokýval hlavou. „Víte, kde Molnár bydlí?“

Annaka vezla Bournea k Molnárovu bytu ležícímu v luxusní diplomatické čtvrti Rózsadomb neboli Růžový vršek. Budapešť se zde proměnila v město budov ze světlého kamene nazdobených jako narozeninové dorty s množstvím ornamentálních překladů a říms, podivuhodně dlážděných ulic, květinových balkonů z ohýbaného železa, zářivě barevných oken s obrazci z devatenáctého století a kaváren osvětlených bohatými lustry, jejichž citrónové světlo odhalovalo načervenalé stěny z dřevěných panelů. Stejně jako v Paříži zde hrála zásadní roli klikatá řeka půlící město na dvě části a také mosty, jež ji překlenovaly. Kromě toho byla Budapešť městem rytého kamene, gotických věží, rozmáchlých schodišť, sluncem ozářených hradeb, kopulí pobitých mědí, stěn porostlých břečťanem, monumentálních soch a blyštivých mozaik. A když pršelo, podél řeky se jako plachty roztahovaly deštníky, tisíce deštníků.

Tyto i další věci na Bournea hluboce působily. Připadalo mu, že přijel na místo, o němž se mu někdy zdávalo, a vybavoval si jej proto s nadpozemsky snovou jasností tryskající ze samotného podvědomí. Z bouře emocí, která se vzdouvala z jeho roztříštěné paměti, však nedokázal vylovit žádnou konkrétní vzpomínku.

„Co je?“ zeptala se Annaka, jako by jeho neklid vycítila.

„Už jsem tady někdy byl,“ oznámil jí. „Vzpomínáte, jak jsem řekl, že zdejší policie umí dělat problémy?“

Přikývla. „V tom máte naprostou pravdu. Chcete říct, že nevíte, jak to víte?“

Opřel hlavu o sedadlo. „Před lety se mi stala taková nehoda. Ona to vlastně ani nehoda nebyla. Postřelili mě na lodi a přepadl jsem přes palubu. Skoro jsem umřel šokem, ztrátou krve a podchlazením. Jeden doktor v Ile de Port Noir ve Francii mi vytáhl kulku z těla a postaral se o mě. Fyzicky jsem se dokonale zotavil, ale odnesla to paměť. Nějakou dobu jsem trpěl amnézií a pak se mi přece jen začaly vracet střípky bývalého života. Pomalu a bolestně. Musím žít s tím, že se mi paměť nikdy úplně nevrátila a zřejmě už nevrátí.“

Annaka jela dál, ale z tváře jí vyčetl, že ji jeho příběh zaujal.

„Neumíte si představit, jaké to je, nevědět, kdo jste,“ pokračoval. „Pokud se vám to nestalo, nikdy to nedokážete pochopit ani vysvětlit.“

„Chybí vám nějaká kotva.“

Pohlédl na ni. „Ano.“

„Všude kolem vás moře a na dohled žádná pevnina. Cestu vám neukáže ani slunce, měsíc nebo hvězdy.“

„Dá se to tak říct.“ Zaskočila ho. Chtěl se jí zeptat, jak to může vědět, právě však zajeli k chodníku před velkým kamenným domem.

Vystoupili a vešli do vestibulu. Annaka stiskla tlačítko a rozsvítila se úsporná žárovka, jejíž bledá záře odhalila mozaikovou podlahu a stěnu plnou zvonků. Jeden z nich patřil Lászlóvi Molnárovi, který však neodpovídal.

„To ještě nemusí nic znamenat,“ řekla Annaka. „Dá se předpokládat, že Molnár je u doktora Schiffera.“

Bourne zamířil k masivním vstupním dveřím s tabulí mléčného skla v horní polovině. „To za minutku zjistíme.“

Sklonil se nad zámkem a po chvíli otevřel. Annaka stiskla jiný knoflík a na třicet vteřin se rozžehlo světlo, které je po širokém točitém schodišti zavedlo k Molnárovu bytu ve druhém patře.

Zámek od bytu dal Bourneovi trochu zabrat, ale nakonec si s ním také poradil. Annaka už chtěla vstoupit dovnitř, ale on ji zadržel. Vytáhl keramickou pistoli a pomalu zatlačil do dveří. Uvnitř bylo rozsvíceno, ale jinak tam panoval naprostý klid. Z obývacího pokoje pokračovali do ložnice, pak do koupelny a kuchyně. Byt byl vzorně uklizený, nikde ani stopa po boji, ale ani po Molnárovi.

„Ty rozsvícené lustry se mi nelíbí,“ řekl Bourne, když schoval pistoli. „Znamená to, že za doktorem Schifferem nešel.“

„Možná se každou chvíli vrátí,“ nadhodila Annaka. „Počkáme tu na něj?“

Bourne přikývl. Z polic a stolu v obýváku pak zvedl několik zarámovaných fotografií. „Je to Molnár?“ zeptal se Annaky a ukázal na statného muže s hustou kšticí černých vlasů ulízaných dozadu.

„Je.“ Rozhlédla se. „V tomhle domě bydlel můj dědeček s babičkou, takže jsem si jako malá hrávala na chodbách. Místní děti tu znaly spoustu skrýší.“

Bourne přejel prsty přes hřbety starých vinylových desek naskládaných vedle drahého zesilovače s umělecky vyvedeným gramofonem. „Vidím, že Molnár je milovník opery a sběratel hudby.“

Annaka nahlédla dovnitř. „Nemá tady přehrávač cédéček?“

„Lidé jako Molnár vám řeknou, že digitální zpracování hudby připraví nahrávku o veškerou vášeň a cit.“

Bourne se otočil ke stolu, na němž ležel přenosný počítač. Všiml si, že je zapojený do elektrické zásuvky i k modemu. Obrazovka byla černá, ale když se přístroje dotkl, ucítil teplo. Stiskl klávesu „Esc“ a monitor okamžitě ožil. Počítač se nacházel v režimu spánku – nebyl vypnutý.

Annaka si stoupla za něj, pohlédla na obrazovku a začala číst: „Antrax, argentinská hemoragická horečka, kryptokokóza, plicní mor… Ježíšikriste, proč byl Molnár na internetových stránkách, kde se popisují následky smrtelných – jak se tomu říká – patogenů?“

„Vím jen to, že na začátku i na konci téhle záhady je jeden člověk,“ odpověděl Bourne. „Alex Conklin oslovil doktora Schiffera, když pracoval v agentuře DARPA – to je program vyspělých zbraní amerického ministerstva obrany. Po necelém roce doktor Schiffer přešel na ředitelství taktických nesmrtících zbraní CIA. Krátce nato úplně zmizel. Nemám tušení, na čem Schiffer pracoval a co Conklina zaujalo natolik, že kvůli tomu byl ochoten naštvat ministerstvo obrany a ukrást mu předního odborníka.“

„Doktor Schiffer je pravděpodobně bakteriolog nebo epidemiolog.“ Annaka se zachvěla. „Z tohohle webu jde strach.“

Odešla do kuchyně pro sklenici vody, zatímco Bourne surfoval na internetu a snažil se zjistit, proč se Molnár zajímal o tuto problematiku. Když nic neobjevil, zaměřil se na horní část vyhledávače, kde si otevřel seznam posledních stránek, jež Molnár navštívil. Klikl na nejčerstvější položku. Vyklubalo se z ní jakési vědecké fórum. Přešel do sekce „Archiv“ a pátral po tom, zda Molnár patřil mezi diskutující, případně o čem mluvil. A skutečně: zhruba před osmačtyřiceti hodinami se do diskuze přihlásil Laszlo1647M. Bourne si pak několik minut s tlukoucím srdcem pročítal dialog, který Molnár vedl s jiným návštěvníkem stránek.

„Annako, podívejte na tohle,“ zavolal. „Zdá se, že doktor Schiffer není bakteriolog ani epidemiolog. Zkoumá chování bakteriálních částic.“

„Pane Bourne, pojďte sem,“ odpověděla Annaka. „Rychle.“

Vycítil v jejím hlase napětí, a tak se rozběhl do kuchyně. Stála jako opařená u dřezu a před ústy křečovitě držela sklenici vody. Vypadala pobledle, a když ho spatřila, nervózně si olízla rty.

„Co se děje?“

Ukázala na prostor mezi pultem a chladničkou, kde Bourne uviděl sedm nebo osm úhledně vyrovnaných regálů z bílého drátu.

„Co to sakra je?“

„Police z ledničky,“ vysvětlila mu Annaka. „Někdo je vyndal.“ Otočila se k němu. „Proč by to dělal?“

„Třeba si Molnár objednal novou.“

„Tahle je nová.“

Podíval se za chladničku. „Je zapojená a zdá se, že kompresor běží normálně. Dívala jste se dovnitř?“

„Ne.“

Uchopil madlo a otevřel dveře. Annaka zalapala po dechu.

„Kristepane,“ vydechl.

Zevnitř na ně slepě zíraly oči zakalené smrtí. V útrobách lednice bez polic se tísnilo zkroucené, zmodralé tělo Lászlóa Molnára.

15

Ze šoku je probralo kvílení sirén. Bourne se rozběhl k oknu, podíval se na Růžový vršek a uviděl přijíždět pět nebo šest bílých vozů Opel Astra a Škoda Felicia s blikajícími majáčky. Vzápětí z nich vyskákali policisté a zamířili přímo k Molnárovu domu. Znovu padl do léčky! Scéna se tolik podobala té, kterou zažil už u Conklina, že za oběma případy musel stát stejný člověk. To byl důležité, jelikož mu to říkalo dvě věci: za prvé, jeho i Annaku někdo sleduje. Ale kdo? Chán? To těžko. Chán asi mluvil pravdu, když tvrdil, že Alexe a Moa nezabil. Bourne už neměl důvod mu nevěřit. Zbývala tedy neznámá osoba, která zavolala policii ke Conklinovu domu. Sídlil člověk, pro kterého pracoval, v Budapešti? Mělo to svou logiku. Conklin se před svou vraždou do Budapešti chystal. V Budapešti byl doktor Schiffer, ale také János Vadas a László Molnár. Sbíhaly se sem všechny nitky.

S těmito myšlenkami v hlavě křikl na Annaku, aby otřela a uklidila sklenici s vodou a umyla kohoutek v kuchyni. Popadl Molnárův laptop, otřel gramofon i kliku na dveřích a vyrazil z bytu.

Policisté už dupali po schodišti. Výtah nepřipadal v úvahu, tam byli také.

„Nedali nám na vybranou,“ hlesl Bourne, když se rozběhli do schodů. „Musíme nahoru.“

„Ale jako to, že přijeli zrovna teď?“ zeptala se Annaka. „Jak mohli vědět, že tady jsme?“

„Nemohli,“ řekl Bourne a dál ji vedl vzhůru, „pokud jsme nebyli pod dohledem.“ Situace, do níž je policie vehnala, se mu vůbec nelíbila. Příliš dobře si vzpomínal na osud odstřelovače v kostele svatého Matyáše. Čím výš člověk vystoupá, tím tvrdší bývá pád…

Na střechu už jim zbývalo jediné patro, když ho Annaka zatahala za rukáv a zašeptala: „Tudy!“

Zavedla ho do jakési chodby. Schodištěm za nimi se rozléhal rámus, který by dělala každá větší skupina, zvlášť kdyby se snažila dopadnout odporného vraha. Ve třech čtvrtinách cesty chodbou se nacházely dveře připomínající nouzový východ. Annaka je otevřela. Ocitli se v krátkém průchodu, ne víc než tři metry dlouhém, který končil u dalších dveří z otlučených kovových plátů. Bourne běžel jako první.

Viděl, že dveře jsou nahoře i dole zajištěné. Odsunul zástrčky a otevřel je. Za nimi byla jen cihlová zeď, studená jako hrob.

„No to se podívejme!“ řekl detektiv Csilla bez ohledu na mladého kolegu, který si právě pozvracel naleštěné polobotky. Policejní akademie už není to, co bývala, pomyslel si trpce, když si prohlížel oběť zkroucenou a ztuhlou ve vlastní ledničce.

„V bytě nikdo není,“ ohlásil jeden z jeho podřízených.

„Stejně tu sejměte otisky,“ přikázal Csilla. Byl to hřmotný blondýn se zlomeným nosem a chytrýma očima. „Pochybuju, že byl pachatel tak hloupý, aby je zanechal, ale člověk nikdy neví,“ pokračoval. Pak ukázal na mrtvolu. „Podívejte na ty popáleniny. A bodné rány jdou na první pohled velice hluboko.“

„Mučení,“ podotkl mladý štíhlý seržant. „Dílo profesionála.“

„Ten člověk je víc než profesionál,“ řekl detektiv Csilla a přičichl k mrtvole jako ke kusu masa, které by se mohlo začít kazit. „Ve své práci se vyloženě vyžívá.“

„Někdo nám dal tip, že vrah je tady v bytě.“

Detektiv Csilla vzhlédl. „Když ne v bytě, tak určitě v domě.“ Ustoupil týmu kriminalistů s kufříky a fotoaparáty. „Rozestavte muže.“

„Už se stalo.“ Touto odpovědí mu policista jemně připomněl, že nechce navždy zůstat seržantem.

„Mrtvolu už jsme si prohlídli dostatečně,“ usoudil Csilla. „Jdeme.“

Když vykročili chodbou, seržant nadřízenému oznámil, že výtah i nižší patra už jeho lidé zajistili. „Vrah měl jedinou únikovou cestu.“

„Pošlete na střechu ostrostřelce,“ nakázal Csilla.

„Už tam jsou,“ odpověděl seržant. „Poslal jsem je nahoru výtahem, když jsme vstoupili do budovy.“

Csilla pokýval hlavou. „Kolik pater je nad námi? Tři?“

„Ano, pane.“

Csilla bral schody po dvou. „Jestli je střecha zajištěná, nemusíme pospíchat.“

Netrvalo dlouho a našli dveře do krátké chodbičky. „Kam to vede?“ otázal se Csilla.

„Nevím, pane,“ řekl seržant po pravdě. Mrzelo ho, že na to neumí odpovědět.

Na druhém konci průchodu spatřili otlučené kovové dveře. Csilla si je prohlédl. „Zástrčky nahoře a dole.“ Sehnul se a všiml si kovového odlesku. „Nedávno je někdo otvíral.“ Vytasil zbraň, strčil do dveří a narazil do zdi.

„Vrah měl smůlu jako my.“

Csilla se zadíval na zdivo a snažil se rozlišit nějakou novou část. Pak natáhl ruku a zkoušel jednu cihlu po druhé. Šestá, na kterou sáhl, se nepatrně pohnula. Viděl, že seržant chce něco říct a tak mu zakryl ústa rukou a šlehl po něm varovným pohledem Poté mu pošeptal do ucha: „Vezměte tři muže a prohledejte sousední budovu.“

Bourne usilovně napínal uši v inkoustové tmě a nejdřív si myslel, že ten jemný zvuk má na svědomí jedna z krys, s nimiž sdíleli nepohodlný vlhký prostor mezi zdmi Molnárova a vedlejšího domu. Pak se však ozval znovu a on věděl, co to je: škrábání cihly o maltu.

„Objevili naši skrýš,“ zašeptal a sevřel Annaku. „Musíme pryč.“

Místo, kde se tísnili, bylo široké nanejvýš šedesát centimetrů, ale zdálo se, že stoupá nad jejich hlavami snad do nekonečna Stáli na chatrné podlaze tvořené kovovými trubkami. Nebylo to příliš bezpečné a Bourne raději nemyslel na otevřený prostor, do kterého by se zřítili, kdyby jedna z trubek povolila.

„Víte, kudy ven?“ zašeptal Bourne.

„Snad,“ špitla.

Otočila se doprava a pohmatem na zeď sousední budovy hledala cestu.

Zakopla a zase se narovnala. „Je to někde tady,“ zamumlala.

Opatrnými kroky zvolna postupovali kupředu. Vtom jedna z trubek pod Bourneovou váhou praskla a on se levou nohou probořil dolů. Prudce sebou mrštil na stranu, udeřil ramenem do zdi a přitom upustil Molnárův počítač. Pokoušel se ho zachytit, zatímco Annaka se natáhla dolů a snažila se Bournea vytáhnout. Laptop však okrajem udeřil do trubky, propadl vzniklou mezerou a zmizel v nenávratnu.

„Není vám nic?“ zeptala se Annaka, když se vyprostil.

„Je,“ odtušil pochmurně, „ale Molnárův počítač je v trapu.“

O chvíli později zkoprněl. Uslyšel za zády jakýsi pohyb, pomalý a kradmý. Poblíž někdo dýchal. Bourne vytáhl baterku a nahmatal palcem kluzký vypínač. Přitiskl rty k Annačinu uchu. „Je tady. Už ani slovo.“ Vytušil její přikývnutí právě ve chvíli, kdy ucítil vůni citrusu a pižma stoupající z její pleti.

Něco za nimi břinklo: policista zavadil botou o vystouplý spoj dvou trubek. Všichni strnuli. Bourneovi tlouklo srdce jako o závod. Pak ho Annaka vzala ve tmě za ruku a vedla ho podél neomítnuté zdi.

Vyvstal však další problém. Jakmile by část stěny vytlačili, policista za nimi by uviděl bledou skvrnu světla z druhé strany. Věděl by, kam jdou. Bourne se to rozhodl risknout. Přiložil Annace ústa k uchu a zašeptal: „Než odsunete stěnu, dejte mi signál.“

Stiskla mu ruku na znamení souhlasu a nepustila. Když ho znovu zmáčkla, namířil baterku za sebe a rozsvítil. Pronásledovatel na chvíli oslepil proud zářivého světla a Bourne pomohl Annace protlačit se otvorem o rozměrech necelý metr krát metr. Annaka se vysoukala ven, zatímco Bourne dál mířil baterkou na protivníka, přitom však cítil, že mu trubky vibrují pod podrážkami a v příštím okamžiku dostal strašlivou ránu.

Detektiv Csilla se snažil rozkoukat v prudkém světle. Nechal se zaskočit, což ho dovádělo k nepříčetnosti, neboť si zakládal na tom, že je vždy na všechno připraven. Zakroutil hlavou, ale k ničemu to nebylo – ten paprsek ho nemilosrdně oslnil. Kdyby zůstal na místě, dokud světlo nezhasne, zabiják by jistě uprchl. Proto se ho pokusil překvapit útokem, i když v podstatě nic neviděl. Se zasupěním se rozběhl po trubkách, přikrčil se jako pouliční rváč a vrazil do pachatele.

V tak stísněném prostoru a ve tmě zrak beztak neměl valnou hodnotu, Csilla proto používal své pěsti, malíkové hrany i podpatky masivních bot přesně tak, jak ho to kdysi učili v akademii. Byl to muž, který věřil v disciplínu, kázeň a v moment překvapení. Věděl, že zabiják v žádném případě nebude čekat útok naslepo, a tak se jej snažit bleskově zasypat co největším množství ran, aby co nejvíc vytěžil ze soupeřova překvapení.

Jenže ten chlap byl silný a urostlý. Navíc velmi dobře ovládal boj muže proti muži a Csilla po chvíli poznal, že při delší potyčce by proti němu neměl šanci. Proto chtěl rvačku ukončit rychle a definitivně, přitom se však dopustil fatální chyby: odhalil krk. Ucítil jakýsi tlak, ale kupodivu žádnou bolest. Když se mu podlomily nohy, už o sobě nevěděl.

Bourne prolezl dírou ve zdi a pomohl Annace zasunout čtverec cihel zpět na místo.

„Co se stalo?“ otázala se trochu zadýchaně.

„Jeden policajt byl moc chytrý.“

Ocitli se v další krátké chodbě lemované cihlami. Za dveřmi se nacházela hala domu v Molnárově sousedství; z lamp pod stěn polepených tapetami vycházelo teplé světlo. V prostoru stálo několik laviček z tmavého dřeva.

Annaka stiskla tlačítko výtahu, ale když k nim kabina vyjela, Bourne v ní spatřil dva policisty s vytasenými pistolemi.

„Sakra!“ zaklel, popadl Annaku za ruku a táhl ji ke schodišti. Vzápětí však uslyšel těžký dusot a věděl, že ani tudy neuniknou. Dva policisté otevřeli dveře výtahové kabiny a rozběhli se halou směrem k nim. Bourne hnal Annaku o patro výš. V chodbě rychle paklíčem odemkl zámek prvních dveří a zavřel dřív, než je policisté dostihli.

Stanuli v potemnělém a klidném bytě. Nemohli vědět, zda je někdo doma. Bourne přešel k oknu, otevřel je a vyhlédl na kamennou římsu, která se táhla nad úzkou uličkou se dvěma obřími zelenými kontejnery. Scénu ozařovala pouliční lampa v ulici Endrodi. O tři okna dál se nacházelo požární schodiště klesající do uličky, která byla prázdná, kam až Bourne dohlédl.

„Pojďte,“ pobídl ji a vylezl na římsu.

Annaka vytřeštila oči. „Přeskočilo vám?“

„Chcete se snad nechat chytit?“ Snažil se ji uklidnit pohledem. „Jinudy se odsud nedostanete.“

Nervózně polkla. „Bojím se výšek.“

„Zas tak vysoko nejsme.“ Pokynul jí rukou. „Pojďte, nesmíme ztrácet čas.“

Zhluboka se nadechla, vylezla ven a on za ní zavřel okno. Otočila se, pohlédla dolů a lekla se. Kdyby ji Bourne nezachytil a nepřitáhl zpět ke kamenné zdi budovy, určitě by spadla. „Ježíšikriste, říkal jste, že zas tak vysoko nejsme!“

„Vždyť nejsme.“

Hryzla se do rtu. „Za tohle vás zabiju.“

„Už jste to jednou zkoušela.“ Stiskl jí ruku. „Hezky pojďte za mnou a nic se vám nestane, slibuju.“

Posunovali se ke konci římsy. Nechtěl ji popohánět, ale ke spěchu měli dobrý důvod. Celý dům se hemžil policisty a bylo jen otázkou času, kdy přijdou i to této uličky.

„Teď se mě budete muset pustit,“ řekl, a jelikož si všiml, co se chystá udělat, velice rázně dodal: „Nekoukejte se dolů! Jestli se vám zamotá hlava, podívejte se na stěnu domu a soustřeďte se na nějakou maličkost, na kamennou ozdobu nebo tak. Tím zaměstnáte mozek a strach pomine.“

Přikývla, pustila jeho ruku a Bourne překročil mezeru mezi římsami. Pravou rukou sevřel výběžek nad dalším oknem a přenesl váhu. Pak zvedl levou nohu z hrany, na níž stála Annaka, a plavně se přehoupl na vedlejší římsu. Nakonec se otočil, povzbudivě se usmál a podal jí ruku.

„A teď vy.“

„Ne.“ Rezolutně zavrtěla hlavou. Z tváře se jí vytratila veškerá barva. „Já to nedokážu.“

„Ale dokážete.“ Znovu jí pokynul. „Pojďte, Annako, udělejte první krok. Pak už to půjde samo. Prostě přenesete váhu z levé strany na pravou.“

Oněměle zavrtěla hlavou.

Nechtěl dát najevo rostoucí úzkost, kterou cítil, a nepřestával se usmívat. Tady na fasádě domu byli velice zranitelní. Pokud se do uličky vřítila policie, znamenalo by to jejich konec. Potřebovali se dostat k požárnímu schodišti, a to rychle. „Jedna noha, Annako. No tak pojďte.“

„Bože!“ Došla na konec římsy, kde stál před chvílí on. „A co když spadnu?“

„Nespadnete.“

„Ale co…“

„Chytím vás.“ Povzbudivě se na ni usmál. „Tak šup.“

Uposlechla ho: zvedla pravou nohu a natáhla ji přes mezeru. Ukázal jí, jak se pravou rukou zachytit horní římsy, a ona ho bez zaváhání napodobila.

„Teď přeneste váhu zleva doprava a překročte to.“

„Jsem úplně zkamenělá.“

Už už chtěla pohlédnout dolů a on to věděl. „Zavřete oči,“ požádal ji. „Cítíte moji ruku?“ Opatrně přikývla, jako by strach, že ji samotné chvění hlasivek připraví o rovnováhu a ona se zřítí do prázdnoty dole. „Přeneste váhu, Annako. Hezky z levé strany na pravou. Dobře, a teď zvedněte levou nohu a udělejte krok…“

„Ne.“

Vzal ji kolem pasu. „No tak, zvedněte tu nohu.“ Jakmile to udělala, stáhl ji k sobě na sousední římsu tak prudce, že do něj trochu vrazila. Chvěla se strachem a úlevou.

Ještě dvě taková místa. Dovedl ji na druhý konec římsy a zopakoval postup. Čím rychleji to budou mít za sebou, tím lépe pro oba. Druhý a třetí přechod zvládla o něco lépe – buď si dodala odvahy, nebo úplně přestala uvažovat a jen slepě plnila jeho rozkazy.

Konečně se dostali na požární schodiště a začali sestupovat dolů. Světlo lampy z ulice Endrodi vrhalo do uličky dlouhé stíny.“ Kéž by mohl tu záři zaplašit výstřelem z pistole. Bohužel to nešlo, a tak se alespoň snažil zrychlit.

Byli už jedinou řadu schodů od žebříku klesajícího téměř k dlažebním kostkám uličky, když si Bourne koutkem oka všiml, že se charakter osvětlení nějak mění. Z obou konců se blížily stíny postav. Patřily dvěma policistům, kteří sem přišli na průzkum.

Když byl pachatel spatřen, Csillův seržant si k sobě vzal jednoho z podřízených z budovy. Věděl, že pronásledovaný muž je velice chytrý a dokázal si najít cestu z domu do domu. Když úspěšně uprchl z bytu Lászlóa Molnára, jistě by se nenechal chytit na schodišti sousední budovy. To znamenalo, že se pokusí dostat ven a seržant chtěl ohlídat všechny možné východy. Jednoho muže měl na střeše, další před hlavním i zadním vchodem. Zbývala ještě boční ulička. Neměl tušení, jak by se tam vrah mohl dostat, ale nechtěl nic ponechat náhodě.

Když obešel roh domu a vstoupil do průchodu, usmálo se na něj štěstí: na požárním schodišti zahlédl jakousi postavu. Ve světle lampy z Endrodiho ulice viděl, že jeho kolega vešel do uličky z druhého konce. Dal mu znamení a ukázal na osobu na schodech. Poté vytasil pistoli a neochvějně vykročil k žebříku, který vedl od schodů dolů. Vtom se postava pohnula a v příští chvíli jako by se rozdělila na dvě části. Seržant překvapeně zíral. Na kovovém schodišti byli dva lidé!

Zvedl zbraň a vypálil. Od kovu odlétly jiskry a seržant viděl, jak se jedna z postav vrhá do vzduchu, tlumí pád kotoulem a mizí mezi dvěma obřími kontejnery. Druhý policista se rozběhl, seržant však zůstal stát a sledoval podřízeného, který se přiblížil k bližšímu z kontejnerů, přikrčil se a postupoval směrem k mezeře mezi nimi.

Seržant vzhlédl k druhé postavě. V chabém osvětlení bylo těžké rozlišit podrobnosti, nikdo tam však nestál. Požární schodiště vypadalo prázdně. Kam jen ten druhý zmizel?

Znovu zaměřil pozornost na svého kolegu, i ten se však záhadně vytratil. Udělal několik kroků dopředu a zavolal na něj. Žádná odpověď. Vytáhl vysílačku a chystal se zavolat posily, když vtom na něj cosi spadlo. Zavrávoral, těžce dopadl na zem, zvedl se na jedno koleno a zavrtěl hlavou. Pak se v prostoru mezi kontejnery něco objevilo. Když si uvědomil, že to není jeho podřízený, dostal tak tvrdou ránu, že ztratil vědomí.

„To byla opravdu hloupost.“ Bourne se shrbil a pomohl Annace vstát z kočičích hlav.

„Nemáte zač,“ odtušila, zatřásla hlavou a bez pomoci se zvedla.

„Myslel jsem, že se bojíte výšek.“

„Víc se bojím smrti,“ odsekla.

„Musíme pryč, než se objeví další policajti. Bude lepší, když půjdete první.“

Když Bourne s Annakou vyběhli z uličky, Chánovi se odráželo v očích světlo lamp. Neviděl jim sice do tváře, Bornea však poznal podle postavy i chůze. Jeho společnici vzal okrajově na vědomí, ale nevěnoval jí zvláštní pozornost. Stejně jako Bourne se mnohem víc zajímal o to, proč policie přijela k bytu Lászlóa Molnára právě ve chvíli, kdy tam Bourne byl. A stejně jako Bourneovi mu neunikla nápadná podobnost se situací na Conklinově statku v americkém Manassasu. Všechno to neslo Spalkovu pečeť. Rozdíl spočíval v tom, že na rozdíl od Manassasu u Molnárova domu žádného Spalkova člověka nezpozoroval, ačkoli provedl velice podrobnou prohlídku okolí. Kdo tedy zavolal policii? Někdo jí musel dát echo, když Bourne s tou ženskou vstoupili do budovy.

Nastartoval auto z půjčovny a vydal se za Bournem, který nastoupil do taxíku. Žena pokračovala pěšky. Jelikož už Bournea celkem dobře znal, byl připraven na rozličné manévry včetně náhlých změn směru či přesedání do jiného vozu, a tak se mu ho podařilo držet na mušce přes veškerou Bourneovu snahu vyhnout se pronásledovatelům.

Bourneovo taxi konečně dojelo k ulici Fo. Bourne vystoupil několik set metrů od velkolepých kupolí Királyho lázní a vešel do domu s označením 106-108.

Chán zpomalil a zajel k protějšímu chodníku kousek před domem, nechtěl totiž projet kolem vchodu. Vypnul motor a ponořil se do tmy. Alex Conklin, Jason Bourne, László Molnár, Hasan Arsenov. Přemýšlel o Spalkovi a uvažoval, co mají všechna tato jména společného. Jistě existovala nějaká logická odpověď, jenže on ji neznal.

Uplynulo asi pět nebo šest minut a před vchodem do domu zastavil další taxík. Chán viděl, že z něj vystupuje mladá žena. Než prošla těžkými hlavními dveřmi, snažil se zahlédnout alespoň část její tváře, ale zjistil jen to, že má zrzavé vlasy. Vyčkal a sledoval průčelí budovy. Když Bourne vstoupil do vestibulu, nerozsvítilo se žádné světlo, zřejmě tedy čekal na tu ženu. Byl to její byt. A skutečně, za tři minuty se rozzářilo okno ve čtvrtém, posledním patře.

Když nyní věděl, kde jsou, mohl se v klidu pohroužit do zenové meditace, po hodině bezvýsledné snahy vyčistit si hlavu to však vzdal. Rukou ve tmě sevřel malého kamenného Buddhu. Téměř okamžitě upadl do hlubokého spánku, v němž se jako kámen zřítil do podsvětí svých věčných zlých snů.

Voda má temně modrou barvu a neúnavně víří, jako by ji čeřila negativní energie. Snaží se vyplavat na hladinu a sápe se vzhůru tak mocně, že mu kosti div nepraskají námahou. Přesto dál klesá do tmy, kam ho nemilosrdně táhne provaz uvázaný kolem kotníku. Plíce mu začínají hořet. Strašně rád by se nadechl, dobře však ví, že když otevře ústa, dovnitř se mu nahrne voda a utopí se.

Sáhne dolů a pokusí se zátěž odvázat, ale slizké lano mu klouže mezi prsty. Hrůza z toho, co na něj číhá v temnotách, jím zmítá jako elektřina a tiskne ho jako svěrák. Málem se mu rozdrkotají zuby, ale ovládne se. Vtom zaslechne z hlubin jakýsi zvuk. Jsou to zvony a zpěv mnichů shromážděných před popravou Rudými Khmery. Chór se nakonec přetaví v jediný hlas, průzračný tenor naříkavě zpívající jakousi modlitbu.

Upírá zrak do temnoty pod sebou a začíná rozeznávat obrys přivázaný ke druhému konci lana, tedy věc, která ho neúprosně stahuje vstříc záhubě. Náhle má dojem, že píseň, kterou slyší, vychází od postavy otáčející se v silném proudu pod ním. Je mu povědomá. Ne, zná ji tak dobře jako vlastní tvář, jako vlastní tělo. S bolestí pronikající až do morku kostí si však uvědomuje, že ta postava v hloubce nevydává žádný zvuk. Je totiž mrtvá, a proto ho neodvratně táhne ke dnu.

Ten nářek zní najednou blíž a Chán v něm poznává… vlastní hlas vycházející z hloubi jeho nitra. Rozeznívá celou jeho bytost.

„Lili! Lili!“ volá těsně před utonutím…

16

Spalko se Zinou dorazili na Krétu před východem slunce a přistáli na letišti Kazantzakis kousek od Heraklionu. Provázel je lékař a tři muži, které si Zina během letu pozorně prohlédla. Nebyli nijak zvlášť velcí, ale aspoň nevyčnívali z davu. Spalkova ostražitost byla v jeho roli Šejka ještě vyšší než v pozici prezidenta dobročinné organizace Humanistas, a tak se snažil působit pokud možno nenápadně, což platilo i pro veškerý personál. Z nehybnosti mužů čišela síla. Uměli dokonale ovládat svá těla, a když už se pohnuli, učinili tak s plynulostí a jistotou tanečníků nebo mistrů jógy. V jejich očích Zina viděla soustředění, které přichází až po letech tvrdého výcviku. Třebaže se na ni uctivě usmívali, vycítila nebezpečí, jež v nich dřímalo svinuté jako pružina připravená každou chvíli vystřelit.

Kréta, největší ostrov ve Středozemním moři, tvořila bránu mezi Evropou a Afrikou. Po staletí se opékala v horkém mediteránském slunci a jižním okem sledovala egyptskou Alexandrii a libyjské Benghází. Ostrov s tak výhodnou polohou byl však logicky obklopen i dravci. Nacházel se na křižovatce kultur, a tak měl krvavé dějiny. V krétských zátokách se pravidelně vyloďovali nájezdníci z různých zemí, jako když se vlny rozbíjí o břeh, a přinášeli s sebou vlastní kulturu, jazyk, architekturu i vyznání.

Heraklion založili Saracéni v roce 824. Dali mu název Chandax, což je zkomolenina arabského slova kandak – podle příkopů, které kolem něj vykopali. Saracéni tady vládli sto čtyřicet let, než jim moc vyrvali Byzantinci. Piráti však byli tak neuvěřitelně úspěšní, že k převozu veškeré válečné kořisti do Byzance bylo potřeba tří set lodí.

Během benátské okupace se městu říkalo Candia. V tomto období se stalo nejdůležitějším kulturním centrem ve východním Středomoří. To všechno skončilo s první tureckou invazí.

Mnohojazyčná historie čišela ze všeho, nač se člověk podíval: z masivní benátské pevnosti v Heraklionu, která chránila jeho nádherný přístav před útoky; z radnice sídlící v bývalé benátské lodžii; z turecké fontány u bývalého kostela Spasitele, z níž Turci udělali mešitu.

Z minojské kultury, první a z archeologického hlediska nejdůležitější krétské civilizace, však v samotném moderním rušném městě nic nezůstalo. Jistě, za městem se tyčily zbytky paláce Knossos, ale historici si správně všimli, že Saracéni si toto místo vybrali k založení Chandaxu právě proto, že tisíce let předtím sloužilo Minojcům jako hlavní přístav.

V jádru Kréta zůstávala ostrovem opředeným mýty, a když na ni člověk vkročil, nemohl zapomenout na legendu o jejím vzniku. Kréta se totiž vynořila z mlhoviny pověstí stovky let před tím, než vstoupili na scénu Saracéni, Benátčané nebo Turci. Minos, první krétský král, byl polobůh. Jeho otec Zeus převtělený v býka znásilnil jeho matku Europu, a proto se také býk stal symbolem ostrova.

Minos bojoval o vládu na Krétě se svými dvěma bratry a modlil se k Poseidonovi a sliboval bohu moře věčnou úctu, pokud využije své moci a pomůže mu bratry porazit. Poseidon modlitbu vyslyšel a ze zčeřeného moře povstal sněhobílý býk. Toto zvíře měl Minos obětovat na znamení své podřízenosti Poseidonovi, ale chamtivý král si ho nechal. Rozzuřený Poseidon proto zařídil, aby se do býka zamilovala Minosova žena. Tajně pověřil Daidala, Minosova oblíbeného architekta, aby jí postavil dutou krávu ze dřeva, v níž pak s býkem tajně obcovala. Výsledkem tohoto spojení byl Minotaurus – krutý netvor s lidským tělem a býčí hlavou, který napáchal na ostrově takovou spoušť, že Minos nechal Daidala postavit obří labyrint složitý tak, aby z něj uvězněný Minotauros nemohl uprchnout.

Právě na tuto legendu myslel Stěpan Spalko, když se svou skupinou projížděl strmými ulicemi města. Pro řecké báje měl slabost, hlavně pro jejich důraz na znásilňování a incest, krveprolití a krutost. V řadě z nich se shlížel, nebylo pro něj tudíž těžké se považovat za jakéhosi poloboha.

Stejně jako mnoho měst na středomořských ostrovech, i Hraklion stál na úbočí kopce a jeho kamenné domy stoupaly do strmých ulic, kam naštěstí jezdily četné taxíky a autobusy. Celý hřbet ostrova v podstatě tvořil řetězec vrcholků známý jako Bílé hory.

Adresa, kterou Spalko získal výslechem Lászlóa Molnára, patřila domu, který se nacházel asi v polovině městského svahu. Patřil jakémusi architektovi jménem Istos Daedalika, který, jak se ukázalo, byl stejně mytický jako jeho antický jmenovec. Spalkův oddíl zjistil, že si dům pronajala společnost spojená s Lászlóem Molnárem. Dorazili k němu právě ve chvíli, kdy se noční obloha chystala rozlousknout jako skořápka ořechu a odhalit krvavé středomořské slunce.

Po krátkém průzkumu si všichni zasunuli do uší titěrná sluchátka a připojili se k bezdrátové síti. Zkontrolovali zbraně – silné plastové kuše výhodné díky své tichosti. Spalko si seřídil hodinky se svými dvěma muži a pak je vyslal k zadnímu vchodu, zatímco on a Zina zamířili k hlavním dveřím. Poslední člen skupiny dostal rozkaz stát na stráži a upozornit je na podezřelé dění v ulici či na příjezd policie.

Ulice byla opuštěná a klidná. Nikdo tam nepřekážel. V domě se nesvítilo, ale Spalko to ani neočekával. Podíval se na hodinky, a jelikož se ručička blížila k celé, začal do mikrofonu odpočítávat.

Žoldáci uvnitř domu měli napilno. Nadešel den přesunu a během několika hodin měli odjet stejně jako předtím jejich kolegové. Doktora Schiffera stěhovali každé tři dny na jiné místo Kréty. Činili tak rychle a tiše, rozhodnutí o cíli padalo vždy až na poslední chvíli. Taková bezpečnostní opatření si žádala, aby někteří zůstali na původním místě déle a postarali se o odvoz či zničení veškerých známek jejich přítomnosti.

V daném okamžiku byli žoldnéři roztroušení různě po domě. Jeden z nich si v kuchyni vařil silnou tureckou kávu, druhý byl v koupelně, třetí si zapnul televizi se satelitním příjmem. Chvíli lhostejně sledoval obrazovku, pak vykročil k oknu, odhrnul záclonu a vyhlédl do ulice před domem. Všechno vypadalo normálně. Protáhl se jako kočka, vyklonil se na jednu stranu a pak na druhou. Pak si připevnil ramenní pouzdro a vydal se na pravidelnou obchůzku.

Odemkl hlavní dveře, otevřel… a Spalko ho okamžitě střelil přímo do srdce. Muž obrátil oči v sloup a s rozpaženýma rukama padl naznak. Byl mrtvý dřív, než jeho tělo udeřilo o zem.

Spalko se Zinou vešli do haly ve stejné chvíli, kdy jeho muži vtrhli dovnitř zadními dveřmi. Žoldák v kuchyni upustil hrnek s kávou, vytasil zbraň a zranil jednoho ze Spalkových mužů, vzápětí byl však také zastřelen.

Spalko kývl na Zinu, vběhl na schodiště a bral schody po třech.

Zina zareagovala na střely vycházející ze dveří koupelny tím, že nařídila jednomu ze Spalkových mužů vyjít zadním východem. Dalšímu přikázala, aby vyrazil dveře. Udělali to rychle a profesionálně. Když vpadli do koupelny, neuvítala je žádná střelba. Uviděli však okno, jímž žoldák vylezl. Zina tuto možnost předvídala, a právě proto předtím poslala jednoho z vojáků dozadu.

O chvíli později uslyšela výmluvné lupnutí vystřeleného šípu, po němž následovalo zachroptění.

Spalko zatím nahoře přikrčen přecházel od pokoje k pokoji. První ložnice byla prázdná, a tak se přesunul k druhé. Když míjel postel, v nástěnném zrcadle nad komodou vlevo zahlédl odraz. Pod postelí se cosi pohnulo. Okamžitě padl na kolena a vypálil. Šíp prolétl přehozem a postel nadskočila. Tělo sebou škublo a zasténalo.

Spalko v kleče vložil do kuše další šíp. Když se však chystal zamířit, do hlavy ho udeřilo něco tvrdého a ucítil na sobě tíhu. Okamžitě pustil kuši, vytáhl lovecký nůž a bodl jím vzhůru do útočníka. Když se dýka ponořila až po rukojeť, zaťal zuby námahou a otočil s ní. Odměnou mu byl silný proud krve, který w tryskl z rány.

Se zavrčením ze sebe shodil žoldáka, vytáhl z něj nůž a otřel čepel o přehoz. Pak vypálil shora do postele druhý šíp. Vzduchem se rozlétl molitan z matrace a zmítání rázem ustalo.

Když zkontroloval zbývající místnosti ve druhém patře, sešel dolů do obývajícího pokoje čpícího střelným prachem. Jeden z jeho pochopů právě vcházel otevřenými zadními dveřmi s poslední zbylým žoldákem, kterého vážně zranil. Celý útok netrval ani tři minuty, což vyhovovalo Spalkově záměru. Čím méně pozornosti se k domu upne, tím lépe pro ně.

Po doktoru Felixi Schifferovi nebylo ani památky. A přece Spalko věděl, že mu László Molnár nelhal. Tito muži patřili k oddílu, který Molnár najal, když s Conklinem naplánoval Schifferovo zmizení.

„Jaká je situace?“ zeptal se podřízených.

„Marco to dostal. Nic vážného, čistý průstřel ruky,“ oznámil mu jeden z nich. „Dva nepřátelé mrtví, jeden vážně raněný.“

Spalko pokýval hlavou. „A dva mrtví nahoře.“

Muž trhl hlavní samopalu k poslednímu žoldákovi a dodal. „Tenhle taky bez ošetření dlouho nevydrží.“

Spalko pohlédl na Zinu a přikývl. Přistoupila k raněnému muži, poklekla a obrátila ho na záda. Chlap sténal a krvácel.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se ho maďarsky.

Podíval se na ni zrakem zakaleným bolestí a vědomím neodvratné smrti.

Vytáhla krabičku zápalek. „Jak se jmenuješ?“ zopakovala, tentokrát řecky.

Když se jí nedostalo žádné odpovědi, řekla Spalkovým mužům: „Podržte ho.“

Dva z nich se poslušně sklonili. Žoldák se chvíli vzpouzel, ale pak se uklidnil a vyrovnaně se na ni zadíval. Nezapřel v sobě profesionála.

Rozžehla sirku. Vzplanutí drobného ohýnku doprovodil ostrý zápach síry. Palcem a ukazovákem od sebe oddělila víčka jednoho z žoldákových očí a přiblížila plamen k odhalené bulvě.

Voják divoce zamžikal druhým okem a začal chroptět. Plamínek, jehož záře se odrážela v lesklé oční kouli, se přiblížil ještě víc. Zina viděla, že muž dostal strach, ale byl v tom i stín pochybností. Nemohl uvěřit, že by svou hrozbu dokonala. Mýlil se, ale jeho pocity Zinu vůbec nezajímaly.

Žoldák zavřeštěl a vzepjal se, ačkoli ho pevně drželi dva chlapi. Svíjel se a úpěl i poté, co mu plápolající a kouřící zápalka dopadla na prsa. Jeho zdravé oko se obrátilo v jamce, jako by hledalo nějaké bezpečné útočiště.

Zina klidně rozžehla další sirku a muž se najednou začal dávit. Ona se však nedala odradit. Teď bylo zásadní, aby pochopil, že ji zastaví jediná odpověď. Nebyl hloupý a dobře věděl, co chce slyšet. Za takové mučení navíc žádné peníze nestojí. V jeho slzícím zdravém oku spatřila kapitulaci. Nehodlala mu však dát pokoj, dokud jí neřekne, kam odvezli Schiffera.

Stěpan Spalko celou tu scénu zpovzdáli pozoroval a bezděčně musel Zinu obdivovat. Když jí výslech svěřil, neměl jasnou představu o tom, jak se zachová. Svým způsobem šlo o zkoušku. Ale nejen to – byl to rovněž způsob, jak ji důvěrněji poznat.

Spalko byl člověkem, jenž sám každodenně manipuloval s lidmi i událostmi, a jako takový k nim měl hlubokou nedůvěru. Lidé lžou, to je prostě fakt. Někteří tak činí kvůli efektu, jiní klamou nevědomky, aby si uchránili soukromí. A další lžou sami sobě. Teprve v akci, nejlépe v krajních situacích či pod tlakem, se ukáže pravá povaha člověka. V takových chvílích jde lež stranou a nezávislý pozorovatel může věřit tomu, co má před očima.

Spalko se tedy dozvěděl o Zině pravdu, kterou předtím neznal. Pochyboval o tom, že ji zná Hasan Arsenov, a jestli by jí vůbec uvěřil, kdyby mu ji někdo sdělil. V jádru byla Zina tvrdá jako skála, tvrdší než sám Arsenov. Spalko sledoval, jak mámí informace z nebohého žoldáka, a uvědomoval si, že ona by bez Arsenova mohla žít, ale Arsenov bez ní ne.

Bournea probudily tóny klavírního cvičení a aromatická vůně kávy. Chvíli visel kdesi mezi spánkem a bdělostí. Uvědomil si, že leží na pohovce u Annaky Vadasové přikrytý teplou dekou a s polštářem z husího peří pod hlavou. Rázem vystoupil ze sna přímo do Annačina prosluněného bytu. Obrátil se a uviděl ji sedět před lesklým klavírem, vedle sebe obří hrnek kávy.

„Kolik je hodin?“

Aniž by zvedla hlavu, pokračovala ve svých stupnicích. „Po poledni.“

„Ježíšmarjá!“

„Ano, je čas vstávat. Touhle dobou obvykle hraju.“ Spustila melodii, kterou nepoznával. „Myslela jsem si, že až se probudím, vy už budete v hotelu, ale přijdu sem a vy tu spíte jako dítě. Tak jsem šla uvařit kafe. Dáte si taky?“

„Rozhodně.“

„Víte, kde ho najdete.“

Pak zvedla hlavu a sledovala, jak Bourne odhodil deku a navlékl si kalhoty a košili. Vykročil do koupelny, a když se umyl, zamířil do kuchyně. Zatímco si naléval kávu, prohodila: „Máte hezkou postavu, ale dost jizev.“

Nemohl najít smetanu; paní domu si ji zřejmě do kávy nedávala. „Jizvy dělají chlapa.“

„I ta kolem krku?“

Bourne šátrající v lednici jí neodpověděl, ale bezděčně si přiložil prsty k ráně a v té chvíli znovu ucítil jemné ruce Mylene Dutroncové, která ho ošetřovala.

„Je čerstvá,“ pokračovala. „Co se vám stalo?“

„Srazil jsem se s někým moc velkým a vzteklým.“

Ošila se náhlým neklidem. „Chtěl vás uškrtit?“

Konečně našel smetanu. Nalil si ji do hrnku, přidal dvě lžičky cukru a poprvé usrkl. Po návratu do obýváku řekl: „Vztek tohle dokáže, copak to nevíte?“

„Jak bych to asi mohla vědět? Já do světa násilí nepatřím.“

Změřil si ji. „Pokusila jste se mě zastřelit, nebo už jste na to zapomněla?“

„Já nic nezapomínám,“ odpálila ho.

Něčím ji popudil, nevěděl však přesně čím. Zdálo se, že je přecitlivělá. Snad za to mohl šok z otcovy náhlé a násilné smrti.

V každém případě se ji však rozhodl znovu popíchnout. „V ledničce nemáte nic k jídlu.“

„Většinou chodím ven. Kousek odsud je slušná restaurace.“

„Co kdybychom tam zašli?“ nadhodil. „Mám hlad jako vlk.“

„Až dohraju. Ta dlouhá noc mi narušila denní program.“

Řádně se usadila a stolička zavrzala o podlahu. Vzápětí se pokojem rozlehly první takty Chopinova Nokturna b moll vířící jako lístky padající ze stromů za zlatavého podzimního odpoledne. Bournea překvapilo, jakým potěšením ho ta hudba naplnila.

Po chvíli vstal, vykročil ke stolu a otevřel její přenosný počítač.

„Nedělejte to, prosím vás,“ požádala ho Annaka, aniž by odlepila oči od partitury. „Ruší mě to.“

Bourne se posadil a při vznešené klavírní melodii se snažil trochu uvolnit.

Ve vzduchu ještě visely závěrečné tóny Nokturna, když Annaka vstala a zamířila do kuchyně. Bourne uslyšel proud vody v dřezu; Annaka zřejmě čekala, až poteče studená. Zdálo se, že to trvá velice dlouho. Annaka se konečně vrátila se sklenkou vody kterou jediným mocným hltem vypila. Bourne od stolku viděl křivku jejího bledého krku i pár neposlušných pramínků v barvě ohnivé mědi, které jí spadaly do čela.

„Včera večer jste to zvládla velice dobře,“ pochválil ji Bourne.

„Díky, že jste mě sundal z té římsy.“ Odvrátila oči, jako by o jeho kompliment nestála. „V životě jsem nebyla tak vyděšená.“

Byli v restauraci plné lustrů z broušeného skla, sametového čalounění a průsvitných nástěnných svícnů na stěnách z třešňového dřeva. Seděli naproti sobě u okna s výhledem na terasu, která byla prázdná, protože bledé ranní slunce ještě pořádně nehřálo.

„Teď mě zajímá to, že Molnárův byt byl sledovaný,“ řekl Bourne. „Jinak by přece policie nepřijela zrovna tou dobou.“

„Ale proč by ten byt někdo sledoval?“

„Aby viděl, jestli se tam ukážeme. Od chvíle, kdy jsem dorazil do Budapešti, mi někdo hází klacky pod nohy.“

Annaka se nervózně podívala z okna. „Tak co teď? Z představy, že někdo sleduje i můj byt, mi naskakuje husí kůže.“

„Teď za námi nikdo nešel, to vím jistě.“ Když číšník přinesl jídlo, Bourne se odmlčel a počkal, až zase odejde. „Vzpomínáte, co jsme dělali v noci, když jsme utekli policii? Jeli jsme každý jiným taxíkem, dvakrát jsme přestupovali a měnili směr.“

Přikývla. „Byla jsem tak unavená, že jsem neměla sílu zpochybňovat vaše bizarní pokyny.“

„Nikdo neví, že jsme teď spolu, natož kam jsme šli.“

„Tak to mi spadl kámen ze srdce.“ Zhluboka si oddechla.

Když Chán viděl Bournea vycházet s tou ženskou z domu, měl v hlavě jedinou myšlenku: přes Spalkovo povýšené ujišťování, že mu nic nehrozí, se k němu Bourne stále přibližoval. Nějak se dozvěděl o Lászlóu Molnárovi, jenž zajímal i Spalka. Dále vypátral, kde Molnár bydlí, a pravděpodobně byl v jeho bytě, když přijela policie. Proč byl Molnár pro Bournea tak důležitý? To musel Chán teprve zjistit.

Zezadu pozoroval, jak Bourne a žena odcházejí. Pak vystoupil z auta a zamířil k domu. S pomocí paklíče překonal zámek na hlavních dveřích a vstoupil do haly. Vyjel výtahem až do nejvyššího patra a našel schodiště vedoucí na střechu. Nepřekvapilo ho, že dveře jsou jištěné alarmem, bez problémů však přerušil okruh a obešel poplašný systém. Vstoupil dveřmi na střechu a okamžitě zamířil k čelu budovy.

S rukama na kamenné zídce se naklonil a okamžitě hned pod sebou uviděl arkýřové okno ve čtvrtém patře. Přelezl zídku a spustil se na římsu pod oknem. První okno, které vyzkoušel, bylo zavřené, druhé však ne. Otevřel je tedy a vlezl do bytu.

Velice rád by se tam porozhlédl, ale nevěděl, kdy se ti dva vrátí, a tak nechtěl riskovat. Byl čas na práci, ne na zábavu. Rychle vybíral vhodné místo. Nakonec zvedl oči k lampě z matného skla visící uprostřed stropu a usoudil, že se téměř dokonale hodí k jeho účelům.

Přitáhl si pod lustr stoličku od klavíru, vystoupil na ni, poté vytáhl miniaturní elektronickou štěnici a spustil ji po stěně stínidla z mléčného skla. Když slezl dolů, zasunul si do ucha sluchátko a zařízení aktivoval.

Uslyšel drobné ruchy, které vznikaly, jak vracel stoličku zpět na místo u klavíru a kráčel po leštěné dřevěné podlaze k pohovce, kde ležel polštář a deka. Zvedl polštář a očichal jeho střed. Byl cítit Bournem, ta vůně mu však podivně rozdráždila paměť. Vyděšeně polštář upustil, jako by ho pálil. Chvatně opustil byt známou cestou a sestoupil do haly v přízemí. Tentokrát však vykročil do zadní části domu a vyšel ven služebním vchodem. Opatrnosti není nikdy nazbyt.

Annaka se pustila do snídaně. Slunce proudící oknem dovnitř ozařovalo její nevšední prsty. Jedla stejně jako hrála a nakládala s příborem jako s hudebním nástrojem.

„Kde jste se naučila tak dobře hrát na klavír?“ zeptal se.

„Líbilo se vám to?“

„Ano, moc.“

„Proč?“

Naklonil hlavu. „Proč?“

Přikývla. „Ano, proč se vám to líbilo? Co jste v tom slyšel?“

Bourne se na chvíli zamyslel. „Asi nějaký smutek nebo tak něco.“

Odložila nůž i vidličku a začala si prozpěvovat část z Nokturna. „To dělají ty dominantní septakordy. Chopin prostě změnil tradiční pojetí disonance.“ Pokračovala ve zpěvu a její hlas jen zvonil. „Výsledek je velkolepý. A zároveň truchlivý, právě díky těm septakordům.“

Odmlčela se. Její krásné bledé ruce zůstaly viset nad stolem, dlouhé prsty lehce vyklenuté, jakoby stále nabité skladatelovou energií.

„Ještě něco?“

Chvíli přemítal a pak zavrtěl hlavou.

Vzala si nůž a vidličku a znovu se pustila do jídla. „Hrát mě naučila matka. Byla to profesionální učitelka klavíru, a když dospěla k názoru, že už na to mám, zasvětila mě do Chopina. Byl to její oblíbenec, ale jeho skladby jsou nesmírně těžké na hraní – nejde jen o techniku, ale taky o to, správně vystihnout emoce.“

„Hraje vaše matka ještě?“

Annaka zavrtěla hlavou. „Byla stejně jako Chopin nemocná. Tuberkulóza. Umřela, když mi bylo osmnáct.“

„V tom věku to pro vás musela být rána.“

„Navždy mi to změnilo život. Samozřejmě jsem z toho byla zkroušená, ale k mému údivu a hanbě jsem na ni měla i zlost.“

„Zlost?“

Přikývla. „Připadala jsem si opuštěná a nezakotvená. Jako když se člověk ocitne na rozbouřeném moři a nemůže se vrátit ke břehu.“

Bourne najednou pochopil, proč se dokázala vžít do problémů, které mu způsobila ztráta paměti.

Zachmuřila se. „Ale nejvíc mě mrzí, jak strašně jsem se k ní chovala. Když mi navrhla, abych začala hrát na piano, vzbouřila jsem se proti ní.“

„To je normální,“ snažil se ji uklidnit. „Byl to její nápad. Navíc byla učitelka.“ V hloubi žaludku pocítil drobné mrazení, jako by Annaka právě zahrála jednu z Chopinových slavných disonancí. „Já když jsem za synem přišel s baseballem, ušklíbl se, že by radši hrál fotbal.“ Když vylovil tu dávnou vzpomínku na Joshuu, jeho oči jako by se obrátily dovnitř. „Všichni jeho kamarádi hráli fotbal, ale bylo v tom ještě něco. Jeho matka totiž byla Thajka, takže se už od útlého věku učil buddhismu, jak si přála. Amerika ho nezajímala.“

Annaka dojedla a odsunula talíř.

„Možná proto, že měl tu Ameriku pořád před očima. Určitě mu ji ve škole každý den připomínali.“

Bourneovi se v duchu zjevil ovázaný Joshua s tmavým monoklem pod okem. Když se na to zeptal, Dao mu řekla, že chlapec doma upadl, ale druhý den sama odvedla Joshuu do školy a několik hodin se tam zdržela. Nikdy se jí na to nevyptával. V té době měl tolik práce, že na to neměl ani čas myslet.

„To mě nikdy nenapadlo,“ řekl nyní.

Annaka pokrčila rameny a bez zjevné ironie odpověděla: „Jak by mohlo? Jste přece Američan. Patří vám svět.“

Zauvažoval, jestli právě z toho nepramení její nepřátelství. Šlo o strach ze zlých Američanů, který se v poslední době tak rozmohl?

Požádala číšníka ještě o kávu. „Vy si to aspoň můžete se synem vyříkat, ale já s matkou…“ Pokrčila rameny.

„Syn zemřel,“ sdělil jí Bourne, „společně se svou sestrou i matkou. Zabili je v Phnompenhu, je to už mnoho let.“

„Tak to se moc omlouvám, opravdu.“ Zdálo se, že konečně prorazil její chladnou ocelovou skořápku. Odvrátil hlavu. Při hovoru o Joshuovi měl pocit, jako by mu někdo roztíral do otevřené rány sůl. „Určitě jste se s matkou před smrtí usmířila.“

„Kéž by.“ Annaka klopila pohled ke kávě a tvářila se soustředěně. „Až když mě uvedla do Chopina, došlo mi, jaký dar mi vlastně dala. Hrála jsem Nokturna moc ráda, i když mi to zdaleka ještě nešlo.“

„A vy jste jí to neřekla?“

„Byla jsem holka, moc jsme se spolu nebavily.“ Její oči potemněly žalem. „Teď je mi líto, ale nemůžu to vrátit.“

„Měla jste ještě otce.“

„Ano, jistě. Měla jsem otce.“

17

Ředitelství taktických nesmrtících zbraní sídlilo v komplexu nenápadných cihlových budov porostlých popínavým břečťanem, které kdysi sloužily jako ženská internátní škola. CIA považovala za bezpečnější využít už existující prostory než budovat si nové na zelené louce. Díky tomu mohla stavby „vykuchat“ a vybudovat v nich množství potřebných laboratoří, zasedacích i zkušebních místností s pomocí vlastních špičkových pracovníků, a ne najatých lidí zvenčí.

I když se Lindros prokázal legitimací, odvedli ho do bílé místnosti bez oken, kde ho vyfotili, sejmuli mu otisky prstů a pořídili snímek sítnice. Pak osamoceně čekal.

Zhruba po čtvrt hodině konečně vstoupil muž v obleku a pravil: „Pane zástupce, ředitel Driver vás přijme.“

Lindros za ním mlčky vyšel z místnosti. Dalších pět minut procházeli po obyčejných chodbách s nepřímým osvětlením. Pokud se nemýlil, „oblek“ ho vodil dokolečka. Nakonec se zastavil u dveří, jež Lindrosovi připadaly úplně stejné jako všechny ostatní, které cestou míjeli. Také na nich či vedle nich nebylo žádné označení, jen dvě drobné žárovky. Jedna z nich rudě svítila. „Oblek“ třikrát zaklepal na dveře. O chvíli později světlo pohaslo a rozsvítila se zelená žárovka. Muž otevřel dveře a ustoupil, aby mohl Lindros projít.

Na druhé straně kanceláře našel ředitele Randyho Drivera, muže s pískovými vlasy střiženými po námořnicku nakrátko, dokonale rovným nosem a úzkýma modrýma očima, jež mu propůjčovaly podezíravý výraz. Měl rozložitá ramena a svalnaté tělo, což velice rád a okatě dával na odiv. Seděl v moderním drátěném křesle za stolem z kouřového skla a nerezové oceli. Uprostřed všech bílých kovových stěn visely reprodukce Marka Rothka připomínající chomáče barevných obvazů přiložených k otevřené ráně.

„Pane zástupce, jaké nečekané potěšení,“ pravil Driver s upjatým úsměvem, který kontrastoval s jeho slovy. „Musím se přiznat, že na přepadové kontroly nejsem zvyklý. Mám radši, když se hosté slušně objednají dopředu.“

„Omlouvám se,“ řekl Lindros, „ale tohle není žádná přepadová kontrola. Vyšetřuju vraždu.“

„Předpokládám, že jde o Alexandera Conklina.“

„Jistě. Potřeboval bych vyslechnout jednoho z vašich lidí. Jistého doktora Felixe Schiffera.“

Driver náhle zkameněl za stolem a upjatý úsměv mu zamrzl na tváři, jako by ho Lindros něčím ochromil. Po chvíli se přece jen poněkud vzpamatoval. „Proč, proboha?“

„Vždyť vám říkám,“ pokračoval Lindros. „Je to součást vyšetřování vraždy.“

Driver rozpřáhl ruce. „Pořád nechápu proč.“

„To ani nemusíte,“ odsekl Lindros. Driver ho nejdřív nechá sedět a čekat jako žáka po škole a teď se ještě bude vytáčet? Lindrosovi docházela trpělivost. „Nechci po vás nic víc, než abyste mi řekl, kde je doktor Schiffer.“

Driver se zatvářil zarputile. „Ve chvíli, kdy jste překročil práh, jste vstoupil na moje území.“ Vstal. „Zatímco jste procházel ověřováním totožnosti, dovolil jsem si zavolat řediteli CIA. V jeho kanceláři nemají tušení, co tady děláte.“

„Samozřejmě že ne,“ odtušil Lindros, ale věděl, že tuhle bitvu už prohrál. „Podávám řediteli hlášení vždycky až na konci dne.“

„Vaše postupy mě vůbec nezajímají, vážený pane. Nikdo nebude vyslýchat nikoho z mých lidí bez osobního písemného schválení ředitele CIA. Tečka.“

„Pan ředitel mi dal plnou noc převzít vyšetřování, kdykoli to uznám za nutné.“

„To říkáte vy.“ Driver pokrčil rameny. „Jistě ale chápete můj post…“

„Ne, to nechápu,“ odtušil Lindros. Věděl, že pokračovat v téhle rozpravě nemá cenu. Vůbec by to nebylo taktické, jenže Randy Driver ho štval a on si potřeboval vylít zlost. „Podle mě jste jen postavil hlavu a děláte schválnosti.“

Driver se předklonil a opřel se rukama o desku stolu, až mu zapraskaly klouby. „Váš názor mě vůbec nezajímá. Bez oficiálních dokumentů s podpisem už si s vámi nemám co říct. Rozhovor skončil.“

Muž v obleku jejich konverzaci určitě poslouchal, protože právě v té chvíli se otevřely dveře a on v nich stál, připravený vyprovodit Lindrose ven.

Detektiv Harris zrovna pronásledoval zločince, když ho osvítil. Ve vysílačce uslyšel hlášení o bělochovi v posledním modelu vozu Pontiac GTO černé barvy s virginskou značkou, který projel na červenou křižovatku nedaleko Falls Church a mířil jižně po silnici číslo 649. Harris, jehož Martin Lindros nepochopitelně odvolal z vražd Conklina a Panova, právě pátral po pachateli loupežné vraždy v prodejně smíšeného zboží ve Sleepy Hollow a shodou okolností jel po 649. silnici.

Prudce zabrzdil, trhavě otočil policejní auto do protisměru a s blikajícím majáčkem a kvílející sirénou vyrazil na sever. Brzy spatřil černý GTO a za ním kolonu tří aut policie státu Virginia.

Za hlasitého troubení a skřípění brzd okolních vozů přejel dělící čáru a hnal se přímo proti GTO. Řidič ho uviděl, přejel do jiného pruhu, a když k němu začal Harris kličkovat mezi brzdícími auty, sjel ze silnice do odstavného pruhu.

Harris si v duchu propočítal úhly a přehradil unikajícímu autu cestu, takže muselo zamířit do výjezdu k benzinové pumpě. Pokud by Harris včas nezastavil, vrazil by přímo do řady tankovacích stojanů.

Když sporťák GTO se skřípěním zabrzdil a zhoupl se na velkorysých tlumičích, Harris vyskočil z auta a se služební pistolí v ruce zamířil přímo k řidiči.

„Vystupte z vozu s rukama nad hlavou!“ houkl Harris.

„Ale pane…“

„No tak bude to?!“ zavrčel Harris, který se neohroženě blížil a pátral očima po jakékoli zbrani.

„Dobře, dobře!“

Šofér vystoupil z vozu právě ve chvíli, kdy na místo dorazila další auta. Harris uviděl, že pachateli je něco málo přes dvacet a že je hubený jako tyčka. Ve voze našli láhev kořalky a pod předním sedadlem pistoli.

„Mám na ni zbrojní pas!“ hájil se mladík. „Podívejte se do schránky v palubní desce!“

Pistole byla skutečně povolená. Mládenec pracoval jako kurýr diamantů. Proč za volantem pil, to byl jiný příběh, který Harrise moc nezajímal.

Když se vrátil na policejní stanici, znovu se zamyslel nad tím zbrojním pasem. Zavolal do obchodu, kde mladík pistoli údajně zakoupil. Hlas s cizím přízvukem připustil, že takovou zbraň skutečně prodal, ale zněl mu nějak podezřele. Proto se do obchodu osobně vydal a zjistil, že vůbec neexistuje. Na příslušné adrese našel jediného Rusa s počítačem. Zadržel ho a přístroj zabavil.

Po návratu na stanici si prošel databázi zbrojních průkazů vydaných za posledních šest měsíců. Zadal do ní jméno falešného obchodu se zbraněmi a ke svému údivu odhalil přes tři sta případů fingovaného prodeje zbraní, které kryla legální povolení. Ale ještě větší překvapení na něj čekalo, když si prohlédl soubory v počítači, který zabavil. Když to jméno uviděl, popadl telefon a vytočil číslo Lindrosova mobilu.

„Ahoj, tady Harry.“

„Á, zdravím,“ řekl Lindros, jako by se právě soustředil na něco jiného.

„Co se děje?“ zeptal se Harris. „Mluvíš nějak divně.“

„Jsem v pytli. Zrovna jsem obrazně řečeno dostal do zubů a teď uvažuju, jestli mám dost munice, abych s tím šel za starým.“

„Hele, Martine, já vím, že jsem byl toho případu oficiálně zbaven…“

„Víš, Harry, o tom jsem si s tebou chtěl promluvit.“

„To teď neřeš,“ přerušil ho detektiv Harris. Ve zkratce mu povyprávěl o řidiči pontiaku, jeho pistoli a podvodu s naoko registrovanými zbraněmi. „Chápeš, jak to funguje? Ti hoši dokážou sehnat zbraně, pro koho chtějí.“

„Vážně?“ reagoval Lindros bez valného nadšení.

„Takže taky můžou dát do registru jakékoli jméno. Třeba David Webb.“

„To je hezká teorie, ale…“

„Martine, to není teorie!“ rozkřikl se Harris do sluchátka. Všichni kolem něj překvapeně zvedli oči od práce. „Je to realita!“

„Cože?!“

„Slyšíš dobře. Stejná parta ‚prodala‘ pistoli jistému Davidu Webbovi, až na to, že si ji Webb nemohl koupit, jelikož obchod na tom zbrojním pasu prostě neexistuje.“

„Dobře, ale jak víme, že Webb o té partě nevěděl a nevyužil ji k ilegálnímu získání zbraně?“

„To je na tom všem nejlepší,“ uzavřel Harris. „Mám počítačovou databanku té bandy. Každý prodej si pečlivě evidovali. Peníze za zbraň, kterou si od nich Webb údajně koupil, přišly z Budapešti.“

Klášter stál na vrcholu horského hřebene. Na strmých terasách hluboko dole se dařilo pomerančovníkům a olivovníkům, ale tady nahoře rostlo jen bodláčí. Všudypřítomná krétská horská koza kri-kri byla jediným stvořením schopným přežít ve výši kláštera vrostlého do kamene jako stolička do dásně.

Starodávná kamenná stavba upadla už dávno v zapomnění. Běžný laik nemohl vědět, který z plenitelských národů bájných dějin ostrova jej postavil. Stejně jako samotná Kréta prošel množstvím rukou a stal se němým svědkem modliteb, obětí i krveprolití. Na první pohled však bylo jasné, že hodně pamatuje.

Otázka bezpečnosti měla už od úsvitu časů pro zdejší válečníky i mnichy mimořádnou důležitost, to byl také důvod umístění kláštera na kopci. Na jednom svahu se nacházely vonné terasovité háje, na druhém jen zející propast, jako by do masa hory sekla saracénská šavle a vyhloubila zde velkou brázdu.

V domě v Heraklionu narazil Spalko na odpor profesionálních bojovníků, a tak další útok plánoval s velkou dávkou opatrnosti. Přepadnout klášter za denního světla nepřipadalo v úvahu. Ať by útočili z jakéhokoli směru, protivník by je nepochybně zabil mnohem dřív, než by dosáhli mohutných stěn s cimbuřím. Zatímco Spalkovi muži dopravili raněného druha zpět do letadla, kde ho nechali ošetřit a doplnili zásoby, Spalko se Zinou si vypůjčili motorky a vydali se prozkoumat oblast kolem kláštera.

Zaparkovali na okraji strže a sestupovali pěšky. Obloha byla pronikavě modrá a tak jasná, že se zdálo, jako by její záře prostupovala všemi ostatními barvami. Ptáci kroužili a stoupali na teplých proudech vzduchu, a když zavanul větřík, vzduch provonělo lahodné aroma pomerančových květů. Od chvíle, kdy Zina nastoupila do Spalkova soukromého letadla, trpělivě čekala na odpověď, proč ji chce mít jen sám pro sebe.

„Do kláštera vede podzemní vchod,“ řekl Spalko, když sestupovali po kamenné suti na konec rokle blíž ke stavbě. Kaštany na okraji strže ustoupily odolnějším cypřišům, jejichž pokroucené kmeny trčely z hlinitých trhlin mezi skalisky. Pokračovali v cestě dolů a přitom se zachytávali ohebných větví, aby neupadli.

Zina se mohla jen dohadovat, kde Šejk získává informace. V každém případě bylo jasné, že má celosvětovou síť lidí s přístupem k téměř veškerým datům, jež potřeboval.

Udělali si krátkou přestávku na odpočinek a opřeli se o skálu. Bylo brzké odpoledne, a tak si dali svačinu v podobě oliv, chleba a kousku chobotnice naloženého v olivovém oleji, octu a česneku.

„Povězte mi, Zino,“ začal Spalko, „myslíte na Chálida Murata? Chybí vám?“

„Ano, moc.“ Zina si otřela rty hřbetem ruky a zakousla se do krajíce. „Ale teď je naším vůdcem Hasan. Co se stalo, nejde odestát. Byla to hrozná tragédie, ale tak trochu se dala čekat. Všichni jsme pro krutý ruský režim ideální terče a musíme s tím umět žít.“

„Co kdybych vám řekl, že Rusové se smrtí Chálida Murata neměli nic společného?“ nadhodil Spalko.

Zina přestala jíst. „Nerozumím vám. Vím, co se stalo. Každý to přece ví.“

„Ne,“ hlesl Spalko, „víte jen to, co vám řekl Hasan Arsenov.“

Chvíli na něj zírala, a když jí svitlo, rozklepala se jí kolena.

„Jak…“ Cítila takové pohnutí, že se jí zlomil hlas, musela si odkašlat a začít znovu. Část jejího já vůbec nechtěla znát odpověď na otázku, kterou se chystala položit. „Jak to můžete vědět?“

„Vím to,“ řekl Spalko klidně, „protože Arsenov mne najal, abych Chálida Murata zavraždil.“

Ale proč?“

Spalko ji probodl pohledem. „Ale Zino, zrovna vy se na to ptáte? Jako jeho milenka, která ho zná líp než kdo jiný, to přece moc dobře víte.“

A Zina to bohužel věděla. Hasan jí to mnohokrát řekl. Chálid Murat byl součástí starého řádu. Nedohlédl za hranice Čečenska. Podle Hasanova názoru se bál pomýšlet na celý svět, když sám nevěděl, jak zastavit ruské bezvěrce.

„Nic jste netušila?“

Znepokojivé na tom bylo, že ona skutečně nepojala sebemenší podezření, ani na chvíli. Věřila Hasanově historce od prvního do posledního slova. Chtěla Šejkovi zalhat, aby v jeho očích vypadala chytřejší, ale vnitřně tušila, že by ji stejně prohlédl, vycítil by její lež a dospěl by k názoru, že se jí nedá věřit, což by byl její konec.

A tak poníženě zavrtěla hlavou. „Oklamal mě.“

„Vás i všechny ostatní,“ pravil Spalko vyrovnaně. „Nic si z toho nedělejte.“ Náhle se usmál. „Ale teď znáte pravdu a vidíte, co znamená mít informace, které ostatní nemají. Jaká je v tom moc.“

Chvíli jen tak stála, opřená hýžděmi o sluncem rozpálenou skálu, a přejížděla si dlaněmi po stehnech. „Ale jednu věc nechápu. Proč mi to teď říkáte? Proč jste si vybral zrovna mě?“

Spalko zaslechl v jejím hlase nádech strachu i rozechvění a usoudil, že je to tak správně. Věděla, že stojí na okraji propasti. Jako dobrý psycholog byl přesvědčen, že si to uvědomovala už od chvíle, kdy jí navrhl cestu na Krétu, nejpozději od okamžiku, kdy společně s ním Arsenová obelhala.

„Ano, vybral jsem si právě vás.“

„Ale proč?“ Ke své nelibosti se roztřásla.

Přistoupil k ní, zastínil slunce a jeho teplo nahradil svým. Stejně jako tehdy v hangáru ucítila jeho mužné pižmo a celá zvlhla.

„Byla jste vybrána k velkým věcem.“ Když se přitáhl ještě blíž, jeho hlas se ztišil, ale získal na naléhavosti.

„Zino,“ zašeptal, „Hasan Arsenov je slaboch. Vím to od chvíle, kdy za mnou přišel se svým plánem vraždy. K čemu mě potřebuje? ptal jsem se sám sebe. Statečný bojovník, který usoudí, že jeho vůdce už není schopen velet, ho zabije sám. Nesvěří to jiným lidem, kteří by při troše chytrosti a trpělivosti jednou mohli jeho slabosti využít ve svůj prospěch.“

Zinu roztřásla Spalkova slova i kouzlo jeho fyzické přítomnosti, ze které jí naskakovala husí kůže a vstávaly vlasy. V ústech jí vyschlo, v hrdle cítila žár dychtivosti.

„Jestli je Hasan Arsenov slaboch, k čemu mi je?“ Spalko jí položil ruku na ňadro a Zina rozšířila chřípí. „Něco vám povím.“ Zavřela oči. „Akce, kterou zanedlouho spustíme, je na každém kroku plná nebezpečí.“ Jemně stiskl a mučivě pomalu jí přejel po prsu. „Jestli se něco zadrhne, je lepší mít vůdce, který dokáže přitáhnout pozornost nepřátel jako magnet a připoutat je k sobě, ale práce zatím bude pokračovat bez přerušení.“ Přitiskl se k ní a ucítil, jak se k němu vine v jakési křeči, kterou nedokázala ovládnout. „Chápeš, jak to myslím?“

„Ano,“ zašeptala.

„Ty jsi ta silná, Zino. Kdybys chtěla svrhnout Chálida Murata, nešla bys nejdřív za mnou. Usmrtila bys ho sama s pocitem štěstí, že jsi udělala něco pro sebe i pro svůj lid.“ Druhou rukou jí přejel po vnitřní straně stehna. „Není to tak?“

„Ano,“ vydechla. „Ale můj lid nikdy nepřijme za vůdkyni ženu. To je nemyslitelná věc.“

„Možná pro ně, ale ne pro nás.“ Roztáhl jí nohy. „Přemýšlej, Zino. Jak toho docílíš?“

Ve smršti hormonů, jež se jí vyplavily do krve, nedokázala jasně uvažovat. Částí osobnosti si uvědomovala, že právě o to tady jde. Nebyla v tom jen touha vzít si ji právě zde pod širým nebem uprostřed kamenného chřtánu propasti. Stejně jako předtím v domě architekta ji podroboval další zkoušce. Pokud nyní úplně podlehne, pokud nedokáže zapnout mozek, pokud se nechá oslepit touhou a nepodaří se jí odpovědět na jeho otázku, pak u něj skončí. Šejk si najde jiného kandidáta, který lépe vyhoví jeho požadavkům.

Začal jí rozepínat blůzku a dotýkat se její hořící kůže, ona a však v duchu přivolala vzpomínku, jaké to bývalo s Chálidem Muratem. Jak jí dvakrát týdně po sezení se svými poradci trpělivě naslouchal a často pak jednal podle toho, co mu poradila. Nikdy se neodvážila říct o roli, kterou hrála Tasanovi. Měla strach, že by jí dal najevo svou žárlivost.

Avšak nyní, roztažená na skalisku pod neodbytným Šejkem, se vzepjala vzhůru. Chytila Šejka za hlavou, stáhla si ho k sobě a pošeptala mu do ucha: „Najdu někoho silného, připoutám si ho k sobě láskou a budu velet jeho prostřednictvím. Čečenci uvidí jeho obličej a uslyší jeho hlas, ale přitom bude dělat přesně to, co mu řeknu.“

Na chvíli od ní odlepil horní část těla. Zina vzhlédla k jeho očím a viděla, že se lesknou obdivem i chtíčem, a s dalším radostným zachvěním si uvědomila, že složila svou druhou zkoušku. A pak, otevřená a odevzdaná, dlouze a protáhle zasténala sdíleni rozkoší.

18

Bytem se stále linula vůně kávy. Vrátili se hned po jídle bez ohledu na prastarou tradici, která velela dát si ještě v klidu kávu a zákusek. Bourne měl před sebou hodně práce. I ta krátká přestávka mu však vlila do žil nový elán a také umožnila jeho podvědomí zpracovat nové informace.

Vešli do bytu bok po boku. Směsice citrusové vůně a pižma z ní stoupala jako mlha z řeky. Nemohl si pomoci a zhluboka ji vdechoval do plic. Nechtěl se však zbytečně rozněžnit, a tak se v duchu pochmurně vrátil k bezprostředním úkolům.

„Všimla jste si těch popálenin, ran, bodnutí a otlaků na těle Lászlóa Molnára?“

Oklepala se. „Ani mi nemluvte.“

„Mučili ho. Trvalo to hodiny, možná dokonce pár dní.“

Podívala se na něj zpod rovného a vážného obočí.

„Což znamená,“ pokračoval, „že mohl vyzradit místo pobytu doktora Schiffera.“

„A taky nemusel,“ odtušila. „I to by byl důvod ho zabít.“

„Ale na tohle se my dva spoléhat nemůžeme.“

„Jak to myslíte ‚my dva‘?“

„Dobře, já vím, odteď jedu na vlastní pěst.“

„Snažíte se ve mně vzbudit pocity viny? Zapomínáte, že nemám na nalezení doktora Schiffera žádný zájem.“

„Ale kdyby padl do špatných rukou, mohlo by to znamenat katastrofu pro celý svět. Ani to vás nepřesvědčí?“

„Jak to myslíte?“

Chán sedící v autě z půjčovny si přitiskl sluchátko k uchu. Jejich slova slyšel naprosto čistě.

„Alex Conklin byl vynikající technik – byla to jeho specialita. Podle toho, co jsem zjistil, uměl plánovat a provádět složité mise líp než kdo jiný. Jak už jsem říkal, stál o doktora Schiffera tolik, že ho doslova ukradl z přísně tajného programu ministerstva obrany, přivedl ho do CIA a pak ho nechal rychle zmizet. To znamená, že ať Schiffer pracoval na čemkoliv, bylo to tak důležité, že měl Alex starosti, aby se mu nic nestalo a snažil se ho chránit. A jak se ukázalo, měl pravdu, protože někdo doktora Schiffera unesl. Díky akci, kterou pro něj rozjel váš otec, se ho podařilo zase osvobodit a ukrýt na místě, o němž věděl jen László Molnár. Teď jsou váš otec i Molnár mrtví. Rozdíl je v tom, že Molnára ještě před smrtí mučili.“

Chán si s rozbušeným srdcem poposedl. Její otec? Mohla ta žena s Bournem, které předtím nevěnoval pozornost, být opravdu Annaka?

Annaka stála v kruhu slunečního světla pronikajícího arkýřovým oknem. „Na čem podle vás doktor Schiffer pracoval, že to všechny tyhle lidi tak zajímalo?“

„Já myslel, že vám doktor Schiffer vůbec nic neříká,“ ucedil Bourne.

„Nechte si ty jízlivosti a odpovězte mi.“

„Schiffer je přední světový odborník na chování bakteriálních částic. To jsem zjistil z internetové diskuze, které se Molnár účastnil. Říkal jsem vám to, ale vy jste byla příliš zaměstnaná hledáním mrtvoly chudáka Molnára.“

„To je jako byste na mě mluvil španělsky.“

„Vzpomínáte na web, který Molnár navštívil?“

„Antrax, argentinská hemoragická horečka…“

„Kryptokokóza, plicní mor. Ten hodný pan doktor možná pracoval se všemi těmi biologickými látkami nebo něčím podobným, případně ještě horším.“

Annaka na něj chvíli zírala a pak zavrtěla hlavou.

„Myslím, že Alexe zaujalo a taky vyděsilo spíš to, že doktor Schiffer vynalezl zařízení, které by se dalo použít jako biologická zbraň. Pokud je to pravda, Schiffer má věc, která je pro teroristy jako svatý grál.“

„Panebože! Ale to je jen domněnka. Kde berete jistotu, že je pravdivá?“

„Musím prostě pátrat dál,“ řekl Bourne.

„Ale netuším, jak Schiffera najdeme.“ Obrátila se a vykročila ke klavíru, jako by to byl nějaký talisman, který ji ochrání před zlými silami.

„Teď jste promluvila v množném čísle.“

„Přeřekla jsem se.“

„Takřka freudovsky.“

„Nechte toho,“ odsekla.

Už ji poznal dostatečně na to, aby věděl, že nežertuje. Vykročil a usedl za psací stůl. Uviděl síťový kabel spojující její přenosný počítač s internetem.

„Mám nápad,“ řekl. A pak si všiml těch škrábanců. Slunce dopadalo na leštěné dřevo klavírní stoličky v takovém úhlu, že zvýraznilo několik čerstvých rýh. Zatímco byli pryč, někdo tu byl. Ale z jakého důvodu? Porozhlédl se po dalších podezřelých stopách.

„Co je?“ zeptala se Annaka. „Co se děje?“

„Nic.“ Polštář však neležel úplně na stejném místě, kde ho nechal. Teď byl trochu víc napravo.

Dala jednu ruku v bok. „Takže co mi chcete říct?“

„Nejdřív si musím pro něco skočit do hotelu,“ zaimprovizoval. Nechtěl ji děsit, ale potřeboval provést tajný průzkum okolí. Bylo možné – snad i pravděpodobné – že ten, kdo byl v bytě, se pořád nachází poblíž. U Lászlóa Molnára je přece také někdo sledoval. Ale jak se za nimi ten slídil dostal až sem? ptal se Bourne sám sebe. Dával si přece takový pozor. Nabízela se samozřejmé jednoduchá odpověď: Chán ho našel.

Bourne shrábl koženou bundu a vykročil ke dveřím. „Nezdržím se dlouho, slibuju. Jestli pro mě chcete něco udělat, můžete se znovu mrknout na tu internetovou stránku. Třeba ještě něco zjistíte.“

Jamie Hull, šéf americké ochranky na protiteroristickém summitu v Reykjavíku, měl na Araby jasný názor. Neměl je rád a nedůvěřoval jim. Vždyť oni nevěří v Boha – alespoň ne v toho správného -, natožpak v Krista Spasitele, pomyslel si kysele, když kráčel chodbou rozlehlého hotelu Oskjuhlid.

A další důvod, proč je nemít rád: ovládali tři čtvrtiny světových zásob ropy. Kdyby je neměli, nikdo by jim nevěnoval sebemenší pozornost, a oni by se navzájem povraždili v těch svých nepochopitelných kmenových válkách. I tady na Islandu působily čtyři různé arabské bezpečnostní týmy, jeden z každé přítomné země, ale jejich činnost koordinoval Feyd al-Saúd.

Feyd nebyl na Araba zas tak špatný. Byl to Saúd – nebo snad sunnita? Hull zavrtěl hlavou. Nebyl si jistý. Další důvod, proč je neměl v lásce. Člověk nikdy nepoznal, co jsou zač a komu by usekli ruku, kdyby tu možnost dostali. Feyd al-Saúd dokonce studoval na Západě, někde u Londýna. V Oxfordu – nebo snad v Cambridgi? Jako by v tom byl nějaký rozdíl! Hlavní bylo, že se s tím chlapem dalo mluvit normální angličtinou, aniž by se na vás díval, jako byste spadl z Marsu.

Hullovi se také zdálo, že je to rozumný člověk a jako takový zná své místo. Pokud šlo o prezidentovy potřeby a přání, podřizoval se Hullovi téměř ve všem, což se o tom zatraceném komunistovi Karpovovi rozhodně říct nedalo. Hull trpce litoval, že si na něj postěžoval šéfovi, protože za to dostal pořádně za uši. Karpov byl ale vážně ten největší zmetek, s nímž kdy Hull musel spolupracovat.

Vstoupil do obřího konferenčního sálu, kde se mělo zasedání uskutečnit. Byl to dokonalý ovál s vlnitým stropem z modrých desek zvukové izolace. Za těmito panely se ukrývalo mohutné potrubí, které přivádělo vzduch z důmyslného systému topení, větrání a klimatizace, dokonale odděleného od rozsáhlé sítě hotelu. Stěny byly z leštěného týkového dřeva, vodorovné plochy u bronzu či kouřového skla a sedadla měla modré čalounění.

Od příjezdu se zde Hull každé ráno scházel se svými dvěma kolegy, aby doladili a prodiskutovali podrobnosti složitých bezpečnostních opatření. Odpoledne je každý předal svým podřízeným a načrtl nejbližší postup. Od chvíle, kdy dorazili, byl celý hotel uzavřený pro veřejnost, takže bezpečnostní oddíly mohly provádět pravidelné elektronické kontroly a dokonale celou oblast zajistit.

Když Hull vstoupil do jasně ozářeného sálu, spatřil své kolegy. Feyd al-Saúd byl štíhlý tmavooký muž s nosem připomínajícím zobák a vznešeným chováním, jako by patřil do královské rodiny. Boris Iljič Karpov, šéf elitní jednotky Alfa ruské Federální bezpečnostní služby, byl oproti tomu hřmotný býk s širokými rameny a úzkými boky. Měl husté obočí, bujné černé vlasy a plochou tatarskou tvář s nádechem krutosti. Hull nikdy neviděl, že by se Karpov usmál. A Feyd al-Saúd? Ten snad ani nevěděl, jak se to dělá.

„Dobré jitro, vážení přátelé,“ pronesl Boris Karpov svým typicky těžkopádným způsobem, jímž Hullovi připomínal televizního hlasatele z padesátých let. „Do začátku summitu zbývají už jen tři dny a pořád je před námi ještě hodně práce. Začneme?“

„Určitě,“ pravil Feyd al-Saúd a zaujal své oblíbené místo na pódiu, kde už za třicet šest hodin usedne pět hlav vůdčích arabských států bok po boku se zástupci USA a Ruska, aby poprvé zaujali společný postoj k boji proti mezinárodnímu terorismu. „Dostal jsem instrukce od mých kolegů z ostatních zúčastněných islámských zemí a s potěšením vám je předám.“

„Chcete říct požadavky,“ řekl Karpov útočně. Nikdy se nesmířil s tím, že se na poradách mluvilo anglicky: přehlasovali ho dva ku jedné.

„Borisi, proč hned všechno vidíte negativně?“ otázal se Hull.

Karpov se naježil. Hull věděl, že americkou neformálnost přímo nesnáší. „Požadavky vydávají zvláštní zápach, pane Hulle.“ Poklepal si na špičku zarudlého nosu. „Cítím je.“

„Překvapuje mě, že vůbec něco cítíte, po těch letech pití vodky.“

„Pití vodky nás posiluje, dělá z nás opravdové muže.“ Karpov ohrnul své rudé rty do posměšné grimasy. „Na rozdíl od vás Američanů.“

„Proč bych vás měl poslouchat, Borisi? Zrovna vás, Rusa? Vaše země ve všem selhala. Komunismus byl tak prohnilý, že se Rusko zhroutilo jako domeček z karet. A pokud jde o lidi, ti jsou v duchovním úpadku.“

Karpov vyskočil s tvářemi červenými jako nos a rty. „Už mám těch vašich urážek dost!“

„Vaše smůla.“ Hull vstal a odkopl křeslo, jako by úplně zapomněl na pokárání šéfa CIA. „Já se totiž teprve zahřívám.“

„Ale pánové, pánové!“ vložil se Feyd al-Saúd mezi oba rozvášněné kohouty. „Můžete mi říct, jak tyto dětinské hádky napomohou splnění úkolu, se kterým nás sem poslali?“ Mluvil klidným, vyrovnaným tónem a těkal pohledem z jednoho na druhého.

„Každý z nás má svou hlavu státu, které věrně slouží. Není to snad pravda? A měli bychom sloužit nejlépe, jak to jde.“ Nevzdal se, dokud oba nesouhlasili.

Karpov se znovu posadil, i když s rukama překříženýma na prsou. Hull si narovnal křeslo, přitáhl ho zpátky ke stolu a s kyselým výrazem ve tváři do něj padl.

Feyd al-Saúd je pozoroval. „Nemusíme se mít rádi, ale musíme se naučit spolupracovat.“

Hull si matně uvědomoval, že mu na Karpovovi nevadí jen ta jeho agresivní nesmlouvavost, ale ještě něco jiného. Chvíli přemítal a nakonec na to přišel. Cosi na Karpovově chování – snad jeho pyšná samolibost – mu připomínalo Davida Webba, nebo Jasona Bournea, jak mu všichni zaměstnanci CIA museli říkat. Bourne se totiž stal oblíbencem Alexe Conklina navzdory Hullovým pletichám a jemnému nátlaku. Hull nakonec svého marného snažení zanechal a odešel do střediska boje s terorismem. Na novém místě se mu dařilo, o tom nebylo sporu, nikdy však nezapomněl, oč ho Bourne připravil. Conklin patřil k legendám CIA. Už od svého nástupu k organizaci před dvaceti lety snil Hull o tom, že s ním bude jednou pracovat. Dětských snů se člověk vzdává snadno, avšak sny „dospělé“ jsou něco docela jiného. Trpkost z toho, co mohlo být a není, člověka jen tak neopustí, alespoň Hulla ne.

Když mu proto ředitel CIA sdělil, že Conklinův vrah možná míří do Reykjavíku, Hullovi poskočilo srdce. Z myšlenky, že se Bourne obrátil proti vlastnímu učiteli a sešel na scestí, mu doslova kypěla krev. Kdyby si Conklin tenkrát vybral mě, pomyslel si Hull, dneska by mohl žít. Představa, že právě on Bournea s požehnáním CIA zlikviduje, byla nesmírně lákavá. Ale pak dostal zprávu, že Bourne je mrtvý, a jeho naděje se rázem rozplynuly. Choval se čím dál mrzutěji ke všem kolem sebe včetně agentů Tajné služby, s nimiž měl udržovat těsné a přátelské vztahy. S pocitem naprosté prázdnoty proto vrhl na Karpova vražedný pohled a Rus mu oplatil stejnou mincí.

Když Bourne vyšel z Annačina bytu, nesjel výtahem dolů, ale vystoupal po služebním schodišti vedoucím na střechu. Zde prozkoumal poplašný systém a rychle ho vyřadil z provozu.

Slunce přenechalo odpoledne břidlicově šedým mrakům a silnému bočnímu větru. Při pohledu na jih Bourne uviděl čtyři velkolepé kupole Királyho tureckých lázní. Vykročil k zídce a vyklonil se na víceméně stejném místě, kde před necelou hodinou Chán.

Z výšky si prohlížel ulici: nejdřív zjišťoval, jestli se nikdo neskrývá v přítmí domovních vchodů, pak se zaměřil na příliš pomalé či úplně stojící chodce. Sledoval dvě mladé ženy zavěšené do sebe, matku tlačící kočárek a se vzpomínkou na Chánovo chameleonské umění se zaměřil na jednoho starce.

Když nezaznamenal nic podezřelého, obrátil pozornost na zaparkovaná vozidla a hledal cokoli zvláštního. Všechna auta z půjčovny musela mít v Maďarsku speciální nálepku. V této rezidenční čtvrti by takový vůz byl něčím, co by stálo za prověření.

A skutečně. Jedno takové auto, černá škodovka, parkovalo opodál na druhé straně ulice. Podrobně prověřil její polohu. Ten, kdo by seděl za volantem, by měl ideální výhled na hlavní vchod do domu číslo 106-108. V dané chvíli však na místě řidiče ani jinde v autě nikdo nebyl.

Bourne se otočil a vykročil po střeše zpět.

Chán se mezitím krčil na schodišti a sledoval, jak se k němu Bourne blíží. Věděl, že přišla jeho šance. Bourne měl plnou hlavu pozorování věcí kolem a vůbec nic netušil. Jako ve snu, který se mu vracel už desítky let, ho uviděl kráčet přímo k němu, oči zastřené zamyšlením. Chánem lomcoval vztek. Byl to ten chlap, co seděl vedle něj a nepoznal ho, a když se mu Chán představil, měl tu drzost mu nevěřit. To jen posílilo Chánovo přesvědčení, že o něj Bourne nikdy nestál, že zbaběle utekl a opustil ho.

Chán se proto vztyčil plný spravedlivého hněvu. Když Bourne vstoupil do stínu dveří, vrazil mu čelem tvrdě do nosu. Vytryskla krev a Bourne zavrávoral dozadu. Chán využil momentu překvapení k útoku, ale Bourne ho odrazil nohou.

„Če-sa!“ vydechl.

Chán uskočil, aby ztlumil kopanec, a vzápětí si levou paží sevřel bok, čímž uvěznil Bourneův kotník. Bourne ho však zaskočil. Nenechal se vyvést z rovnováhy, ale přitiskl záda a hýždě k ocelovým dveřím, vykopl pravou nohou a tvrdě zasáhl Chána do pravého ramene, takže ho útočník musel chtě nechtě pustit.

„Mí-sa!“ křikl Bourne tiše.

Vrhl se na Chána, jenž se zachvěl jakoby bolestí, ale současně udeřil Bournea do břicha. Poté mu sevřel hlavu z obou stran a praštil s ní o dveře. Bourneovi se rozostřily oči.

„Co Spalko chystá?“ zavrčel Chán. „Ty to přece víš.“

Bourneovi se točila hlava bolestí a šokem. Snažil se zaostřit pohled a projasnit si hlavu.

„Kdo je… Spalko?“ Jeho hlas zněl slabě, jako by vycházel z velké dálky.

„To snad dobře víš.“

Bourne zavrtěl hlavou, což okamžitě vyvolalo bodání tisíců jehliček bolesti. Pevně stiskl víčka.

„Já myslel… Já myslel, že mě chceš zabít.“

„Poslouchej mě!“

„Kdo jsi?“ zašeptal Bourne ochraptěle. „Jak víš o mém synovi? Jak víš o Joshuovi?“

„Poslouchej mě!“ Chán se naklonil těsně k Bourneovi. „Stěpan Spalko nařídil smrt Alexe Conklina a napálil mě – napálil nás oba. Proč to udělal, Bourne? Ty to víš a já to potřebuju zjistit!“

Bourne měl pocit, že uvízl mezi ledovými krami a všechno se pohybuje neskutečně pomalu. Nedokázal pořádně uvažovat. Zdálo se mu, že nedá dohromady ani dvě myšlenky. Pak si čehosi všiml. Bylo to tak zvláštní, že to narušilo podivnou nehybnost, která ho svírala. Chán měl něco v pravém uchu. Ale co? Pod záminkou záchvatu bolesti lehce pohnul hlavou a uviděl, že je to miniaturní elektronický přijímač.

„Kdo jsi? Co jsi, sakra, zač?“

Zdálo se, jako by každý z nich mluvil jinou řečí, jako by se oba muži pohybovali v jiném světě a žili různé životy. Ve zvýšených hlasech plály žhavé uhlíky emocí, a čím víc na sebe křičeli, tím víc se od sebe vzdalovali.

„Už jsem ti to snad říkal, ne?“ Chán měl ruce potřísněné Bourneovou krví, která se jeho protivníkovi začínala srážet v nosních dírkách. „Jsem tvůj syn!“

Tato slova prolomila zatuhlé ledové kry a jejich dva světy se znovu srazily. Bourneovi se nahrnul do hlavy stejný vztek, jaký si předtím vylil na hotelovém manažerovi. Zařval z plných plic a vytlačil Chána dveřmi na střechu.

Bez ohledu na bolest hlavy Chánovi zahákl kotník za nohy a ostře ho podrazil. Jenže Chán ho v pádu zachytil, a když zády udeřil do střešních tašek, vymrštil nohy, nadzvedl Bournea a pak ho silným kopancem srazil k zemi.

Bourne sklonil hlavu, přistál na ramenou a převalil se, čímž rozptýlil většinu nárazu. Oba vstali současně a zuřivě se po sobě sápali. Bourne náhle sekl oběma rukama dolů a tvrdě zasáhl Chána do zápěstí, vymanil se z jeho sevření a otočil ho na bok. Pak ho udeřil čelem do nervového svazku těsně pod uchem. Celá levá polovina Chánova těla náhle ochabla, Bourne toho využil a udeřil ho pěstí do obličeje.

Chán zakolísal, lehce poklesl v kolenou, ale jako otřesený boxer nechtěl jít k zemi. Běsnící býk Bourne ho zasypával pěstmi a s každou další ranou ho tlačil dozadu, blíž a blíž ke střešní zídce. V záchvatu vzteku však udělal chybu a nechal se Chánem zaskočit. Ten po poslední ráně překvapivě neodvrávoral dozadu, ale zaútočil nohou, kterou měl za sebou, a v půli její cesty vzduchem přenesl veškerou váhu na druhou nohu. Úder byl tak silný že Bourneovi zacvakaly zuby a ztratil rovnováhu. Padl na kolena a Chán mu zasadil zdrcující ránu nad žebra. Začal se kácet, ale Chán ho chytil pod krkem a stiskl.

„A teď mi to hezky řekni,“ zasupěl těžce. „Řekni mi všechno, co víš.“

Bourne zoufale lapal po dechu a v silných bolestech ucedil: „Táhni k čertu!“

Chán ho sekl do čelisti.

„Proč mě nechceš vyslechnout?“

„Musíš trochu přitlačit,“ odtušil Bourne.

„Ty jsi úplně zešílel.“

„To jsi přece chtěl, ne?“ Bourne zarputile zavrtěl hlavou. „Celá ta zvrácená historka o tom, že jsi Josua…“

„Ale já jsem tvůj syn.“

„Jen se poslouchej – vždyť ani nedokážeš vyslovit jeho jméno. Klidně můžeš té komedie nechat, k ničemu ti už není. Jsi nájemný vrah a jmenuješ se Chán. A já tě nedovedu k tomu Spalkovi, nebo kdo to má být. Nehodlám už nikomu sloužit jako nástroj.“

„Nevíš, co děláš. Ty…“ Zarazil se, divoce zatřásl hlavou a změnil přístup. Sevřel v dlani malého kamenného Buddhu. „Podívej na tohle, Bourne!“ Vyplivl ta slova, jako by byla jedovatá. „Podívej na tohle!“

„Takových talismanů se dá v jihovýchodní Asii sehnat…“

Tenhle je zvláštní. Mám ho od tebe. Ano, dal jsi mi ho.“ Oči mu žhnuly a v hlase bylo patrné rozechvění, které Chán ke své hanbě nedokázal potlačit. „A pak jsi mě opustil a nechal zemřít v džungli.“

Vtom se od střešních tašek vedle Chánovy nohy odrazila kulka. Chán Bournea pustil a uskočil. Druhá střela ho téměř zasáhla do ramene, a tak se stáhl za kamennou zeď výtahové šachty.

Bourne otočil hlavu a uviděl na vrcholu schodiště přikrčenou Annaku, která pevně svírala v obou rukou pistoli. Obezřetně vykročila dopředu. Odvážila se pohlédnout na Bournea.

„Jste celý?“

Přikývl, ale Chán ve stejném okamžiku chytře vyrazil z úkrytu, rozběhl se k okraji střechy a přeskočil na sousední budovu. Bourne si všiml, že Annaka namísto dalších výstřelů sklopila zbraň a otočila se k němu.

„Vážně vám nic není?“ zeptala se. „Jste od krve!“

„To je jen z nosu.“ Když se posadil, připadal si jako v mrákotách. V odpověď na její pochybovačný výraz musel dodat: „Opravdu, vypadá to jako spousta krve, ale nic to není.“

Krev se mu znovu spustila a Annaka mu přiložila k nosu chomáč papírových kapesníků.

„Děkuju.“

Ona se však na něj obořila: „Říkal jste, že si potřebujete pro něco skočit do hotelu. Proč jste šel sem nahoru?“

S její pomocí se pomalu vyškrábal na nohy. „Moment.“ Podívala se směrem, kam prchl Chán, pak se znovu obrátila na Bournea a po tváři se jí rozlil chápavý výraz. „To je ten, kdo nás sledoval, že? Ten, kdo zavolal policii, když jsme byli u Lászlóa Molnára.“

„Já nevím.“

Zavrtěla hlavou. „Nevěřím vám. Je to jediné přijatelné vysvětlení, proč byste mi lhal. Nechtěl jste mě plašit, protože jste mi předtím tvrdil, že nám tady nic nehrozí. Co se změnilo?“

Na chvíli zaváhal, pak si uvědomil, že nemá jinou možnost než jí říct pravdu. „Když jsme se vrátili z restaurace, na stoličce u vašeho klavíru byly nové škrábance.“

„Cože?“ Otevřela oči dokořán a zavrtěla hlavou. „Tomu nerozumím.“

Bourne si vybavil elektronické sluchátko v Chánově pravém uchu. „Pojďme zpátky do bytu a já vám to ukážu.“

Vykročil k otevřeným dveřím, ale ona zaváhala. „Já nevím.“

Otočil se a unaveně se zeptal: „Co nevíte?“

Zatvářila se přísně, ale byla v tom i jistá stopa zármutku. „Lhal jste mi.“

„Jen abych vás chránil, Annako.“

Její velké oči se třpytily. „Jak vám teď můžu věřit?“

„Annami…“

„Řekněte mi to, prosím vás, protože mě by to vážně zajímalo.“ Stála na místě jako přibitá a Bourne věděl, že neudělá ke schodišti ani krok. „Potřebuju slyšet odpověď, které bych mohla věřit.“

„Co chcete slyšet?“

Rozpřáhla ruce a zoufale je spustila k bokům. „Všechno, co řeknu, vždycky úplně obrátíte.“ Zavrtěla hlavou. „Jak to děláte, že si vedle vás všichni připadají jako blbci?“

„Chtěl jsem vás uchránit před nebezpečím,“ odpověděl. Urazila ho, a přestože zachoval přísně neutrální výraz, měl podezření, že to vycítila. „Myslel jsem, že dělám správnou věc. Pořád si to myslím, i když to znamenalo zatajit vám pravdu, alespoň na nějakou dobu.“

Hodnou chvíli si ho měřila. Do vlasů jí vlétl vítr a roztáhl je jako ptačí křídlo. Z ulice k nim dolehly naléhavé hlasy. Lidé chtěli vědět, co znamenaly ty rány: střílející výfuk auta, nebo snad něco jiného? Žádné odpovědi se jim však nedostávalo, jelikož ve čtvrti se opět rozhostil klid narušovaný jen občasným psím štěkotem.

„Myslel jste, že tu situaci zvládnete,“ řekla Annaka. „Myslel jste, že to s ním vyřídíte.“

Bourne prkenně vykročil k ochranné zídce a vyklonil se nad ulici. Auto z půjčovny tam pořád stálo, prázdné. Buď Chánovi nepatřilo, nebo nezmizel ze scény. Bourne se s jistými potížemi napřímil. Bolest přicházela ve vlnách a narážela na břehy jeho vědomí čím dál silněji, jelikož endorfiny vyplavené do krve šokem se už začínaly rozpouštět. Cítil snad všechny kosti v těle, ale úplně nejvíc čelist a žebra.

Konečně se zmohl na pravdivou odpověď: „Ano, tak nějak to asi bylo.“

Zvedla ruku a odhrnula si vlasy z tváře. „Kdo to je, Jasone?“

Poprvé ho oslovila křestním jménem, ale nijak zvlášť to na něj nezapůsobilo. V danou chvíli se (neúspěšně) snažil dát jí odpověď, se kterou by byl sám spokojen.

Chán se tiskl ke schodům domu, na jehož střechu před chvílí přeskočil, a slepě hleděl do stropu, na němž nebylo nic zajímavého. Čekal, až si pro něj Bourne přijde. Nebo snad očekával, že na něj Annaka Vadasová namíří pistoli a zmáčkne spoušť? Měl by být v autě a co nejrychleji odsud ujíždět, a místo toho tady nehybně leží jako moucha chycená do pavoučí sítě. O tom všem Chán uvažoval zakalenou myslí člověka, který utrpěl šok.

V hlavě mu hučelo jako v úle plném „kdyby“. Kdyby tak Bournea zabil, když ho poprvé dostal na mušku. Jenže tehdy měl pečlivě připravený plán, kterým se chtěl Bourneovi co nejvíc pomstít – a na odplatu měl přece právo! Kdyby tak Bournea zabil v nákladovém prostoru letadla směřujícího do Paříže. Chtěl to udělat stejně jako nyní.

Bylo by snadné si namlouvat, že ho vyrušila Annaka Vadasová, nepochopitelná a oslepující pravda však zněla, že měl k pomstě příležitost před jejím příchodem na scénu, z vlastní vůle jí však nevyužil.

Proč to udělal? Na to si nedokázal odpovědět.

Jeho mysl, jindy klidná jako hladina jezera, přeskakovala od jedné vzpomínky k druhé, jako by nemohla snést přítomnost. Vybavoval si místnost, v níž byl vězněn během let strávených u vietnamského pašeráka zbraní, i krátký okamžik svobody, než ho zachránil misionář Richard Wick. Vzpomínal na Pickův dům, na pocit prostoru a volnosti, který postupně odplynul, i na plíživou hrůzu pobytu u Rudých Khmerů.

Nejhorší na tom všem bylo, že filozofie Rudých Khmerů ho původně přitahovala. Ač se to může zdát někomu podivné, u jejího zrodu stála skupina mladých kambodžských radikálů vycvičených v Paříži, a proto vycházela z francouzského nihilismu. „Minulost je mrtvá! Všechno zničte a udělejte místo pro novou budoucnost!“ Tak znělo heslo Rudých Khmerů, opakované tak dlouho, dokud nerozemlelo všechny ostatní myšlenky či názory.

Proto se nelze divit, že jejich světový názor původně Chána přitahoval. Byl přece opuštěným psancem na útěku, ne snad z podstaty, ale vlivem neblahých okolností. V Chánových očích byla minulost skutečně mrtvá – nesla svědectví o snu, který se mu neustále vracel. Ano, od Rudých Khmerů se tehdy naučil ničit, ale nejdřív zničili oni jeho.

Neuvěřili jeho příběhu o opuštěném chlapci a každý den mu trochu pouštěli žilou, takže z něj vysávali všechen život a energii. Chtěli očistit jeho mysl, tak to řekl jeho instruktor. Potřebovali prázdnou tabuli, na niž by mohli napsat svou radikální představu o nové budoucnosti, která jim všem kynula. Ten usměvavý muž mu vysvětloval, že mu pouští žilou pro jeho vlastní dobro, aby ho zbavili jedů minulosti. Každý den mu předčítal z jejich prohlášení a pak odříkával jména těch, kteří se vzbouřeneckému režimu vzepřeli a zaplatili za to životem. Většinu z nich Chán samozřejmě neznal, ale několik přece jen ano, třeba letmo. Šlo zejména o mnichy, ale také o několik chlapců jeho věku. Někteří se mu kdysi vysmívali a položili na jeho nedospělá ramena plášť vyděděnce. Časem do pravidelného denního programu přibyla nová věc: když instruktor přečetl určitou část manifestu, Chán musel opakovat po něm. Nutili ho k tomu čím dál silněji.

Jednoho dne, po nezbytném čtení a recitaci, mu instruktor přečetl čerstvá jména lidí zabitých ve jménu revoluce. Na konci seznamu byl Richard Wick, misionář, který k sobě Chána přijal ve snaze přivést ho k civilizaci a k Bohu. V Chánovi tato zpráva vyvolala nepopsatelný vír emocí, ale tou základní byl pocit vykořenění. I poslední jeho spojení s normálním světem se přetrhlo. Byl úplně sám. Když se ocitl v relativním soukromí latríny, rozplakal se, aniž by pořádně věděl proč. Jestli někoho v životě opravdu nenáviděl, tak právě Wicka, který ho využil a pak odkopl. A on tady teď sedí a oplakává ho!

Ještě téhož dne instruktor vyvedl Chána z betonového bunkru, v němž ho od počátku zajetí drželi. Zamžikal v nečekaném světle, i když potemnělá obloha visela nízko a hustě pršelo. Čas pokročil, začalo období dešťů.

Chána ležícího na schodišti nyní napadlo, že v minulosti nikdy sám neřídil svůj vlastní život. Zvláštní a znepokojivé však bylo, že to tak zůstalo. Žil v domnění, že je naprosto svobodný, a musel toho vytrpět opravdu hodně, aby se prosadil v oboru, kde se takovým lidem daří nejlépe. Jenže celé to byla naivní představa. Pochopil, že s přijetím první zakázky od Spalka se stal obětí jeho manipulace. Právě teď to platilo víc než kdy jindy.

Pokud chtěl zpřetrhat řetězy, jež ho svazovaly, musel něco provést se Stěpanem Spalkem. Věděl, že na konci posledního telefonátu na něj byl zbytečně hrubý, a nyní toho litoval. Tím náhlým vzplanutím hněvu, u něj tak neobvyklým, vůbec ničeho nedosáhl, naopak jen zvýšil Spalkovu ostražitost. Avšak po pravdě řečeno, jeho obvykle ledový klid vzal za své už ve chvíli, kdy si k němu Bourne přisedl na lavičku v parku v Alexandrii. Od té doby v něm bublaly pocity, které nedokázal pojmenovat ani pochopit. Ovládaly jeho vědomí a hatily jeho záměry. S úlekem si uvědomil, že vlastně ani neví, co s Jasonem Bournem zamýšlí.

Sedl si a rozhlédl se. Byl si jist, že zaslechl nějaký zvuk. Vstal a položil ruku na zábradlí, celý napjatý a připravený k útěku. A pak se to ozvalo znovu. Otočil hlavu. Co to je? Kde už to jen slyšel?

Se srdcem bušícím až v krku naslouchal hlasu, který se nesl schodištěm, odrážel se ozvěnou v jeho mysli a volal: „Lili! Lili!“

Jenže Lili odpovědět nemohla.

Lili byla mrtvá.

19

Podzemní vchod do kláštera ležel ukrytý pod rouškou stínu a věků v té nejhlubší puklině v severní stěně strže. Klesající slunce odhalilo, že puklina je spíše soutěskou, jak už před staletími poznali mniši, kteří si toto místo vybrali za svůj bezpečný domov. Možná to byli bojovní mniši, protože důkladná opevnění vypovídala o bitvách, krveprolévání a potřebě udržet posvátnost sídla.

Oddíl tiše postupoval za sluncem do soutěsky. Mezi Zinou a Spalkem se neodehrával žádný důvěrný hovor, ani náznak toho strhujícího, co se mezi nimi stalo. Dalo se to snad považovat za jakési požehnání. V každém případě šlo o vzájemné předání oddanosti a síly, jehož tichý a utajený charakter jen podtrhl celkové vyznění. Byl to Spalko, kdo znovu obrazně vhodil oblázek klidného rybníka a sledoval šířící se kruhy, které měnily samotnou podstatu té vodní plochy i všeho, co v ní žilo.

Sluncem zalité skály nechali za sebou, a když vstoupili do stínu, zapnuli svítilny. Kromě Spalka a Ziny tam byli ještě dva muži – třetího odvezli zpět do letadla na letišti Kazantzakis, kde čekal lékař. Na zádech nesli lehké nylonové batohy naplněné všemožnou výzbrojí, od plechovek se slzným plynem po klubka provázků. Spalko nevěděl, co je čeká, a nehodlal nic riskovat.

Muži šli první s napřaženými poloautomatickými zbraně, které měli přehozené přes ramena na širokých popruzích. Soutěska se zužovala, což je nutilo pokračovat husím pochodem. Nebe brzy zmizelo za skalní stěnou a ocitli se v jeskyni. Byla vlhká, zatuchlá a nevábně páchla rozkladem.

„Smrdí to jako otevřená rakev,“ prohodil jeden z mužů.

„Podívejte!“ vykřikl druhý. „Kosti!“

Zastavili se a namířili baterkami na hromádku kostí drobných savců, po necelých sto metrech však narazili na stehenní kost mnohem většího živočicha.

Zina si dřepla a vzala kost do ruky.¨

„Nedělejte to!“ varoval ji první muž. „Sahat na lidské kosti přináší smůlu.“

„Co to plácáte? Archeologové to přece dělají pořád.“ Zina se zasmála. „A navíc, tahle vůbec nemusí být lidská.“ Přesto ji pohodila do prachu na dně jeskyně.

O pět minut později se shromáždili kolem věci, v níž neomylně rozpoznali lidskou lebku. Paprsky jejich svítilen se odrážely od nadočnicového oblouku a halily oční jamky do nejhlubšího stínu.

„Co ho asi zabilo?“ zeptala se Zina.

„Nejspíš zima,“ řekl Spalko. „Nebo žízeň.“

„Chudák.“

Vykročili dál do hloubi skalního podloží, na němž byl klášter postaven. Čím dál šli, tím větší množství kostí nacházeli. Všechny byly lidské a stále častěji polámané nebo popraskané.

„Tihle lidé podle mě nezemřeli zimou ani žízní,“ podotkla Zina.

„Na co teda?“ zeptal se jeden z mužů, avšak odpovědět mu nikdo nedokázal.

Spalko stroze nařídil jít dál. Podle jeho propočtů došli přibližně pod hradby kláštera. Jejich baterky vpředu ozářily podivný útvar.

„Jeskyně se rozděluje,“ houkl jeden z mužů a namířil světlo do levé chodby a pak i do pravé.

„Jeskyně se samy od sebe nerozdvojují,“ odmítl to Spalko. Prodral se dopředu a strčil hlavu do otvoru na levé straně. „Tahle nikam nevede.“ Přejel rukou po okrajích vstupu. „To udělal člověk. Před mnoha lety, možná v době vzniku kláštera.“ Vstoupil do otvoru po pravé ruce a jeho hlas se začal podivně rozléhat. „Ano, tahle chodba pokračuje dál, ale jsou tady zatáčky a ohyby.“

Když vylezl ven, měl na tváři zvláštní výraz. „Řekl bych, že to ani žádná chodba není. Není divu, že si Molnár k ukrytí doktora Schiffera vybral zrovna tohle místo. Myslím, že jsme vstoupili do labyrintu.“

Oba muži si vyměnili pohledy.

„Jak v tom případě najdeme cestu zpátky?“ otázala se Zina.

„Těžko říct, co tam uvnitř nalezneme.“ Spalko vytáhl malý obdélníkový předmět zhruba o velikosti balíčku karet. Usmál se a ukazoval jí, k čemu slouží. „Globální navigační systém. Pravé jsem elektronicky označil náš výchozí bod.“ Kývl. „Pojďte.“

Zanedlouho však poznali, že jdou špatně, a po necelých pěti minutách se znovu objevili před bludištěm.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Zina.

Spalko se mračil. „Gépéeska tam vevnitř nefungovala.“

Zavrtěla hlavou. „V čem je chyba?“

„Nějaká hornina ve skále zřejmě blokuje signál ze satelitu,“ odpověděl Spalko. Nemohl si dovolit jim říct, že nemá tušení, proč přístroj v labyrintu vypověděl poslušnost. Místo toho otevřel batoh a vytáhl klubíčko. „Vezmeme si ponaučení od Thesea a budeme cestou odmotávat provázek.“

Zina si klubko nejisté změřila. „Co když nám motouz dojde?“

„Theseovi se to nestalo,“ odtušil Spalko. „A my už jsme v podstatě pod klášterem, tak musíme doufat, že taky budeme mít štěstí.“

Doktor Felix Schiffer se nudil a celé dny jen poslouchal rozkazy. Nejdřív ho skupina ochránců pod pláštíkem noci letecky přepravila na Krétu a pak ho pravidelně přemisťovala z jednoho bodu do druhého. Nikde se nezdrželi déle než tři dny. V domě v Heraklionu se mu sice líbilo, ale i ten se mu nakonec zprotivil. Neměl co dělat. Odmítali mu přinést noviny, dokonce si ani nemohl poslechnout rádio. Žádná televize v domě nebyla, ale i kdyby, stejně by ho k ní nepustili. Přesto to tam bylo po čertech lepší, pomyslel si mrzutě, než v téhle zatuchlé kamenné kobce s pryčnou místo postele, kde se mohl zahřát leda u ohně. Těžké prádelníky a skříně byly v podstatě jediným nábytkem, když nepočítal skládací křesílka, polní lůžka a přikrývky, které sem muži přinesli. O sociálním zařízení nemohlo být řeči, na záchod se chodilo na dvůr a jeho puch se linul i dovnitř kláštera. I za poledne tam panovalo šero a vlhko, o večerech ani nemluvě. K mání nebylo ani světlo, u kterého by si mohl člověk číst, kdyby měl co.

Schiffer toužil po svobodě. Pokud by věřil v Boha, modlil by se za své vysvobození. Od chvíle, kdy naposledy viděl Lászlóa Molnára a mluvil s Alexem Conklinem, už uplynulo tolik dní. Když se na to zeptal svých strážců, zaklínali se bezpečnostními důvody. Komunikace s sebou přinášela velká rizika. Všemožně ho ujišťovali, že se se svým přítelem a pomocníkem brzy setká. Ale když se otázal kdy, jen pokrčili rameny a vrátili se ke své nekonečné karetní partii. Vycítil, že se také nudí, alespoň ti, kteří zrovna neměli službu.

Ochranku tvořilo celkem sedm mužů. Původně jich bylo víc, ale ostatní zůstali v Heraklionu. Z toho, co pochytil, však vyplývalo, že už by tu měli být. Proto se dnes karty nehrály – všichni členové oddílu drželi stráž. Vládlo mezi nimi zjevné napětí, které mu drásalo nervy.

Schiffer byl poměrně vysoký muž s pomněnkově modrýma očima, širokým nosem a hustými vlasy v barvě pepře a soli. Bývaly doby, kdy si ho lidé pletli s Burtem Bacharachem, ale to bylo ještě před tím, než se dal k Agentuře pro výzkum vyspělých obranných systémů DARPA, když nepracoval v takovém utajení. S lidmi to moc neuměl, a tak nikdy nevěděl, jak má na poznámku o podobnosti se známým hudebním skladatelem reagovat. Vždycky jen zamumlal něco nesrozumitelného a odvrátil se, ale jeho očividné rozpaky jen prohlubovaly trapnost okamžiku.

Vstal a líně přešel pokojem k oknu, ale jeden z členů oddílu mu zastoupil cestu.

„Bezpečnost,“ řekl žoldák. Oči měl sice klidné, ale z jeho dechu čišelo znatelné napětí.

„Bezpečnost! Pořád jen bezpečnost! To slovo už mi leze krkem!“ vyhrkl Schiffer.

Musel se však pokorně vrátit ke křeslu, na němž měl sedět. Stálo daleko od všech dveří a oken. Ve vlhku se zachvěl.

„Chybí mi laboratoř, chybí mi práce!“ Schiffer pohlédl do žoldnéřových tmavých očí. „Připadám si jako ve vězení, copak to nedokážete pochopit?“

Vedoucí oddílu Sean Keegan vycítil neklid svého svěřence a rychle k nim přistoupil. „Prosím, posaďte se, pane doktore.“

„Ale já…“

„Je to pro vaše vlastní dobro,“ pravil Keegan. I když byl Ir, měl tmavé vlasy i oči, věčně zachmuřenou drsnou tvář a hřmotnou postavu pouličního rváče. „Jsme tu proto, aby se vám nic nestalo, a bereme to vážně.“

Schiffer si poslušně sedl. „Řekl by mi někdo laskavě, co se tady děje?“

Keegan na něj hodnou chvíli shlížel z výšky. Když se rozmyslel, dřepl si vedle křesla a tlumeným hlasem pravil: „Nechtěl jsem vám to říkat, ale teď bude asi lepší, když se to dozvíte.“

„Co?“ Schifferova tvář byla napjatá a ztrápená. „Co se stalo.

„Alex Conklin je mrtvý.“

„Ach Bože, to ne!“ Schiffera polil studený pot; otřel si obličej rukou.

„A László Molnár se už dva dny neozval.“

„Ježíšikriste!“

„Uklidněte se, pane doktore. Je docela dobře možné, že se Molnár nehlásí z bezpečnostních důvodů.“ Keegan mu pohlédl do očí. „Ale je fakt, že kolegové, které jsme nechali v tom domě v Heraklionu, zatím nedorazili.“

„To mi došlo,“ vydechl Schiffer. „Myslíte, že…, že se jim něco stalo?“

„Bohužel to nemůžu vyloučit.“

Schifferova tvář se leskla. Nepřestával se potit strachem. „V tom případě Spalko možná zjistil, kde jsem. Třeba už je na Krétě.“

Keeganův výraz byl jako z kamene. „Z toho vycházíme.“

Prožívaná hrůza podnítila Schifferovu agresivitu. „No a s tím děláte?“ zeptal se útočně.

„Moji ozbrojení muži hlídají opevnění, ale upřímně pochybuji, že by byl Spalko tak hloupý a v terénu bez stromů se pokusil o pozemní útok.“ Keegan zavrtěl hlavou. „Ne, jestli tady je a jestli si pro vás přišel, má jen jednu možnost.“ Vstal a přehodil si přes rameno automatickou zbraň. „Zkusí to vzít přes labyrint.“

Spalko v doprovodu členů své skupiny postupoval bludištěm a s každým dalším ohybem a zatáčkou jeho nervozita rostla. Labyrint byl jedinou přístupovou cestou k útoku na klášter, což také znamenalo, že možná směřovali do pasti.

Podíval se dolů a uviděl, že provázek je asi ze dvou třetin odmotaný. Museli se nacházet ve středu kláštera nebo v jeho bezprostřední blízkosti. Dráha motouzu mu prozradila, že se nepohybovali bludištěm v kruhu. U každé odbočky pevně věřil, že si vybral správně.

Obrátil se na Zinu a hlesl: „Cítím léčku. Chci, abys zůstala v záloze.“ Poklepal jí po batohu. „Jestli narazíme na problém, tak víš, co dělat.“

Zina přikývla a všichni tři muži přikrčeně vykročili dál. Sotva zmizeli, zaslechla rychlé dávky z automatických pistolí. Rychle otevřela batoh, vytáhla plechovku se slzným plynem a vyrazila po stopě provázku za nimi.

Než zahnula do druhé zatáčky, ucítila zápach střelného prachu. Vyhlédla zpoza rohu a uviděla jednoho z členů oddílu ležet na zemi v louži krve. Spalka a druhého muže střelba přišpendlila k zemi. Ze své pozice Zina poznala, že kulky přilétají ze dvou různých směrů.

Zatáhla za pojistku a vrhla nádobku nad Spalkovou hlavou. Plechovka dopadla na zem, skutálela se doleva a s lupnutím začala tiše syčet. Spalko poplácal kolegu po zádech a oba se stáhli mimo dosah šířícího se plynu.

V příští chvíli uslyšeli kašlání a dávení. Sami už však měli nasazené plynové masky a byli připraveni ke druhému útoku. Spalko poslal po zemi doprava další plechovku, čímž uťal palbu, která na ně směřovala, ale bohužel až poté, co jeho druhý muž dostal tři zásahy do hrudi i krku. Zhroutil se a z ochablých rtů mu vycházely krvavé bubliny.

Spalko se Zinou se rozdělili, jeden doprava, druhý doleva, a postříleli ochromené žoldáky přesnými dávkami ze svých automatických pistolí. Každý skolil dva. Vzápětí spatřili schodiště rozběhli se k němu.

Sean Keegan popadl Felixe Schiffera a přitom křičel na podřízené, aby se stáhli z hradeb do středu kláštera, kam nyní vlekl svého vyděšeného svěřence.

K činu ho přiměl závan slzného plynu linoucí se z podzemního labyrintu. O chvíli později uslyšel pokračování střelby a pak smutně výmluvné ticho. Když dovnitř vběhli dva jeho muži, hned je poslal ke kamennému schodišti vedoucímu dolů, kde rozmístil zbytek své jednotky s cílem překvapit Spalka.

Než se Keegan vydal na sólovou dráhu nájemného žoldáka, dlouhá léta působil u Irské republikánské armády, takže dobře znal situace, kdy měl soupeř početní i palebnou přesilu. Ba co víc, on se v nich dokonce vyžíval – považoval je za překážky, které je třeba zdolat.

Mohutné chuchvalce dýmu však už pronikly i do samotného kláštera a vycházelo z nich krupobití palby. Jeho muži neměli žádnou šanci. Nepřítel je skosil dřív, než mu mohli pohlédnout do tváře.

Keegan nehodlal následovat jejich osud. Vlekl doktora Schiffera bludištěm malých, tmavých a dusných místností a zoufale hledal cestu ven.

Spalko a Zina se podle plánu rozdělili ve chvíli, kdy se vynořili z hustých mračen dýmovnice, kterou vrhli do dveří na vrcholu schodiště. Spalko začal systematicky pročesávat místnosti, zatímco Zina hledala východ.

Spalko zahlédl Schiffera s Keeganem jako první a zavolal na ně, odpovědí mu však byla jen střelba, která ho přinutila schovat se za těžký dřevěný prádelník.

„Nemáte žádnou naději, odsud se živí nedostanete,“ houkl na žoldáka. „Vy mě nezajímáte. Chci Schiffera.“

„To je totéž,“ křikl na něj Keegan zpátky. „Dostal jsem zakázku. Hodlám ji dokončit.“

„A k čemu to bude?“ zeptal se Spalko. „Váš zaměstnavatel László Molnár je po smrti. Stejně jako János Vadas.“

„Nevěřím vám,“ odsekl Keegan a umlčel Schiffera, který se rozeštkal.

„Jak jsem vás asi našel?“ pokračoval Spalko. „Vypáčil jsem to z Molnára. No tak. Jedině on věděl, že jste tady, to přece víte.“

Ticho.

„Všichni jsou mrtví,“ dodal Spalko a postoupil dopředu. „Kdo vám zaplatí za zbytek zakázky? Předejte mi Schiffera a já vám dám to, co vám dluží, a ještě něco navíc. Co tomu říkáte?“

Keegan se už chystal odpovědět, když mu Zina, která se připlížila z druhé strany, prostřelila zezadu hlavu.

Vzduchem se rozprskla směsice krve a mozkové tkáně a doktor Schiffer zakňučel jako zpráskaný pes. Když i jeho poslední ochránce padl k zemi, s hrůzou uviděl, že se k němu blíží Stěpan Spalko. Otočil se a vběhl přímo do Zininy náruče.

„Nemáte kam utéct, Felixi,“ ujistil ho Spalko. „To už snad vidíte, ne?“

Schiffer vytřeštěně zíral na Zinu a začal cosi drmolit. Zina mu položila ruku na hlavu a shrábla mu vlasy z mokrého čela, jako by byl děcko trpící horečkou.

Už jednou jste byl můj,“ řekl Spalko, když překročil Keeganovu mrtvolu. „A teď jste můj zase.“ Vylovil z batohu dva předměty vyrobené z lékařské oceli, skla a titanu.

„Panebože!“ Schifferovo zasténání bylo srdceryvné a bezděčné.

Zina se na něj usmála a políbila ho na obě tváře, jako by byli dobří přátelé, kteří se dlouho neviděli. Schiffer propukl v pláč.

Spalko se kochal účinkem, který měl rozprašovač NX 20 na svého vynálezce, a prohodil: „Dvě poloviny se složí v jeden celek, viďte, Felixi?“ Celé zařízení nebylo větší než zbraň zavěšená přes Spalkova záda. „Teď když mám správnou náplň, naučíte mě s tím zacházet.“

„Ne,“ řekl Schiffer třaslavým hláskem. „Ne, ne, ne!“

„Nemusíte si dělat starosti,“ zašeptala Zina, když Spalko sevřel doktorovi šíji, až sebou vědec škubl hrůzou. „Teď jste v těch nejlepších rukou.“

Schodiště bylo sice krátké, sestup dolů však Bournea potrápil víc, než čekal. Při každém kroku mu z pohmožděných žeber vystřelovaly šípy bolesti do celého těla. Potřeboval by teplou koupel a trochu spánku, v dané situaci si však podobný luxus nemohl dovolit.

Když se vrátili do Annačina bytu, ukázal jí stoličku u klavíru a ona tiše zaklela. Společně přesunuli sedátko pod lampu a Bourne si na ně stoupl.

„Chápete?“

Zavrtěla hlavou. „Vůbec netuším, co děláte.“

Zamířil ke stolku a naškrábal na papír: Máte štafle?

Zmateně se na něj podívala, ale přikývla.

Přineste je, napsal.

Když ho poslechla, Bourne vystoupal dostatečně vysoko, aby mohl nahlédnout do mělké mísy z mléčného skla, která tvořila jádro lustru. A skutečně. Opatrně sáhl dovnitř a konečky prstů zvedl drobný předmět. Sestoupil dolů a ukázal jí ho na dlani.

„Co…?“ Důrazným zavrtěním hlavy ji zarazil.

„Máte kleště?“ zeptal se.

Znovu se jí na tváři objevil překvapený výraz, otevřela však dvířka jedné skříňky a podala mu požadované náčiní. Bourne vložil drobný čtvereček mezi vroubkované čelisti a stiskl. Čtverec se rozlomil.

„Je to miniaturní elektronický vysílač,“ oznámil jí.

„Co?“ Překvapení se změnilo v úžas.

„Proto sem ten chlap ze střechy vpadl. Nastražil to do lustru a pak poslouchal a sledoval.“

Rozhlédla se po útulném pokoji a oklepala se. „Panebože, už nikdy se tady nebudu cítit jako dřív.“ Pak se obrátila k Bourneovi. „Co chce? Proč se snaží zmapovat každý náš krok?“ Pak se ušklíbla. „Jde o doktora Schiffera, že?“

„Možná,“ odpověděl Bourne. „Já nevím.“ Najednou se mu zatočila hlava tak silně, že musel rychle padnout na pohovku.

Annaka spěchala do koupelny pro dezinfekci a obvazy. Opřel hlavu o měkké polstrování a snažil se oprostit mysl od všeho, co se stalo. Potřeboval se soustředit na to, co bylo třeba udělat.

Annaka se vrátila z koupelny s tácem, na němž byla mělká porcelánová miska s teplou vodou, houba, pár ručníků, sáček s ledem, lahvička dezinfekce a sklenice vody.

„Jasone?“

Otevřel oči.

Nabídla mu sklenku s vodou, a když ji celou vypil, podala mu led. „Začíná vám otékat tvář.“

Položil si sáček na obličej a cítil, jak bolest pomalu ustupuje otupělosti. Když se však prudčeji nadechl, zkroutil se bolestí a rozechvěle položil prázdnou sklenici na konferenční stolek. Pak se pomalu a strnule otočil. Myslel na Joshuu, který vstal z mrtvých alespoň v jeho mysli, když už ne ve skutečnosti. Snad právě proto cítil k Chánovi takovou slepou nenávist – za to, že vyvolal přízrak strašlivé minulosti a vystavil na světlo duši, která byla Davidu Webbovi tak drahá, že ho pronásledovala v obou jeho osobnostech.

Sledoval, jak mu Annaka omývá obličej od zaschlé krve, a vybavil si jejich krátký rozhovor v restauraci. Když vyslovil poznámku o jejím otci, uzavřela se do sebe, ale on věděl, že v tom musí pokračovat. Sám byl otec, který tragicky přišel o rodinu. A ona byla dcera, které zabili tátu.

„Annako,“ začal jemně. „Vím, že je to pro vás bolestné téma, ale velice rád bych se dozvěděl víc o vašem otci.“ Cítil, jak ztuhla. „Povíte mi o něm něco?“

„Co by vás zajímalo? Asi to, jak se setkal s Alexejem, že?“

Soustředila se na to, co právě dělala, Bournea však napadlo, jestli neodvrací pohled záměrně.

„Trochu jsem přemýšlel, jaký jste k němu vlastně měla vztah.“

Po tváři jí přelétl stín. „To je zvláštní – a hodně intimní – otázka.“

„Víte, jde o moji minulost…“ Bourneovi se zlomil hlas. Nebyl schopen lhát ani říct pravdu.

„Kterou si pamatujete jen v záblescích.“ Pokývala hlavou. Rozumím.“ Když vyždímala houbičku, voda v misce se zbarvila do růžová. „Ehm, no tak János Vadas byl skvělý otec. V dětství mi dal opravdu hodně. Po večerech mi četl, zpíval mi, když jsem byla nemocná. Nevynechal jediné mé narozeniny, jedinou oslavu. Upřímně řečeno, ani nevím, jak to tehdy zvládl.“ Podruhé vyždímala houbu; Bourne začal znovu krvácet. „Byla jsem u něj na prvním místě. Vždycky. Nikdy ho neomrzelo říkat mi, jak moc mě má rád.“

„Měla jste šťastné dětství.“

„Šťastnější než moje kamarádky, šťastnější než všichni, koho znám.“ Ještě usilovněji se soustředila na to, aby zastavila krvácení.

Bourne upadl do jakéhosi transu. Přemítal o Joshuovi, o ostatních členech své první rodiny. O všech věcech, které už si s nimi neužije, o všech těch chvilkách, které vám zůstanou v paměti, i když už vaše dítě vyroste.

Annaka konečně zastavila proud krve a nahlédla pod pytlík s ledem. Její výraz neprozradil, co tam uviděla. Narovnala záda a složila ruce do klína.

„Měl byste si sundat bundu a košili.“

Zadíval se na ni.

„Ať se vám můžeme podívat na žebra. Viděla jsem, jak jste sebou škubl, když jste pokládal sklenici.“

Natáhla ruku a on do ní vložil sáček s ledem. Trochu s ním zatřásla. „Potřebuje novou náplň.“

Když se vrátila, byl nahý až do pasu. Děsivě velká rudá podlitina na levém boku už natekla a Annaka ji konečky prstů velice jemně osahala.

„Panebože, vy byste potřeboval plnou vanu ledu!“ vyhrkla.

„Hlavně že nemám nic zlomeného.“

Hodila mu pytlík s ledem. Když si jej přiložil k otoku, bezděčně se zajíkl. Znovu se sklonila a přejížděla ho pohledem. Kéž by věděl, co jí asi běží hlavou.

„Když vám zabili syna v tak útlém věku, asi na něj musíte pořád myslet, že?“

Zaťal zuby. „Já… Ten chlap na střeše – ten, co nás špehuje – za mnou slídí už ze Států. Tvrdí, že mě chce zabít, ale já vím, že lže. Chce, abych ho k někomu zavedl, a proto nás špicluje.“

Annačin výraz potemněl. „Ke komu se chce dostat?“

„K nějakému Spalkovi.“

Zatvářila se překvapeně. „Ke Stěpanu Spalkovi?“

„Přesně tak. Vy ho znáte?“

„Samozřejmě že ho znám,“ odpověděla. „Každý v Maďarsku ho zná. Je to šéf mezinárodní humanitární organizace Humanistas.“ Zachmuřila se. „Jasone, teď si opravdu začínám dělat starosti. Ten chlap je nebezpečný. Jestli se snaží dostat k panu Spalkovi, měli bychom to oznámit policii.“

Zavrtěl hlavou. „A co jim řekneme? Že člověk, který se snad jmenuje Chán, chce kontaktovat Stěpana Spalka? Vždyť ani nevíme proč. A co nám na to asi tak řeknou? Proč ten Chán prostě nezvedne sluchátko a nezatelefonuje mu?“

„Tak musíme alespoň zavolat někomu z Humanistas.“

„Annako, dokud nezjistím, co se děje, nechci s nikým mluvit. Jen by to zakalilo vodu, kterou už beztak čeří řada otázek, na které neznáme odpověď.“

Vstal, vykročil ke stolku a usedl k jejímu počítači. „Říkal jsem vám, že mám nápad. Můžu použít váš počítač?“

„Jistě,“ řekla a vstala.

Zatímco Bourne zapnul přístroj, sebrala mísu, houbu i další věci a zamířila do kuchyně. Když se připojil k síti, zaslechl tekoucí vodu. Vyhledal internet americké vlády a postupoval od stránky ke stránce. Ve chvíli, kdy se vrátila, už měl tu, kterou potřeboval.

CIA provozovala celou řadu veřejných stránek přístupných komukoli s připojením na internet, měla však i desítku dalších, které byly zašifrované a chráněné heslem. Ty tvořily součásti proslulého intranetu CIA.

Annace neušlo jeho extrémní soustředění. „Co to je?“ Obešla stůl a postavila se za něj. Vzápětí vykulila oči. „Co to sakra děláte?“

„Přesně to, co vidíte,“ odtušil Bourne. „Nabourávám se do hlavní databáze CIA.“

„Ale jak…“

„Neptejte se,“ řekl Bourne, zatímco jeho prsty létaly nad klávesnicí. „Věřte mi, že někdy je lepší nevědět.“

Alex Conklin si pro informace vždycky chodil hlavními dveřmi, jenže on měl výhodu, že každé pondělí v šest hodin ráno dostával aktuální šifry. Bourne na to však musel jít jinak. Umělecký padělatel Deron ho naučil, jak nepozorovaně proniknout do amerických státních databází. V jeho oboru to byla nezbytná dovednost.

Firewall CIA, tedy počítačový program chránící data, byl však pořádně tvrdým oříškem k rozlousknutí. Jeho vstupní heslo se každý týden měnilo a navíc bylo spojeno s plovoucím algoritmem. Deron však ukázal Bourneovi způsob, jak systém oklamat, aby si myslel, že máte heslo, i když jste ho neměli, a sám vám ho dodal.

Na firewall se dalo zaútočit právě přes algoritmus, který byl derivací jádrového algoritmu šifrujícího centrální soubory CIA. Jeho znění Bourne znal, jelikož se jej na Deronovu žádost naučil zpaměti.

Bourne zamířil na web CIA, kde vyskočilo okno, do něhož měl zadat platné heslo. Napsal tam algoritmus, který sestával z mnohem větší řady číslic a písmen, než mohlo políčko pojmout. Program však po chvíli poznal, oč se jedná, a na chvíli se zahltil. Vtip podle Derona spočíval v tom, dokončit algoritmus dřív, než program zjistí, co děláte, zavře se a odepře vám přístup. Řetězec znaků byl velice dlouhý, Bourne si však nemohl dovolit sebemenší chybu či zaváhání. Začal se potit, protože nemohl uvěřit, že by software zamrzl na tak dlouho.

Nakonec však algoritmus dopsal, aniž by se program zavřel. Okno zmizelo a obrazovka se změnila.

„Jsem tam,“ oznámil Bourne.

„To je ale alchymie,“ zašeptala Annaka užasle.

Bourne si klestil cestu ke stránce ředitelství taktických nesmrtících zbraní. Zadal Schifferovo jméno, ale k jeho zklamání se objevily jen kusé údaje. Ani slovo o tom, na čem Schiffer pracoval, ani slovo o jeho minulosti. Kdyby Bourne nevěděl své, mohl by si myslet, že doktor Felix Schiffer je tuctovým vědcem, který nemá pro ředitelství žádný zvláštní význam.

Existovala ještě jedna možnost. Bourne se vydal pokoutní zadní cestičkou, kterou mu Deron ukázal a kterou používal i Conklin, když chtěl mít přehled o dění v zákulisí ministerstva obrany.

Jakmile pronikl dovnitř, šel na stránku Agentury pro výzkum vyspělých obranných systémů DARPA a vyhledal archiv. Počítačoví experti vlády byli naštěstí proslulí svou pomalostí při promazávání starých souborů. Byl tam i ten Schifferův, který obsahoval určité osobní údaje. Vystudoval na technice v Massachusetts a hned po škole dostal od jedné z velkých farmaceutických firem vlastní laboratoř. Vydržel tam necelý rok, a když odešel, vzal s sebou dalšího vědce, doktora Petera Sida, s nímž pak pět let pracoval, než se dal do služeb státu a začal dělat pro agenturu DARPA. Proč zamířil ze soukromé sféry do veřejné, o tom se nikde nepsalo, někteří vědci jsou však takoví. Nehodí se pro život ve společnosti asi tak jako vězni, kteří si odsedí trest, ale hned jak vkročí na ulici, spáchají další zločin a putují zpátky do jasně vymezeného světa, kde se nemusejí o nic starat.

Bourne četl dál a zjistil, že Schiffer pracoval pro Úřad obranných věd, který se zabýval biologickými zbraněmi. Za svého působení v agentuře DARPA doktor Schiffer pracoval na způsobu, jak „vyčistit“ místnost zasaženou antraxem.

Bourne projížděl stránky, ale žádné další podrobnosti nenacházel. Problém byl v tom, že ani tyto informace nevysvětlovaly Conklinův silný zájem.

Annaka mu nahlédla přes rameno. „Je tam nějaká stopa, která by nám napověděla, kde by se doktor Schiffer mohl skrývat?“

„Neřekl bych.“

„Dobře.“ Stiskla mu obě ramena. „Spíž je prázdná a oba se potřebujeme najíst.“

„Jestli vám to nevadí, radši bych zůstal tady a trochu si odpočinul.“

„Máte pravdu. Nejste ve stavu, abyste se toulal venku.“ Usmála se a vklouzla do kabátu. „Skočím za roh koupit něco k jídlu. Máte nějaké zvláštní přání?“

Zavrtěl hlavou a sledoval, jak míří ke dveřím. „Annako, buďte opatrná.“

Otočila se a povytáhla z kabelky pistoli. „Nebojte, nic se mi nestane.“ Otevřela dveře. „Za pár minut jsem zpátky.“

Slyšel, jak odchází, ale už se opět soustředil na počítačovou obrazovku. Cítil, jak se mu zrychluje srdeční tep a snažil se uklidnit. Neúspěšně. Přestože byl plný odhodlání, na okamžik zaváhal. Věděl, že musí pokračovat, ale také cítil strach.

Dalších pět minut si razil cestu přes obranný val sítě americké armády a přitom pozoroval své ruce, jako by patřily někomu cizímu. V jednu chvíli narazil na problém. Vojenští experti přes výpočetní techniku nedávno obohatili firewall o třetí vrstvu, o níž mu Deron buď neřekl, nebo o ní spíš ještě nevěděl. Zvedl prsty nad klávesnicí jako předtím Annaka nad klavírem a nějakou dobu tak setrval. Říkal si, že ještě není pozdě se vrátit zpět. Nebyla by to žádná hanba. Celá léta vnitřně cítil, že cokoli souvisejícího s jeho bývalou rodinou včetně záznamů v databázích armády USA je pro něj tabu. Jejich smrt ho zdrtila a od té doby ho pronásledovaly kruté výčitky svědomí, že je nedokázal ochránit, že si sám seděl v bezpečí někde na schůzi, zatímco se z nebe sneslo letadlo a pokropilo je smrtícími projektily. Znovu a znovu si mučivě představoval, jakou hrůzu asi museli prožívat v posledních minutách svého života. Dao byla válečným dítětem, a tak jistě zaslechla motory letadla vrčící na horké letní obloze. V záři bílého slunce ho možná zprvu neviděla, ale když se hřmot přiblížil a kovový obrys letadla zastínil sluneční kotouč, bylo jí všechno jasné. Srdce se jí sevřelo hrůzou, ale určitě se pokusila přivolat děti k sobě v bláhové snaze ochránit je před výstřely, jež už začaly čeřit hladinu kalné řeky. „Joshuo! Alysso! Pojďte ke mně!“ křičela, jako by je mohla spasit před tím, co mělo přijít.

Bourne sedící před Annačiným počítačem si náhle uvědomil, že mu po tvářích stékají slzy. Něco podobného se mu už léta nestalo. Po chvíli se oklepal, otřel si obličej rukávem a pokračoval v práci dřív, než si to stihl rozmyslet.

Našel cestu, jak obejít poslední stupeň počítačového zabezpečení, a po pěti minutách mučivé práce konečně pronikl dovnitř. Okamžitě vyhledal rejstřík mrtvých, zadal do příslušných políček jména a data úmrtí Dao Webbové, Alyssy Webbové a Joshuy Webba. Díval se na ta jména a uvažoval. To byli moji nejbližší, lidé z masa a kostí, kteří se smáli i plakali, drželi mě za ruku a říkali mi „miláčku“ a „tati“. A co z nich zbylo? Jména na monitoru počítače. Statistiky v databázi. Srdce mu pukalo bolestí a znovu ucítil dotyk šílenství, který ho přepadl po jejich tragickém úmrtí. Podruhé už to nevydržím, pomyslel si. Roztrhá mě to na kusy. Plný žalu, který se mu zdál nesnesitelný, klepl na klávesu „Enter“. Neměl jinou možnost, nebylo cesty zpět. Nikdy se nevracet, znělo jeho motto od chvíle, kdy ho Alex Conklin naverboval, udělal z něj jiného Davida Webba a pak Jasona Bournea. Tak proč pořád slyšel jejich hlasy? „Miláčku, stýskalo se mi po tobě!“

„Tati, jsi doma!“

Vzpomínky prosakující prostupnou hrází času ho úplně lapily do své pavučiny, a proto zprvu nereagoval na věc, jež se objevila obrazovce. Zíral na ni několik minut, aniž by spatřil tu strašnou zvláštnost.

V děsivých detailech se díval na to, co nikdy vidět nechtěl: na fotografie své milované ženy Dao s rameny i hrudí provrtanou kulkami a groteskně zkřiveným obličejem. Na další stránce našel snímky Alyssy. Její ubohé tělíčko a hlava byly díky své zranitelnosti a drobnosti ještě znetvořenější. Posadil se, ochromený žalem a hrůzou z toho, co měl před sebou. Musel však pokračovat. Zbývala jediná stránka, poslední sada fotek, aby byla tragédie úplná. Zamířil tedy ke třetí straně a duševně se připravil na fotky Joshuy. Žádné tam však nebyly.

Chvíli jako v mrákotách jen nečinně seděl. Nejdřív si myslel, že je to chyba počítače, který ho náhodně přesměroval na jinou stránku archivu. Ale ne, stálo tam jméno Joshua Webb. Avšak pod ním se táhla slova, jež projela Bourneovým vědomím bolestivě jako rozžhavená jehla. „Deset metrů od mrtvol Dao a Alyssy Webbových byly nalezeny tři níže uvedené kusy oblečení a část boty bez podrážky a podpatku. Po hodině pátrání byl Joshua Webb prohlášen za mrtvého. TNN.“

TNN. Ta vojenská zkratka na něj doslova křičela. Tělo nebylo nalezeno. Bournea polil studený pot. Po Joshuovi pátrali hodinu – jen hodinu? A proč mu to neřekli? Zničený žalem, lítostí a výčitkami spustil do země tři rakve. A oni to celou dobu věděli! Ti parchanti to věděli! Zaklonil se. Byl bílý jako stěna a ruce se mu třásly. Ze srdce mu tryskal vztek, který nedokázal ovládnout.

Myslel na Joshuu. Myslel na Chána.

Horečně uvažoval a rostl v něm děs ze strašlivé možnosti, před níž zavíral oči od chvíle, kdy na Chánově krku spatřil z kamene vytesaného Buddhu: Co když je Chán opravdu Joshua? Jestli ano, stal se z něj stroj na zabíjení, lidská zrůda. Bourne až příliš dobře věděl, jak snadné je v džunglích jihovýchodní Asie propadnout šílenství a zabíjení. Existovala však samozřejmě ještě jedna možnost, k níž se v duchu celkem logicky přikláněl: že je nepravý Joshua součástí mnohem rozsáhlejšího a složitějšího plánu, než si zprvu myslel. Pokud tomu tak skutečně je, pokud jsou tyto záznamy zfalšované, spiknutí sahá až na nejvyšší úroveň americké státní správy. Konspirační teorie, které mu běžely hlavou, v něm však jen přiživovaly pocit naprostého zmatku.

V duchu viděl, jak mu Chán ukazuje kamennou figurku Buddhy a říká: „Mám ho od tebe. Ano, dal jsi mi ho. A pak jsi mě opustil a nechal zemřít v džungli…“

Bourneovi se náhle zvedl žaludek. S křečemi v útrobách skočil z pohovky a nedbaje na bolest utíkal do koupelny, kde vyzvracel všechno, co měl v sobě.

Službu konající důstojník sledující počítačový monitor v operačním středisku ukrytém hluboko v nitru centrály CIA zvedl sluchátko a vytočil příslušné číslo. Chvíli vyčkal, až mu strojový hlas řekl: „Mluvte.“ Důstojník chtěl hovořit s ředitelem CIA. Je hlas byl podroben analýze a porovnán se seznamem služeb. Poté se ozvalo: „Nezavěšujte, prosím.“ O chvíli později se ve sluchátku rozlehl jasný baryton šéfa CIA.

„Tohle byste měl vědět, pane. Byl spuštěn vnitřní alarm. Někdo pronikl počítačovým zabezpečením ministerstva obrany a vstoupil do rejstříku úmrtí, kde hledal následující osoby: Dao Webbová, Alyssa Webbová, Joshua Webb.“

Nastala krátká a nepříjemná pauza. „To jméno je opravdu Webb? Víte to určitě, hochu?“

Ředitelův tón nabyl na naléhavosti, až mladému důstojníkovi na tváři vyrazil pot. „Ano, pane.“

„Znáte polohu narušitele?“

„Budapešť, pane.“

„Splnil poplašný systém svůj účel? Zachytil celou IP adresu?“

„Ano, pane. Ulice Fo číslo 106-108.“

Ředitel CIA se ve své kanceláři pochmurně usmál. Čirou náhodou právě listoval posledním hlášením Martina Lindrose. Zdálo se, že ti francouzští žabožrouti už proseli veškeré pozůstatky nehody, při níž měl údajně zahynout Jason Bourne, aniž by našli stopu po lidských ostatcích. Ani zub. Navzdory svědectví tajné služby Quai d’Orsay tedy neexistoval spolehlivý důkaz, že je Bourne skutečně mrtvý. Ředitel zaťal ruku v pěst a zlostně praštil do stolu. Bourne je znovu převezl. Přes všechen hněv a zmar ho to však v koutku duše ani moc nepřekvapilo. Bourneovi dal přece výcvik ten nejlepší špion, jakého kdy CIA vychovala. Kolikrát Alex Conklin v terénu předstíral vlastní smrt, byť třeba ne tak okázalým způsobem.

Samozřejmě, pomyslel si ředitel, se nedalo ani úplně vyloučit, že počítačové zabezpečení americké armády překonal někdo jiný než Jason Bourne, někdo, kdo se zajímal o staré úmrtní záznamy Bourneovy ženy a dvou dětí, kteří rozhodně nebyli zaměstnanci armády a věděla o nich jen hrstka žijících lidí. Ale jaká byla pravděpodobnost?

Ne, usoudil šéf CIA s rostoucím rozčilením, Bourne při té explozi u Paříže nezahynul. Byl čilý jako rybička v Budapešti – proč zrovna tam? – a znovu se dopustil chyby, jíž mohli využít. Ředitel neměl ponětí, proč se zajímal o úmrtní listiny svých blízkých, a ani ho to příliš nezajímalo. Viděl v tom jen šanci potrestat Bourneovu zvědavost a konečně ho odstranit.

První muž CIA sáhl po telefonu. Mohl ten úkol svěřit někomu z podřízených, ale chtěl si rozkaz k Bourneově likvidaci vychutnat sám. Vytočil číslo do zámoří a v duchu si řekl: Teď už mi neutečeš, ty šmejde.

20

Město Nairobi bylo založeno koncem devatenáctého století, když tady Britové stavěli železnici. Starosvětské kouzlo však dávno vyprchalo a dnes to bylo jen další velkoměsto plné úhledných moderních věžáků. Rozkládalo se na rovné planině v místě někdejších pastvin, které před příchodem západní civilizace bývaly domovem Masajů. Nyní se však proměnilo v nejrychleji rostoucí město ve východní Africe a jako takové trpělo obvyklými neduhy. Sráželo se zde nové se starým a nezměrné bohatství s tou nejhorší chudobou, až jiskry létaly a bezpečnostní síly musely umravňovat rozzuřené obyvatele. Vzhledem k vysoké nezaměstnanosti byly nepokoje na denním pořádku stejně jako přepadení, ke kterým docházelo zvláště za tmy v oblasti parku Uhuru ležícího západně od centra.

Skupinku přijíždějící ve dvou obrněných limuzínách z Wilsonova letiště však žádná z těchto potíží ani v nejmenším nezajímala, i když si její členové povšimli varovných cedulí i soukromých bezpečnostních sil střežících hlavní silnice i prostor od centra na západ, kde sídlila ministerstva a velvyslanectví cizích zemí. Projížděli okrajem bazaru, kde se kromě levných šatů a tkaných látek s barevnými vzory dala pořídit snad veškerá výzbroj, od plamenometů přes tanky po odpalovače střel země-vzduch.

Spalko jel v první limuzíně s Hasanem Arsenovem. Ve druhém autě seděla Zina s Magomedem a Achmedem, dvěma Arsenovovými důvěrníky. Tito muži se neobtěžovali s holením a nosili husté vlnité plnovousy. Měli na sobě tradiční černé úbory a na Zininy západní šaty hleděli s ohromením. Usmála se na ně a bedlivě v jejich výrazech hledala stopu sebemenší změny.

„Všechno je v pořádku, Šejku,“ řekl Arsenov. „Moji lidé jsou skvěle vycvičení a připravení. Mluví plynně islandsky. Naučili se zpaměti plány hotelu i postupy, které jste navrhl. Čekají jen na můj rozkaz k zahájení akce.“

Spalko sledující nairobské hemžení domorodců i cizinců zbarvených dočervena zapadajícím sluncem se usmál pod vousy. „Zdá se mi to, nebo v tvém hlase opravdu slyším špetku pochyb?“

„Pokud ano,“ odpověděl Arsenov chvatně, „je to jen předstartovní nervozita. Celý život čekám na šanci zbavit se ruského jha. Můj lid byl už příliš dlouho v roli psance. Stovky let čeká na chvíli, kdy konečně vstoupí do islámské rodiny.“

Spalko roztržitě přikývl. Arsenovovy názory už pro něj ztratily váhu. Beztak bude brzy předhozen vlkům a zmizí z povrchu zemského.

Toho večera se všech pět členů skupiny sešlo v soukromé jídelně, kterou Spalko pronajal v nejvyšším patře hotelu v ulici Kenyatta. Stejně jako jejich pokoje poskytovala výhled přes město až k Nairobskému národnímu parku plnému žiraf, pakoní, gazel a nosorožců, ale rovněž lvů, levhartů a buvolů. Během večeře nepadlo ani slovo o práci, ani zmínka o úkolu, který je zde čekal.

Po jídle se to však změnilo. Tým společnosti Humanistas, který dorazil do Nairobi s předstihem, přivezl do místnosti přístroje umožňující počítačový přenos zvuku i obrazu. Spalko zobrazil na nástěnné plátno připravenou prezentaci v programu Powerpoint, která zachycovala pobřeží Islandu, město Reykjavík a jeho okolí i letecké pohledy na hotel Oskjuhlid, po nichž následovaly snímky hotelových interiérů i exteriérů. „Je tam vzduchotechnika, která má tady a tady moderní čidla pohybu a infračervené tepelné senzory. A zde je řídicí panel, který má stejně jako všechny systémy v hotelu bezpečnostní okruh, napojený na veřejnou elektrickou síť, ale se záložními bateriemi.“ Pokračoval ve velice podrobném procházení plánu činnosti od jejich příjezdu až do odjezdu. Všechno bylo přesně nalinkované a dokonale připravené.

„Zítra ráno za východu slunce.“ Vstal a ostatní ho napodobili. „La illaha ill Allah.“

„La illaha ill Allah,“ zazněla slavnostní sborová odpověď.

V pozdních nočních hodinách ležel Spalko v posteli a pokuřoval. Jedna z lamp svítila, přesto stále viděl oknem třpytivá světla města a za nimi lesnatou temnotu přírodního parku. Působil zahloubaně, ale ve skutečnosti už měl v hlavě jasno. Čekal.

Achmed slyšel vzdálený křik zvířat a nemohl usnout. Posadil se na posteli a promnul si oči. Obvykle v tuto hodinu tvrdě spal a tak nevěděl, co má dělat. Znovu se natáhl a ležel, ale už byl dokonale vzhůru a s otevřenýma očima vnímal tlukot vlastního srdce.

Myslel na nadcházející den a na všechno, co sliboval. Alláhu, dej, ať je to pro nás začátek nového úsvitu, modlil se v duchu.

Vzdychl, sedl si, spustil nohy z pelesti a vstal. Natáhl si podivné kalhoty a košili západního střihu a pomyslel si, že si na ně asi nikdy nezvykne. Alláh to nedovolí.

Když otvíral dveře na chodbu, uviděl kolem nich procházet Zinu. Kráčela téměř neslyšně s klidnou grácií a smyslně přitom pohupovala boky. Často se přistihl, že si v její přítomnosti bezděčně olízne rty a snaží se vdechnout co nejvíc její vůně.

Vyhlédl ven. Mířila od svého pokoje. Kam asi šla? O chvíli později se to dozvěděl. Překvapeně vykulil oči, když tiše zaklepala na Šejkovy dveře, jež se otevřely a stanul v nich sám Šejk. Možná si ji zavolal kvůli nějakému kázeňskému prohřešku, o němž Achmed nevěděl.

Pak však řekla tónem, který od ní jaktěživ neslyšel: „Hasan spí.“ A všechno rázem pochopil.

Když se ozvalo jemné zaťukání na dveře, Spalko se otočil, uhasil cigaretu, vstal z postele, přešel přes velký pokoj a otevřel.

V chodbě stála Zina. „Hasan spí,“ oznámila mu, jako by svůj příchod snad musela vysvětlovat.

Spalko mlčky ukročil stranou, Zina vešla dovnitř a tiše za sebou zavřela dveře. Popadl ji a pak ji strhl do postele. Po chvíli už křičela a její nahá kůže zvlhla tělesnými šťávami. Jejich milování v sobě mělo jistou divokost, jako by po dlouhém putování konečně došli na kraj světa. A když bylo po všem, vůbec nic neskončilo, protože na něm dál ležela, hladila ho, laskala a těmi nejnemravnějšími slůvky mu šeptala své touhy, dokud si ji znovu žhavě nevzal.

Potom do něj ležela zaklesnutá a z pootevřených rtů jí stoupaly obláčky dýmu. Lampa byla zhasnutá, takže si mohla Spalka prohlížet jen v drobných světélkách nairobské noci. Od chvíle, kdy se jí poprvé dotkl, ho toužila poznat. Nevěděla nic o jeho minulosti – nikdo to nevěděl, alespoň si to myslela. Kdyby si s ní o tom promluvil, kdyby jí prozradil malá tajemství svého života, získala by pocit, že je k ní připoutaný stejně jako ona k němu.

Přejela mu konečkem prstu kolem ucha a dál po nepřirozeně hladké kůži na tváři. „Chci vědět, co se ti stalo,“ špitla.

Spalkovy oči se znovu pomalu zaostřily. „Je to už dávno.“

„Tím spíš mi to můžeš říct.“

Otočil hlavu a zahleděl se jí do očí. „Opravdu to chceš vědět?“

„Hrozně moc.“

Nabral vzduch do plic a zase vydechl. „V té době jsem žil s mladším bratrem v Moskvě. Věčně se dostával do problémů, bylo to silnější než on. Měl sklony k závislosti.“

„Drogy?“

„Díky Alláhovi ne. Ještě to tak. V jeho případě šlo o hazard. Nedokázal přestat sázet, ani když mu došly peníze. Chodil za mnou a já jsem mu samozřejmě půjčoval, protože si vždycky vymyslel nějakou báchorku, kterou mě přesvědčil.“

Obrátil se v jejím sevření, vyklepal z balíčku cigaretu a zapálil si. „Ale časem se věrohodnost těch báchorek snížila, nebo jsem mu zkrátka už nemohl dál věřit. Každopádně jsem řekl ‚dost‘. Bláhově jsem si myslel, že s tím přestane.“ Vtáhl dým hluboko do útrob a se syčením ho vypustil. „Ale nepřestal. Co myslíš, že udělal? Chytil se lidí, kterým by se měl člověk vyhýbat na sto honů, protože nikdo jiný už by mu nepůjčil.“

„Zločinci.“

Přikývl. „Přesně tak. Vzal si od nich peníze s vědomím, že když prohraje, nikdy jim je nedokáže vrátit. Věděl, co by s ním v takovém případě provedli, ale jak jsem řekl, bylo to silnější než on. Vsadil si a jako většinou prohrál.“

„A?“ Zina byla napjatá jak struna a dychtila po pokračování.

„Čekali, až jim zaplatí, a když to neudělal, přišli si pro něj.“

Spalko hleděl na hořící konec cigarety. Okna byla dokořán. Nad tichým duněním dopravy a pleskáním vějířových listů palem tu a tam zazněl výkřik zvířete nebo strašidelné zavytí.

„Nejdřív ho zmlátili,“ pronesl hlasem, který připomínal šepot. „Ne zas moc, jelikož v té době pořád ještě doufali, že jim ty peníze vrátí. Když jim došlo, že nic nemá, a tudíž jim nemůže nic dát, šli po něm naostro a zastřelili ho na ulici jako psa.“

Dokouřil cigaretu, ale nechal oharek dohořet až k místu, kde ho svíral mezi dvěma prsty. Zdálo se, že na něj dočista zapomněl. Zina ležící vedle něj neřekla ani slovo, tolik ji jeho příběh zaujal.

„Uběhlo šest měsíců.“ Cvrnkl nedopalek z okna. „Udělal jsem, co jsem musel. Zaplatil jsem patřičným lidem a moje šance nakonec přišla. Zjistil jsem, že mafián, který si objednal bratrovu vraždu, chodí každý týden do holičství v hotelu Metropol.“

„Já to dopovím,“ přerušila ho Zina. „Vydával ses za holiče a když se ten chlap posadil do křesla, podřízl jsi ho břitvou.“

Chvíli na ni civěl a pak vyprskl smíchy. „To zní dobře, skoro jako ve filmu.“ Zavrtěl hlavou. „Ale v životě to chodí jinak. Ten mafián chodil patnáct let ke stejnému holiči a za celou tu dobu jedinkrát nepřijal náhradníka.“ Naklonil se blíž a políbil ji na ústa. „Nebuď zklamaná, ber to jako lekci a vezmi si z ní ponaučení.“ Zasunul ruku pod její tělo a přitáhl si ji k sobě. Kdesi v parku zívl levhart.

„Ne, počkal jsem, až bude hezky oholený a ostříhaný, až mu bude příjemně a poleví v ostražitosti. Počkal jsem si na něj na ulici před Metropolem, kde chodilo tolik lidí, že by si to místo vybral jedině šílenec. Když vyšel, zastřelil jsem ho i s jeho tělesným strážcem.“

„A pak jsi utekl.“

„Svým způsobem,“ odpověděl. „Toho dne jsem utekl, ale po půl roce na mě v jiném městě v jiné zemi hodili z projíždějícího auta Molotovův koktejl.“

Něžně mu přejela prsty po pleti poznamenané plastickou operací. „Mám tě ráda takového, jaký jsi. Bolest, kterou jsi musel vytrpět, z tebe udělala… hrdinu.“

Spalko na to nic neřekl a po chvíli ucítil, že Zina pravidelně oddychuje a usíná. Nic z toho, co jí namluvil, samozřejmě nebyla pravda, ačkoli se musel pochválit, že to znělo velice dobře – jako ve filmu!“ Ale pravda – jaká byla vlastně pravda? Už to ani sám nevěděl. Pečlivému budování své promyšlené fasády věnoval tolik času, že byly dny, kdy se ztrácel ve vlastních výmyslech. Tak k či onak, pravdu by nikdy nikomu neprozradil, jelikož by se tím dostal do nevýhodné pozice. Když vás lidé znají, myslí si, že jim patříte – že si vás k sobě připoutali díky pravdě, kterou jste jim svěřili ve chvíli slabosti nazývané mylně důvěrností.

V tom byla Zina jako všichni ostatní a Spalko pocítil v ústech hořkou pachuť zklamání. Lidé ho však zklamávali pravidelně. Pohybovali se zkrátka v docela jiné sféře. Nemohli pochopit nástrahy světa tak jako on.

Na chvíli ho snad někdy uměli pobavit, ale opravdu jen na chvíli. Tuto myšlenku si s sebou vzal do bezedné propasti hlubokého klidného spánku, a když se probudil, Zina byla pryč. Vrátila se po bok nic netušícího Hasana Arsenova.

Za úsvitu celá pětice nastoupila do rangeroverů, vybavených a řízených lidmi ze společnosti Humanistas, a zamířila z města na jih směrem k velké chudinské čtvrti, která se táhla okrajem Nairobi jako hnisavý vřed. Nikdo nepromluvil a najedli se jen lehce, protože na nich ležel plášť tísnivého napětí, dokonce i na Spalkovi.

Třebaže bylo jasno, nad rozsáhlým slumem visel jedovatý opar jako důrazná připomínka špatné hygieny a všudypřítomného přízraku cholery. Viděli zchátralé stavby, ubohé chatrče z vlnitého plechu a kartonu, sem tam i ze dřeva, ale rovněž nízké betonové budovy, které by si člověk mohl splést s bunkry, nebýt šňůr s prádlem povlávajícím v prašném vzduchu. Kolem se vršily hromady vybagrované zeminy, jejichž účel byl pro členy oddílu záhadou, dokud nespatřili zuhelnatělé zbytky shořelých příbytků, boty s roztavenými podrážkami a cáry šatů. Tyto jediné pozůstatky nedávné historie dodávaly zdejší zdrcující chudobě ještě děsivější rozměr. Pokud tu vůbec mohl existovat nějaký život, musel být natolik nepokojný, chaotický a bezútěšný, že si to normální člověk nedokázal představit. Přestože se rozednívalo, na všechny padl stín věčné noci. Chudinská čtvrť na okraji města jim připomínala nairobský bazar. I zde vládl černý trh, který se neblaze podepsal také na skličující krajině, jíž si nyní klestili cestu mezi hustými davy domorodců, kteří se nevešli na popraskané chodníky a vstupovali do hrbolatých prašných cest. Semafory tu neexistovaly, a i kdyby, skupinu by obtěžovaly tlupy smrdutých žebráků nebo prodavačů nabízejících své pochybné zboží.

Konečně dorazili do jakéhosi centra čtvrti, kde vystoupili a zamířili do zchátralé dvoupodlažní budovy čpící kouřem. Všechno uvnitř pokrýval jemný bílý popílek připomínající kostní moučku. Řidiči přinesli z auta dvě truhly s materiálem. Ukrývaly se v nich stříbřité ochranné obleky, které si všichni na Spalkův pokyn navlékli. V oblecích byly zabudované samostatné dýchací systémy. Poté Spalko vyjmul z lůžka v jedné z truhel obě součásti NX 20 a opatrně je složil za pozorného přihlížení čtveřice čečenských vzbouřenců, kteří se shromáždili kolem něj. Spalko na chvíli předal zbraň Hasanu Arsenovovi a vytáhl malou těžkou schránku, kterou mu dal doktor Peter Sido. Velice obezřetně ji odemkl. Všichni spočinuli pohledem na skleněné ampulce. Byla drobná, ale neuvěřitelně smrtící. Dech se jim zpomalil a ztěžkl strachem.

Spalko požádal Arsenová, aby podržel NX 20 v natažené ruce. Otevřel titanový díl v horní části a vložil ampulku do nabíjecí komory. Vysvětlil ostatním, že teď ještě zbraň vystřelit nemůže. Doktor Schiffer ji opatřil řadou bezpečnostních pojistek proti náhodnému nebo předčasnému spuštění. Zdůraznil funkci vzduchotěsného uzávěru, který se aktivoval při plné komoře po uzavření a uzamčení horního panelu. Spalko to udělal, vzal si NX 20 od Arsenova a vedl je do schodů, které byly z betonu, díky čemuž přežily i řádění plamenů.

Když vyšli do patra, zamířili k oknu. Bylo rozbité stejně jako všechna ostatní v celém domě. Zbyl jen rám. Zadívali se dolů na kulhající a chromé, vyhladovělé a nemocné. Vzduchem se linulo bzučení much. Třínohý pes si podřepl a vykálel se na tržiště pod širým nebem, kde se v prachu vršily použité tretky. Jakési děcko se rozběhlo nahé ulicí a naříkavě křičelo. Shrbená stařena zachrchlala a odplivla si.

Tyto výjevy však členy skupiny příliš nezajímaly. Sledovali každý Spalkův pohyb a hltali každé jeho slůvko se soustředěním hraničícím až s fascinací. Matematická přesnost zbraně působila jako kouzelné zaříkávadlo proti nemoci, která jako by se zjevila ve vzduchu.

Spalko jim ukázal dvě spouště NX 20 – jednu malou a hned za ní větší. Objasnil jim, že ta malá vstříkne nálož z nabíjecí do palebné komory. Když se ta uzavře stisknutím tlačítka zde na levé straně, zbraň je připravena ke střelbě. Zmáčkl malou spoušť, poté příslušné tlačítko a ucítil ve zbrani jemné zachvění, první závan smrti.

Hlaveň byla krátká, ale to mělo své výhody. Na rozdíl od konvenčních zbraní stačí NX 20 namířit jen přibližně, zdůraznil Spalko. Prostrčil hlaveň oknem. Když obepnul prstem větší spoušť, všichni zatajili dech.

Život venku si zatím běžel svou nahodilou, chaotickou cestou. Jakýsi mladík si přidržoval pod bradou misku s kukuřičnou kaší a nabíral tu šlichtu dvěma prsty pravé ruky za dohledu hrstky hladových lidí s nepřirozeně velkýma očima. Kolem projela na bicyklu neskutečně vychrtlá dívka a dva bezzubí starci zírali na udusanou zem ulice, jako by tam četli smutné příběhy vlastních životů.

Ozvalo se jen tiché zasyčení, alespoň tak to všichni slyšeli i v bezpečí svých ochranných obleků. Rozprášení látky nebylo na první pohled nijak patrné, přesně jak doktor Schiffer předpověděl.

Skupinka upřeně sledovala dění a vteřiny se mučivě táhly. Všichni měli smysly zjitřené až na hranici únosnosti. V uších jim zvonila ozvěna vlastního tepu, cítili těžký tlukot svých srdcí. Napětím skoro nedýchali.

Doktor Schiffer tvrdil, že do tří minut by měli vidět první známky, že zbraň splnila svůj účel. Byla to v podstatě poslední věc, kterou řekl, než Spalko se Zinou hodili jeho polomrtvé tělo do labyrintu.

Spalko zaujatě sledoval, jak ručička jeho hodinek obíhá třetí minutu. Když vzhlédl, naskytl se mu úžasný pohled. Asi deset lidí se skácelo k zemi a pak se ozval první výkřik, který však zase rychle utichl. Další domorodci začali naříkat, ale v příští chvíli se zhroutili v křečích na ulici. Do ulic se vplížil přízrak smrti provázený zmatkem a podivným tichem. Tomu přízraku nebylo možné utéct ani se mu vyhnout. Nikdo mu neunikl, dokonce ani bláhovci, kteří se snažili vzít nohy na ramena.

Spalko pokynul Čečencům a ti ho následovali po betonových schodech dolů. Když rozebral a uložil smrtící zbraň, připraveni řidiči zaklapli truhly a odnesli je k čekajícím vozům.

Skupina se prošla ulicí a pak dál. Vydali se čtyři bloky všemi směry a všude viděli stejný výsledek. Jen smrt a umírání, smrt a umírání, nic jiného. Vrátili se k autům s příchutí vítězství v ústech. Když nastoupili, rangerovery nastartovaly a vydaly se na cestu okruhem jednoho čtverečního kilometru, který podle Schifferova tvrzení tvořil rozptylový poloměr zbraně NX 20. Spalka potěšilo zjištění, že doktor nelhal ani nepřeháněl.

Až nálož za hodinu dokončí svou práci, kolik bude asi mrtvých či umírajících? zamyslel se Spalko v duchu. Za hranicí tisíce přestal počítat, ale odhadoval nejméně třikrát vyšší číslo, snad i pětkrát.

Než opustili město mrtvých, vydal rozkaz a jeho řidiči s pomocí silné hořlaviny založili požáry. K nebi okamžitě vystřelily stěny plamenů, jež se rychle šířily okolím.

Na oheň byl hezký pohled. Zakryje to, co se tady dnes ráno stalo, protože to se nesmí nikdo dozvědět, alespoň ne do ukončení akce na vrcholném jednání v Reykjavíku.

To bude už za osmačtyřicet hodin, pomyslel si Spalko nadšeně. Nic už je nezastaví.

Svět teď patří mně.

ČÁST TŘETÍ

21

„Můžete mít vnitřní krvácení,“ řekla Annaka a znovu se zadívala na ošklivě zarudlou podlitinu na Bourneově boku. „Musíme vás odvézt do nemocnice.“

„To si děláte legraci,“ zpražil ji. Bolelo ho to opravdu mnohem víc. Při každém nadechnutí měl pocit, že ho tlačí několik zlomených žeber. Ale cesta do nemocnice nepřipadala v úvahu, byl přece hledanou osobou.

„No dobře,“ svolila. „Tak potřebujete doktora.“ Zvedla ruku, aby zarazila jeho očekávané protesty. „Otcův přítel István umí držet jazyk za zuby. Otec ho občas využíval a nikdy se nic nestalo.“

Bourne zavrtěl hlavou: „Jestli máte dojem, že to nejde jinak, běžte do lékárny. Ale nic víc.“

Než si to stačil rozmyslet, Annaka popadla kabát a kabelku a slíbila, že se brzy vrátí.

Svým způsobem byl rád, že se jí na chvíli zbaví. Potřeboval být sám se svými myšlenkami. Schoulil se na pohovce a ještě víc se zabalil do deky, kterou byl přikrytý. Jeho mysl se ocitla v plamenech. Byl přesvědčen, že klíčem k celému případu je doktor Shiffer. Až ho najde, dozví se také jméno člověka, který nechal zabít Alexe i Moa a jeho použil jako obětního beránka. Bourne si však naléhavě uvědomoval, že na to nemá moc času. Schiffer už byl nějakou dobu pohřešován. Molnár byl dva dny po smrti. Pokud, jak se Bourne obával, pod nátlakem vyzradil místo Schifferova pobytu, dalo se předpokládat, že Schiffer už je v rukou nepřítele, a ten má tudíž ve své moci i jeho vynález, biologickou zbraň s krycím názvem NX 20, na jehož vyslovení Conklinův kontakt Leonard Fine tak silně reagoval.

Kdo však byl oním nepřítelem? Bourne zatím zjistil jediné jméno: Stěpan Spalko, a to byl světově proslulý apoštol dobročinnosti. A přesto podle Chána právě on nařídil vraždy Alexe a Moa a vinu svalil na Bournea. Chán mohl lhát, a proč by také ne? Pokud se chtěl z nějakých vlastních důvodů dostat Spalkovi na kobylku, těžko by se Bourneovi svěřoval.

Chán!

Už jen samotná myšlenka na něj v Bourneovi vyvolala vlnu nechtěného pohnutí. S námahou zaměřil svůj vztek na americké úřady. Lhali mu – použili zastíracího manévru, aby nepoznal pravdu. Proč? Co před ním skrývají? Myslí si, že by Joshua mohl být naživu? Pokud ano, proč by chtěli, aby to věděl? Co to na něj hrají? Přitiskl si ruce k hlavě. Náhle vše viděl v podivné perspektivě – věci, které se před chvílí zdály na dosah, mu nyní připadaly strašlivě vzdálené. Lekl se, že na něj jdou mdloby. Se zoufalým výkřikem ze sebe shodil přikrývku, vstal a bez ohledu na bodnutí bolesti v boku zamířil k bundě, pod níž si schoval keramickou pistoli. Vzal ji do ruky. Na rozdíl od uklidňující váhy ocelové zbraně byla tato lehká jak pírko. Pevně ji sevřel a protáhl ukazovák lučíkem. Hodnou chvíli na ni zíral, jako by silou vůle mohl přivolat dobře ukryté vojenské hodnostáře, kteří se mu rozhodli zatajit skutečnost, že Joshuovo tělo nebylo nikdy nalezeno. Zřejmě si nechtěli komplikovat situaci, když nevěděli s naprostou jistotou, zda opravdu zemřel, nebo přežil.

Bolest, kterou cítil při každém nadechnutí, se znovu hlasitě přihlásila o slovo a přinutila ho vrátit se k pohovce, kde se znovu zabalil do deky. A ve ztichlém bytě mu na mysli opět vytanula nikým nezvaná myšlenka: Co když Chán mluví pravdu? Co když je to vážně jeho Joshua? Odpověď zůstávala strašlivě neměnná: Pak je to zabiják, surový vrah bez výčitek svědomí či pocitů viny, dokonale zbavený veškerých lidských citů.

Jason najednou svěsil hlavu a měl tak blízko k slzám jako už dávno ne od chvíle, kdy ho Alex Conklin před desítkami let stvořil.

Když Kevin McColl dostal za úkol zlikvidovat Bournea, byl právě s Ilonou, mladou a nespoutanou maďarskou přítelkyní. Uměla báječné věci s nohama, a právě je také předváděla, když zazvonil ten protivný telefon.

Shodou okolností se nacházeli v Királyho tureckých lázních v ulici Fo. Jelikož byla sobota, den vyhrazený ženám, musela ho propašovat dovnitř, což jen zvyšovalo jeho vzrušení. Stejně jako ostatní lidé v jeho pozici, i McColl si velice rychle zvykl na život za hranicí zákona. Sám určoval, co se smí a co ne.

S mrzutým zavrčením se vymanil z jejího sevření a zvedl mobil. Nemohl si dovolit hovor nepřijmout, bylo totiž jasné, že jde o důležitou pracovní věc. Mlčky vyslechl hlas šéfa CIA z druhého konce světa. Musel rychle vyrazit. Úkol byl neodkladný a cíl na dostřel.

Vrhl teskný pohled na Iloninu zpocenou kůži lesknoucí se v decentním světle, jež se odráželo od mozaikových dlaždic, a začal se oblékat. Byl to urostlý chlap s postavou fotbalového obránce a plochou neproniknutelnou tváří. Čišelo z něj, že patří mezi nadšené návštěvníky posilovny. Jeho svaly se při každém pohybu úctyhodně vlnily.

„Ještě nejsem hotová,“ řekla Ilona a upřela na něj své velké tmavé oči.

„Ani já ne,“ povzdychl si McColl a nechal ji tam ležet.

Na asfaltu nairobského Nelsonova letiště stála dvě letadla. Obě patřila Stěpanu Spalkovi, a proto nesla na trupu i ocase znak společnosti Humanistas. Tím prvním přiletěl Spalko z Budapešti. Druhé používali členové podpůrné skupiny, kteří nyní čekali v letadle, jež mělo Spalka do Budapešti zase vrátit. Prvním strojem poletí Arsenov se Zinou na Island, kde se setkají se zbytkem teroristického oddílu mířícího z Čečenska přes Helsinky.

Spalko byl otočený čelem k Arsenovovi. Zina stála kousek za Arsenovovým levým ramenem. Nepochybně považoval její pozici za podřízenou, avšak Spalko věděl své. Její doutnající oči se doslova vpíjely do Šejka.

„Svůj slib jste do písmene splnil, Šejku,“ řekl Arsenov. „Ta zbraň nám v Reykjavíku přinese vítězství, o tom není pochyb.“

Spalko přikývl. „Brzy budete mít všechno, co vám náleží.“

„Nedokážu vyjádřit hloubku naší vděčnosti.“

„Podceňujete svou vlastní roli, Hasane.“ Spalko vytáhl koženou aktovku a odemkl ji. „Pasy, průkazy, mapy, plány, aktuální snímky, zkrátka všechno, co potřebujete.“ Podal mu obsah tašky. ‚K setkání s lodí dojde zítra přesně ve tři hodiny ráno.“ Podíval se na Arsenova. „Nechť vám Alláh dodá sílu a odvahu. Nechť vede vaši železnou pěst.“

Když se Arsenov odvrátil, zaujatý tou drahocennou aktovkou, Zina řekla: „Ať naše příští setkání předznamená velkou budoucnost, Šejku.“

Spalko se usmál. „Minulost zemře,“ vrhl na ni výmluvný pohled, „a uvolní cestu slavné budoucnosti.“

Zina se v duchu potěšené zasmála a vykročila za Hasanem Arsenovem, jenž už stoupal po kovovém žebříku do letadla.

Spalko sledoval, jak se za nimi zavřely dveře, a poté přešel k vlastnímu stroji čekajícímu trpělivě na asfaltu. Vytáhl mobilní telefon, naťukal číslo, a když z druhého konce linky uslyšel známý hlas, bez úvodů řekl: „Bourneův postup ohrožuje naše plány. Už si nemůžeme dovolit, aby ho Chán otevřeně zabil – ano, já vím, jestli ho vůbec měl někdy v úmyslu zabít. Chán je zvláštní pavouk, hádanka, kterou se mi nepodařilo rozluštit. Ale teď se začal chovat nepředvídatelně, a tak musíme předpokládat, že sleduje vlastní cíle. Jestli teď Bourne zemře, Chán se vypaří a nikdo ho nenajde, ani já ne. Akci, která se odehraje za dva dny, nesmí nic narušit. Říkám to dost jasně? Dobře. Teď poslouchej. Znám jediný způsob, jak zneškodnit oba.“

McColl dostal nejen jméno a adresu Annaky Vadasové, ležící shodou šťastných okolností jen čtyři ulice na sever od lázní, ale také její fotku ve formátu jpg poslanou na mobilní telefon. Díky tomu ji snadno poznal, když vyšla ze vchodu 106-108 v ulici Fo. Okamžitě ho upoutala její krása i rázná chůze. Viděl, jak schovala mobilní telefon, odemkla modrou škodovku a vklouzla volant.

Těsně před tím, než Annaka vložila klíček do zapalování, zvedl se Chán na zadním sedadle a hlesl: „Měl bych Bourneovi všechno říct.“

Nastartovala, ale jelikož měla dobrý výcvik, nepokusila otočit. Pohlédla na něj do zpětného zrcátka a odsekla: „Co jako? Vždyť nic nevíš.“

„Vím toho až dost. Vím, že jsi zavolala policii do Molnárova bytu. A taky vím, proč jsi to udělala. Bourne pronikl příliš blízko k pravdě a mohl rychle zjistit, že celou tu boudu na něj ušil Spalko. Já už mu to říkal, ale bohužel mi nevěří.“

„Proč by ti měl věřit? Nemá k tomu důvod. Sám sebe přesvědčil, že jsi součástí rozsáhlého spiknutí proti němu.“

Chán švihl nad opěradlem svou ocelovou rukou a sevřel jí paži, která se předtím pomalu pohnula. „Nedělej to.“ Vzal jí kabelku, otevřel ji a vytáhl pistoli. „Už jednou ses mě pokusila zabít. Věř mi, že druhou šanci nedostaneš.“

Zírala na něj do zrcátka. V jejím nitru se svářily protichůdné emoce. „Myslíš, že ti ohledně Jasona lžu, ale tak to není.“

„Jen by mě zajímalo,“ prohodil nenucené, jako by neslyšel její poznámku, „jak jsi ho přesvědčila, že jsi měla otce ráda, když jsi ho přitom z hloubi duše nenáviděla.“

Oněměle seděla, pomalu dýchala a snažila se uspořádat si myšlenky v hlavě. Věděla, že se ocitla v krajně nebezpečné situaci. Otázka zněla, jak se z ní vymanit.

„Když ho zastřelili, musela jsi mít ohromnou radost,“ pokračoval Chán, „i když jak tě znám, nejspíš jsi litovala, žes ho nemohla oddělat sama.“

„Jestli mě chceš zabít,“ ucedila stroze, „udělej to hned a ušetři mě zbytečných řečí.“

Kobřím výpadem se předklonil, chytil ji za krk a Annaka Vadasová konečně dostala strach, což byla ostatně hlavní věc, o kterou mu šlo. „Já tě rozhodně šetřit nehodlám, Annako. Tys mě taky nešetřila.“

„Nemyslela jsem, že tě musím vodit za ručičku.“

„Ty jsi vůbec málo myslela, když jsme byli spolu, nebo aspoň ne na mě.“

Její úsměv byl chladný. „Naopak, já na tebe myslela pořád.“

„A všechny myšlenky jsi hezky zopakovala Stěpanu Spalkovi, co?“ Stiskl její krk ještě pevněji a zatřásl jí hlavou ze strany na stranu. „Není to pravda?“

„Proč se ptáš, když už znáš odpověď?“ odtušila bez dechu.

„Jak dlouho si se mnou hraje?“

Annaka na chvíli zavřela oči. „Od začátku.“

Chán zlostně zaskřípěl zuby. „O co mu jde? Co ode mě chce?“

„To nevím.“ Sevřel ji tak silně, že Annaka zoufale zasípala! Když zase trochu povolil, přiškrceným hlasem mu řekla: „Dělej si se mnou, co chceš, ale odpověď zůstane stejná, protože je to pravda.“

„Pravda!“ Pohrdlivě se zasmál. „Ty bys nepoznala pravdu, ani kdyby tě kousla do zadku.“ Ve skutečností jí však věřil a vědomí, že z ní nic nedostane, mu vzalo náladu. „Co máš s Bournem v plánu?“

„Udržet ho co nejdál od Stěpana.“

Pokýval hlavou, vybavil si totiž svůj rozhovor se Spalkem. „To bych chápal.“

Ta lež jí vyšla z úst docela snadno. Zněla jako pravda nejen díky Annačiným celoživotním zkušenostem, ale i kvůli tomu, že od posledního Spalkova telefonátu to skutečně pravda byla. Spalko změnil plány, a když o tom tak uvažovala, bylo by pro ni výhodné to Chánovi říct. Možná bylo štěstí, že ji takhle přepadl, ale nejdřív potřebovala to nenadálé setkání přežít.

„Kde je Spalko teď?“ zeptal se jí. „Tady v Budapešti?“

„Je na cestě z Nairobi.“

Chán se podivil: „Co proboha dělal v Nairobi?“

Zasmála se, ale s Chánovými prsty kolem krku z ní vyšlo jen bolestivé zakašlání. „Vážně si myslíš, že by mi to řekl? Víš přece, jaký je tajnůstkář.“

Přiložil jí rty k uchu. „My dva jsme taky měli tajnosti, Annako – ale nakonec se ukázalo, že to zas tak tajné nebylo.“

Pohlédla do jeho očí v zrcátku. „Všechno jsem mu neřekla“! Bylo velice zvláštní dívat se na něj takhle nepřímo. „Některé věci jsem si nechala pro sebe.“

Chán pohrdlivě ohrnul rty. „Snad nečekáš, že ti to budu věřit.“

„Věř si, čemu chceš,“ odsekla, „tak jako vždycky.“

Znovu s ní zatřásl. „Co tím chceš říct?“

Zalapala po dechu a hryzla se do spodního rtu. „Dokud jsem tě nepotkala, neměla jsem tušení, jak hlubokou nenávist k otci cítím.“ Uvolnil sevření a ona křečovitě polkla. „Sám jsi vlastního otce nesnášel a dal’s mi naději. Naučil jsi mě číhat na příležitost a pohrávat si s myšlenkou sladké pomsty. A ano, máš pravdu, když ho zastřelili, bylo mi líto, že jsem to neudělala sama.“

Byť neměl v úmyslu to dát najevo, Annačina slova jím otřásla. Ještě před chvílí neměl tušení, že jí toho o sobě prozradil tolik. Styděl se a byl na sebe naštvaný, že se mu nepozorovaně dostala tak hluboko pod kůži.

„Byli jsme spolu rok. Pro lidi našeho ražení je to skoro jako celý život.“

„Třináct měsíců, dvacet jedna dní, šest hodin,“ upřesnila. „Přesně si vzpomínám na chvíli, kdy jsem tě nechala. Tehdy jsem si totiž uvědomila, že tě nemůžu ovládat tak, jak po mně Stěpan chtěl.“

„Jak to?“ zeptal se jakoby nic, i když ho její odpověď velice zajímala.

Znovu se mu pevně zadívala do očí. „Protože když jsem byla s tebou, nedokázala jsem ovládnout ani sama sebe.“

Říkala pravdu, nebo si s ním znovu hrála? Chán to nevěděl, dřív si přitom byl ve všem tak jistý. Pak se ale do jeho života vrátil Jason Bourne a všechno se změnilo. Znovu pocítil stud, zlost a snad i strach, že jeho vyhlášené pozorovací schopnosti i neomylný instinkt už nejsou to, co bývaly. Přes veškeré úsilí se Chána znovu zmocnily emoce, jež jeho mysl zahalily jedovatým hávem, zakalily jeho uvažování a daly zapomenout na to, že se jeho bárka houpe na širém moři. Zatoužil po ní silněji než kdy předtím. Chtěl ji tolik, že se neubránil a přitiskl rty k jemné pleti její šíje.

A když to udělal, nevšiml si, že do interiéru auta náhle padl stín. Annaka ho však zahlédla, pohnula očima a viděla, jak zadní dveře otevřel statný Američan a pažbou pistole udeřil Chána do tyla.

Chán povolil stisk, prudce svěsil ruku a v bezvědomí se svezl na zadní sedadlo.

„Zdravím, slečno Vadasová,“ prohodil hřmotný Američan dokonalou maďarštinou. S úsměvem shrábl obří tlapou její pistoli. „Jmenuju se McColl, ale pro vás jsem Kevin.“

Zina snila o oranžové obloze, pod níž novodobé hordy – armády Čečenců třímajících zbraň NX 20 – sestoupí z Kavkazu do ruských stepí a rozdrtí svého odvěkého nepřítele. Spalkův experiment však měl moc vracet čas zpátky. Zina byla znovu dítětem v ubohé chatrči svých rodičů, znovu se dívala do ztrhané tváře své matky, která jí říkala: „Nemůžu vstát. Ani vodu už nepřinesu. Už nemůžu…“

Jenže někdo pokračovat musel. Zině bylo tehdy patnáct let a byla nejstarším ze čtyř dětí. Když přišel matčin tchán, vzal si jen Zinina bratra Kantiho, mužského dědice klanu. Ostatní buď zabili Rusové včetně jeho vlastních synů, nebo skončili v obávaných táborech Pobědinskoje a Krasnaja Turbina.

Zina převzala matčinu práci, sbírala železo a chodila pro vodu. V noci však přes smrtelné vyčerpání nemohla usnout, spánek prchal před obrazem Kantiho uplakané tváře plné hrůzy, že opouští rodinu a všechno, co tak dobře znal.

Třikrát za týden vyklouzla z domu a přešla krajinou posetou nevybuchlými nášlapnými minami, aby Kantiho viděla, políbila jeho bledé líce a řekla mu, co je nového doma. Jednoho dne našla dědečka mrtvého a Kanti zmizel beze stopy. Ruské speciální jednotky podnikly rychlou akci, dědečka zabily a bratra odvlekly do koncentračního tábora.

Dalších šest měsíců se snažila zjistit o Kantim nějaké zprávy, byla však moc mladá a v těchto věcech nezkušená. Bez peněz navíc nemohla najít nikoho, kdo by jí něco řekl. O tři roky později, když matka zemřela a sestry skončily v pěstounských rodinách, se Zina přidala k povstaleckým silám. Nevybrala si snadnou cestu: musela přetrpět mužské zastrašování, musela se naučit pokoře a podřízenosti, rozpoznat vlastní přednosti, které měla tehdy sklon podceňovat, a pak je rozvíjet. Byla však mimořádně chytrá a díky tomu se rychle učila i fyzickým dovednostem. Inteligence jí také poskytla odrazový můstek k poznání mocenských her. Na rozdíl od mužů, kteří stoupali po žebříčku díky zastrašování, ona musela využívat fyzických předností, s nimiž se narodila. Když přežila rok drsného výcviku pod vedením různých instruktorů, podařilo se jí přesvědčit velitele k nočnímu útoku na tábor, kde měl být vězněn její bratr.

To byl jediný důvod, proč se dala ke vzbouřencům a dobrovolně prošla peklem, ale upřímně se děsila toho, co v táboře najdou. Nenašli však nic, žádný důkaz o bratrově přítomnosti, jako by Kanti prostě přestal existovat.

Zina s vyjeknutím procitla. Posadila se, rozhlédla se a uvědomila si, že je ve Spalkově letadle mířícím na Island. V rozespalosti uviděla Kantiho uplakanou tvář a ucítila nakyslý puch louhu stoupající z pohřebních jam v koncentračním táboře. Sklonila hlavu. Sužovala ji děsivá nejistota. Kdyby věděla, že je mrtvý, možná by si přestala dělat výčitky. Ale pokud snad nějakým šťastným řízením osudu přežil, ona se to nikdy nedozví, nebude mu moci přispěchat na pomoc a uchránit ho před hrůzami, které mu Rusové dál připravovali.

Uvědomila si, že se někdo blíží, a zvedla oči. Byl to Magomed, jeden ze dvou pobočníků, které si s sebou Hasan vzal do Nairobi, aby jim ukázal bránu ke svobodě. Jeho kolega Achmed ji nadále přehlížel, což činil už od chvíle, kdy ji spatřil v pohodlném západním oblečení. Magomed byl chlap jako medvěd s čokoládovýma očima a dlouhým vlnitým plnovousem, který si z nervozity občas hladil prsty. Teď se mírně hrbil a držel se opěradla křesla.

„Všechno v pořádku, Zino?“ zeptal se.

Očima nejdřív vyhledala Hasana, a když viděla, že spí, pozvedla koutky úst v náznaku úsměvu. „Zdálo se mi o našem vítězství.“

„Bude to nádhera. Konečně se dočkáme spravedlnosti a místa na slunci!“

Vycítila, že by si chtěl sednout vedle ní, nic však neřekla. Muselo mu stačit, že ho nevyhodila. Protáhla se, vyklenula ňadra a pobaveně sledovala, jak se jeho oči mírně rozevřely. Ještě vyplázni jazyk, pomyslela si.

„Nedáš si trochu kávy?“ řekl.

„To bych asi neodmítla.“ Věděla, že Magomed čeká na nějaký náznak, a tak se snažila o přísně neutrální tón. Zřejmě na něj zapůsobilo její postavení, ještě zvýšené důležitým úkolem, jímž ji Šejk pověřil, a důvěrou, kterou do ní vložil. Ani Achmedovi to neuniklo, i když v ní stejně jako většina čečenských mužů viděl jen méněcennou ženu. Pokoušela se překonat ohromnou kulturní bariéru a v jednu chvíli se jí z toho až podlomily nohy, ale dokázala se znovu neochvějně soustředit na svůj úkol. Plán, který na Šejkův podnět vypracovala, byl prostý a jasný. Pevně věřila v jeho úspěch. Proto když se Magomed obrátil k odchodu, tiše mu řekla: „A když už budeš v kuchyni, přines si hrnek i pro sebe.“

Když se vrátil, vzala si od něj kávu a usrkla si, aniž by ho vyzvala, aby se posadil. Stál opřený lokty o opěradlo a svíral svůj šálek v obou rukou.

„Pověz mi,“ začal Magomed, „jaký je?“

„Šejk? Copak ses neptal Hasana?“

„Hasan Arsenov nic neříká.“

„Možná,“ podívala se na Magomeda přes okraj hrnku, „si žárlivě střeží svoje výsadní postavení.“

„A ty?“

Zina se tiše zasmála. „Ne. Já se klidně podělím.“ Znovu usrkla. „Šejk je vizionář. Nevidí svět takový, jaký je teď, ale umí si představit, jak bude vypadat za rok za pět let! Je zážitek stát vedle člověka, který tak dokonale ovládá vlastní chování a který má moc sahající po celé zeměkouli.“

Magomed si úlevně vydechl. „To je naše záchrana.“

„Přesně tak.“ Zina odložila hrnek a vytáhla břitvu s krémem na holení, který našla na dobře vybavené toaletě. „Pojď si sednout naproti mně.“

Magomed zaváhal jen na chvíli. Když se posadil, byl tak blízko ní, že se dotýkali koleny.

„Takhle z letadla na Islandu vystoupit nemůžeš, to by nešlo.“

Upřel na ni své tmavé oči a pohladil si plnovous. Zina jeho pohled opětovala, vzala ho za ruku a oddálila ji od vousů. Pak otevřela břitvu a nanesla mu krém na pravou tvář. Čepel škrábla o kůži. Magomed se lehce zachvěl, ale když ho začala holit, zavřel oči.

V jednu chvíli si Zina uvědomila, že se Achmed napřímil a sleduje ji. Tou dobou už měl Magomed půlku tváře hladce oholenou. Pokračovala v práci, zatímco Achmed vstal a přistoupil k ní. Nic neřekl, jen nevěřícně zíral, jak Magomedovy vousy padají na zem a postupně se objevuje jeho předtím zarostlý obličej.

Nakonec si odkašlal a tiše ji požádal: „Mohla bys mě pak vzít taky?“

• • •

„Nečekal bych, že ten chlap nosí tak obyčejnou bouchačku,“ ucedil Kevin McColl, když vytáhl Annaku z auta. S pohrdlivým mlasknutím zbraň schoval.

Annaka se chovala poslušně a u srdce ji hřálo vědomí, že si spletl její zbraň s Chánovou. Stála na chodníku pod zasmušilou odpolední oblohou a klopila hlavu i oči, ale uvnitř se potutelně usmívala. Ten chlap si nedokázal představit, že by u sebe nosila zbraň, natož aby s ní uměla zacházet. Typické mužské podceňování, které se mu ovšem zle vymstí.

„Předně vás chci ujistit, že se vám nic nestane. Stačí, když pravdivě odpovíte na moje otázky a budete do písmene poslouchat moje rozkazy.“ Bříškem palce stiskl nervový svazek na vnitřní straně jejího lokte, aby poznala, že to myslí smrtelně vážně. „Rozumíme si?“

Přikývla, a když přitlačil silněji, krátce vyjekla.

„Když se vás na něco zeptám, tak mi odpovíte, jasné?“

„Ano, ano.“

„Tak fajn.“ Odvedl ji do stínu vchodu domu s číslem 106-108. „Hledám Jasona Bournea. Kde je?“

„Já nevím.“

Z lokte jí náhle vystřelila taková bolest, až se jí podlomila kolena.

„Zkusíme to znovu. Kde je Jason Bourne?“

„Nahoře,“ odvětila a po tvářích jí kanuly slzy. „U mě v bytě.“

Jeho sevření se znatelně uvolnilo. „No vidíte, že to jde. Hodná holka. A teď půjdeme hezky nahoru.“

Vstoupili do domu. Annaka odemkla, rozsvítila a poté zamířili po širokém schodišti vzhůru. Když došli do čtvrtého podlaží, McColl ji zastavil. „Teď mě poslouchejte,“ hlesl. „Budete dělat jakoby nic. Rozumíte?“

Chystala se kývnout, ale pak se zarazila a jen řekla: „Rozumím.“

Tvrdě ji k sobě zezadu přitáhl. „Dáte mu sebemenší znamení a podříznu vás jako podsvinče.“ Postrčil ji dopředu. „Dobře. Jdeme dál.“

Vykročila ke dveřím svého bytu, vložila klíč do zámku a otevřela. Vpravo uviděla Jasona odpočívajícího s přimhouřenýma očima na pohovce.

Bourne k ní vzhlédl. „Myslel jsem, že…“

V té chvíli ji McColl odstrčil a pozvedl pistoli. „Taťka je doma vykřikl, namířil na ležící postavu a stiskl spoušť.

22

Připravená Annaka počkala na McCollův první krok a pak mu vrazila loktem do ruky s pistolí. Následkem toho se střela odklonila od plánované trasy, prolétla nad Bourneovou hlavou a zaryla se do míst, kde se stěna stýkala se stropem.

McColl zlostně zařval a znovu sklopil paži k ležícímu terči. Současně však vymrštil levou ruku, zabořil prsty do Annačiných vlasů, pevně sevřel a škubnutím ji vyvedl z rovnováhy. V té chvíli Bourne vytáhl zpod přikrývky keramickou pistoli. Chtěl střelit vetřelce do prsou, ale v cestě mu stála Annaka. Proto změnil plán a zasáhl chlapa do ruky, v níž třímal zbraň. Pistole spadla na koberec, z rány vytryskla krev a Annaka zavřeštěla: útočník si ji přitáhl k hrudi jako živý štít.

Bourne se opřel o koleno a s pistolí těkající ze strany na stranu sledoval, jak vetřelec s Annakou couvá k otevřeným dveřím.

„Tohle není konec, ani omylem,“ probodával Bournea pohledem. „Příkaz k likvidaci jsem vždycky vykonal a nehodlám na tom nic měnit.“ S těmito zlověstnými slovy nadzvedl Annaku a odhodil ji na Bournea.

Bourne bleskově vstal a zachytil ji dřív, než narazila na hranu pohovky. Otočil ji a vyběhl otevřenými dveřmi na chodbu, kde však spatřil jen zavírající se dveře výtahu. Kulhavě se vrhl ke schodišti. Bok mu doslova hořel a nohy mu vypovídaly službu. Špatně se mu dýchalo, takže měl velké nutkání se zastavit a pořádně nabrat kyslík do plic, ale pokračoval dál a bral schody po dvou i po třech. Když zdolal první odpočívadlo, levá noha se mu smekla na okraji horního stupně, skácel se k zemi a zbytek patra už jen padal a klouzal. S bolestným zasténáním vstal a vpadl do dveří do vestibulu. Na mramorové podlaze byla krev, ale zabiják zmizel. Udělal krok do haly a v té chvíli se mu podlomily nohy. Seděl na podlaze jako v mrákotách, v jedné ruce svíral pistoli, druhou se opíral o stehno. Oči měl zakalené utrpením a málem zapomínal dýchat.

Musím toho parchanta dostat, řekl si v duchu. Hlavou se mu však rozlehl strašlivý hluk, v němž nakonec poznal bušení vlastního srdce pracujícího na plné obrátky. Nebyl schopen dalšího pohybu. Než přiběhla Annaka, stačil si jen uvědomit, že CIA se jeho fingovanou smrtí nedala zmást.

Když ho Annaka spatřila, zesinala obavami. „Jasone!“ Poklekla vedle něj a vzala ho kolem ramen.

„Pomozte mi vstát,“ požádal ji.

Vystrčila bok a přenesla na sebe jeho tíhu. „Kde je? Kam zmizel?“

Bohužel jí na to nedokázal odpovědět. Kristepane, pomyslel si, možná bych měl opravdu zajít k doktorovi.

Snad to byla zášť v srdci, co tak rychle pomohlo Chánovi z bezvědomí. Tak či onak se pár minut po napadení vypotácel ze škodovky. Bolela ho hlava, ale hlavní ránu utržilo jeho ego. V duchu si přehrával celou tu nešťastnou scénu a s nepříjemným bodáním v břiše si uvědomoval, že za všechno mohly jeho bláhové a nebezpečné city k Annace.

Potřeboval snad lepší důkaz, že citové náklonnosti se musí za každou cenu vyhýbat? Draze za ni zaplatil v případě svých rodičů, pak s Richardem Wickem a naposledy i s Annakou, se proti němu spolčila se Stěpanem Spalkem.

A co Spalko? „My přece zdaleka nejsme cizí lidé. Spojuje nás to nejdůvěrnější tajemství,“ řekl oné noci v Grozném. „Rád bych, abychom byli víc než jen obchodník a klient.“

Stejně jako Richard Wick, i on nabídl Chánovi pomoc a tvrdil, že chce být jeho přítelem a zasvětit ho do svého – poněkud tajemného – světa. „Za svou vynikající pověst do značné míry vděčíš úkolům, které jsem ti zadal.“ Jako by si Wick i Spalko mysleli, že dělají Chánovi nějakou milost. Ti lidé žili v mylném dojmu, že jsou na vyšší úrovni a náleží k elitě. Stejně jako Wick, i Spalko Chánovi lhal a snažil se ho využívat ke svým účelům.

Co po něm Spalko chtěl? Na tom už téměř nezáleželo, bylo mu to vlastně jedno. Toužil se jen Spalkovi pomstít a získat zadostiučinění za křivdy, jež musel vytrpět. Uspokojí ho jedině Spalkova smrt, nic menšího. Spalko bude první a poslední zakázkou, kterou Chán zadá sám sobě.

A právě ve chvíli, kdy se krčil v temném vchodu a bezděčně si mnul týl hlavy s rostoucí boulí, znovu uslyšel její hlas. Linul se odkudsi z hlubin, snad ze stínů, v nichž se Chán choulil, a nořil se pod zčeřenou vodní hladinu.

„Lili!“ zašeptal. „Lili!“

To její hlas na něj volal. Dobře věděl, co chce. Chtěla, aby se potopil do hloubky za ní. Složil bolavou hlavu do dlaní a ze rtů se mu vydral strašlivý sten, jako by to byl doušek vzduchu z plic. Lili. Tak dlouho už si na ni nevzpomněl – nebo snad ano? Zdálo se mu o ní skoro každou noc, ale teprve teď si to uvědomil. Proč tak pozdě? Co se změnilo, že se mu po tak dlouhém odloučení zase zjevovala?

Vtom zaslechl bouchnutí hlavních dveří, a když zvedl hlavu, uviděl toho hromotluka vybíhat ze dveří domu číslo 106-108. Držel se za jednu ruku a podle krvavé stopy, jež se za ním táhla, si Chán domyslel, že narazil na Jasona Bournea. Po tváři se mu rozlil úsměv. Věděl totiž, že tohle musí být ten chlap, co ho předtím napadl.

Chán pocítil silné nutkání ho zabít, ale silou vůle se ovládl a přišel na něco lepšího. Vykradl se ze stínů a vyrazil za postavou prchající ulicí.

Synagoga Dohány byla největším židovským chrámem v Evropě. Na západní straně měla tato mohutná stavba zdobenou fasádu nesoucí erbovní barvy Budapešti: modrou, červenou a žlutou. Vchod korunovalo velké okno z barevného skla. Nad tímto působivým výjevem stoupaly dvě maurské polygonální věže zakončené výraznými kopulemi potaženými mědí a pozlátkem.

„Půjdu dovnitř a přivedu ho,“ řekla Annaka, když vystoupili z jejího vozu. Istvánova služba se ji snažila odkázat na příslušného lékaře, ale ona trvala na tom, že potřebuje doktora Ambruse osobně, že je stará rodinná známá, a nakonec ji tedy poslali sem. „Čím míň lidí vás takhle uvidí, tím líp.“

Bourne souhlasil. „Poslyšte, Annako, už ani nedokážu spočítat, kolikrát jste mi zachránila život.“

Podívala se na něj a usmála se. „Tak to nepočítejte.“

„Ten chlap, co vás napadl.“

„Kevin McColl.“

„Je to specialista CIA.“ Bourne jí nemusel dlouze vysvětlovat, jaká je McCollova specializace. Chápavost byla jedna z věcí, které se mu na ní líbily. „Šlo vám to s ním dobře.“

„Dokud si ze mě neudělal štít,“ odtušila trpce. „Neměla jsem mu dovolit, aby…“

„Dostali jsme se z toho, což je hlavní.“

„Jenže on se tady pořád volně pohybuje a může…“

„Příště už na něj budu připravený.“

Konečně se znovu pousmála. Poslala ho do dvora za synagogou s tím, že tam na ně může bezpečně počkat.

István Ambrus, známý lékař Jánose Vadase, měl sice službu, ale když přišla Annaka a řekla mu o tom naléhavém případu, projevil pochopení.

„Samozřejmě ti milerád pomůžu, Annako,“ řekl, vztyčil se z křesla a společně pak vykročili sálem s nádherným lustrem uprostřed. Za nimi se tyčily velké varhany s pěti tisíci píšťalami, na jejichž klávesy kdysi hráli velcí skladatelé Ferenc Liszt a Camille Saint-Saëns. V židovském svatostánku byl takový nástroj velkou vzácností.

„Smrt tvého otce nás všechny hluboce zasáhla.“ Vzal do dlaně její ruku a krátce ji stiskl. Měl tenké a jemné prsty, jaké mívají chirurgové. „Jak se držíš, holčičko?“

„Snažím se,“ hlesla a vyvedla ho ven.

Bourne seděl na nádvoří, pod nímž ležely mrtvoly pěti tisíc Židů, kteří zahynuli v kruté zimě 1944-45, kdy Adolf Eichmann udělal ze synagogy shromaždiště, odkud poslal desítky tisíc lidí do koncentračních táborů, kde byli systematicky vyvražďováni. Dvůr obklopený oblouky vnitřní lodžie byl plný bledých pamětních kamenů, mezi nimiž se plazil tmavozelený břečťan, který ovíjel i kmeny stromů, s nimiž byl kdysi zasazen. Šustění listí ve studeném větru si člověk na tomto místě mohl splést se vzdálenými hlasy.

Bylo těžké zde sedět a nemyslet přitom na mrtvé a na strašlivé utrpení, jež se zde odehrávalo za oněch zlých časů. Bourne uvažoval, jestli se neschyluje k další době temna, která znovu všechny pohltí. Zvedl svou zamyšlenou hlavu a spatřil Annaku v doprovodu elegantního muže s kulatou tváří, tenkým knírkem a růžovými lícemi. Měl na sobě hnědý oblek s vestičkou. Boty na jeho malých chodidlech byly dokonale naleštěné.

„Takže vy jste ten nešťastník,“ začal doktor, když je Annaka představila a ujistila ho, že Bourne mluví jejich rodným jazykem. „Ne, nevstávejte,“ pokračoval, posadil se vedle Bournea a začal ho prohlížet. „Vážený pane, vy jste na tom ještě mnohem hůř, než mi to Annaka popisovala. Vypadáte, jako by vás protáhli mlýnkem na maso.“

„Přesně tak mi je, pane doktore.“ Bourne sebou bezděčně škubl; prsty doktora Ambruse narazily na obzvlášť bolestivé místo.

„Když jsem vešel na nádvoří, byl jste v hlubokém zamyšlení,“ prohodil doktor Ambrus konverzačním tónem. „Je to svým způsobem strašné místo, protože nám připomíná lidi, které jsme ztratili, a v širším smyslu všechno, co lidstvo jako celek ztratilo během holokaustu.“ Jeho prsty přejíždějící po jemné kůži na Bourneově boku byly překvapivě lehké a hbité. „Ale dějiny té doby zase nejsou tak pochmurné. Chvíli před tím, než sem napochodoval Eichmann se svými pohůnky, pomohlo několik kněží rabínovi vyjmout z oblouku uvnitř synagogy dvacet sedm svitků tóry. Vzali je a zakopali na křesťanském hřbitově, kde ty vzácné dokumenty až do konce války zůstaly v bezpečí před nacisty.“ Pousmál se. „Jaké z toho plyne poučení? I na těch nejtemnějších místech se najde záblesk budoucího světla. Smilování může přijít i z velice nečekaného směru. A vy máte dvě zlomená žebra.“

Vstal. „Pojďte. Mám doma všechny věci potřebné k tomu, abych vás mohl ošetřit. Za týden za dva bolest poleví a pookřejete.“ Zahrozil mu tlustým ukazovákem. „Ale musíte mi slíbit, že do té doby budete odpočívat. Žádná namáhavá činnost. Nejlepší by byl absolutní klid.“

„To vám slíbit nemůžu, doktore.“¨

Doktor Ambrus vzdychl a loupl pohledem po Annace. „To mě kupodivu ani nepřekvapuje.“

Bourne vstal. „Upřímně řečeno se bojím, že budu muset dělat všechno, před čím jste mě právě varoval, a proto vás musím požádat, abyste mi žebra co nejvíc zpevnil a ovázal.“

„A brnění byste nechtěl?“ Doktor Ambrus se zasmál vlastnímu vtipu, ale když uviděl Bourneův výraz, jeho veselí ochladlo. „Člověče, co máte proboha za lubem?“

„Kdybych vám to mohl říct,“ odtušil Bourne pochmurně, „všem by nám bylo asi líp.“

Doktor Ambrus byl sice zjevně zaražený, ale dostál svému slovu a dovedl je ke svému domu v kopcích Budy, kde měl namísto pracovny malou ordinaci. Za okny rostly popínavé růže, ale truhlíky na muškáty byly ještě prázdné: zřejmě čekaly na teplejší počasí. Stěny ordinace měly krémový odstín, byly ozdobeny bílými lištami a na skříňkách stály zarámované snímky lékařovy ženy a dvou synů.

Ambrus posadil Bournea na stůl a poté začal s pobrukováním procházet jednotlivé vitríny a vybírat z nich různé věci. Když se vrátil k pacientovi, jemuž nařídil svléknout se do pasu, přitáhl k němu rameno lampy a ozářil bojiště. Pak začal Bourneova žebra pevně omotávat třemi vrstvami – bavlnou, spandexem a nakonec pryžovým materiálem, který podle jeho slov obsahoval kevlar.

„Nic lepšího s tím nevymyslíme,“ prohlásil, když skončil.

„Nemůžu dýchat,“ zasípal Bourne.

„V pořádku, to znamená, že bolest bude omezena na minimum.“ Zatřepal hnědou plastovou lahvičkou. „Dal bych vám prášky proti bolesti, ale u člověka jako jste vy by to asi nedělalo dobrotu. Lék otupí vaše smysly, zpomalí reflexy a příště bych vás mohl vidět už jen na prkně.“

Bourne se usmál nad jeho pokusem o žert. „Vynasnažím se vás toho šoku ušetřit.“ Sáhl do kapsy. „Co jsem dlužen?“

Doktor Ambrus zvedl obě ruce. „Ale prosím vás.“

„Jak vám tedy máme poděkovat, Istváne?“ zeptala se Annaka.

„Bohatě mi postačí, když tě zase brzy uvidím, holčičko.“ Doktor Ambrus vzal její obličej do dlaní, políbil ji na jednu tvář a pak na druhou. „Slib mi, že k nám někdy přijdeš na večeři. I Béle moc chybíš. Jen přijď, uvaří guláš, jako malá jsi ho měla tak ráda.“

„Slibuju, Istváne. Brzy se stavím.“

Doktor Ambrus se spokojil s tímto slibem a rozloučil se s nimi.

23

„Je potřeba něco udělat s Randym Driverem,“ řekl Lindros.

Ředitel CIA právě dokončil podepisování hromádky papírů a uložil je do schránky s vyřízenou poštou. „Slyšel jsem, že vám dal pořádně za uši.“

„To nechápu, vám je to snad k smíchu?“

„Dopřejte mi tu malou radost, Martine,“ pravil ředitel s úšklebkem, který se ani nenamáhal maskovat. „V poslední době nemám k úsměvu moc důvodů.“

Slunce, jež se celé odpoledne odráželo od sousoší tří vojáků z války o nezávislost za oknem, šlo spát a potemnělé bronzové postavy najednou působily jaksi unaveně. Křehké světlo jarního dne až příliš rychle vyklidilo pole večeru.

„Chci, aby se to s ním vyřídilo. Chci přístup…“

Ředitelova tvář zkameněla. „Chci, chci – jste snad tříleté děcko?“

„Pověřil jste mě vyšetřováním vražd Conklina a Panova. Dělám jen to, co jste žádal.“

„Tak vyšetřování, jo?“ Šéf CIA vybuchl zlostí. „Žádné vyšetřování! Jasně jsem vám řekl, že to chci ukončit, jinak nás ta prezidentova čarodějnice rozcupuje na kousky. Chci tu věc dát rychle k ledu, aby se na ni mohlo zapomenout. Jenže vy si místo toho pobíháte po Washingtonu a chováte se jako slon v porcelánu. To je asi ta poslední věc, kterou teď potřebuju!“ Máchl rukou, aby začerstva odrazil zástupcovy protesty. „Pověste Harrise hezky vysoko a se vší parádou, aby poradkyně pro národní bezpečnost viděla, že víme, co děláme.“

„Rozumím, pane, ale nezlobte se, to by byla ta nejhorší chyba, kterou bychom teď mohli udělat.“ Zatímco se na něj šéf CIA zadíval s otevřenými ústy, posunul k němu po stole počítačový výpis od Harrise.

„Co to je?“ zavrčel ředitel. Chtěl předem znát stručný obsah všeho, co mu předkládali, teprve pak si to přečetl.

„Část elektronického zápisu o skupině Rusů prodávající lidem ilegální zbraně. Je tam i pistole použitá k vraždě Conklina a Panova. Byla falešně zaregistrovaná na Webbovo jméno. To dokazuje, že Webb své dva nejlepší přátele nezavraždil, ale někdo to na něj hodil.“

Ředitel CIA začal číst a jeho husté bílé obočí se zachmuřilo. „Martine, tohle vůbec nic nedokazuje.“

„Nezlobte se, pane, ale nechápu, jak můžete ignorovat fakta, která máte přímo před očima.“

Ředitel vzdychl, odsunul dokument a opřel se. „Víte, Martine, dostal jste ode mě kvalitní výcvik. Ale teď mi připadá, že se máte ještě hodně co učit.“ Namířil ukazovák na papír ležící na jeho stole. „Tohle nám říká, že zbraň, kterou Jason Bourne zastřelil Alexe a Moa Panova, byla zaplacena převodem z Budapešti. Bourne má po světě bůhvíkolik bankovních kont, většinou v Ženevě a v Curychu, ale nevím, proč by nemohl mít účet i v Budapešti.“ Povzdechl si. „Je to chytrý trik. Jeden z mnoha, které ho naučil sám Alex.“

Lindrosovi padlo srdce až k botám. „Takže vy myslíte…“

„Chcete po mně, abych šel za čarodějnicí s tímhle takzvaným důkazem?“ Ředitel zavrtěl hlavou. „Nacpala by mi ho do krku.“

Starý pán si samozřejmě okamžitě uvědomil, že se Bourne naboural do americké vládní databáze právě z Budapešti, kde na něj osobně nasadil Kevina McColla. Nemělo smysl to Martinovi říkat, jen by se rozčílil. Ne, pomyslel si ředitel svéhlavě, peníze na vražednou zbraň pocházely z Budapešti a právě tam Bourne uprchl. Další usvědčující důkaz jeho viny.

Lindros ho vytrhl z přemítání. „Takže vy mi nedovolíte jít znovu za Driverem a…“

„Martine, už je skoro půl osmé a mně začíná kručet v břiše.“ Ředitel vstal. „Abych vám ukázal, že proti vám nic nemám, co kdybyste se mnou zašel na večeři?“

Restaurace Occidental byla podnikem pro zasvěcené, kde měl ředitel CIA svůj vlastní stůl. Stát ve frontě mohli běžní lidé a nižší státní úředníci, on rozhodně ne. V této aréně jeho moc vystupovala ze stínů světa, v němž se pohyboval, a stavěla se na odiv celému Washingtonu. Jen málo vysoce postavených lidí se dopracovalo k podobnému postavení. Po náročném dni bylo velice příjemné je využít.

Zastavili u vchodu, nechali portýra zaparkovat vůz a vyšli po dlouhém žulovém schodišti do restaurace. Ocitli se v úzké chodbě ověšené snímky prezidentů a dalších slavných politických osobností, které tady večeřely. Šéf CIA se jako vždy zastavil před fotografií J. Edgara Hoovera a jeho věčného stínu Clydea Tolsona. Jeho oči se do obrázku těch dvou zabodly, jako kdyby je mohly vypálit z panteonu na stěně velikánů.

„Přesně si vzpomínám na chvíli, kdy jsme zachytili Hooverovu zprávu, ve které ukládal svým spolupracovníkům, aby našli důkazy, že za demonstracemi proti válce ve Vietnamu stojí Martin Luther King a komunistická strana.“ Zavrtěl hlavou. „V jakém světě jsme to jen žili?“

„To je historie, pane.“

„Hanebná historie, Martine.“

S těmito slovy prošel prosklenými dveřmi do samotné restaurace. Sál tvořily dřevěné stoly, přepážky z broušeného skla a zrcadlový bar. Jako obvykle tam stála fronta, kterou ředitel předběhl jako loď Queen Mary flotilu motorových člunů. Zastavil se u stupínku, jemuž vládl elegantní vrchní se stříbřitými vlasy.

Při ředitelově příchodu se muž s plnou náručí obsáhlých jídelníčků, které tiskl k hrudi, otočil. „Pane řediteli!“ Otevřel oči dokořán. Jeho obvykle růžolící tvář byla podivně pobledlá. „Neměli jsme tušení, že u nás budete dnes večeřet.“

„Odkdy potřebujete upozornění předem, Jacku?“ zeptal se host.

„Mohu vám nabídnout drink u baru, pane řediteli? Máme vaši oblíbenou whisky.“

Ředitel se poklepal po břiše. „Mám hlad, Jacku. Bar vynecháme a půjdeme rovnou k mému stolu.“

Vrchní se zatvářil rozpačitě. „Chviličku strpení, pane řediteli,“ řekl a spěchal pryč.

„Co s ním sakra je?“ zamumlal šéf CIA mrzutě.

Lindros se však už podíval směrem k ředitelskému stolu v rohu, uviděl, že je obsazený, a zesinal. Ředitel si jeho výrazu všiml, otočil se a zahleděl se houfem číšníků a hostů ke svému oblíbenému stolu, kde na jeho místě seděla Roberta Alonzo-Ortizová, poradkyně prezidenta Spojených států pro otázky národní bezpečnosti. Byla zabraná do rozhovoru se dvěma senátory z výboru pro zahraniční zpravodajskou činnost.

„Já ji zabiju, Martine. Bůh je mi svědkem, že tu čarodějnici rozsekám na nudličky.“

V té chvíli se vrátil vrchní, který se pod naškrobeným límečkem zjevně potil. „Připravili jsme vám hezký stůl, pane řediteli, je to stůl pro čtyři, ale budete ho mít sami pro sebe, pánové. A pití jde na účet podniku.“

Ředitel potlačil hněv. „V pořádku,“ odpověděl, i když cítil, že brunátnosti v obličeji se nezbavil. „Zaveďte nás k němu, Jacku.“

Šéf CIA byl vrchnímu vděčný, že je vzal cestou, která nevedla kolem jeho starého stolu.

„Já jí to říkal, pane řediteli,“ hlesl vrchní téměř šeptem. „Zdůraznil jsem jí, že stůl v rohu je váš, ale ona na něm přesto trvala. Nechtěla slyšet ‚ne‘. Co jsem mohl dělat? Hned vám přinesu pití.“ Jack to ze sebe vychrlil jedním dechem a přitom je usadil a předložil jim menu i vinné lístky. „Mohu pro vás udělat ještě něco, pane řediteli?“

„Ne, děkuji, Jacku.“ Ředitel CIA zvedl jídelníček.

O chvíli později jim tělnatý číšník s mohutnými kotletami přinesl dvě sklenky whisky spolu s láhví a karafou vody.

„Pozornost od pana vrchního,“ oznámil.

Pokud si snad Lindros dělal iluze, že je ředitel klidný, zbavil se jich ve chvíli, kdy starý pán pozvedl sklenku a usrkl whisky. Ruka se mu znatelně chvěla a jeho oči byly skelné zlostí.

Lindros vycítil svou příležitost a jako zdatný taktik se jí chopil. „Paní poradkyně chce tu dvojnásobnou vraždu vyřešit a uklidit s co nejmenším humbukem. Ale pokud se základní předpoklad, že pachatelem je Jason Bourne, ukáže jako nepravdivý, celá stavba se zhroutí, a to včetně silné pozice bezpečnostní poradkyně.“

Ředitel zvedl oči a šibalsky se zadíval na svého zástupce. „Já vás znám, Martine. Vy máte něco za lubem, že?“

„Ano, pane, mám, a pokud to vyjde, pořádně paní poradkyni ztrapníme. Ale potřebuju k tomu plnou a bezvýhradnou spolupráci Randyho Drivera.“

Objevil se číšník se salátem.

Ředitel CIA vyčkal, až budou znovu sami, a dolil oběma whisky. S upjatým úsměvem se zeptal: „Ta věc s Randym Driverem – určitě je to nutné?“

„Víc než to, pane. Je to naprosto zásadní.“

„Tak zásadní, jo?“ Ředitel CIA se pustil do salátu a zadíval se na kousek lesklého rajčete nabodnutý na trnech vidličky. „Zítra ráno podepíšu papíry.“

„Děkuji, pane.“

Ředitel CIA se zachmuřil a vpil se pohledem do zástupcových očí. „Poděkovat mi můžete jediným způsobem, Martine. Dodejte mi munici, kterou tu zatracenou čarodějnici sestřelím.“

McColl dobře věděl, proč je výhodné mít v každém přístavu děvče, člověk má alespoň vždycky kam zalézt. CIA měla samozřejmě v Budapešti konspirační byt, dokonce ne jeden, ale McColl se nechtěl ukazovat v oficiální rezidenci s krvácející rukou, a nadřízeným tak mimoděk oznamovat, že nesplnil úkol, který mu svěřil samotný šéf CIA. V jeho oboru byly výsledky jedinou věcí, na níž záleželo.

Ilona byla naštěstí doma, když se zraněnou rukou u boku doklopýtal k jejím dveřím. Byla jako vždy připravená, on však tentokrát nikoli, předtím se ještě musel o něco postarat. Poslal ji, aby mu udělala něco k snědku – něco bohatého na bílkoviny pro obnovení síly. Sám zatím zamířil do koupelny, kde se svlékl do pasu a omyl si krev z pravé ruky. Pak si polil ránu kysličníkem. Rukou mu na obě strany vystřelila tak palčivá bolest, až se mu podlomily nohy a musel si na chvíli sednout na sklopené záchodové prkénko, aby se vzpamatoval. Když se bolest zmírnila v silné tepání, mohl posoudit vážnost svého zranění. Dobrá zpráva byla, že šlo o čistý průstřel: kulka prošla svalem paže a vylétla ven. Naklonil se, opřel loket o okraj umyvadla, nalil si na ránu další kysličník a tiše sykl mezi zaťatými zuby. Poté vstal a prohrabal skříňky, ale žádný sterilní obvaz nenašel. Pod umyvadlem však objevil cívku leukoplasti. Kosmetickými nůžtičkami z ní odstřihl dlouhý kus a pevně jej omotal kolem rány.

Když se vrátil, Ilona už měla připravené jídlo. Posadil se a začal hltat, aniž by vnímal chuť. Bylo to teplé a vydatné, nic jiného ho nezajímalo. Ilona si za něj stoupla a začala mu masírovat vyboulené svaly na ramenou.

„Jsi hrozně napjatý,“ řekla. Měla drobnou štíhlou postavu s ladnými křivkami na všech správných místech, zářivé oči a svůdný úsměv. „Co jsi dělal, když jsi mě nechal v lázních? Předtím jsi byl tak uvolněný.“

„Práce,“ odpověděl lakonicky. Ze zkušenosti věděl, že není taktické její otázky ignorovat, i když na vybavování neměl náladu. Potřeboval si utřídit myšlenky a naplánovat druhý – a konečný – útok na Jasona Bournea. „Říkal jsem ti přece, že mám stresující práci.“

Její šikovné prsty z něj dál hnětením vyháněly napětí. „Tak by sis měl najít nějakou jinou.“

„Mě to baví,“ řekl a odsunul prázdný talíř. „Nechci dělat nic jiného.“

„Ale máš špatnou náladu.“ Obešla ho a natáhla ruku. „Pojď do postele. Dovol, abych ti ji zlepšila.“

„Jdi si lehnout sama. Přijdu za chvíli. Musím si ještě vyřídit pár pracovních telefonátů. Až skončím, budu jen tvůj.“

Ráno se v tuctovém pokoji levného hotýlku ohlásilo změtí výkřiků. Ruchy probouzející se Budapešti pronikaly tenkými stěnami jako gázou a vytrhly Annaku z neklidného spánku. Nějakou dobu nehybně ležela v šedavém ranním světle. Nakonec otočila hlavu a zadívala se na Bournea, který byl natažený na manželské posteli vedle ní.

Od chvíle, kdy ho potkala na schodech kostela svatého Matyáše, se jí neuvěřitelně změnil život. Její otec byl mrtvý a ona se nemohla vrátit do vlastního bytu, protože Chán i CIA znali adresu. Po pravdě řečeno se jí po bytě příliš nestýskalo, s výjimkou klavíru. Ten jí scházel tolik, že prožívala podobnou bodavou touhu jako jednovaječná dvojčata rozdělená velkou vzdáleností.

A co Bourne? Co k němu vlastně cítila? Nedokázala to přesně říct, jelikož v sobě už od útlého věku měla jistou záklopku, která regulovala veškeré city. Tento mechanismus, snad jistý druh pudu sebezáchovy, byl naprostou záhadou dokonce i pro odborníky, kteří takové jevy studovali. Ukrýval se tak hluboko uvnitř její mysli, že k němu nikdy nemohla proniknout – další stránka jeho sebezáchovné funkce.

Stejně jako ve všem ostatním Chánovi lhala, když mu tvrdila, že se v jeho společnosti nedokáže ovládat. Odešla od něj, protože jí to Stěpan nařídil. Nevadilo jí to. Ve skutečnosti si docela vychutnávala Chánův výraz, když mu řekla, že je po všem. Ranila ho, což jí udělalo dobře. Současně viděla, že mu na ní záleží, a to jí přišlo zajímavé, jelikož tomu sama nerozuměla. Samozřejmě, kdysi dávno a kdesi daleko měla ráda svou matku, ale k čemu takový cit? Matka ji nedokázala ochránit. Ba co hůř, klidně si zemřela.

Pomalu a opatrně se odtáhla od Bournea, obrátila se a vstala. Už se natahovala po plášti, když Bourne prudce procitl z hlubokého spánku a tiše vyslovil její jméno.

Annaka se lekla a otočila se. „Myslela jsem, že tvrdě spíte. Vzbudila jsem vás?“

Bourne ji bez mrknutí sledoval. „Kam jdete?

„Já…, potřebujeme nové šaty.“

S námahou se posadil.

„Jak vám je?“

„Dobře,“ odpověděl. Neměl náladu poslouchat projevy soucitu. „Kromě šatů potřebujeme převlek.“

„My?“

„McColl věděl, kdo jste, což znamená, že mu poslali vaši fotku.“

„Ale proč?“ Zavrtěla hlavou. „Jak CIA věděla, že jsme spolu?“

„Nevěděli to, nebo si aspoň nemohli být jistí. Přemýšlel jsem o tom a přišel jsem na jediný způsob, jak vás zaměřili: přes IP adresu počítače. Když jsem se napíchl na vládní intranet, musel jsem spustit vnitřní alarm.“

„Ježíšikriste.“ Vklouzla do kabátu. „Ale stejně můžu chodí po ulici mnohem bezpečněji než vy.“

„Znáte nějaký obchod, kde se prodávají divadelní líčidla?“

„Nedaleko odsud je taková čtvrť. Ano, určitě něco najdu.“

Bourne vzal ze stolu blok se špačkem tužky a chvatně naškrábal seznam. „Tohle budeme potřebovat,“ oznámil jí. „Taky jsem vám napsal svoje číslo košile i míry kolem krku a pasu. Máte dost peněz? Já jo, ale jsou to americké dolary.“

Zavrtěla hlavou. „To je moc riskantní. Musela bych jít do banky a vyměnit je za maďarské forinty a toho by si mohli všimnout. Ve městě je plno bankomatů.“

„Buďte opatrná,“ varoval ji.

„Nemějte obavy.“ Nahlédla do seznamu, který jí dal. „Za pár hodin jsem snad zpátky. Do té doby nevycházejte z pokoje.“

Sjela dolů malým rozvrzaným výtahem. Kromě recepčního za pultem byl malý vestibul opuštěný. Muž zvedl hlavu od novin, vrhl na ni znuděný pohled a pak se vrátil ke čtení. Vyšla ven do rušné Budapešti. Vstup Kevina McColla na scénu jí dělal starosti, ale když tu novinu zavolala Stěpanovi, snažil se ji uklidnit. Z bytu mu podávala pravidelné telefonické zprávy a nikdy přitom nezapomněla pustit vodu v kuchyni.

Když splynula s davem chodců, podívala se na hodinky. Bylo krátce po desáté. V kavárně na rohu si dala kávu se sladkým loupákem a pak pokračovala k bankomatu, který se nacházel asi ve dvou třetinách cesty k nákupní čtvrti, kam měla namířeno. Zasunula platební kartu do štěrbiny, vybrala nejvyšší možnou částku, uložila svazek bankovek do kabelky a s Bourneovým seznamem v ruce se vydala na nákupy.

Na druhém konci Budapešti vešel Kevin McColl do pobočky banky, která spravovala účet Annaky Vadasové. Ukázal doklady a byl vpuštěn do zasklené kanceláře ředitele, dobře oblečeného chlapíka v konzervativně střiženém obleku. Při představování si potřásli rukama a ředitel pokynul McCollovi, aby se posadil do čalouněného křesla naproti němu.

Manažer sepjal dlaně a zeptal se: „Jak vám můžeme posloužit, pane McColle?“

„Pátráme po mezinárodně hledané osobě,“ začal McColl.

„Ach tak, a proč na tom nepracuje Interpol?“

„Pracuje,“ řekl McColl, „stejně jako francouzská služba Quai d’Orsay. Před příjezdem do Budapešti se totiž uprchlík zastavil v Paříži.“

„Jak se jmenuje?“

McColl vytáhl oběžník CIA, který rozprostřel a položil na stůl před ředitele.

Šéf pobočky si narovnal brýle a prohlédl si papír. „Ano, ano, Jason Bourne. Dívám se na CNN.“ Vzhlédl zpoza zlatých obrouček svých brýlí. „A vy říkáte, že je tady v Budapešti?“

„Viděli ho tu.“

Ředitel banky odložil oběžník. „A jak vám mohu pomoci?“

„Byl ve společnosti jedné z vašich vkladatelek, Annaky Vadasové.“

„Vážně?“ Bankovní manažer se zachmuřil. „Před dvěma dny jí zemřel otec – zastřelili ho. Myslíte, že ho zavraždil ten chlap?“

„Je to dost dobře možné.“ McColl držel netrpělivost na uzdě. „Potřeboval bych zjistit, jestli si slečna Vadasová během posledních čtyřiadvaceti hodin vybrala hotovost z bankomatu.“

„Rozumím.“ Bankovní manažer chápavě přikývl. „Ten daný člověk potřebuje peníze. Možná ji přinutil, aby mu je sehnala.“

„Přesně tak.“ McColl by tomu chlapovi odsouhlasil všechno, jen aby se pohnul z místa.

Bankovní manažer se otočil v křesle a začal klepat do klávesnice počítače. „Tak se na to podíváme. Ach, ano, tady ji máme. Annaka Vadasová.“ Zavrtěl hlavou. „Taková tragédie. A teď musí prožívat ještě tohle.“

Jak tak hleděl na monitor, ozvalo se pípnutí. „Zdá se, že jste měl pravdu, pane McColle. Bezpečnostní kód Annaky Vadasové byl před necelou půlhodinou zadán do jednoho z bankomatů.“

„Adresu,“ předklonil se McColl.

Ředitel napsal jméno ulice na papírek a podal jej McCollovi, který už vstal a v příští chvíli chvatně odkráčel se slůvkem „díky“ hozeným jen tak přes rameno.

Bourne se zeptal recepčního hotelu, kde by se ve čtvrti mohl připojit na internet, a poté se vydal na dlouhou cestu do internetové kavárny AMI v ulici Váci číslo 40. Uvnitř bylo zakouřeno a narváno. Lidé s cigaretami seděli u počítačů, četli si e-maily, hledali něco na internetu nebo jen tak surfovali. Bourne si objednal dvojité espresso a rohlík s máslem u mladé ženy s ježatými vlasy, jež mu podala umouněný papírek s číslem stolu a nasměrovala ho volnému počítači, který už byl připojený k internetu.

Usedl a pustil se do díla. Do políčka „Hledej“ zadal jméno Peter Sido, což byl bývalý kolega doktora Schiffera, ale nic nenašel. To mu samo o sobě připadalo zvláštní a podezřelé. Pokud Sido jako vědec něco znamenal – což se vzhledem k jeho spolupráci s Felixem Schifferem dalo předpokládat –, měl by se na webu vyskytovat. Jenže po něm nebylo ani stopy, což Bournea nutilo zvažovat možnost, že jeho „absence“ byla záměrná. Musel to zkusit jinou cestou.

Něco na Sidově jménu připadalo Bourneově lingvistickému mozku povědomé. Byl původem Rus? Slovan? Prohledal stránky v příslušných jazycích, nic však nenašel. Z náhlého popudu přepnul na stránku v maďarštině a tady slavil úspěch.

Ukázalo se, že maďarská příjmení většinou něco znamenají. Bývají například místní nebo patronymická, vycházející ze jména otce. Mohou však vypovídat i o zaměstnání – Bournea zaujalo, že Vadas znamená „lovec“. Anebo označují původ. Sido znamenalo v maďarštině „Žid“.

Takže Peter Sido byl Maďar stejně jako János Vadas. Conklin si vybral ke spolupráci Vadase. Náhoda? Na tu Bourne nevěřil. Byla v tom jistá souvislost, cítil to v kostech. Což otevíralo následující směr uvažování: všechny špičkové nemocnice a výzkumná pracoviště v Maďarsku se nacházely v Budapešti. Nabízela se tedy otázka, zda Sido není právě tam.

Bourneovy ruce přelétly nad klávesnicí a vyhledaly budapešťský telefonní seznam online. V něm skutečně našel nějakého doktora Petera Sida. Zaznamenal si adresu a telefonní číslo, pak se odhlásil, zaplatil za čas strávený na internetu a vzal si své dvojité espresso a rohlík do kavárenské části, kde se posadil ke stolku v rohu, dál od ostatních hostů. Zakousl se do pečiva, vytáhl mobilní telefon a vytočil Sidovo číslo. Usrkl si kávy. Po několika tónech se ozval ženský hlas.

„Haló,“ řekl Bourne zvesela, „to je paní Sidová?“

„Ano?“

Bez odpovědi ukončil spojení, zhltl zbytek snídaně a čekal na taxi, které si zavolal. Po očku přitom neustále pokukoval po dveřích a zkoumavě si prohlížel každého, kdo vstoupil dovnitř, jestli v něm nepozná McColla nebo jiného agenta, kterého CIA vyslala do akce. Když se ubezpečil, že ho nikdo nesleduje, vyšel na ulici k taxíku. Sdělil řidiči adresu doktora Sida a o necelých dvacet minut později auto zastavilo před domkem s kamennou fasádou, malou předzahrádkou a miniaturními železnými balkónky trčícími ze všech pater.

Vystoupil po schodech a zaťukal. Dveře otevřela poněkud zavalitá žena středních let s vlídnýma hnědýma očima a ochotným úsměvem. Měla hnědé vlasy stažené do drdolu a byla elegantně oblečená.

„Paní Sidová? Žena doktora Petera Sida?“

„Ano.“ Tázavě si ho změřila. „Co si přejete?“

„Jmenuji se David Schiffer.“

„Ano?“

Vítězně se usmál. „Bratranec Felixe Schiffera, paní Sidová.“

„Je mi líto,“ odtušila Sidová žena, „ale Felix se o vás nikdy nezmínil.“

Bourne na to byl připraven. Uchichtl se. „To mě nepřekvapuje. Víte, ztratili jsme spolu kontakt. Teprve teď jsem se vrátí z Austrálie.“

„Až z Austrálie! Páni!“ Ukročila stranou. „No tak pojďte dál, ať si o mně nemyslíte, že jsem nevychovaná.“

„Ale kdež,“ chlácholil ji Bourne. „Jen jsem vás překvapil, to je normální.“

Uvedla ho do malého obývacího pokoje, komfortního, avšak poněkud tmavého, a požádala ho, aby si udělal pohodlí. Vzduch voněl kvasnicemi a cukrem. Když se posadil do přehnaně měkkého křesla, paní domu se zeptala: „Nedáte si kávu nebo čaj? Mám i trochu vánočky. Dneska ráno jsem pekla.“

„Vánočku přímo zbožňuju,“ zalhal. „A k ní jedině kávu. Děkuji.“

Usmála se a zamířila do kuchyně. „Víte jistě, že nejste alespoň částečně Maďar, pane Schiffere?“

„Pro vás jsem David.“ Vstal a vykročil za ní. Jelikož neznal rodinnou historii Schifferových, pohyboval se v této oblasti na nejisté půdě. „Můžu vám s něčím pomoct?“

„Děkuji vám, Davide. A říkejte mi Eszti.“ Ukázala na přikrytý tác s pečivem. „Můžete ukrojit dva kousky.“

Na dveřích lednice si mezi několika rodinnými snímky všiml obrázku mladé ženy, velice hezké a osamělé. Rukou si přidržovala skotskou čapku, pod níž jí ve větru vlály dlouhé vlasy. Za ní se rýsoval londýnský Tower.

„Vaše dcera?“ otázal se Bourne.

Eszti Sidová vzhlédla a usmála se. „Ano, Roza, moje nejmladší. Studuje v Anglii. V Cambridgi,“ řekla s pochopitelnou pýchou. „Dvě další dcery – tady jsou i s rodinami – jsou díkybohu šťastně vdané. Roza je ctižádostivá.“ Ostýchavě se usmála. „Chcete prozradit tajemství, Davide? Mám ráda všechny své děti, ale Rozu nejvíc – i Peter to říká. Myslím, že se v ní vidí. Roza totiž taky miluje přírodní vědy.“

Během několika dalších minut hemžení v kuchyni se konvice kávy a plátky vánočky ocitly na tácu, s nímž Bourne zamířil zpátky do obývacího pokoje.

„Takže vy jste Felixův bratranec,“ řekla, když se oba usadili, on do křesla, ona na pohovku. Dělil je nízký stolek, na který Bourne položil podnos.

„Ano, a zajímalo by mě, jak se Felix má,“ odpověděl Bourne při nalévání kávy. „Ale nějak ho nemůžu najít a myslel jsem…, ehm, doufal jsem, že mi snad pomůže váš manžel.“

„Já myslím, že neví, kde Felix je.“ Eszti Sidová mu podala kávu a krajíček vánočky. „Nechci vás děsit, Davide, ale v poslední době je dost rozrušený. I když spolu oficiálně už nějakou dobu nepracují, v poslední době si dopisovali.“ Zamíchala si do kávy smetanu. „Nepřestali být přáteli.“

„Takže ta koresponce měla osobní povahu,“ řekl Bourne.

„O tom nic nevím.“ Eszti se zamračila. „Pochopila jsem jen, že to nějak souvisí s jejich prací.“

„Asi nevíte, s čím přesně, že? Vážil jsem dlouhou cestu, abych bratrance našel, a upřímně řečeno už si začínám trochu dělat starosti. Jakákoli informace od vás nebo od vašeho manžela by mi velice pomohla. Opravdu jakákoli.“

„Samozřejmě, Davide, naprosto vás chápu.“ Decentně se zakousla do vánočky. „Peter by se s vámi určitě rád setkal. Teď je ale bohužel v práci.“

„Nemohla byste mi dát jeho telefonní číslo?“

„Ale to by vám k ničemu nebylo. Peter telefon v práci zásadně nebere. Budete muset jít na kliniku Eurocentrum Bio v ulici Hattyu číslo 75. Až tam budete, nejdřív projdete detektorem kovů a pak vás zastaví na recepci. Vzhledem k tomu, na čem tam dělají, tam panují přísná bezpečnostní opatření. Do Peterovy sekce se člověk dostane jen se zvláštní průkazkou – návštěvy mají bílou, místní lékaři zelenou, asistenti a personál modrou.“

„Děkuji za informace, Eszti. Můžu se zeptat, na co se váš manžel specializuje?“

„To vám Felix neřekl?“

Bourne polkl doušek lahodné kávy. „Jak jistě víte, Felix je tajnůstkář, o své práci se mnou nikdy nemluvil.“

„Jak jinak.“ Eszti Sidová se zasmála. „Peter je úplně stejný, a když si vezmu, jak hroznému oboru se věnuje, je to jedině dobře. Kdybych věděla, na čem pracuje, určitě bych po nocích nespala. Víte, on je epidemiolog.“

Bourneovi poskočilo srdce. „Hrozný obor, říkáte? Tak to pracuje s nebezpečnými bacily, že? Antrax, plicní mor, argentinská hemoragická horečka…“

Tvář Eszti Sidové se zachmuřila. „Panebože, zadržte, zadržte!“ Mávla rukou s tlustými prsty. „To jsou právě ty věci, na kterých Peter pracuje, ale nechci o nich ani slyšet.“

„Omlouvám se.“ Bourne se předklonil a dolil jí kávu, za což mu s úlevou poděkovala.

Opřela se, usrkla teplý nápoj a její oči jako by se obrátily dovnitř. „Víte, Davide, když o tom tak přemýšlím, před nedávnem přišel Peter večer domů silně rozrušený. Až tak, že si výjimečně nedal pozor a o něčem se mi zmínil. Zrovna jsem vařila večeři, on měl neobvyklé zpoždění a já musela dělat šest věcí najednou – víte, pečeně nesmí být v troubě moc dlouho, tak jsem ji vytáhla, zase vrátila zpátky, když vtom Peter konečně vešel do dveří. Toho večera se mi vůbec nelíbil, to vám povím.“ Znovu usrkla. „Kde jsem to skončila?“

„Doktor Sido přišel domů velice rozrušený,“ napověděl jí Bourne.

„Ano, ano, přesně tak.“ Zvedla v prstech kousek vánočky. „Říkal, že mluvil s Felixem, který prý udělal zásadní pokrok s tou… věcí, na které pracoval přes dva roky.“

Bourneovi vyschlo v ústech. Přišlo mu zvláštní, že osud světa spočívá v rukou hospodyňky, s níž tady teď příjemně popíjí kávu a pojídá vánočku. „Řekl vám manžel, oč se jedná?“

„No samozřejmě!“ odpověděla Eszti Sidová s vervou. „Právě proto si dělal takové starosti. Šlo o biochemický rozprašovač – ať už to znamená cokoli. Jeho výjimečnost podle Petera spočívala v tom, že byl přenosný. Tvrdil, že se dá přenášet v pouzdře na kytaru.“ Její laskavé oči se na něj upřeně zahleděly. „Není to v souvislosti s vědeckým vynálezem zajímavá představa?“

„Vážně zajímavá,“ přitakal Bourne a v duchu mu do sebe divoce zapadaly dílky skládanky, při jejímž sestavování už několikrát málem přišel o krk. Vstal. „Eszti, už bohužel musím jít. Moc děkuji za váš čas a pohostinnost. Všechno bylo vynikající – zvlášť ta vánočka.“

Zarděla se, srdečně se usmála a doprovodila ho ke dveřím. Určitě přijďte zas, Davide, třeba budete mít více štěstí.“

„Přijdu,“ ujistil ji.

Venku na ulici se zastavil. Informace Eszti Sidové potvrzovaly jeho podezření i nejhorší obavy. Důvodem tak velkého zájmu o doktora Schiffera byla skutečnost, že vyvinul přenosný prostředek k rozprašování chemických a biologických patogenů. Ve velkoměstě typu New Yorku či Moskvy by to znamenalo tisíce mrtvých a nikdo v zasaženém okruhu by neměl šanci na záchranu. Pokud se mu nepodaří doktora Schiffera najít, tento děsivý scénář se naplní. Jestli tady někdo něco věděl, byl to Peter Sido. Samotný fakt, že v poslední době začal mít obavy, tuto teorii jen potvrzoval.

Bourne věděl, že se musí s doktorem Sidem sejít dřív, než bude pozdě.

„Je vám jasné, že si koledujete o problémy?“ zeptal se al-Saúd.

„Já vím,“ odpověděl Jamie Hall. „Ale Boris mě k tomu donutil. Oba přece víme, že je to hajzl.“

„Tak za prvé,“ řekl Feyd vyrovnaně, „jestli mu budete dál říkat Borisi, je konec diskuze. Říkáte si o pomstu.“ Rozpřáhl ruce. „Možná dělám něco špatně já, pane Hulle, a tak bych od vás rád slyšel, proč chcete ještě víc komplikovat úkol, který už nás beztoho stojí dost sil.“

Oba agenti právě kontrolovali vzduchotechnický systém hotelu Oskjuhlid, do nějž instalovali infračervené detektory tepla i pohybová čidla. Tato akce šla za hranice běžných každodenních prohlídek v jednacím sále, které šéfové všech tří ochranek podnikali společně.

Za osm hodin přijedou první zástupci zúčastněných států. Dvanáct hodin poté dorazí i čelní představitelé a vrcholná schůzka začne. Žádný z nich včetně Borise Iljiče Karpova si nemohl dovolit sebemenší chybu.

„Vy si snad nemyslíte, že je to hajzl?“ otázal se Hull.

Feyd al-Saúd porovnal jednu odbočku s plánem, který u sebe nosil snad pořád. „Upřímně řečeno, mám úplně jiné starosti.“ Když se ubezpečil, že spojení je v pořádku, vykročil dál.

„Fajn, kecy stranou.“

Feyd al-Saúd se k němu obrátil. „Prosím?“

„Myslel jsem, že my dva jsme parťáci. Vycházíme spolu dobře. Pokud jde o bezpečnost akce, vidíme to stejně.“

„Zřejmě tím myslíte, že dobře poslouchám vaše rozkazy.“

Hull se zatvářil dotčeně. „Řekl jsem to snad?“

„To ani nemusíte, pane Hulle. Jste celkem průhledný, jako většina Američanů. Pokud nemáte všechno pevně v rukou, buď se rozčílíte, nebo urazíte.“

Hull cítil, jak se v něm hromadí zlost. „Nejsme přece děti, vykřikl.

„Vážně?“ odtušil Feyd al-Saúd nevzrušeně. „A víte, že mi někdy připomínáte mého šestiletého syna?“

Hull měl nutkání vytáhnout svůj Glock 31 ráže .357 mm a vrátit ho Arabovi do obličeje. Kde ten chlap bere drzost takhle mluvit se zástupcem americké vlády? To je něco jako poplivat vlajku, proboha! Žádná demonstrace síly však v dané chvíli neměla smysl. I když si to připouštěl jen velice nerad, musel na to jít jinak.

„Co tedy navrhujete?“ řekl s co možná největším klidem.

S Feydem al-Saúdem to ani nehnulo. „Podle mě by bylo nejlepší, kdybyste si s panem Karpovem všechno hezky vyříkali.“

Hull zavrtěl hlavou. „To nepůjde, příteli, to víte stejně dobře jako já.“

Feyd al-Saúd to bohužel skutečně věděl. Hull i Karpov byli zakopaní na svých pozicích a nechtěli ustoupit ani o píď. Nezbývalo než doufat, že jejich nepřátelství nepřeroste do otevřené války, ale omezí se na občasný vzájemný výpad.

„Myslím, že vám oběma udělám nejlepší službu, když budu zachovávat neutrální postoj,“ pravil. „Kdo jiný vám může zabránit, abyste si šli po krku?“

Když Annaka v pánských oděvech nakoupila všechno, co Bourne potřeboval, vyšla na ulici. Sotva vykročila k divadelní čtvrti, uviděla ve výkladní skříni za sebou odlesk pohybu. Nezaváhala, ani se nezarazila, ale zpomalila krok tak, aby se mohla za chůze přesvědčit, zda ji nikdo nesleduje. Co nejnenápadněji přešla ulici a zastavila se před jednou z výloh. V ní spatřila odraz Kevina McColla, jenž přecházel ulici za ní a zdánlivě mířil ke kavárně na rohu ulice. Věděla, že ho musí setřást, než dojde do blízkosti obchodů s divadelními líčidly.

Ve chvíli, kdy se McColl nedíval, vytáhla mobilní telefon i navolila Bourneovo číslo.

„Jasone,“ řekla tiše, „pověsil se na mě McColl.“

„Kde jste?“

„Na začátku ulice Váci.“

„Jsem nedaleko.“

„Já myslela, že zůstanete v hotelu. Co děláte?“

„Jdu po stopě,“ vysvětlil jí.

„Opravdu?“ Srdce se jí rozbušilo netušenou rychlostí. Snad se nedozvěděl o Stěpanovi? „Oč jde?“

„Nejdřív si musíme poradit s McCollem. Chci, abyste šla do ulice Hattyu 75. Počkejte na mě u recepce.“ Pak jí dal další pokyny.

Pozorně naslouchala a nakonec se zeptala: „Jasone, víte jistě, že to zvládnete?“

„Prostě udělejte, co říkám,“ odbyl ji, „a všechno bude v pořádku.“

Ukončila spojení a zavolala si taxi. Když přijelo, nastoupla a řekla řidiči adresu, kterou předtím musela Bourneovi zopakovat. Auto vyrazilo ulicí a Annaka se rozhlédla. McColla neviděla, byla si však jistá, že jí je stále v patách. O chvíli později se mezi vozy propletl otlučený tmavozelený opel, který se vklínil za její taxík. Annaka se podívala do zpětného zrcátka u řidiče, a když poznala hřmotnou postavu za volantem, potutelně se usmála. Kevin McColl spolkl návnadu. Teď jen jestli Bourneův plán bude fungovat.

Stěpan Spalko, jenž se právě vrátil do sídla společnosti Humanistas v Budapešti, zrovna monitoroval šifrované informace zpravodajských služeb o blížící se vrcholné schůzce, když mu zazvonil mobilní telefon.

„Co je?“ ozval se stroze.

„Jedu za Bournem. Máme se setkat v ulici Hattyu číslo 75 oznámila Annaka.

Spalko se otočil a poodešel od počítačů, kde jeho technici dešifrovali tajné zprávy. „To je adresa kliniky Eurocentrum Bio. Ví o Peteru Sidovi.“

„Říkal, že jde po nové stopě, ale víc mi neprozradil.“

„Ten chlap je nezmar,“ ucedil Spalko. „O Sida se postarám, ale ty nesmíš Bourneovi dovolit, aby se přiblížil k jeho kanceláři.“

„Rozumím,“ odvětila Annaka. „Bourne se stejně nejdříve zaměří na agenta americké CIA, který ho sleduje.“

„Annako, nechci, aby se Bourneovi něco stalo. Je pro mě příliš cenný – alespoň v tuto chvíli.“ Spalko v duchu probíral možnosti a zamítal jednu po druhé, až došel ke kýženému závěru. „Všechno ostatní nech na mně.“

Annaka v rychle jedoucím taxíku přikývla. „Na mě se můžeš spolehnout, Stěpane.“

„Já vím.“

Annaka se podívala z okna na rozmazanou Budapešť. „Ještě jsem ti nepoděkovala za to, že jsi zabil mého otce.“

„Říkal si o to dlouho.“

„Chán si myslí, že mě štve, že jsem to nemohla udělat sama.“

„A má pravdu?“

Annaka měla v očích slzy a s jistou mrzutostí si je otřela. „Byl to můj otec, Stěpane. Ať udělal cokoli…, pořád to byl můj táta. Vychoval mě.“

„Špatně, Annako. Nikdy ti nebyl dobrým otcem.“

Pomyslela na lži, které Bourneovi bez jediné výčitky svědomí navykládala o krásném dětství, jež si pro sebe vysnila. Otec jí ve skutečnosti po večerech nikdy nečetl, ani ji nepřevlékal, dokonce nepřišel ani na oslavy maturity či promoce. Jako by byl vždycky někde daleko. Na narozeniny si také nikdy nevzpomněl. Po tváři jí skanula další bezděčná slza. Annaka v koutku úst ucítila její sůl, jako by to byla hořká příchuť vzpomínek.

Pohodila hlavou. „Dítě asi nikdy nemůže otce úplně zatratit.“

„Já ho zatratil.“

„To bylo něco jiného,“ namítla. „A stejně vím, co jsi cítil k mé matce.“

„Ano, miloval jsem ji.“ Spalko si v duchu vybavil obraz Sasy Vadasové: její velké zářivé oči, krémovou pleť i křivku smyslných úst, jejichž pomalý úsměv bral člověka za srdce. „Byla skvělá. Jedinečná osobnost. Princezna, jak naznačovalo i její jméno.“

„Měl jsi k ní stejně blízko jako já,“ řekla Annaka. „Viděla do tebe, Stěpane. Její srdce vycítilo, co všechno jsi v životě vytrpěl, aniž bys jí musel říkat jediné slovo.“

„Dlouho jsem čekal, než vykonám pomstu na tvém otci, Annako, ale nikdy bych to neudělal, kdybych nevěděl, že to chceš i ty.“

Annace bylo nepříjemné, že na chvíli podlehla svým citům. Konečně se vzpamatovala a zasmála se. „Nečekáš, že tomu budu věřit, že ne, Stěpane?“

„Annako, prosím…“

„Nezapomínej, s kým mluvíš. Já tě znám, zabil jsi ho ve chvíli, kdy jeho smrt mohla nejlíp posloužit tvým účelům. A měl jsi pravdu, on by Bourneovi všechno řekl a on by po tobě pak nemilosrdně šel. To, že jsem si i já přála otcovu smrt, byla jen shoda okolností.“

„Teď podceňuješ, jak jsi pro mě důležitá.“

„To může a nemusí být pravda, Stěpane, ale mně je to jedno. Nevěděla bych, jak si utvořit citový vztah, i kdybych se o to chtěla pokusit.“

Martin Lindros předložil Randymu Driverovi, šéfovi ředitelství taktických nesmrtících zbraní, své oficiální pověření. Driver se na něj podíval tak zle, jako by ho snad mohl zastrašit, mlčky převzal papíry a hodil je na stůl.

Stál po vojensku s rovnými zády, vtaženým břichem a napjatými svaly, jako by se chystal do boje. Jeho modré oči byly tak blízko u sebe, že se jejich pohled málem křížil – tak usilovné bylo Driverovo soustředění. Kanceláří plnou bílého kovu se nesla lehká antiseptická vůně, jako by před Lindrosovým příchodem musel celou místnost pečlivě vydezinfikovat.

„Vidím, že jste od našeho posledního setkání nezahálel,“ začal Driver, aniž by se mu podíval do očí. Zjevně si uvědomil, že jen pohledem Lindrose nepoděsí, a tak přešel ke slovním hrozbám.

„Já mám práce dost,“ odtušil Lindros. „Ale vy jste mě přinutil udělat něco navíc.“

„To jsem štěstím bez sebe.“ Driverův výraz byl tak upjatý, že div neskřípal.

Lindros si přešlápl. „Proč ve mně vidíte nepřítele?“

„Možná proto, že jste nepřítel.“ Driver se konečně posadil za svůj stůl z kouřového skla a nerezové oceli. „Jak jinak byste nazval někoho, kdo sem vleze a chce mi tady všechno obrátit vzhůru nohama?“

„Já jen vyšetřuju…“

„Nechte si ty kecy, Lindrosi!“ Driver zbrunátněl a vyskočil. „Ve vzduchu cítím hon na čarodějnice! Vy jste špicl starého pána. Mě ale neoblafnete. Tady nejde o vraždu Alexe Conklina.“

„A proč si to myslíte?“

„Protože v tomhle vyšetřování jde o mě!“

To Lindrose opravdu zaujalo. Driver mu nabídl výhodu, které se s vědoucím úsměvem chopil. „Pročpak bychom vás měli vyšetřovat, Randy?“ Pečlivě vážil slova a úmyslně použil množného čísla, aby dal Driverovi najevo, že koná s plnou podporou ředitele CIA, a křestním jménem ho chtěl znervóznit.

„Vy víte proč, sakra!“ zahřímal Driver, jenž padl do pasti, kterou mu Lindros nastražil. „Určitě jste to věděl už ve chvíli, kdy jste sem poprvé vpadl. Poznal jsem vám to na tváři, když jste řekl, že chcete mluvit s Felixem Schifferem.“

„Chtěl jsem vám dát šanci jít s pravdou ven dřív, než půjdu za ředitelem.“ Lindros se pobaveně vydal po cestě, kterou mu Driver ukazoval, i když neměl tušení, kam povede. Musel si však dávat pozor. Stačil jediný chybný krůček, jediná chyba, aby Driverovi došlo, že Lindros ve skutečnosti nic neví. V takovém případě by nejspíš přestal mluvit a čekal by na radu svého právníka. „Ještě není pozdě.“

Driver na něj chvíli zíral, pak si přitiskl dlaň k vlhkému čelu a zhroutil se do kancelářského křesla. Už to nebyl ten strohý voják jako před chvílí.

„Panebože, to je ale situace,“ zamumlal bez dechu. Připomínal boxera, který právě dostal úder přímo na solar. Rozhlédl se po Rothkových obrazech visících na stěnách, jako by v nich mohl najít únikové cesty z místnosti. Nakonec se přece jen smířil s osudem a vrátil se pohledem k muži stojícímu trpělivě před ním.

Pokynul mu. „Posaďte se, pane zástupce.“ Jeho hlas zněl smutně. Když ho Lindros poslechl, pokračoval: „Začalo to u Alexe Conklina. Ale u něj to začínalo vždycky, viďte?“ Vzdychl, jako by ho náhle přepadla nostalgie. „Před necelými dvěma lety za mnou Alex přišel s návrhem. Seznámil se s jedním vědcem z DARPA, Agentury pro výzkum pokročilých obranných systémů. Prý šlo o náhodu, ale upřímně řečeno, Alex se stýkal s tolika lidmi, že snad nic v jeho životě nebyla úplná náhoda. Zřejmě jste si už domyslel, že tím zmíněným vědcem byl Felix Schiffer.“

Na chvíli se odmlčel. „Mám strašnou chuť na doutník. Nebude vám to vadit?“

„Jen si poslužte,“ pravil Lindros velkodušně. Odtud tedy ta zvláštní vůně: osvěžovač vzduchu. Stejně jako ve všech budovách státních orgánů, ani tady se nesmělo kouřit.

„Nedáte si se mnou?“ zeptal se Driver. „Dostal jsem je od Alexe.“

Když Lindros odmítl, Driver otevřel zásuvku, vytáhl doutník z tabákové skříňky a předvedl složitý rituál zapalováni. Lindros pro to měl pochopení: Driver si uklidňoval pocuchané nervy. Když se místností vznesl první obláček modravého dýmu, ucítil, že doutník je kubánský.

„Alex za mnou přišel,“ pokračoval Driver. „Ne, to není úplně přesné – vzal mě na večeři. Řekl mi, že potkal toho chlápka, co pracuje v DARPA. Felix Schiffer se jmenoval. Příčí se mu tamní vojenský dril a chce pryč. Nemohl bych mu pomoct?“

„A vy jste souhlasil,“ řekl Lindros. „Jen tak?“

„Samozřejmě, že jsem souhlasil. Generál Baker, šéf DARPA, nám minulý rok odlákal jednoho z kluků.“ Driver zabafal z doutníku. „Prachy jsou svině. Rád jsem využil šance to tomu šmejdovi Bakerovi trochu vrátit.“

Lindros se ošil. „Když za vámi Conklin přišel, řekl vám, na čem Schiffer dělá?“

„Jasně. Schifferovým oborem bylo šíření částic prachu vzduchu. Pracoval na metodách, jak vyčistit vnitřní prostory zasažené biologickými látkami.“

Lindros si poposedl. „Například antraxem?“

Driver přikývl. „Přesně tak.“

„Jak s tím byl daleko?“

Driver pokrčil rameny. „To nevím.“

„Ale když přešel k vám, určitě se vám dostaly do ruky informace o jeho předchozí činnosti.“

Driver po něm šlehl pohledem a pak poklepal na několik kláves na počítači. Otočil monitor, aby na něj oba viděli.

Lindros se předklonil. „Vypadá to jako nějaká nesrozumitelná hatmatilka, ale nejsem vědec.“

Driver se zadíval na špičku svého doutníku, jako by nyní v okamžiku pravdy neměl odvahu pohlédnout na Lindrose. „Vystihl jste to celkem přesně.“

Lindros ztuhl. „Jak to sakra myslíte?“

Driver stále užasle zíral na konec doutníku. „Na tomhle Schiffer pracovat nemohl, protože to nedává žádný smysl.“

Lindros zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumím.“

Driver vzdychl. „Je možné, že Schiffer není zrovna odborník na částice.“

Lindrosovy útroby sevřela ledová pěst. „Existuje jiná možnost, že?“

„No, ano, když o tom tak mluvíte.“ Driver si olízl rty. „Nelze vyloučit, že Schiffer pracoval na něčem úplně jiném, o čem neměla DARPA ani my vědět.“

Lindros se zatvářil zmateně. „Proč jste se na to doktora Schiffera nezeptal?“

„To bych velice rád udělal,“ řekl Driver. „Ale bohužel nevím, kde je.“

„Když to nevíte vy, tak kdo?“ utrhl se na něj Lindros.

„Věděl to jedině Alex.“

„Ježíšikriste, Alex Conklin je mrtvý!“ Lindros vstal, předklonil se a vyrazil Driverovi doutník z úst. „Randy, jak dlouho doktora Schiffera pohřešujete?“

Driver zavřel oči. „Šest týdnů.“

Lindrosovi rázem svitlo. Tak proto se Driver choval tak nepřátelsky, když za ním poprvé přišel. Měl strach, že se CIA dozvěděla o tom, jak neslýchaně porušil bezpečnostní předpisy. „Jak jste to proboha mohl dopustit?“

Driverovy modré oči na něm chvíli ulpěly. „To Alex. Věřil jsem mu. A proč by ne? Znal jsem ho léta – byl přece legendou CIA! A co udělá? Nechá Schiffera zmizet.“

Driver zíral na doutník na podlaze, jako by to byl zdroj temných sil. „Využil mě, Lindrosi, hrál na mě jako na housličky. Nechtěl Schiffera dostat ke mně na ředitelství. Nechtěl, aby ho měla v moci CIA. Chtěl ho dostat pryč z DARPA, aby ho mohl schovat.“

„Ale proč?“ zeptal se Lindros. „Proč by to dělal?“

„To by mě taky zajímalo, ale vážně nevím.“

Bolest v Driverově hlase byla téměř hmatatelná a Lindros ho poprvé za celou dobu musel v duchu politovat. Všechno, co kdy slyšel o Alexanderu Conklinovi, se potvrdilo. Byl to mistr manipulace, nositel temných tajemství, agent, který nikomu nevěřil – nikomu s výjimkou Jasona Bournea, svého chráněnce. Letmo zauvažoval, co tento vývoj událostí udělá s ředitelem CIA. Desítky let byli s Conklinem blízcí přátelé, vyrůstali spolu v CIA – byl to jejich život. Spoléhali na sebe, důvěřovali si, a teď taková rána. Conklin porušil snad veškeré předpisy, aby dostal, co chtěl: doktora Felixe Schiffera. Neoklamal jen Randyho Drivera, ale celou CIA. Jak bych mohl starého pána uchránit před touhle zprávou? uvažoval Lindros. Ale jak o tom tak přemýšlel, uvědomil si, že musí vyřešit jeden ještě naléhavější problém.

„Conklin zřejmě věděl, na čem Schiffer doopravdy dělá, a chtěl to získat,“ řekl Lindros. „Ale oč sakra šlo?“

Driver se na něj jen bezmocně zadíval.

Stěpan Spalko stál uprostřed náměstí Kapisztrán, na doslech od limuzíny, která na něj čekala. Nad ním se tyčila věž Marie Magdaleny, jediný pozůstatek františkánského kostela z třináctého století, jehož chrámovou loď a kněžiště za druhé světové války zničily nacistické bomby. Zatímco čekal, ucítil závan chladného větru, který mu zvedl cíp černého pláště a pronikl až na kůži.

Podíval se na hodinky. Sido měl zpoždění. Už dávno se naučil odolávat strachu, avšak význam této schůzky byl tak velký, že se neubránil obavám. Zvonkohra na vrcholu věže odbila čtvrt. Sido měl velké zpoždění.

Spalko sledující hemžení davů už se chystal porušit své zásady a zavolat Sidovi na mobilní telefon, který mu sám dal, když uviděl, jak k němu vědec spěchá od opačné strany věže. Nesl schránku připomínající vzorkovnici klenotníka.

„Jdete pozdě,“ řekl Spalko stroze.

„Já vím, ale nedalo se nic dělat.“ Doktor Sido si otřel čelo rukávem svého kabátu. „Měl jsem potíže dostat tu věc z úschovy. Uvnitř byli zaměstnanci a musel jsem počkat, až se chladírna vyprázdní, aby nikdo…“

„Tady ne, doktore!“

Spalko měl sto chutí dát Sidovi políček za to, že o jejich obchodu mluví na veřejnosti, ale místo toho mu pevně sevřel loket a odvlekl ho hluboko do bezútěšných stínů hrozivě vyhlížející kamenné věže z období středověku.

„Zapomínáte si dávat pozor na jazyk. Jsou tady lidi,“ pokáral ho Spalko. „My dva patříme ke skupince vyvolených, to jsem vám už přece říkal.“

„Já vím,“ zablekotal doktor Sido nervózně, „ale pro mě je těžké…“

„Ale brát si moje peníze těžké není, že?“

Sido uhnul očima. „Tady to máte,“ řekl. „Je tam všechno, oč jste žádal, a ještě něco navíc.“ Pozvedl kufřík. „Ale vyřiďme to rychle. Musím se vrátit do laboratoře. Když jste mi zavolal, zrovna jsem byl uprostřed jednoho zásadního chemického výpočtu.“

Spalko odstrčil Sidovu ruku. „Nechte si to, Petere, alespoň ještě chvíli.“

Sidovy brýle se zaleskly. „Ale říkal jste, že to potřebujete hned teď – okamžitě. Vysvětloval jsem vám, že materiál přežije v přenosné schránce jen osmačtyřicet hodin.“

„Já na to nezapomněl.“

„Stěpane, nevím co říct. Tím, že jsem to vynesl z kliniky v pracovní době, hodně riskuju. Musím se hned vrátit, nebo…“

Spalko se pousmál a současně ještě pevněji stiskl Sidův loket. „Vy se nevrátíte, Petere.“

„Cože?“

„Omlouvám se, že jsem se o tom předtím nezmínil, ale za tu částku peněz, kterou vám dávám, chci víc než ten produkt. Chci vás.“

Doktor Sido zavrtěl hlavou. „Ale to je vyloučeno. To přece víte!“

„Všechno jde, když se chce.“

„Ale tohle ne,“ trval doktor Sido neoblomně na svém.

Spalko s laskavým úsměvem vytáhl z kabátu jakousi fotografii. „Jakou má ten obrázek asi cenu, co říkáte?“

Doktor Sido se na snímek podíval a křečovitě polkl. „Kde jste vzal fotku mojí dcery?“

Spalkův úsměv se ani nezachvěl. „Pořídil ji jeden z mých lidí, Petere. Koukněte se na datum.“

„Je to focené včera.“ V náhlém návalu zlosti roztrhal snímek na kousky. „Dneska se dají s obrazem dělat divy,“ pravil ledově.

„Máte pravdu,“ přitakal Spalko. „Ale ujišťuji vás, že tohle není fotomontáž.“

„Podvodníku! Já odcházím!“ vyhrkl doktor Sido. „Pusťte mě.“

Spalko doktora poslechl, ale když od něj Sido vykročil, zeptal se ho: „Nechcete si s Rózou promluvit?“ Podal mu mobilní telefon. „Můžete klidně hned.“

Doktor Sido se zarazil uprostřed chůze a pomalu se obrátil ke Spalkovi. Jeho tvář potemněla hněvem a stěží potlačovaným strachem. „Tvrdil jste, že jste Felixův přítel. Já myslel, že i můj.“

Spalko dál držel telefon v natažené ruce. „Roza by si s vámi ráda promluvila. Jestli teď odejdete…“ Pokrčil rameny. Jeho mlčení znělo výhružně.

Doktor Sido se k němu s těžkým srdcem vrátil. Vzal mobil a přiložil si ho k uchu. Srdce mu bušilo tak nahlas, že nedokázal pořádně uvažovat. „Rozo?“

„Tati? Tati! Kde to jsem? Co se děje?“

Panika v hlase jeho dcery zasáhla Sida jako kopí. Nevzpomínal si, že by měl někdy v životě takový strach.

„Co se děje, broučku?“

„Do mého pokoje přišli nějací chlapi, odvedli mě, ani nevím kam, dali mi na hlavu kápi…“

„To stačí,“ rozhodl Spalko a vzal si telefon z rozechvělých prstů doktora Sida. Přerušil spojení a pak přístroj schoval.

„Co jste jí udělali?“ Hlas doktora Sida se třásl silným pohnutím, které se ho zmocnilo.

„Zatím nic,“ odtušil Spalko nenucené. „A nic se jí nestane, Petere, pokud mě budete poslouchat.“

Doktor Sido polkl a Spalko ho znovu chytil. „Kam…, kam jdeme?“

„Pojedeme na výlet,“ odpověděl Spalko a odvedl doktora Sida k čekající limuzíně. „Berte to jako dovolenou, Petere. Zaslouženou dovolenou.“

24

Klinika Eurocentrum Bio sídlila v moderní kamenné budově barvy olova. Bourne dovnitř vstoupil rychlými a ráznými kroky člověka, který ví, kam a proč jde.

Interiér kliniky svědčil o penězích, o moři peněz. Vestibul byl obložený mramorem. Klasicky vyhlížející sloupy byly proložené bronzovými ozdobami. Podél stěn se nacházely výklenky s bystami historických polobohů biologie, chemie, mikrobiologie a epidemiologie. Nevzhledný detektor kovů působil v této poklidné honosné scenerii obzvláště nepatřičně. Za ním byla vysoká přepážka, u které seděli tři znudění zaměstnanci.

Bourne hladce prošel detektorem, který vůbec nezaznamenal jeho keramickou pistoli. U recepce si počínal jako profesionál.

„Alexander Conklin za doktorem Peterem Sidem,“ ohlásil tak ostře, že to znělo skoro jako rozkaz.

„Váš průkaz, prosím, pane Conkline,“ řekla jedna z recepčních, a tím dala najevo, že ho bezděčně uposlechla.

Bourne jí podal falešný pas. Žena se do něj podívala, pak si jen zběžně prohlédla Bourneovu tvář a doklad mu vrátila. Podala mu plastovou kartičku. „Pane Conkline, tohle, prosím, noste na viditelném místě.“ Bourneův tón a chování byly tak autoritativní, že se ani nezeptala, jestli ho Sido očekává. Automaticky předpokládala, že „pan Conklin“ je s doktorem Sidem domluvený. Popsala mu cestu a Bourne vyrazil.

„Do Peterovy sekce se člověk dostane jen se zvláštní průkazkou – návštěvy mají bílou, místní lékaři zelenou, asistenti a personál modrou,“ řekla mu Eszti Sidová, jeho hlavním úkolem teď proto bylo najít vhodného zaměstnance.

Cestou k epidemiologickému oddělení minul čtyři muže, žádný z nich však postavou neodpovídal. Bourne potřeboval najít člověka podobného vzrůstu jako on. Cestou zkoušel veškeré dveře, které nebyly označené jako kancelář či laboratoř, a hledal skladovací místnosti a podobně, kam lékaři často nechodili. Členů úklidové čety se neobával, dalo se totiž předpokládat, že přijdou až večer.

Konečně uviděl muže v bílém laboratorním plášti víceméně jeho výšky i váhy, který mu kráčel přímo v ústrety. Měl zelenou kartičku se jmenovkou Lenz Morintz.

„Promiňte, doktore Morintzi,“ oslovil ho Bourne s omluvným úsměvem, „řekl byste mi, prosím vás, kde najdu mikrobiologii? Asi jsem trošku zabloudil.“

„Spíš hodně,“ pravil doktor Morintz. „Tudy se jde k oddělení epidemiologie.“

„Neříkejte,“ podivil se Bourne, „tak to jsem tady úplně špatně.

„Nedělejte si starosti,“ uklidnil ho doktor Morintz. „Řeknu vám, jak se tam dostanete.“

Když se otočil, aby mu ukázal správný směr, Bourne ho sekl hranou dlaně a bakteriolog se zhroutil. Bourne ho zachytil dřív, než dopadl na podlahu. Vztyčil doktora do víceméně vzpřímené polohy a napůl ho odnesl, napůl odtáhl k nejbližšímu skladu, nedbaje na ostrou bolest vystřelující ze zlomených žeber.

Uvnitř Bourne rozsvítil, svlékl si bundu a hodil ji do kouta. Pak z doktora Morintze stáhl laboratorní plášť i s kartičkou. S použitím náplasti, kterou našel, mu spoutal ruce za zády, pevně omotal kotníky a posledním kusem přelepil ústa. Pak tělo odvlekl do kouta a schoval je za pár velkých kartónových krabic. Vrátil se ke dveřím, zhasl světlo a vykročil do chodby.

Nějakou dobu poté, co přijela ke klinice Eurocentrum Bio, seděla Annaka v taxíku se zapnutým taxametrem. Stěpan jí jednoznačně zdůraznil, že nyní vstupují do závěrečné fáze mise. Každé jejich rozhodnutí a každý čin mají zásadní důležitost. Jakákoli chyba by znamenala katastrofu. Bourne, nebo Chán? Nevěděla, kdo z nich představuje větší nebezpečí. Bourne byl silnější osobnost, Chán však neměl slitování. V tom se jí podobal, což byla ironie osudu, kterou si nemohla dovolit přehlížet.

A přece se jí poslední dobou zdálo, že je mezi nimi víc rozdílů, než si kdysi myslela. Tak například se nedokázal odhodlat k zabití Jasona Bournea, i když tvrdil, že po ničem jiném tak netouží.

Navíc se v jejím autě dopustil velké chyby, když se sklonil a políbil ji na šíji. Od chvíle, kdy od něj odešla, jí vrtalo hlavou, zdi jsou jeho city opravdové. Teď to věděla. Chán nebyl bez emocí, a pokud dostal správný podnět, dokázal předstírat citové vazby. To by si o něm vzhledem k jeho minulosti nikdy nepomyslela.

„Slečno?“ vytrhla ji z úvah taxikářova otázka. „Čekáte tady na někoho, nebo vás mám odvézt jinam?“

Annaka se předklonila a vtiskla mu do ruky hrst bankovek. „Tady mi to stačí.“

Zůstala sedět, ale rozhlédla se a uvažovala, kde je asi Kevin McColl. Stěpanovi se to z tepla kanceláře říkalo, ať si s tím agentem CIA neláme hlavu, jenže ona se pohybovala v terénu s nebezpečným profesionálním zabijákem a vážně zraněným mužem, kterého chtěl ten chlap odpravit. Až začnou vzduchem létat kulky, ona se ocitne v palbě.

Konečně vystoupila a rozrušeně se podívala na obě strany ulice po otlučeném zeleném opelu, vzápětí se však vzpamatovala a s mrzutým povzdychnutím vstoupila do hlavních dveří kliniky.

Uvnitř panovala přesně taková situace, jak ji popsal Bourne. Zauvažovala, odkud tak rychle získal informace. Musela uznat, že v jejich obstarávání je skutečným mistrem.

Když prošla detektorem kovů, zastavil ji člen ochranky a požádal ji, aby otevřela kabelku, jejíž obsah pak zkontroloval. Přesně podle Bourneových pokynů přistoupila k vysoké mramorové přepážce a usmála se na jednu z recepčních, která zvedla oči a po chvíli ji vzala na vědomí.

„Jmenuji se Annaka Vadasová,“ oznámila. „Čekám na jednoho známého.“

Žena pokývala hlavou a vrátila se k rozdělané práci. Jedna její kolegyně telefonovala, druhá zadávala data do počítače. Zazvonil další telefon a žena, která se na Annaku předtím usmála, zvedla sluchátko, něco řekla a pak ji překvapivým gestem ruky zavolala k sobě.

Když Annaka přistoupila k pultu, recepční jí sdělila: „Slečno Vadasová, doktor Morintz vás očekává.“ Zběžně si prohlédla Annačin řidičský průkaz a podala jí bílou umělohmotnou kartičku. „Tohle, prosím, pořád noste, slečno Vadasová. Pan doktor vás očekává ve své laboratoři.“

Popsala jí cestu a zaskočená Annaka se podle jejích instrukcí vydala chodbou. U první křižovatky ve tvaru T zahnula doleva a vrazila do muže v bílém laboratorním plášti.

„Ježíš, promiňte! Co…?“ Vzhlédla a spatřila tvář Jasona Bournea. Na jeho plášti se skvěla zelená plastová kartička s natištěným jménem MUDr. Lenz Morintz. Annaka se rozesmála. „Aha, rozumím, ráda vás poznávám, pane doktore.“ Zamžourala. „I když vypadáte trochu jinak než na fotce.“

„Ty levné foťáky za moc nestojí,“ řekl Bourne, vzal ji za loket a vedl ji zpátky k rohu, odkud přišla. „Nikdy člověka nezachytí věrně.“ Nahlédl za roh a řekl: „Je tady CIA. Přesně podle plánu.“

Annaka uviděla Kevina McColla, který právě ukazoval doklady jedné z recepčních. „Jak pronesl detektorem kovů pistoli?“ zeptala se.

„Nijak,“ odvětil Bourne. „Proč myslíte, že jsem vás nasměroval zrovna sem?“

Proti své vůli na něj obdivné pohlédla. „Je to past. McColl je tady beze zbraně.“ Byl skutečně mimořádně chytrý a toto zjištění v ní zažehlo jiskru obav. Snad Stěpan ví, co dělá.

„Podívejte, zjistil jsem, že tady pracuje Schifferův bývalý kolega Peter Sido. Jestli někdo ví, kde Schiffer je, tak právě on. Potřebujeme si s ním promluvit, ale nejdřív to musíme jednou provždy vyřídit s McCollem. Jste připravená?“

Annaka ještě jednou pohlédla na McColla, zachvěla se a kývla na znamení souhlasu.

Chán se vydal za otlučeným zeleným opelem raději taxíkem, bál se totiž, že se škodovkou z půjčovny by byl příliš nápadný. Počkal, až Kevin McColl zajede na parkovací místo, pak nechal taxi projet kolem, a když agent CIA vystoupil z vozu, zaplatil taxikáři a vyrazil za ním po svých.

Předchozího večera se na McColla pověsil u Annačina domu a hned zavolal Ethanu Hearnovi a nadiktoval mu registrační značku zeleného opelu. Během hodiny mu Hearn zjistil jméno i polohu půjčovny, kde si McColl vůz opatřil. Představil se jako agent Interpolu a vyplašený obchodník mu ochotně sdělil McCollovo jméno i s adresou ve Státech. Místní adresu sice neuvedl, ale jak se ukázalo, s typicky americkou arogancí použil svou pravou identitu. Chánovi tak stačilo zavolat na jiné číslo a jeho kontakt v Berlíně protáhl McCollovo jméno různými databázemi, až ho našel v seznamech CIA.

McColl zatím vjel za roh do ulice Hattyu a vstoupil do moderní šedé budovy s číslem 75, jež nápadně připomínala středověkou pevnost. Ještěže Chán jako obvykle chvíli vyčkal, protože McColl zase rychle vyšel ven. Chán zvědavě sledoval, jak agent kráčí k odpadkovému koši. Rozhlédl se, jestli mu někdo nevěnuje nežádoucí pozornost, vytáhl pistoli a chvatně, avšak opatrně ji vložil do koše.

Chán počkal, až se McColl vrátí dovnitř, pak vykročil a prošel prosklenými ocelovými dveřmi do vstupní haly. Tam zahlédl McColla ukazujícího průkaz CIA. Při pohledu na detektor kovů se Chán dovtípil, proč se McColl musel zbavit zbraně. Byla to náhoda, nebo mu Bourne nastražil past? Přesně tohle by Chán udělal na jeho místě.

Když McColl dostal kartičku a vykročil chodbou, Chán prošel detektorem kovů a ukázal průkaz Interpolu, který si vyzvedl v Paříži. Recepční, která vpustila dovnitř už agenta CIA, se lekla a nahlas zauvažovala, jestli nemá uvědomit ochranku kliniky nebo zavolat policii, Chán ji však klidně ujistil, že pracují stejném případu a přišli se jen zeptat na pár věcí. Přidal přísné varování, že jakékoli narušení jejich vyšetřování by mohlo vést k nepředvídatelným komplikacím, což by jistě nechtěla. Žena se sice nervozity úplně nezbavila, přesto přikývla a mávnutím mu ukázala, ať tedy jde.

Kevin McColl zahlédl Annaku Vadasovou a věděl, že Bourne nebude daleko. Byl si jistý, že si ho nevšimla, ale pro každý případ uchopil drobný plastový čtvereček připevněný k náramku hodinek. Uvnitř byl nylonový vlasec namotaný na drobné cívce ukryté v umělohmotném pouzdře. Raději by Bournea zastřelil, jelikož to bylo rychlé a čisté. Lidské tělo, jakkoli silné, se neubrání kulce vyslané do srdce, plic či mozku. Jiné metody, využívající hrubé síly a momentu překvapení, jsou zdlouhavější a často se při nich člověk ušpiní, vzhledem k detektoru kovů však neměl na vybranou. Uvědomoval si zvýšené riziko i možnost, že bude muset zabít i Annaku Vadasovou. Při tom pomyšlení ucítil osten lítosti. Byla to hezká a sexy žena, takovou krásku je věčná škoda zabít.

Mířila bezpochyby na schůzku s Jasonem Bournem. Nedokázal si představit jiný důvod, proč by tu byla. Držel se pozadu, poklepal na plastový čtvereček položený na vnitřní straně zápěstí a čekal na svou příležitost.

Ze svého místa ve skladovací místnosti Bourne viděl Annaku procházet kolem. Velice dobře o něm věděla, ale sloužilo jí ke cti, že při míjení jeho stanoviště ani nepatrně nepootočila hlavu. Bourneův vytříbený sluch zachytil McCollův krok ještě dřív, než se agent objevil v jeho zorném poli. Každý člověk má svůj typický způsob chůze, který se nedá zaměnit, ledaže ho dotyčný úmyslně upraví. McCollův krok byl těžký, pevný a rázný – krok profesionálního stopaře.

Bourne věděl, že hlavní je správné načasování. Pokud se ukvapí, McColl ho uvidí, zareaguje a moment překvapení se rozplyne. Pokud se naopak opozdí, bude ho muset několika kroky dostihnout a agent by ho přitom mohl uslyšet. Bourne si však pečlivě odměřil McCollovy kroky, a tak dokázal přesně odhadnout, kdy bude zabiják CIA na tom správném místě. Vytěsnil z mysli veškerou bolest, hlavně tu ze zlomených žeber. Neměl tušení, jak moc ho toto zranění omezí, ale musel důvěřovat třívrstvé bandáži, jíž mu doktor Ambrus žebra zpevnil.

Vtom Kevina McColla spatřil v celé jeho mohutnosti. Když agent procházel kolem pootevřených dveří skladiště, Bourne vyrazil z úkrytu a oběma rukama zasadil McCollovi tvrdou ránu do pravé ledviny. Agentovo tělo se otočilo k Bourneovi, který ho popadl a začal jej vléct do skladu.

Jenže McColl se ze sevření vykroutil a s bolestnou grimasou udeřil Bournea pěstí do hrudníku. Jak otřesený Bourne zavrávoral, McColl vytáhl nylonový vlasec a šel mu po krku. Bourne mu hranou dlaně zasadil dvě ostré rány, které musely hodně bolet, McColl však se zarudlýma očima a sveřepým odhodláním pokračoval. Přehodil mu vlasec kolem krku a škubl tak pevně, že Bournea na okamžik nadzvedl.

Bourne zalapal po dechu, což McCollovi umožnilo utáhnout vlasec ještě víc. Bourne si však svou chybu vzápětí uvědomil. Nechal dýchání dýcháním a soustředil se na to, aby se vysvobodil. Prudce zvedl koleno a zasáhl McColla mezi nohy. McColl bolestně zasípal a trochu povolil sevření, takže se Bourneovi podařilo mezi vlasec a kůži na krku vsunout dva prsty.

McColl byl ovšem chlap jak hora a vzpamatoval se rychleji, než Bourne čekal. Se zlostným zamručením vložil veškerou svou energii do rukou a utáhl vlasec ještě pevněji. Bourne však dosáhl svého. Ohnul a zkroutil oba stlačené prsty, zatáhl za vlasec a ten v okamžiku největší námahy praskl. I silná ryba chycená na rybářský háček přece leckdy dokáže vlasec přetrhnout.

Rukou, kterou měl předtím na krku, Bourne tvrdě zaútočil na McCollovu bradu. McCollovi odlétla hlava dozadu a narazila do rámu dveří, ale když k němu Bourne přiskočil, agent CIA ho popadl za lokty a strhl ho do skladiště. McColl shrábl nůž na koberec a máchl s ním po Bourneovi, prořízl mu však jen laboratorní plášť. Před druhým výpadem Bourne uskočil, čepel mu ale rozpárala košili, pod níž se náhle odhalila poraněná žebra.

Po McCollově tváři se rozlil vítězoslavný úsměv. Poznal Bourneovu slabinu a chtěl jí co nejlépe využít. Přehodil si nůž do levé ruky a předstíral další útok, namísto toho se však ohnal pěsti po Bourneově hrudníku. Bourne se ovšem nedal oklamat a zadržel tu drtivou ránu předloktím.

McColl vycítil šanci a máchl nožem po soupeřově odhalené krku.

Když Annaka uslyšela první známky rvačky, otočila se, vtom však uviděla dva lékaře přicházející směrem ke křižovatce s chodbou, v níž spolu Bourne s McCollem zápasili. Plavně vklouzla mezi oba rváče a lékaře, které zahrnula palbou všetečných otázek a nepřestala, dokud kritickou křižovatku nepřešli.

Pak se chvatně omluvila a zamířila zpátky. Bylo jí jasné, že se Bourne dostal do vážných potíží. Spěchala chodbou s myšlenkou na Stěpanovu výstrahu, že se Bourneovi nesmí nic stát. Když dorazila na místo činu, oba soupeři už byli ve skladu. Vpadla do otevřených dveří právě ve chvíli, kdy McColl podnikl smrtící útok na Bourneův krk.

Vrhla se na něj a vyvedla ho z rovnováhy natolik, že blyštivý nůž prolétl Bourneovi kolem hrdla a dopadl na kovový sloupek police, až odlétly jiskry. McColl, který Annaku zahlédl koutkem oka, se prudce otočil a loktem jí zasadil ránu do krku.

Annaka zalapala po dechu, reflexivně se chytila za hrdlo a podlomily se jí nohy. McColl se na ni vrhl a sekl ji nožem do kabátu. Bourne uchopil kus nylonového vlasce, který mu zůstal v ruce, a zezadu jej přehodil McCollovi kolem krku.

McColl se prohnul, nechytil se však za krk, ale vrazil loket do Bourneových polámaných žeber. Bourne uviděl před očima hvězdičky, ale svíral McColla dál a táhl ho dozadu, dál od Annaky. McColl se čím dál zoufaleji oháněl po Bourneových žebrech, byl však nemilosrdně vlečen pryč a jeho podpatky bezvládně drhly o dlaždice.

McCollovi se hromadila krev v hlavě, šlachy na krku mu vystupovaly jako napjaté provazy, oči div nevypadly z důlků. V nose i na tvářích mu praskaly drobné cévky, pod ohrnutými rty prosvítaly bledé dásně a oteklý jazyk se bezmocně zmítal v otevřených ústech. Přesto v sobě našel sílu zasadit Bourneovi poslední ránu do boku. Bourne sebou škubl, jeho stisk lehce polevil a McColl začal znovu získávat půdu pod nohama.

Tehdy ho Annaka nakopla do břicha. To však neměla dělat. McColl ji chytil za koleno, zakroutil s ním a pevně si ji k sobě přitáhl. Levou ruku jí přehodil kolem krku a dlaň pravé přiložil ke spánku. Chystal se jí zlomit vaz.

Chán to všechno pozoroval z malé potemnělé kanceláře na druhé straně chodby, odkud měl dobrý přehled o dění. Viděl, jak Bourne zariskoval a pustil nylonový vlasec, jímž předtím tak umně omotal McCollův krk. Udeřil zabijákovou hlavou o polici a vrazil mu palec do oka.

McColl chtěl vykřiknout, jenže Bourne mu mezi čelisti strčil předloktí a udusil zvuk v samotném zárodku. Agent CIA kolem sebe kopal a mlátil rukama. Odmítal zemřít a ze všech sil se držel na nohou. Bourne vytasil keramickou pistoli a udeřil McColla pažbou do měkkého místa pod levým uchem. Agent konečně padl na kolena, zatřásl hlavou a zvedl ruce ke svému bolavému oku. Byla to však léčka. McColl ve skutečnosti podrazil Annace nohy, strhl ji k sobě dolů a zlověstně ji chytil pod krkem. Bourne neměl jinou možnost. Přitiskl hlaveň pistole k McCollově kůži a stiskl spoušť.

Ozval se jen drobný hluk, zato díra v McCollově krku byla velká. Ani po smrti však McColl nechtěl Annaku pustit, a když Bourne schoval zbraň, musel postupně vypáčit prsty, kterými ji svíral.

Bourne jí pomohl vstát, Chánovi však neunikl jeho úšklebek ani ruka přitisknutá k boku. Ta žebra. Měl je pohmožděná, zlomená, nebo snad nějaké vnitřní zranění?

Chán se stáhl hlouběji do stínů prázdné kanceláře. To on Bournea zranil. Živě si vzpomínal, jakou sílu do té rány vložil, i na to, jak mu v tu chvíli projel rukou úplný elektrický výboj. Kupodivu však nepocítil slastné uspokojení, ale musel obdivovat sílu a houževnatost muže překonávajícího všechnu bolest a pokračujícího v titánském souboji s McCollem navzdory úderům, jež dostával do svého nejzranitelnějšího místa.

Proč myslíš na takové věci? zlostně se v duchu zeptal sám sebe. Bourne ho přece zavrhl. Přes sílící důkazy tvrdošíjně odmítal uvěřit, že Chán je jeho synem. Co to o něm vypovídalo? Z nějakého důvodu chtěl věřit, že jeho syn zemřel. Neznamenalo to snad, že o něj vlastně nikdy nestál?

„Delegace před pár hodinami dorazily,“ oznámil Jamie Hull řediteli CIA prostřednictvím zabezpečeného videomostu. „Se vším jsme je seznámili. Chybí už jen šéfové.“

„Prezident už je ve vzduchu,“ řekl ředitel a mávl na Martina Lindrose, aby se posadil. „Zhruba za pět hodin a dvacet minut vstoupí prezident Spojených států na islandskou půdu. Upřímně doufám, že jste na něj připraven.“

„Stoprocentně, pane. My všichni.“

„Tak výborně.“ Když však sklopil oči k poznámkám v počítači, jeho chmury se prohloubily. „Povězte mi, jak jste na tom se soudruhem Karpovem.“

„Nemusíte se obávat,“ uklidnil ho Hull. „Borise mám pod kontrolou.“

„To mi spadl kámen ze srdce. Vztahy mezi prezidentem a jeho ruským protějškem jsou už bez toho dost napjaté. Nemáte ponětí, kolik krve, potu a slz stálo přesvědčit Alexandra Jevtušenka, aby se dostavil k jednacímu stolu. Dokážete si představit ten humbuk, jestli uslyší, že si jdete po krku s jeho hlavním šéfem bezpečnosti?“

„To se nestane, pane.“

„To si pište,“ zavrčel ředitel. „Kdyby něco, chci to okamžitě vědět.“

„Jistě, pane,“ řekl Hull a odpojil se.

Ředitel CIA se otočil v křesle a prohrábl si rukou bílé kadeře. „Jsme v cílové rovince, Martine. Taky vás tak štve, že tady trčíme za stolem a akci má na starosti Hull?“

„Samozřejmě, pane.“ Lindros, jenž doposud ohleduplně skrýval své tajemství, v tu chvíli málem ztratil odvahu, povinnost však nakonec zvítězila nad soucitem. Nechtěl starého pána ranit, byť se k němu v poslední době nechoval zrovna hezky.

Odkašlal si. „Pane, byl jsem u Randyho Drivera.“

„No a?“

Lindros se zhluboka nadechl a sdělil starému pánovi, co mu Driver přiznal: že Conklin přivedl doktora Felixe Schiffera z Agentury pro výzkum vyspělých obranných systémů do CIA z vlastních temných a neznámých pohnutek, že Schiffera nechal úmyslně zmizet a že teď po Conklinově smrti nikdo neví, kde Schiffer je.

Ředitel praštil pěstí do stolu. „Pohřešujeme vědce z našeho ředitelství těsně před zahájením té vrcholné schůzky? To je katastrofa prvního řádu! Jestli se to ta čarodějnice domákne, zakroutí mi krkem a už mi nic nepomůže.“

V rozlehlé rohové kanceláři se chvíli nic nepohnulo. Fotografie minulých i současných světových vůdců shlížely ze stěn na oba muže s němou výčitkou.

Nakonec se ředitel ošil. „Chcete říct, že Alex Conklin ukradl ministerstvu obrany vědce a schoval ho u nás, aby ho mohl propašovat bůhvíkam a za bůhvíjakým účelem?“

Lindros složil ruce do klína. Nic neřekl, ale statečně odolával pohledu svého šéfa.

„Tak tohle… Chci říct, to se přece v CIA nedělá, a zvlášť Alexander Conklin by to nikdy neudělal. Porušil by tím všechny paragrafy v předpisech.“

Lindros se zavrtěl. Vzpomněl si, co zjistil v přísně tajném archivu. „Při akcích se podobných věcí dopouštěl často, pane. To přece víte.“

Ředitel to skutečně věděl, až příliš dobře. „Ale to je něco jiného,“ namítl. „Tohle se stalo přímo v domě. Je to útok na CIA a na moji osobu.“ Starý pán zavrtěl svou vrásčitou hlavou. „Tomu se mi nechce věřit, Martine. Sakra, musí existovat jiné vysvětlení!“

Lindros stál na svém. „Vy víte, že neexistuje. Je mi opravdu líto, že jsem poslem špatných zpráv.“

V té chvíli vstoupila do místnosti sekretářka, podala řediteli jakýsi lístek a zase odešla. Ředitel papír rozložil.

„Chce s vámi mluvit vaše paní,“ přečetl si. „Prý je to důležité.“

Zmačkal vzkaz a vzhlédl. „Samozřejmě, že jiné vysvětlení existuje. Jason Bourne.“

„Prosím?“

Ředitel probodl Lindrose očima a zavrčel: „Tohle není práce Alexe, ale Bournea. To je jediné logické vysvětlení.“

„Oficiálně prohlašuji, že se mýlíte, pane,“ pravil Lindros a připravoval se na nerovný souboj. „Nezlobte se, ale podle mě vám osobní přátelství s Alexem Conklinem brání podívat se na celou věc s chladnou hlavou. Po prostudování tajných složek jsem dospěl k názoru, že nikdo nebyl Conklinovi blíž než Jason Bourne, dokonce ani vy ne.“

Ředitelův obličej se roztáhl lstivým úsměvem. „V tom jistě máte pravdu, Martine. A právě díky tomu, že Bourne znal Alexe tak dobře, dokázal využít jeho spojení s tím doktorem Schifferem. Věřte mi, Bourne zavětřil kořist a šel po ní.“

„Nemáte důkaz…“

„Ale mám.“ Ředitel si poposedl v křesle. „Já totiž náhodou vím, kde Bourne je.“

„Cože?“ Lindrosovi div nevypadly oči z důlků.

„Ulice Fo číslo 106-108,“ přečetl ředitel z proužku papíru. „To je v Budapešti.“ Ředitel si svého zástupce přísně změřil. „Neříkal jste snad, že zbraň použitá k vraždě Alexe a Moa Panova byla zaplacena z účtu v Budapešti?“

Lindrosovi se sevřelo srdce. „Ano, pane.“

Šéf CIA přikývl. „Proto jsem dal tuhle adresu Kevinu McCollovi.“

Lindros zesinal. „Panebože. Chci si s McCollem promluvit.“

„Chápu, že to bolí, Martine, opravdu.“ Ředitel kývl směrem k telefonu. „Jestli chcete, můžete mu zavolat, ale znáte McCollovu úspěšnost. Bourne je už možná po smrti.“

Bourne kopnutím zavřel dveře skladu a shodil ze sebe zakrvácený laboratorní plášť. Chystal se jej přehodit přes mrtvolu Kevina McColla, když si všiml drobného diodového světélka blikajícího McCollovi u boku. Mobilní telefon. Klekl si a vytáhl přístroj z plastového pouzdra. Uviděl číslo a okamžitě věděl, kdo volá. Srdce se mu naplnilo hněvem.

Přijal hovor a suše sdělil řediteli CIA: „Klidně v tom pokračujte a budete platit funebrákům přesčasy.“

„Bourne!“ vykřikl Lindros. „Počkejte!“

Jenže on nečekal. Místo toho mrštil mobilním telefonem o stěnu tak prudce, že se otevřel jako ústřice.

Annaka ho opatrně sledovala. „Starý nepřítel?“

„Starý hlupák,“ zabručel Bourne a shrábl svou koženou bundu. Bezděčně zasténal; bolest ho udeřila silou kladiva.

„Zdá se, že vás McColl pořádně zmlátil,“ řekla Annaka.

Bourne vklouzl do bundy s bílou návštěvnickou kartičkou, aby zakryl roztrženou košili. V hlavě měl jedinou myšlenku: najít doktora Sida. „A co vy? Jak vážně vás McColl zranil?“

Zabránila mu, aby se dotkl rudé podlitiny na jejím krku. „O mě se nestarejte.“

„Nápodobně,“ odtušil Bourne, vzal z police láhev čisticího prostředku a hadříkem jí pak co nejdůkladněji odstranil z pláště krvavé skvrny. „Musíme se co nejdřív dostat k doktoru Sidovi. Doktora Morintze začnou dřív nebo později hledat.“

„Kde Sido je?“

„Na epidemiologii.“ Pokynul. „Jdeme.“

Vyhlédl za dveře a přesvědčil se, že je čistý vzduch. Když vyšli do chodby, všiml si, že jedna z kanceláří šikmo naproti je pootevřená. Udělal k ní krok, vzápětí však ze stejného směru zaslechl blížící se hlasy a chvatně odvedl Annaku pryč. Chvíli mu trvalo, než se znovu zorientoval, a pak zamířili řadou otáčivých dveří do epidemiologického křídla kliniky.

„Sido je v čísle 902,“ oznámil a prohlížel čísla na dveřích, které míjeli.

Křídlo mělo půdorys čtverce s otevřeným prostorem uprostřed. Všechny čtyři stěny lemovaly dveře do laboratoří a kanceláří rozmístěné v pravidelných rozestupech. Jedinou výjimku tvořil zamřížovaný kovový východ uprostřed protější zdi, který byl zamčený zvenčí. Epidemiologické oddělení se zřejmě nacházelo v zadním traktu budovy, z cedulek označujících malé skladovací místnosti po obou stranách se totiž dalo soudit, že kovové dveře slouží k vynášení nebezpečného lékařského odpadu.

„Tady je jeho laboratoř,“ ohlásil Bourne a spěchal dopředu.

Annaka, jež ho v těsném závěsu následovala, uviděla na stěně před sebou požární hlásič, přesně jak říkal Stěpan. Když k němu došla, zvedla sklo. Bourne zaklepal na dveře Sidovy laboratoře. Nikdo neotevřel, a tak vzal za kliku. Ve chvíli, kdy vstoupil dovnitř, Annaka zatáhla za madlo hlásiče a spustila poplach.

V chodbě se náhle vyrojili lidé, mezi nimi i tři členové ochranky kliniky, kteří působili jako praví profesionálové. Bourne se zoufale rozhlédl po Sidově prázdné kanceláři. Všiml si nedopitého hrnku s kávou a počítačového monitoru se spuštěným spořičem obrazovky. Stiskl klávesu „Escape“ a horní část obrazu zaplnil složitý chemický vzorec. Ve spodní polovině se objevil následují popis: „Látka je mimořádně citlivá, a proto musí být uchovávána při teplotě -32 stupňů Celsia. V teplejším prostředí podléhá okamžité zkáze.“ Bourne v rostoucím chaosu zuřivě uvažoval. Kancelář sice zela prázdnotou, doktor Sido tam však před nedávnem byl. Všechno nasvědčovalo tomu, že měl při odchodu naspěch.

V té chvíli vpadla dovnitř Annaka a zatahala ho za ruka „Jasone, ochranka se všech vyptává a kontroluje průkazy. Musíme okamžitě zmizet.“ Vedla ho k chodbě. „Můžeme utéct zadním východem, třeba to tam stihneme.“

Venku vládl zmatek. Poplašné zařízení spustilo sprchu vodní tříště. V laboratořích se nacházelo velké množství hořlavého materiálu včetně kyslíkových bomb, a tak zaměstnanci pochopitelně propadali panice. Ochranka se snažila zjistit, kdo je přítomen, ale měla plné ruce práce s uklidňováním personálu.

Bourne s Annakou směřovali ke kovovým únikovým dveřím, když si Bourne všiml, že se davem prodírá Chán a běží přímo k nim. Bourne chytil Annaku a vklouzl mezi ni a blížícího se Chána. O co mu jde? ptal se v duchu. Chce je zabít, nebo zadržet? Čeká, že mu řekne všechno, co zjistil o Felixi Schifferovi a biochemickém rozprašovači? Ale ne, z Chánova výrazu čišelo cosi jiného.

„Poslouchej mě!“ houkl Chán do okolní vřavy. „Bourne, musíš mě vyslechnout!“

To už však Bourne pohánějící Annaku dosáhl kovových únikových dveří, proběhl jimi a vřítil se do uličky za klinikou, kde parkoval nákladní vůz s nebezpečným materiálem. Před ním stálo šest mužů se samopaly. Bourne vycítil past, otočil se a instinktivně křikl na Chána, který utíkal za ním.

Annaka se ohlédla, i ona spatřila Chána a nařídila dvěma ozbrojencům, aby stříleli. Jenže Chán dbalý Bourneova varování uskočil stranou o zlomek vteřiny dřív, než krupobití kulek skosilo bezpečnostní oddíl kliniky, který se v tu chvíli objevil na scéně. Teď teprve uvnitř kliniky vypuklo to pravé peklo: zaměstnanci s ječením utíkali otáčivými dveřmi a hnali se chodbou k hlavnímu vchodu.

Dva muži popadli Bournea zezadu. Otočil se k nim tváří.

„Najděte ho,“ slyšel vykřiknout Annaku. „Najděte Chána a zabijte ho!“

„Annako, co to…“

Ohromený Bourne sledoval, jak ti dva, kteří předtím stříleli, proběhli kolem něj a cestou přeskakovali zbědovaná proděravělá těla.

Bourne se vzchopil, udeřil jednoho z mužů do obličeje, srazil ho, ale druhý ho zastoupil.

„A opatrně,“ varovala Annaka. „Má pistoli!“

Jeden z mužů zkroutil Bourneovi ruce za zády, druhý šátral po zbrani. Bourne se vysmekl a tvrdým úderem zlomil svému vězniteli nos. Vystříkla krev, muž padl a chytil se rukama za obličej.

„Co to má sakra znamenat?“

Vtom k němu přiskočila Annaka a masivní pažbou automatické pistole ho surově udeřila do zlomených žeber. Bourne zalapal po dechu a zavrávoral. Kolena měl najednou jako z gumy a bolest, která jím projela, přesáhla hranici snesitelnosti. Pak se ho znovu chopili a jeden z chlapů ho praštil do spánku. Bourne bezvládně klesl do jejich náruče.

Dva muži se vrátili z průzkumu křídla kliniky. „Vypařil se,“ nahlásili Annace.

„To nevadí.“ Ukázala na muže svíjejícího se na zemi. „Vezměte ho do auta. Honem!“

Obrátila se zpět k Bourneovi a všimla si, že muž se zlomeným nosem tiskne zbraň k Bourneovu spánku. Oči mu planuly vztekem a čišelo z něj odhodlání stisknout spoušť.

Annaka klidně, avšak pevně řekla: „Dejte tu pistoli pryč! Máme ho dostat živého.“ Nepohnula ani brvou, jen ho probodávala pohledem. „Spalkův rozkaz. To přece víte.“ Muž konečně zvedl zbraň.

„Dobře. A teď do auta.“

Bourne na ni jen bezmocně zíral. Nechápal, jak ho mohla takhle zradit.

Annaka s úsměškem zvedla ruku a jeden z mužů jí podal injekci naplněnou čirou tekutinou. Hbitým a zkušeným pohybem vstříkla obsah Bourneovi do žíly a jeho oči se zvolna rozostřily.

25

Hasan Arsenov pověřil Zinu úpravou vzhledu bojovníků, jako by snad byla nějaká módní návrhářka nebo kadeřnice. Své rozkazy brala jako vždy vážně, byť s tichým cynickým pousmáním. Byla už totiž spojená se Šejkem jako planeta se Sluncem. Nečinilo jí žádné potíže duševně i citově se odpoutat z Hasanovy oběžné dráhy. Začalo to oné noci v Budapešti – i když upřímně řečeno, semínka musela být zaseta dříve – a završení přišlo pod spalujícím krétským sluncem. Chvíle strávené společně na tomto středomořském ostrově si uchovávala v srdci jako vlastní soukromou legendu, o kterou se dělila jen a jen s ním. Byli jako… Theseus a Ariadna. Šejk jí vyprávěl báji o Mínotaurově strašlivém životě a krvavé smrti. Vstoupila se Šejkem do skutečného labyrintu a oslavila s ním společné vítězství. V zajetí těchto nových krásných vzpomínek jí uniklo, že se v podstatě vžila do západního mýtu a že spolčením se Stěpanem Spalkem se odvrátila od islámu, který se o ni staral jako druhá matka a znamenal pro ni jedinou útěchu v temných dobách ruské okupace. Vůbec ji nenapadlo, že přijetím jednoho se musí zříct druhého. Ale i kdyby ano, při své cynické povaze by si možná vybrala stejně.

Díky jejímu umění a pečlivosti přistáli muži z oddílu na mdle ozářeném letišti v Keflavíku jako hladce oholení a vzorně ostříhaní elegáni v tmavých oblecích, kteří nijak nevybočovali z evropského průměru. Ženy neměly tradiční hidžáb, tedy šátek zakrývající vlasy a krk. Z letadla vystoupily oblečené podle poslední pařížské módy a jejich odhalené tváře byly vkusně nalíčené. Díky falešným jménům a francouzským dokladům, které jim opatřil Spalko, bez problémů prošli pasovou kontrolou.

Nyní se už podle Arsenovova nařízení směli bavit výhradně islandsky, a to i sami mezi sebou. U jedné z letištních přepážek si Arsenov pro svůj oddíl šesti mužů a čtyř žen vypůjčil jedno osobní auto a tři dodávky. Zatímco Arsenov se Zinou zamířili v osobním voze do Reykjavíku, zbytek skupiny odjel na jih do městečka Hafnarfjörduru, nejstaršího obchodního přístavu na Islandu, kde si Spalko pronajal velký dřevěný dům stojící na útesu s výhledem na přístaviště. Barvitá obec byla plná malých vzájemně se podobajících domků pobitých prkny. Na vnitrozemské straně ji obklopovaly lávové vyvřeliny a utápěla se v mlhovinách jakoby ztracená v čase. Mezi zářivě natřenými rybářskými čluny kotvícími v přístavu nebylo těžké si představit vikinské veslice s válečnými štíty připravené k další krvavé výpravě.

Arsenov se Zinou projížděli Reykjavíkem, seznamovali se s ulicemi, které předtím viděli jen na mapách, a snažili se pochopit logiku zdejší dopravy. Město bylo malebné a stálo na poloostrově, takže odsud člověk viděl zasněžené hory i tmavomodrý Atlantský oceán. Samotný ostrov vznikl posunem tektonických desek při odtržení americké a euroasijské zemské masy. Vzhledem k relativnímu mládí ostrova zde byla zemská kůra tenčí než na obou okolních kontinentech, což s sebou přinášelo pozoruhodně bohatou geotermální činnost, kterou Islanďané využívali k vytápění svých obydlí. Celé město bylo napojené na rozvod přírodní horké vody.

V centru města pomalu projížděli kolem moderního a podivně zneklidňujícího kostela Hallgrimskirkja, který vypadal jako vesmírná loď z nějakého vědeckofantastického filmu. Šlo o zdaleka nejvyšší stavbu v jinak celkem plochém městě. Našli budovu zdravotního střediska a odsud se dali k hotelu Oskjuhlid.

„Určitě pojedou zrovna tudy?“ zeptala se Zina.

„Stoprocentně,“ přikývl Arsenov. „Je to nejkratší cesta a oni se budou chtít dostat do hotelu co nejdřív.“

Okolí hotelu překypovalo americkými, arabskými i ruskými ochrankami.

„Udělali z toho tady pevnost,“ podotkla Zina.

„Jak už jsme viděli na Šejkových fotkách,“ odvětil Arsenov s pousmáním. „Ale nám může být celkem jedno, kolik lidí tady mají.“

Zaparkovali a vydali se na nákupy. Arsenov byl mnohem klidnější v kovové skořápce vypůjčeného auta, tam si totiž tolik jako v davu neuvědomoval svou odlišnost. Jak cizí mu připadali tihle štíhlí, světlí a modroocí lidé! Se svými černými vlasy i očima, rozložitými kostmi a snědou pletí si tu připadal jako neandrtálec mezi kromaňonci. Jak zjistil, Zinu takové problémy netrápily. Na nová místa, lidi i myšlenky si zvykala až s děsivým nadšením. Dělal si o ni starosti. Trápilo ho pomyšlení, jaký vliv asi bude jednou mít na jejich děti.

Dvacet minut po událostech v zadním traktu kliniky Eurocentrum Bio si Chán stále kladl otázku, jestli někdy cítil silnější nutkání pomstít se nepříteli. I když měl protivník početní i střeleckou převahu, i když racionální část jeho mysli – obvykle řídící veškeré jeho skutky – si dobře uvědomovala, jak bláhové by bylo podniknout protiútok proti mužům, které na něj a na Bournea poslal Spalko, jiná část jeho já cítila odhodlání se bránit. Kupodivu to bylo právě Bourneovo varování, co v něm rozdmýchalo iracionální touhu vrhnout se do boje a rozsekat Spalkovy lidi na kousíčky. Ten pocit pramenil ze samotného nitra jeho osobnosti a byl tak silný, že musel vynaložit veškerou vůli, aby se před muži, jež za ním Annaka vyslala, ukryl. Mohl ty dva odpravit, ale k čemu by to bylo? Annaka by na něj poštvala další.

Seděl v kavárně Grendel ležící něco přes kilometr od kliniky, která se nyní hemžila policisty a pravděpodobně i agenty Interpolu. Usrkával dvojité espresso a pomyslel na ten silný pocit, který ho pořád svíral. Znovu spatřil znepokojený pohled, který se na tváři Jasona Bournea objevil, když si všiml, že se Chán chystá vstoupit do stejné pasti jako on. Jako by mu na Chánovi záleželo víc než na vlastním bezpečí.

Ale to bylo přece vyloučeno.

Nebo ne?

Chán neměl ve zvyku si v duchu přehrávat nedávnou minulost, teď se při tom však přistihl. Když Bourne s Annakou zamířili k východu, snažil se před ní Bournea varovat, ale bohužel pozdě. Co ho k tomu přimělo? Samozřejmě to neměl v úmyslu. Bylo to okamžité rozhodnutí. Nebo snad ne? Až příliš živě si vybavoval pocit, který se ho zmocnil při pohledu na Bourneovo trápení se zlomenými žebry. Že by výčitky? Vyloučeno!

Bylo to k zešílení. Ta myšlenka ho nechtěla pustit. Pořád se musel vracet k situaci, kdy se Bourne musel rozhodnout, jestli v souboji proti McCollovi volit vlastní bezpečí, nebo pomoc Annace. Až do toho okamžiku se pokoušel smířit s myšlenkou, že univerzitní profesor David Webb je ve skutečnosti mezinárodní zabiják Jason Bourne, a tedy pracuje v jeho oboru. Jenže žádný zabiják na světě by neriskoval kvůli tomu, aby ochránil Annaku!

Kdo je tedy Jason Bourne?

Naštvaně zavrtěl hlavou. Tuto otázku, jakkoli naléhavou, musel prozatím odsunout stranou. Alespoň pochopil, proč mu Spalko volal do Paříže. Podrobil ho zkoušce a podle jeho logiky v ní neobstál. Spalko proto nyní Chána považoval za stejně nebezpečnou hrozbu jako Bournea. Stal se z něho Chánův nepřítel. Celý život nakládal s protivníky jediným způsobem: likvidoval je. Velice dobře si uvědomoval rizika s tím spojená, ale vítal je jako zajímavou výzvu. Spalko si byl jistý, že ho porazí. Jak mohl vědět, že svou arogancí jen přikládá pod Chánův roztopený kotel?

Chán dopil malý šálek kávy, otevřel mobilní telefon a naťukal číslo.

„Zrovna jsem vám chtěl volat, ale chtěl jsem počkat, až budu venku,“ řekl Ethan Hearn. „Něco se děje.“

Chán se podíval na hodinky. Ještě nebylo pět. „Co jako?“

„Asi před dvěma minutami jsem viděl přijet náklaďák s nebezpečným materiálem, tak jsem sešel do suterénu a viděl jsem, jak dva muži a žena nesou dovnitř někoho na nosítkách.

„Ta žena bude Annaka Vadasová,“ podotkl Chán.

„Je to celkem kočka.“

„Poslouchejte mě, Ethane,“ řekl Chán důrazně, „jestli na ni narazíte, dávejte si velký pozor. Je stejně nebezpečná jako oni.“

„Škoda,“ hlesl Hearn.

„Nikdo vás neviděl?“ Chán chtěl odvést hovor od Annaky Vadasové.

„Ne,“ odvětil Hearn. „Dal jsem si na tom záležet.“

„Dobře.“ Chán se na chvíli zamyslel. „Můžete zjistit, kam toho chlapa nesli? Myslím přesné místo.“

„To už vím. Sledoval jsem výtah, když jeli nahoru. Je někde ve čtvrtém podlaží. To je Spalkovo soukromé patro, je tam přístup jen s magnetickým klíčem.“

„Můžete ho sehnat?“

„To nejde. Nosí ho pořád u sebe.“

„Tak musím něco vymyslet,“ řekl Chán.

„Já myslel, že magnetické klíče se nedají oklamat.“

Chán se krátce zasmál. „Tomu by věřil jen hlupák. Do zamčené místnosti se dá vždycky nějak dostat, Ethane, stejně jako najít cestu ven.“

Chán vstal, hodil na stolek peníze a vyšel z kavárny. V dané situaci nechtěl setrvávat zbytečně dlouho na jednom místě. „Když jsme u toho, potřebuju se dostat do sídla Humanistas.“

„Není nic snadnějšího…“

„Mám důvod si myslet, že mě Spalko očekává.“ Chán přešel ulici a očima ostražitě pátral v okolí po podezřelých osobách.

„Tak to je jiná,“ odtušil Hearn. Na chvíli se odmlčel a přemýšlel, pak dodal: „Vydržte moment. Podívám se do kapesního počítače. Možná bych o něčem věděl… Fajn, už jsem zpátky.“ Hearn se zahihňal. „Fakt něco mám a myslím, že se vám to bude líbit.“

Arsenov a Zina dorazili do domu hodinu a půl po ostatních. Tou dobou se už členové oddílu převlékli do džínsů a pracovních košil a zajeli s dodávkou do velké garáže. Zatímco ženy se postaraly o tašky s jídlem, které Arsenov se Zinou nakoupili, muži otevřeli bednu s ručními zbraněmi a pomohli připravit barvy ve spreji.

Arsenov vytáhl fotky, jež mu dal Spalko, a pak začali dodávku stříkat do barev oficiálních vládních vozidel. Zatímco auto zasychalo, zajeli s druhou dodávkou do garáže. S použitím šablony nastříkali na oba boky nápis Ovoce & zelenina Hafnafjördur.

Pak zamířili do domu provoněného jídlem, které ženy mezitím uvařily. Než zasedli ke stolu, pomodlili se. Zina, dychtivá elektrizujícím očekáváním a duchem téměř nepřítomná, mechanicky vzývala Alláha, ale přitom myslela na Šejka a na svou roli v triumfálním vítězství, do kterého už zbýval jen jediný den.

U večeře se rozpoutala vášnivá debata, sycená napětím a tíhou okamžiku. Arsenov, který podobným výstřelkům jinak nepřál, tentokrát povolil, aby dali průchod své nervozitě, avšak jen po omezenou dobu. Když ženy začaly sklízet ze stolu, zavedl muže opět do garáže, kde polepili předek i boky dodávky oficiálními nápisy a znaky. Pak vyjeli ven, přivezli dovnitř třetí auto a nastříkali je barvami společnosti Energetika Reykjavík.

V té době už byli všichni vyčerpaní a připravení ke spánku, jelikož druhý den museli velice brzy vstávat. Přesto je Arsenov ještě nechal zopakovat přidělené části plánu a trval na tom, aby mluvili islandsky. Ne že by o nich pochyboval. Všech devět jeho krajanů už dávno prokázalo své schopnosti. Byli fyzicky silní, mentálně zocelení, a co bylo nejdůležitější, slitování a výčitky svědomí u nich neměly místo. Žádný z nich se však ještě nikdy nepodílel na operaci podobného rozměru, významu a celosvětového dopadu. Bez zbraně NX 20 by toho nikdy nedosáhli. A proto Arsenov s takovým uspokojením sledoval, jak v sobě probouzejí poslední zbytky energie a sil a se strojovou přesností odříkávají své role.

Poděkoval jim a pak, jako by to byly jeho vlastní děti, jim s velkou láskou v srdci řekl: „La illaha ill Alláh.“

„La illaha ill Alláh,“ zapěli sborově s takovou vřelostí v očích,že se Arsenov málem dojal k slzám. V tomto okamžiku, když si navzájem hleděli do tváří, před nimi jasně vyvstával gigantický rozměr jejich úkolu. Arsenov v duchu viděl všechny své podřízené – svou rodinu – daleko v podivné a nehostinné zemi stát na pokraji nejslavnějšího okamžiku, který kdy jejich národ zažil. Jeho touha po lepší budoucnosti nikdy neplála tak jasně a jeho odhodlání i spravedlivý hněv nikdy nebyly tak silné. Cítil vděčnost, že je má všechny kolem sebe.

Když se Zina chystala odejít nahoru, položil jí ruku na paži, ale jak kolem procházeli ostatní a pokukovali po nich, zavrtěla hlavou. „Musím jim pomoct s tím peroxidem,“ vymluvila se a on ji nechal jít.

„Ať ti Alláh dopřeje klidný spánek,“ hlesla a vykročila do schodů.

O něco později ležel Arsenov v posteli a jako obvykle nemohl usnout. Na dalším úzkém lůžku naproti němu chrápal Achmed hlučně jako cirkulárka. Závěsy v otevřeném okně čechral lehký větřík. V mládí si Arsenov na zimu zvykl a časem si ji dokonce oblíbil. Zíral do stropu a jako vždy v těchto temných hodinách přemýšlel o Chálidu Muratovi, svém učiteli a příteli, kterého tak bídně zradil. Vnitřně se tím užíral, byť věděl, že ta vražda byla nezbytná. Výčitky svědomí podněcoval i osten bolesti ve zraněné noze.

Chálida Murata zkrátka hodil přes palubu a teď už se s tím nedalo nic dělat.

Vstal, zamířil do chodby a tiše sešel po schodech. Spát chodil oblečený, a tak se nemusel převlékat. Vyšel ven do svěžího nočního vzduchu, vytáhl cigaretu a zapálil si. Po obloze poseté hvězdami plul nízko nad obzorem kulatý měsíc. V okolí nerostly žádné stromy, nebzučel žádný hmyz.

Jak vykročil dál od domu, jeho rozbouřená mysl se postupně začala projasňovat a uklidňovat. Až dokouří, snad ještě stihne pár hodin spánku, než se v půl čtvrté setkají se Spalkovou lodí, jak bylo naplánováno.

Už byl téměř u konce cigarety a chystal se k návratu, když vtom zaslechl tichý šepot. Vylekaně vytasil pistoli a rozhlédl se. Hlasy nesoucí se nočním vzduchem vycházely zpoza dvou ohromných balvanů, které se tyčily z útesu jako rohy nějaké příšery.

Zahodil cigaretu, zašlápl její hořící špičku do země a přesunul se ke skalnímu útvaru. Byť u něj byla opatrnost na prvním místě, kdyby objevil cizí špehy, bez milosti by je postřílel.

Když ovšem nahlédl za skalní výstupek, nespatřil žádného bezvěrce, nýbrž Zinu. Tlumeně mluvila s další, větší postavou, ale ze svého úhlu Arsenov nepoznal, o koho jde. Mírně se pohnul a přisunul se blíž. Neslyšel jejich slova, ale dřív, než si všiml Zrniny ruky na paži druhé osoby, poznal tón, jímž ho k sobě tak ráda lákala.

Přitiskl si pěst ke spánku, jako by chtěl zastavit náhlé tepání v hlavě. Chtělo se mu křičet, když sledoval, jak se Zininy prsty sunou po paži připomínající pavoučí nohu a její nehty se zarývají do předloktí… Koho se to tu pokouší svést? Žárlivost ho podnítila k činu. I přes riziko odhalení se přitáhl blíž a část jeho těla se ocitla v měsíčním svitu. V tu chvíli spatřil tvář Magomeda.

Sevřel ho slepý vztek a celý se roztřásl. Pomyslel na svého učitele. Co by asi udělal Chálid Murat? ptal se v duchu. Nepochybně by před oba provinilce předstoupil, jednoho po druhém si vyslechl a podle toho by pak rozhodl.

Arsenov se vztyčil v celé své výšce a s nataženou pravou rukou vykročil k páru. Magomed, který byl otočený víceméně k němu, ho uviděl a prudce couvl, čímž se vytrhl ze Zinina sevření. Otevřel ústa dokořán, ale v šoku a hrůze z něj nic nevyšlo.

„Magomede, co se děje?“ zeptala se Zina, otočila se a spatřila přicházejícího Arsenova.

„Hasane, ne!“ vykřikla právě ve chvíli, kdy Arsenov zmáčkl spoušť.

Kulka vlétla do Magomedových otevřených úst a odtrhla mu celý týl hlavy. Muž odlétl dozadu v záplavě krve a mozkové tkáně.

Arsenov obrátil zbraň proti Zině. Ano, pomyslel si, Chálid Murat by jistě situaci řešil jinak, jenže ten byl mrtvý, ale on, Hasan Arsenov, strůjce Muratova konce, stále žije a rozhodnutí leží jen na něm. Svět se změnil.

„A teď ty,“ zavrčel.

Hleděla do jeho černých očí a vyčetla z nich, že chce, aby se před ním plazila, aby padla na kolena a prosila ho o milost. Žádné vysvětlení ho nezajímalo. Věděla, že se neřídí rozumem a že by v tuto chvíli nepoznal pravdu od chytrého výmyslu. Rovněž si dobře uvědomovala, že pokud se mu teď podvolí, ocitne se na kluzkém svahu, ze kterého už neunikne. Existoval jediný způsob, jak ho zarazit.

Oči jí vzplanuly. „Nech toho!“ přikázala. „Ihned!“ Natáhla ruku, obepnula prsty kolem hlavně pistole a zatlačila nahoru, aby už jí zbraň nemířila na hlavu. Odvážila se chvatného pohledu na mrtvého Magomeda. Byla to chyba, kterou by už podruhé neudělala.

„Co to do tebe vjelo?“ obořila se na něj. „Přeskočilo ti snad? Vždyť už jsme tak blízko cíli.“

Chytře Arsenovovi připomněla důvod, proč jsou v Reykjavíku. Na tento vyšší cíl totiž Arsenov na chvíli zapomněl, když zaslepeně reagoval na Zinin hlas a její ruku na Magomedově paži.

Škubl s pistolí pryč.

„Tak co teď?“ zeptala se. „Kdo převezme Magomedovy úkoly?“

„Tys to zavinila,“ odsekl otráveně. „Ty to vymysli.“

„Hasane.“ Věděla, že se ho v této chvíli nemá pokoušet dotknout či se k němu přiblížit. „Ty jsi náš vůdce. Je to jen a jen na tobě.“

Rozhlédl se, jako by právě procital z omámení. „Sousedi si snad budou myslet, že to byla jen rána z výfuku nákladního auta.“ Zadíval se na ni. „Proč jsi tady s ním byla?“

„Jen jsem se mu snažila rozmluvit jeho chování,“ odpověděla Zina opatrně. „Když jsem mu v letadle holila vousy, něco se s ním stalo. Začal mi dělat návrhy.“

Arsenovovy oči znovu vzplály. „A co ty na to?“

„Co asi, Hasane?“ I ona zvýšila hlas. „Chceš snad říct, že mi nevěříš?“

„Viděl jsem, jak na něj saháš, jak tvoje prsty…“ Nedokázal pokračovat.

„Hasane, podívej se na mě.“ Natáhla ruku. „Prosím tě, podívej se na mě.“

Zdráhavě se k ní otočil a Zina se zatetelila radostí. Dostala ho. I když ho předtím špatně odhadla, pořád ho měla ve své moci.

S neslyšným oddychnutím dodala: „Musela jsem to řešit s citem, to snad pochopíš. Kdoví, co by provedl, kdybych ho rovnou odmítla a chovala se k němu chladně. Měla jsem strach, že se rozzuří a ohrozí celou naši akci.“ Nespouštěla z něj zrak. „Hasane, já jsem nezapomněla, proč jsme tady. Nic jiného mě teď nezajímá a ani tebe by nemělo.“

Hodnou chvíli tam nehnuté stál a vstřebával její slova. Syčení a pleskání vln rozbíjejících se o útesy hluboko dole znělo až nepřirozeně nahlas. Pak Arsenov náhle kývl a smetl událost ze stolu. To byl celý on.

„Musíme se zbavit Magomedova těla.“

„Zabalíme ho a vezmeme na loď. Posádka ho může v hloubce hodit přes palubu.“

Arsenov se zasmál. „Zino, pragmatičtější ženu jsem v životě nepoznal, vážně.“

• • •

Bourne se probudil připoutaný k něčemu, co vypadalo jako zubařské křeslo. Rozhlédl se po místnosti z černého betonu. Uprostřed bílé dlaždičkové podlahy uviděl velkou výpust, na stěně svinutou hadici a hned vedle křesla vozík, na němž se leskly úhledně vyrovnané nástroje z nerezové oceli, jež měly zřejmě za účel způsobovat mučivou bolest. Ten pohled ho příliš neuklidnil. Pokusil se pohnout zápěstími a kotníky, ale všiml si, že široké kožené popruhy jsou zajištěné přezkami, jaké se používají u svěracích kazajek.

„Ven se nedostanete,“ oznámila mu Annaka, která k němu náhle zezadu přistoupila. „Tak se o to ani nesnažte.“

Bourne na ni chvíli zíral, jako by se marně snažil zaostřit její obraz. Měla na sobě bílé kožené kalhoty a černou hedvábnou blůzku bez rukávů s hlubokým výstřihem. Ve své roli nevinné pianistky a oddané dcery by si na sebe takové oblečení rozhodně nevzala. Proklínal se za to, že se nechal zmást jejím původním nepřátelstvím. Měl poznat, že to na něj jen hrála. Byla až podezřele po ruce a příliš dobře se vyznala v Molnárově domě. Pozdní lítost však neměla cenu, proto v sobě Bourne zadusil zklamání a zaměřil se na složitou situaci, v níž se nyní nacházel.

„Vyklubala se z vás skvělá herečka,“ pochválil ji.

Pomalu roztáhla rty do úsměvu, a jak je lehce rozevřela, Bourne uviděl její dokonale rovné bílé zuby. „Nehrála jsem to jen na vás, ale i na Chána.“ Přitáhla si k němu jedinou židli v místnosti a posadila se. „Víte, já vašeho syna dobře znám. Ano, já to vím, Jasone. Vím toho víc, než si myslíte, dokonce mnohem víc než vy.“ Krátce se zasmála a z hrdla jí vyšel zvonivý tón upřímného potěšení. Vysloveně se kochala výrazem Bourneovy tváře. „Chán dlouho nevěděl, jestli žijete, nebo ne. Mnohokrát se vás pokoušel najít, ale vždycky neúspěšně, CIA vás ukrývala opravdu výborně, klobouk dolů. Pak mu ovšem pomohl Stěpan. Ale už před tím, než zjistil, že jste naživu, trávil Chán dlouhé hodiny složitým vymýšlením, jak se vám konečně pomstí.“ Pokývala hlavou. „Ano, Jasone, nenávist k vám ho doslova spalovala.“ Položila si lokty na kolena a naklonila se k němu. „Jak se vám to poslouchá?“

„Tleskám vašemu představení.“ Navzdory silným emocím, jež v něm rozdmýchala, nechtěl navenek skočit na její návnadu.

Annaka se ušklíbla. „Jsem prostě šikovná.“

„A taky pěkně nevděčná.“ Zavrtěl hlavou. „To, že jsme si navzájem zachránili život, pro vás nic neznamenalo?“

Odtáhla se a její chování náhle ochladlo. „Aspoň na něčem se my dva shodneme. Život a smrt jsou často jediné věci, na kterých opravdu záleží.“

„Tak mě pusťte.“

„Ano, zamotal jste mi hlavu, Jasone.“ Zasmála se. „Ale takhle to ve skutečném životě nechodí. Zachránila jsem vás z jediného důvodu: kvůli Stěpanovi.“

Svraštil obočí soustředěním. „Jak můžete tohle dopustit?“

„A proč ne? Mám ke Stěpanovi blízko. Jistou dobu to byl jediný přítel, kterého matka měla.“

Bourne se podivil: „Spalko a vaše matka se znali?“

Annaka přikývla. Teď, když byl spoutaný a nepředstavoval pro ni žádné nebezpečí, mohla klidně mluvit. Bourne na ní poznal, že k tomu má chuť.

„Potkali se, když ji můj otec poslal pryč,“ pokračovala Annaka.

„Poslal pryč? A kam?“ Bournea to proti jeho vlastní vůli zaujalo. Ta ženská by snad vymámila i jed z hada.

„Do sanatoria.“ Annačiny oči potemněly a na okamžik prozradily stopu opravdového citu. „Nechal ji zavřít. Nebylo to těžké, byla fyzicky slabá a nedokázala mu klást odpor. V těch dobách…, ano, pořád to bylo možné.“

„Proč by něco takového dělal? Nevěřím vám,“ řekl Bourne bez obalu.

„Je mi jedno, jestli mi věříte, nebo ne.“ Chvíli si ho měřila znepokojivě ledovým pohledem. Pak pokračovala, snad z nějaké vnitřní potřeby. „Začala být na obtíž. Jeho milenka to po něm chtěla, v tom by otec strašný slaboch.“ Vzplanutí čiré nenávisti změnilo její tvář v ohavnou masku a Bourne vycítil, že konečně prozradila pravdu o své minulosti. „Nikdy se nedozvěděl, že jsem zjistila pravdu, a já to nikdy neřekla. Nikdy.“ Pohodila hlavou. „Tak či tak, Stěpan chodil do stejného ústavu. Tehdy tam navštěvoval bratra…, bratra, který se ho pokusil zabít.“

Bourne na ni jen oněměle zíral. Uvědomil si, že nemá ponětí, jestli mu Annaka lže, nebo ne. Přinejmenším jednu věc o ní věděl najisto – skutečně vedla jakousi válku. Role, které tak mistrně hrála, se daly považovat za nájezdy na nepřátelské území. Zadíval se do jejích nesmiřitelných očí s vědomím, že je cosi zrůdného na způsobu, jímž manipulovala s lidmi, které si k sobě pustila.

Naklonila se a vzala jeho bradu mezi palec a ostatní prsty. „Vy jste Stěpana neviděl, že? Na pravé straně tváře a krku má velkou plastiku. Lidem ji vysvětluje různě, ale pravda je taková, že ho bratr polil benzinem a pak mu přiložil k obličeji zapalovač.“

Bourne se neubránil otázce: „Proboha proč?“

Pokrčila rameny. „Kdoví? Jeho bratr je nebezpečný šílenec. Stěpan to věděl stejně jako jeho otec, ale připustil si to, až když bylo pozdě. A dokonce i potom toho chlapce bránil a trval na tom, že šlo o tragickou nehodu.“

„To všechno může být pravda. Ale i kdyby, stejně to neomlouvá, že jste se postavila proti vlastnímu otci.“

Zasmála se. „Že to říkáte zrovna vy, vždyť jste se s Chánem chtěli pozabíjet! Tolik běsu ve dvou lidech!“

„Šel po mně. Jen jsem se bránil.“

„Ale on vás nenávidí tak silně, že to přesahuje všechny meze. Nenávidí vás stejně, jako jsem já nenáviděla svého otce. A víte proč? Protože jste ho opustil tak, jako můj otec opustil matku.“

„Mluvíte, jako by Chán byl vážně můj syn,“ vyštěkl Bourne.

„No jistě, ovšem, sám sebe jste přece přesvědčil, že není. Tak je to pohodlnější, co? Nemusíte myslet na to, jak jste ho nechal samotného v džungli.“

„Ale tak to přece nebylo!“ Bourne věděl, že by se neměl nechat zatáhnout do tohoto citově vyhroceného tématu, ale nemohl si pomoci. „Řekli mi, že je mrtvý. Neměl jsem tušení, že by mohl přežít. To jsem zjistil, až když jsem se podíval do vládní databáze.“

„Prošel jste si okolí, rozhlédl se tam a ověřil si to? Ne, pohřbil jste své nejbližší, aniž byste se vůbec podíval do rakví! Kdybyste to udělal, tak byste viděl, že tam váš syn není. Ale ne, vy jste místo toho zbaběle prchl ze země.“

Bourne se snažil vymanit z pout. „To je nádhera, tak vy mi tu ještě budete kázat o rodině!“

„To by stačilo.“ Stěpan Spalko vstoupil do místnosti s dokonalým načasováním principála. „Musím s panem Bournem probrat něco mnohem důležitějšího než nějakou rodinnou ságu.“

Annaka poslušně vstala a poplácala Bournea po tváři. „Netvařte se tak smutně, Jasone. Nejste první muž, kterého jsem oklamala, a rozhodně ani poslední.“

„Ne,“ ucedil. „Poslední bude Spalko.“

„Annako, teď nás nech,“ přikázal Spalko a rukama v latexových rukavicích si upravil řeznickou zástěru. Byla čistá a vyžehlená, dosud bez jediného flíčku od krve.

Když Annaka odešla, Bourne zaměřil pozornost na muže, který podle Chána zosnoval vraždy Alexe a Moa. „A vy k ní necítíte nedůvěru, ani trošku?“

„Ano, lhát umí báječně.“ Uchichtl se. „A já o lhaní něco málo vím.“ Přešel k vozíku a s náruživostí znalce se zadíval na rozložené náčiní. „Z toho, že vás podrazila, zřejmě vyvozujete, že to udělá i mně.“ Otočil se a ve světle se zaleskla nepřirozeně hladká kůže na straně jeho tváře a krku. „Nebo se mezi nás snažíte vrazit klín? Nic jiného by se od agenta vašeho kalibru nedalo očekávat.“ Pokrčil rameny, zvedl jeden z nástrojů a otočil jej mezi prsty. „Pane Bourne, velice by mě zajímalo, co všechno jste zjistil o doktoru Schifferovi a jeho malém vynálezu.“

„Kde je Felix Schiffer?“

„Jemu nepomůžete, pane Bourne, i kdyby se vám podařilo nemožné a osvobodil byste se. Splnil svou historickou roli a teď ho už nikdo nevzkřísí.“

„Vy jste ho zabil,“ zavrčel Bourne, „stejně jako jste zabil Alexe Conklina a Moa Panova.“

Spalko pokrčil rameny. „Conklin mi doktora Schiffera vyfoukl, když jsem ho potřeboval nejvíc. Samozřejmě jsem se ho znovu zmocnil. Víte, já vždycky dostanu to, co chci. Conklin si myslel, že mi může beztrestně odporovat, a za to musel zaplatit. Byl ve špatnou dobu na špatném místě. Nic víc v tom nehledejte.“

Bourne si vybavil všechno dobré, co za svého života udělal Mo Panov, a cítil zoufalství ze zbytečnosti jeho smrti. „Jak můžete mluvit o zabití dvou lidí, jako by šlo jen o lusknutí prstů?“

„Ale přesně tak to bylo, pane Bourne.“ Spalko se zasmál. „A smrt oněch dvou lidí není ničím ve srovnání s tím, co při zítra.“

Bourne se snažil nedívat se na lesklý instrument. Namísto toho se mu v duchu zjevilo namodralé tělo Lászlóa Molnára nacpaného do vlastní ledničky. Na vlastní oči viděl spoušť, kterou tyto Spalkovy nástroje dokázaly napáchat.

Ve světle faktu, že Spalko měl na svědomí Molnárovo mučení a smrt, si Bourne uvědomil, že Chán mu o tomto muži v ničem nelhal. A pokud mluvil pravdu o Spalkovi, co když mu ji říkal po celou dobu? Co když byl vážně Joshua Webb, Bourneův vlastní syn? Skutečnosti se hromadily a tvořily pravdivý obraz, který Bournea drtil svou vahou, jako by nesl na ramenou celou horu. Neodvážil se pohlédnout…, ale nač vlastně?

Ostatně, v tuto chvíli to bylo jedno, jelikož Spalko už se chystal použít své nástroje bolesti. „Znovu se vás ptám, co víte o vynálezu doktora Schiffera?“

Bourne se zadíval na černou betonovou stěnu za Spalkovými zády.

„Rozhodl jste se mi neodpovědět,“ pravil Spalko. „Tleskám vám za odvahu.“ Mile se usmál. „A současně lituji marnosti vašeho gesta.“

Přiložil zakroucený konec nástroje k Bourneově kůži.

26

Chán vešel do obchodu s kouzly a logickými hrami Houdini v ulici Váci. Zdi i vitríny malého krámku přetékaly různými triky, hlavolamy a labyrinty roztodivných druhů a tvarů, starými i novými. Uličkami mezi regály se procházely děti různého věku s matkami či otci v zádech a s vykulenýma očima zíraly a ukazovaly na to úžasné zboží.

Chán přistoupil k jedné z uštvaných prodavaček a sdělil jí, že chce mluvit s Oszkarem. Zeptala se ho na jméno, zvedla telefon a vytočila vnitřní linku. Chvíli mluvila do sluchátka a pak pokynula k zadní části obchodu.

Prošel dveřmi do drobného vestibulu osvětleného jedinou holou žárovkou. Zdi měly neurčitou barvu, vzduch čpěl vařeným zelím. Vyšel po železném točitém schodišti do kanceláře v prvním patře. Byla obložená knížkami – většinou šlo o první vydání publikací o magii, životopisy a autobiografie slavných kouzelníků a iluzionistů. Na stěně nad starožitným dubovým stolem se žaluzií visela podepsaná fotografie Harryho Houdiniho. Prkennou podlahu zakrýval starý perský koberec, který zoufale potřeboval vyčistit, a na čestném místě naproti stolu trůnilo obří křeslo s vysokým opěradlem.

Oszkar seděl přesně ve stejné pozici jako před rokem, když ho Chán navštívil naposledy. Byl to zavalitý muž středního věku s obřími licousy a baňatým nosem. Když spatřil Chána, vstal, s úsměvem obešel stůl a podal mu ruku.

„Tak vás tady vítám,“ zahlaholil a vybídl Chána, ať se posadí. Čím vám mohu posloužit?“

Chán své spojce vysvětlil, co potřebuje. Oszkar si všechno zapisoval a občas přitom pokýval hlavou.

Nakonec vzhlédl. „To je všechno?“ Vypadal zklamaně. Nic neměl radši než náročné úkoly.

„Ne tak docela,“ odpověděl Chán. „Je tady ta věc s magnetickým zámkem.“

„Konečně se bavíme o něčem pořádném!“ Oszkar se celý rozzářil. Vstal a zamnul si ruce. „Pojďte se mnou, příteli.“

Zavedl Chána do vytapetované chodby osvětlené lampami, zřejmě plynovými. Při chůzi se směšně kolébal jako tučňák, ale když člověk viděl, jak se za necelých devadesát vteřin dokáže vymanit ze tří párů pout, pochopil teprve pravý význam slova „obratnost“.

Otevřel dveře a vstoupil do své dílny – velkého prostoru rovnoměrně rozděleného pracovními stoly a kovovými pulty. Na jeden z nich ukázal a začal se prohrabávat řadou šuplíků. Konečně našel černý chromovaný čtverec.

„Jak jistě víte, všechny magnetické zámky jsou na elektřinu.“ Když Chán přikývl, pokračoval. „A všechny mají bezpečnostní obvod, což znamená, že ke správné funkci potřebují neustálou dodávku proudu. Každý, kdo je montuje, dobře ví, že když se přívod elektřiny přeruší, zámek se otevře. Proto musí mít záložní zdroj, možná dokonce dva, pokud je majitel dostatečně paranoidní.“

„Tenhle je,“ ujistil ho Chán.

„Výborně.“ Oszkar přikývl. „Takže na přerušení dodávky energie klidně zapomeňte – potrvá vám to moc dlouho, a i kdybyste na to měl čas, stejně by se vám nemuselo podařit přerušit přívod ke všem zálohám.“ Vztyčil ukazovák. „Málokdo ale ví, že všechny magnetické zámky pracují na základě stejnosměrného ho proudu, takže…“ Znovu začal cosi hledat a nakonec pozvedl další předmět. „Potřebujete přenosný zdroj střídavého proudu s dostatkem šťávy, která zámek odstřelí.“

Chán si vzal zdroj do ruky. Byl těžší, než se zdálo. „Jak to bude fungovat?“

„Představte si, že do elektrického obvodu udeří blesk.“ Oszkar poklepal na zdroj. „Tahle věcička rozhodí stejnosměrný proud na dost dlouho, abyste stačil otevřít dveře, ale úplně ho nezkratuje. Přívod se po chvíli znovu obnoví a zámek se vrátí do původní polohy.“

„Jak dlouho na to budu mít?“ otázal se Chán.

„To záleží na značce a typu magnetického zámku.“ Oszkar pokrčil statnými rameny. „Tipoval bych tak čtvrt hodiny, možná dvacet minut, ale víc určitě ne.“

„Nemohl bych ho pak znovu odstřelit?“

Oszkar zavrtěl hlavou. „Pak by dost akutně hrozilo, že se magnet zasekne v zamčené poloze, a kdybyste se chtěl dostat ven, bylo by potřeba ty dveře vybourat.“ Zasmál se a poplácal Chána po zádech. „Nebojte, já vám věřím.“

Chán se na něj úkosem podíval. „Odkdy vy něčemu věříte?“

„To je fakt.“ Oszkar mu podal malý kožený kufřík na zip. „Kouzla nad vírou vždycky zvítězí.“

Přesně ve čtvrt na tři ráno islandského času Arsenov se Zinou uložili pečlivě zabalené tělo Magomeda do jedné z dodávek a vyrazili po pobřeží dál na jih směrem k odlehlé zátoce. Arsenov řídil, Zina pravidelně nahlížela do podrobné mapy a udílela mu pokyny.

„Cítím z ostatních nervozitu,“ řekl po nějaké době. „Je to víc než normální očekávání.“

„Taky to není normální akce, Hasane.“

Podíval se na ni. „Někdy si říkám, že ti snad v žilách koluje ledová voda.“

Usmála se a krátce mu stiskla stehno. „Ty víš moc dobře, co mi koluje v žilách.“

Přikývl. „To je pravda.“ Musel připustit, že i přes svou touhu vést čečenský lid byl nejšťastnější se Zinou. Těšil se, až válka skončí, až ze sebe shodí povstalecký úbor a stane se jejím manželem a otcem jejich dětí.

„Zino,“ oslovil ji, když odbočili ze silnice a poskakovali po rozjezděné cestě klesající z útesu k cíli, „nikdy jsme nemluvili o nás dvou.“

„Jak to myslíš?“ Samozřejmě věděla velice dobře, jak to myslí, a snažila se zaplašit náhlý strach. „Vždyť jsme o tom mluvili.“

Cesta byla čím dál strmější, takže Hasan musel zpomalit. Zina uviděla poslední zatáčku, za níž se rýsovala kamenitá zátoka a nepokojný severní Atlantik.

„Já myslím o naší budoucnosti, o našem manželství a dětech, které jednou budeme mít. Teď je ideální chvíle na vyznání lásky.“

Právě tehdy Zině došlo, jak vynikající měl Šejk intuici. Hasan Arsenov se sám usvědčil. Bál se zemřít. Vytušila to z volby slov, když ne přímo z hlasu nebo z očí.

Poznala, že o ní pochybuje. Pokud se během svého působení u vzbouřenců něco naučila, pak to, že pochyby podrývají iniciativu, odhodlání a hlavně akceschopnost. Hasan, zřejmě pod tlakem situace, odhalil své ledví a jeho slabost se jí stejně jako Šejkovi hnusila. Bylo jasné, že pochybnosti, které Hasan cítil, nakazí jeho uvažování. Udělala strašlivou chybu, že chtěla tak rychle získat Magomeda, ale vždyť tolik toužila po budoucnosti, kterou jí načrtl Šejk! Soudě podle Hasanovy prudké reakce o ní však pochyboval už déle. Myslel si, že už jí nemůže důvěřovat?

Na místo setkání dorazili o čtvrt hodiny dříve. Zina se otočila, vzala do dlaní jeho tvář a něžně řekla: „Hasane, dlouho jsme kráčeli bok po boku ve stínu smrti. Přežili jsme z vůle Alláhovy, ale také díky neochvějné oddanosti, kterou k sobě cítíme.“ Naklonila se a políbila ho. „Nyní se proto oddáváme jeden druhému, protože toužíme po smrti na cestě Alláhově víc, než naši nepřátelé touží po životě.“

Arsenov na chvíli zavřel oči. Právě tohle po ní vždycky chtěl a bál se, že to nikdy neuslyší. To byl také důvod, proč ji podezíral z ošklivých věcí, když ji uviděl s Magomedem.

„V Alláhových očích, pod Alláhovou rukou, v Alláhově srdci,“ pravil slavnostně.

Objali se, Zina se však nacházela duchem úplně jinde než v severním Atlantiku. Uvažovala, co asi právě teď dělá Šejk. Toužila spatřit jeho tvář, toužila být blízko něj. Už brzy, konejšila se v úvahách. Už brzy dostane všechno, po čem prahne.

O něco později vystoupili z auta, zadívali se ke břehu a poslouchali hlasité pleskání vln o oblázkovou pláž. Zde, daleko na severu, končilo krátké období temnoty a měsíc visel nízko nad obzorem. Za půl hodiny se obloha rozjasní a zrodí se další dlouhý den. Nacházeli se víceméně uprostřed zátoky, jejíž ramena se táhla po obou stranách, takže příboj nebyl tak výrazný a vlny ztrácely svou obvyklou sílu. Mrazivý vítr od černé vody Zinu roztřásl, Arsenov ho však vítal.

Po chvíli spatřili světýlko, které třikrát po sobě bliklo. Loď připlula. Arsenov zapnul baterku a opětoval signál. Matně rozeznávali rybářskou loď, jak se zhasnutými světly vplouvá do zátoky. Zamířili k zadní části auta a společně snesli břemeno k vodě.

„Nebudou překvapení, že tě znovu uvidí?“ zeptal se Arsenov.

„Jsou to Šejkovi muži, ty nic nepřekvapí,“ odtušila Zina. Dobře si uvědomovala, že podle historky, kterou Šejk navyprávěl Hasanovi, se s posádkou už viděla. Šejk je s touto skutečností určitě obeznámil.

Arsenov znovu rozsvítil baterku, v jejíž záři spatřili člun s vesly, který mířil přímo k nim. Vezl těžký náklad, takže se nořil hluboko pod hladinu. Na palubě byli dva muži a hromada beden, další bedny budou na rybářské lodi. Arsenov se podíval na hodinky. Doufal, že to stihnou do rozbřesku.

Muži vjeli přídí člunu na oblázkový břeh a vylezli ven. Neztráceli čas s úvody, ale podle rozkazu se Zinou jednali, jako by ji znali.

Všichni čtyři pak velice hbitě vyložili bedny a úhledně je naskládali na korbu dodávky. Arsenov zaslechl jakýsi zvuk, a když se za ním otočil, uviděl na pláži přistávat druhý člun a v té chvíli věděl, že závod s úsvitem vyhrají.

Naložili Magomedovo tělo do prvního člunu, který už zel prázdnotou, a Zina členům posádky nařídila shodit mrtvolu v té nejhlubší vodě. Bez otázek ji uposlechli, což Arsenova potěšilo. Zřejmě na ně udělala dojem, když dohlížela nad dopravou materiálu na Faerské ostrovy.

V šesti spěšně přenesli zbytek beden do auta. Pak se muži vrátili do člunů a vydali se na zpáteční cestu k rybářské lodi stejně tiše, jak připluli. Arsenov a Zina jim pomohli odrazit od břehu a pak se po sobě podívali. S příjezdem nákladu akce náhle nabrala reálných obrysů, jež předtím postrádala.

„Cítíš to taky, Zino?“ zeptal se Arsenov a položil ruku na jednu z beden. „Cítíš tu smrt, která číhá uvnitř?“

Přikryla mu ruku svou dlaní. „Cítím vítězství.“

• • •

Vyrazili zpátky na základnu, kde je čekali další členové oddílu, kteří se díky peroxidu a barevným kontaktním čočkám úplně změnili. O Magomedově smrti nepadlo ani slovo. Skončil špatně a krůček před zahájením akce nikdo z nich raději nechtěl znát podrobnosti – měli v hlavě mnohem důležitější věci.

Po opatrném vyložení a otevření beden se objevily malé samopaly, balíčky plastické trhaviny C4 a protichemické obleky. Další bedna, o něco menší než ostatní, obsahovala pytle s cibulí uložené v ledové tříšti. Arsenov pokynul Achmedovi, který si navlékl latexové rukavice a odnesl bednu s cibulí k dodávce s nápisem Ovoce & zelenina Hafnarfjördur. Poté blonďatý a modrooký Achmed nastoupil a odjel.

Otevření poslední bedny zbylo na Arsenova se Zinou, obsahovala NX 20. Společně se podívali na obě poloviny zbraně odpočívající nevinně v lůžku z tvarované pěnové hmoty a vzpomněli si na to, čeho byli svědky v Nairobi. Arsenov se podíval na hodinky. „Šejk je tady za chvíli s náplní.“

Přípravy šly do finiše.

Chvíli po deváté hodině ráno zastavil dodávkový vůz z obchodního domu Fontana u služebního vjezdu v suterénu společnosti Humanistas s. r. o., kde ho zadrželi dva členové ochranky. Jeden z nich se podíval do denního rozpisu, a třebaže v něm uviděl zásilku z Fontány pro kancelář Ethana Hearna, požádal o nákladní list. Když mu řidič vyhověl, strážný ho požádal, aby otevřel zadní dveře vozu. Vylezl na korbu, odškrtal si veškeré položky ze seznamu a postupně s kolegou otevřel všechny krabice a zkontroloval dvě křesla, kartotéku, skříň i pohovku. Neopomněli se podívat do všech dvířek kartotéky i skříně, dokonce zvedli i čalouněné části pohovky a křesla. Když členové ochranky neshledali žádnou nesrovnalost, vrátili nákladní list a popsali řidiči a jeho závozníkovi, kudy se dostanou ke kanceláři Ethana Hearna.

Šofér zaparkoval u výtahu a společně s kolegou vyložil nábytek. Museli se čtyřikrát vrátit, než dostali všechno do šestého podlaží, kde na ně čekal Hearn. S velkým potěšením jim ukázal, kam chce postavit jednotlivé kusy nábytku, a oni s nemenší radostí přijali štědré spropitné za vzorné splnění svého úkolu.

Když odešli, Hearn zavřel dveře a začal řadit do skříně podle abecedy hromádky spisů, které se mu vršily vedle stolu. Místností se rozhostilo ticho dobře vedené kanceláře. Po nějaké době Hearn vstal a přešel ke dveřím. Když je otevřel, stanul tváří v tvář ženě, která předchozího večera doprovázela do budovy muže ležícího na nosítkách.

„Vy jste Ethan Hearn?“ Když přikývl, podala mu ruku. „Annaka Vadasová.“

Krátce jí stiskl dlaň, která byla pevná a suchá. Vybavil si Chánovo varování a nasadil nevinně škádlivý výraz. „My se známe?“

„Jsem Stěpanova známá.“ Vrhla na něj oslnivý úsměv. „Můžu jít dál, nebo jste zrovna na odchodu?“

„Mám nějaké jednání.“ Podíval se na hodinky. „Za chvilku.“

„Nezdržím vás dlouho.“ Vykročila k pohovce, posadila se a přehodila nohu přes nohu. Pak k Hearnovi vzhlédla s ostražitým výrazem plným očekávání.

Usedl do křesla a otočil se k ní čelem. „Jak vám mohu pomoci, slečno Vadasová?“

„To se ptáte špatně,“ řekla rázně. „Otázka zní, jak mohu pomoci já vám.“

Zavrtěl hlavou. „Já vám asi nerozumím.“

Rozhlédla se po kanceláři a cosi si pro sebe zabroukala. Pak se předklonila a opřela se lokty o kolena. „Ale ano, Ethane, řekla bych, že mi rozumíte.“ Znovu ten její úsměv. „Já o vás totiž vím něco, co Stěpan neví.“

Znovu nasadil tázavý výraz a nechápavě rozpřáhl ruce.

„Nechte té komedie,“ zpražila ho. „Vím, že nepracujete jen pro Stěpana.“

„Ale já…“

Ona mu však položila ukazovák na rty. „Včera jsem vás viděla v garáži. Určitě jste tam nebyl jen tak, ale i kdyby ano, byl jste až moc zvědavý.“

Tolik ho ohromila, že se nezmohl na zapírání. K čemu by to bylo? kladl si otázku. Dostala ho, i když si myslel, že si dával velký pozor. Jen na ni zíral. Byla opravdu krásná, ale také mu naháněla strach.

Naklonila hlavu. „Pro Interpol nepracujete – nemáte jejich zvyky. CIA? Těžko. Stěpan by věděl, kdyby se do jeho organizace snažili Američané proniknout. Tak pro koho tedy, hm?“

Hearn to nechtěl říct, nemohl. Obával se však, že ona už to ví – že ví všechno.

„Netvařte se tak pohřebně, Ethane.“ Annaka vstala. ,,Mně je to jedno. Vážně. Jen chci pojistku pro případ, že se věci zamotají. Ta pojistka jste vy. Prozatím můžeme vaši zradu pokládat za naše malé tajemství.“

Vyšla ze dveří dřív, než Hearn stačil vymyslet odpověď. Chvíli seděl zkoprnělý šokem. Nakonec vstal, otevřel dveře a rozhlédl se na obě strany chodby, aby se přesvědčil, že opravdu odešla.

Pak zase zavřel, vykročil k rozkládací pohovce a oznámil: „Čistý vzduch.“

Podušky se nadzvedly a Hearn je položil na koberec, který pokrýval celou podlahu. Když se překližkové desky pokrývající mechanismus postele začaly hýbat, sáhl dolů a zvedl je.

Pod nimi na místě matrace a rámu postele ležel Chán.

Hearn už byl celý zpocený. „Vím, že jste mě varoval, ale…“

„Tiše.“ Chán se vysoukal z prostoru, který nebyl o nic větší než rakev. Hearn se přikrčil, ale Chán měl v hlavě důležitější věci než tělesný trest. „Jen doufám, že stejnou chybu už příště neuděláte.“

Chán zamířil ke dveřím a přiložil k nim ucho. Uslyšel jen běžný kancelářský ruch. Měl na sobě černé kalhoty, tričko a bundu do pasu. Hearnovi připadal v horní části těla mnohem objemnější než při posledním setkání.

„Složte tu postel zase dohromady,“ nařídil Chán, „a pak se vraťte k práci, jako by se nic nestalo. Máte nějaké jednání, ne? Tak na něj hlavně jděte a hleďte, ať se neopozdíte. Všechno musí vypadat normálně.“

Hearn přikývl, položil překližkové panely do drážek v pohovce a vrátil podušky na své místo. „Jsme v pátém patře,“ řekl. „Váš objekt je ve třetím.“

„Podíváme se do plánu.“

Hearn se posadil k počítači a zobrazil nárys budovy.

„Ukažte mi třetí patro,“ zavelel Chán a naklonil se mu přes rameno.“

Když Hearn patro zobrazil, Chán si ho důkladně prohlédl. „Co je tohle?“ ukázal prstem.

„To nevím.“ Hearn se snažil dotyčné místo zvětšit. „Vypadá to jako prázdný prostor.“

„Nebo by to mohla být místnost sousedící se Spalkovou ložnicí.“

„Až na to, že nemá vchod ani východ,“ podotkl Hearn.

„Zvláštní. Zajímalo by mě, jestli pan Spalko neprovedl nějaké změny, o kterých jeho architekti nic nevěděli.“

Když si Chán vtiskl plán patra do paměti, odvrátil se. Z nákresu se dozvěděl všechno důležité a nyní se potřeboval přesvědčit na vlastní oči. U dveří se otočil zpátky k Hearnovi. „Nezapomeňte na to jednání přijít včas.“

„A co vy?“ otázal se Hearn. „Dovnitř se nedostanete.“

Chán zavrtěl hlavou. „Čím míň toho budete vědět, tím líp.“

Vlajky se třepetaly v nekonečném islandském jitru prosyceném jasným sluncem a zemitou vůní termálních pramenů. Na konci letiště v Keflavíku, který Jamie Hull, Boris Iljič Karpov a Feyd al-Saúd vyhodnotili jako nejbezpečnější místo v okolí, se tyčila složitá hliníková konstrukce velkého pódia opatřená reproduktory. Žádný z nich, snad dokonce ani soudruh Boris, neměl radost, že se jejich vůdce objeví na tak veřejném prostranství, šéfové všech zúčastněných zemí se však shodli na tom, že by měli ukázat svou solidaritu veřejně a tím dát rovněž najevo, že se nebojí. Všichni si uvědomovali riziko atentátu spojené s jejich funkcí a dobře věděli, že na takto vrcholném jednání se ohrožení ještě geometrickou řadou vystupňuje. Všichni však také věděli, že nebezpečí smrti patří k jejich povolání. Když chcete změnit svět, vždycky se najdou tací, kteří vám v tom budou chtít zabránit.

A tak se toho rána v první den summitu vlajky Spojených států amerických, Ruska a čtyř nejvlivnějších islámských zemí vlnily a pleskaly v ostrém větru, přední část pódia byla vyzdobena pracně vyjednaným znakem akce, okolí pozorně hlídala ozbrojená ochranka a ze všech vyvýšených míst shlíželi číhající odstřelovači. Novináři ze všech zemí světa se museli dostavit už dvě hodiny před tiskovou konferencí. Bezpečnostní personál je důkladně prohledal, zkontroloval jejich doklady a sejmul jim otisky prstů, které porovnal s různými databázemi. Fotografové dostali varování, aby předčasně nezakládali filmy do aparátů, protože museli projít rentgenem a ukázat všechny krabičky s filmy, které si pak mohli vložit do přístrojů pouze pod bedlivým dohledem ochranky. Mobilní telefony byly při vstupu zabaveny, pečlivě označeny a vráceny majitelům až po skončení tiskové konference. Tvůrci bezpečnostních opatření neopomenuli žádnou drobnost.

Když se objevil prezident Spojených států, Jamie Hull kráčel po jeho boku spolu se dvěma agenty Tajné služby. Hull byl díky sluchátku v nepřetržitém spojení se všemi členy svého oddílu i s dalšími dvěma vedoucími bezpečnosti. Hned za americkým prezidentem vstoupil na scénu ruský prezident Alexandr Jevtušenko v doprovodu Borise a skupiny agentů FSB se sveřepým výrazem. Za ním přicházeli vůdci čtyř islámských zemí s šéfy svých vlastních bezpečnostních služeb.

Dav i zástupci tisku se nahrnuli dopředu, ale až k pódiu, na které vystoupili hodnostáři, je pořadatelé nepustili. Televizní kamery ožily, zkoušely se mikrofony. Americký prezident promluvil jako první. Byl to vysoký pohledný muž s výrazným nosem a očima hlídacího psa.

„Drazí spoluobčané z celého světa,“ pronesl silným rozhodným hlasem vybroušeným řadou předvolebních projevů, zbaveným všech ostrých hran při tiskových konferencích a dokonale naleštěným ukázkovými projevy v Růžové zahradě Bílého domu či v Camp Davidu, „tohle je velký den pro světový mír a pro mezinárodní boj za spravedlnost a svobodu proti silám násilí a teroru. Dnes opět stojíme na křižovatce světových dějin. Dovolíme, aby bylo celé lidstvo zataženo do temnot strachu a nekonečných válek, nebo se spojíme a vrazíme kopí přímo do srdce našich nepřátel, ať se skrývají kdekoli? Síly mezinárodního terorismu proti nám stojí v jednom šiku. A nenechme se zmást, terorismus je novodobá saň, drak s mnoha hlavami. Dobře si uvědomujeme, že nás čeká složitá cesta, ale od společného postupu v boji proti zlu se nedáme odradit. Pouze jednotně můžeme tu mnohohlavou stvůru porazit. Pouze jednotně máme šanci udělat z našeho světa bezpečné místo pro každého občana.“

Po skončení prezidentovy řeči nastal mohutný potlesk. Hlava Spojených států pak předala mikrofon ruskému prezidentovi, jenž zopakoval víceméně totéž, rovněž za velkého aplausu. Čtyři arabští vládci, kteří poté postupně promluvili, sice volili opatrnější slova, i oni však zdůraznili naléhavou potřebu společného postupu proti terorismu.

Následoval krátký prostor pro otázky a odpovědi, po němž všech šest mužů zapózovalo fotografům. Byl to působivý pohled, který nabyl ještě většího významu, když se vzájemně vzali za ruce a zvedli paže do vzduchu, aby demonstrovali nebývalou shodu mezi Západem a Východem.

V davu, který se začal pomalu rozcházet, panovala povznesená nálada. I ti nejotrlejší novináři a fotografové museli souhlasit, že summit měl hvězdný úvod.

„Uvědomujete si, že už mám třetí latexové rukavice?“

Stěpan Spalko seděl u poškrábaného a zakrváceného stolu na stejné židli jako předchozího dne Annaka. Před sebou měl sendvič se slaninou, salátem a rajčaty, který si oblíbil během dlouhého zotavování mezi operacemi ve Spojených státech amerických. Pokrm ležel na talíři ze vzácného porcelánu a vedle Spalkovy pravé ruky stála číše z toho nejčistšího křišťálu naplněná archivním bordeaux.

„No nic. Už je stejně pozdě.“ Poklepal si na sklíčko hodinek. „Moje skvělá zábava se bohužel blíží ke konci, pane Bourne. Musím vám poděkovat za nádhernou noc.“ Odpudivě se zasmál. „Škoda, že jsem vám nemohl nabídnout víc.“

Obložený chléb byl rozkrojen na dva stejné trojúhelníky, přesně jak si přál. Jeden z nich pozvedl, zakousl se do něj a pomalu labužnicky žvýkal. „Víte, pane Bourne, sendvič se slaninou, salátem a rajčetem je dobrý jedině tehdy, když je slanina čerstvá a pokud možno nakrájená na tlusté plátky.“

Polkl sousto, odložil chléb, uchopil křišťálovou sklenku a poválel v ústech hlt červeného bordeaux. Pak odsunul židli, vstal a přešel k Jasonu Bourneovi připoutanému k zubařskému křeslu. Hlava mu visela na prsou a v půlmetrovém okruhu kolem něj byly krvavé skvrny.

Spalko pokrčeným prstem zvedl Bourneovi hlavu. Jeho oči zakalené nekonečnou bolestí byly zapadlé a tvář měla popelavou barvu. „Než půjdu, musím vám říct, jaká je to všechno ironie. Hodina mého vítězství se blíží. Nezáleží na tom, co víte. Je jedno, jestli jste mi něco vyzradil, nebo ne. Záleží jen na tom, že vás tady mám a že mi nemůžete nijak uškodit.“ Zasmál se. „Jak strašlivou cenu jste zaplatil za své mlčení. A k čemu to vlastně bylo, pane Bourne? K ničemu!“

Chán spatřil strážného stojícího v chodbě vedle výtahu a opatrně se stáhl ke dveřím na schodiště. Tabulkou z drátěného skla viděl dva ozbrojené strážné, kteří se na schodech bavili a pokuřovali. Každých patnáct vteřin se jeden z nich pozorně díval proskleným okénkem a kontroloval chodbu v šestém podlaží. I schody byly dobře střežené.

Chán se tedy otočil, volnou chůzí vykročil chodbou a přitom vytáhl vzduchovou pistoli, kterou si koupil od Oszkara, a držel si ji u boku. Jakmile ho strážný spatřil, Chán zvedl vzduchovku a střelil mu do krku šipku. Muž se okamžitě zhroutil, omráčený chemikálií obsaženou v hrotu.

Chán se k němu rozběhl a chystal se ho odtáhnout na toaletu, když se otevřely dveře a objevil se druhý strážce se samopalem namířeným přímo na Chánův hrudník.

„Ani hnout,“ zavelel. „Odhoď zbraň a ukaž mi prázdné ruce.“

Chán uposlechl příkazu. Když však zvedal ruce, aby si je mohl ozbrojenec prohlédnout, dotkl se skryté pochvy s pružinou připnuté k vnitřní straně zápěstí. Strážný se chytil za krk, jako by ho bodl nějaký hmyz. Najednou si však uvědomil, že nic nevidí. To byla jeho poslední myšlenka, než také upadl do bezvědomí.

Chán odvlekl obě těla na pánské záchodky a přivolal výtah. O chvíli později přijela kabina a dveře se rozestoupily. Chán vešel dovnitř a stiskl tlačítko do čtvrtého patra. Výtah začal klesat, ale když míjel páté podlaží, náhle zůstal viset na místě. Chán horečnatě mačkal různá tlačítka, ale marně. Výtah se zasekl, a nikoli náhodou. Věděl, že na únik ze Spalkovy pasti má velice málo času. Vylezl na madlo, jež se táhlo kolem celé kabiny, a vytáhl se k servisnímu poklopu. Už jej chtěl zvednout, vtom se však zarazil a podíval se blíž. Co znamenal ten kovový odlesk? Vytáhl z Oszkarovy výbavy miniaturní baterku a posvítil s ní na šroubek v nejvzdálenějším rohu. Byl omotaný kouskem měděného drátu a Chánovi došlo, že kdyby se pokusil dvířka otevřít, odpálil by nálož umístěnou na střeše kabiny.

V tom okamžiku ho mocný náraz srazil na podlahu výtahu a otřásající se kabina se začala řítit šachtou dolů.

Spalkovi zazvonil telefon, a tak vyšel z výslechové místnosti. Když vstoupil do ložnice, ucítil na tváři teplo slunečních paprsků proudících okny dovnitř.

„Prosím?“

Slova, která uslyšel, mu zrychlila tep. Je tam! Chán tam je! Spalko zaťal ruku v pěst. Teď je má oba. Jeho práce zde se chýlila ke konci. Poslal své muže do třetího podlaží, pak zavolal na centrálu ochranky a nařídil jí, aby zahájila protipožární cvičení, při kterém dojde k rychlé evakuaci všech zaměstnanců společnosti Humanistas z budovy. Během dvaceti vteřin se rozječel požární hlásič. Lidé vycházeli z kanceláří a spořádaně postupovali ke schodištím, odkud je příslušní pracovníci vyváděli na ulici. Spalko mezitím zavolal svému šoférovi i pilotovi, jemuž řekl, aby připravil letadlo čekající v hangáru firmy Humanistas na letišti Ferihégy. Podle jeho instrukcí už bylo natankované i prohlédnuté a kontrolní věž odsouhlasila letový plán.

Než se vrátil k Jasonu Bourneovi, potřeboval si vyřídit ještě jeden telefonát.

„Chán je v budově,“ oznámil, když se ozvala Annaka. „Uvízl ve výtahu. Poslala jsem tam chlapy, kdyby se mu náhodou podařilo uprchnout, ale ty ho znáš nejlíp.“ Při její odpovědi souhlasně zamručel. „To mě nepřekvapuje. Vyřeš to, jak uznáš za vhodné.“

Chán udeřil dlaní do tlačítka Stop, ale nic se nestalo: výtah pokračoval ve strmém sestupu. Jedním z nástrojů z Oskarovy soupravy rychle vypáčil ovládací panel. Uvnitř trčela změť drátů, on však okamžitě poznal, že drátky vedoucí k záchranné brzdě jsou odpojené. Zručně je nastrčil zpátky do zdířek a kabina výtahu se skřípěním jiskřícího kovu prudce zastavila mezi třetím a čtvrtým podlažím. Chán však s nepolevujícím zaujetím pokračoval v práci s dráty.

Spalkovi ozbrojenci doběhli k výtahu ve třetím podlaží, speciálním klíčem ručně otevřeli dveře, za nimiž se objevila šachta. Hned nad sebou spatřili dno zaseklé kabinky výtahu. Měli své rozkazy a věděli, co mají dělat. Namířili samopaly vzhůru a zahájili prudkou střelbu, jež cupovala celou spodní část výtahu. Takovou soustředěnou palbu by nikdo nepřežil.

Chán se s roztaženými končetinami pevně tiskl ke stěně výklenku ve výtahové šachtě a sledoval, jak dolní část kabiny odpadává. Před odraženými kulkami ho chránily dveře kabiny i samotná šachta. Když si předtím pohrál s dráty v ovládacím panelu, podařilo se mu lehce pootevřít dveře a protáhnout se ven. Vyplížil se přibližně do výšky stropu kabiny a vtom začalo krupobití střelby z automatů.

V ozvěně předchozího třesku nyní uslyšel bzučení, jako by z úlu vylétl roj včel. Když vzhlédl, uviděl, že se k němu shora spouští dvě lana, po nichž o chvíli později sešplhali dva těžkooděnci.

Jeden z nich ho spatřil a obrátil k němu automatickou pistoli. Chán vypálil ze vzduchovky a zbraň vypadla ozbrojenci z ochromených prstů. Když na něj namířil druhý strážný, Chán vyskočil a chytil omráčeného muže, který bezvládně visel v sedacím úvazku připevněném k lanu. Druhý útočník, jemuž kvůli těžké výstroji nebylo vidět do tváře, na Chána vypálil, ten však otočil jeho kolegu na laně a použil jeho tělo jako štít proti střelám. Pak vymrštil nohu a vykopl střelci pistoli z ruky.

Oba společně přistáli na střeše výtahové kabiny. Uprostřed montážních dvířek byl jako nástraha přilepen malý světlý čtverec smrtící výbušniny C4 chvatně připojený dráty. Chán si všiml, že šroubky jsou uvolněné, a pokud by on nebo strážný do poklopu nedopatřením udeřil a pohnul s ním, celý výtah by se rozlétl na kusy.

Chán zmáčkl spoušť vzduchovky, jenže strážný předtím dobře viděl, jak zneškodnil jeho kumpána, a tak bleskově uskočil, převalil se a vykopl zbraň z Chánova sevření. Současně přitom popadl automatickou pistoli svého kolegy. Chán mu ostře dupl na ruku a zaryl se mu do ní patou, aby pustil. V tom okamžiku se však ozvala třeskající palba: strážní ve třetím podlaží začali střílet šachtou směrem vzhůru.

Ozbrojenec využil chvilkového zmatku, odrazil Chánovu nohu a vykroutil automatickou pistoli ze sevření svého nebohého kolegy. Když vystřelil, Chán seskočil z kabiny a sklouzl po stěně šachty k místu, kde čněla záchranná brzda. Ukryt před přilétávajícími kulkami začal s brzdou manipulovat.

Strážný natažený na střeše kabiny ho sledoval a pečlivě na něj namířil. Spustil palbu, ale v tu chvíli se Chánovi podařilo uvolnit brzdný mechanizmus a kabina výtahu se zřítila do šachty i se šokovaným střelcem.

Chán přiskočil k nejbližšímu lanu a vyšplhal po něm. Dosáhl čtvrtého podlaží a pomocí střídavého proudu se snažil otevřít magnetický zámek, když kabina výtahu dopadla na dno šachty v suterénu. Otřes vyrazil úniková dvířka a výbušnina C4 detonovala. Exploze vyšlehla šachtou právě ve chvíli, kdy se okruh magnetického zámku přerušil a Chán vpadl do dveří.

Hala čtvrtého podlaží byla kompletně obložená mramorem v barvě bílé kávy. Nástěnné lampy z mléčného skla poskytovaly umírněné nepřímé osvětlení. Když se Chán zvedal, necelých pět metrů od sebe uviděl prchající Annaku. Byla očividně překvapená a také vyděšená. S tím, že by se dostal do čtvrtého patra, zřejmě ona ani Spalko nepočítali. Tiše se zasmál a vydal se ji pronásledovat. Nemohl se jim divit, podařil se mu opravdu husarský kousek.

Kus před ním proběhla Annaka dveřmi. Když je za sebou zabouchla, Chán uslyšel zapadnutí zámku. Věděl, že se potřebuje dostat k Bourneovi a Spalkovi, Annaka se však stala nepředvídaným faktorem, který nemohl nechat bez povšimnutí. Když dorazil k zamčeným dveřím, už měl v ruce sadu paklíčů. Jeden vložil do zámku a jemně si pohrával s drážkami západky. Za necelých patnáct vteřin byly dveře otevřené, Annaka ještě ani nestihla přejít na druhý konec místnosti. Vystrašeně se na něj ohlédla přes rameno a pak zmizela za dalšími dveřmi.

Když si to pak zpětně rozebíral, její výraz ho měl varovat: Annaka nikdy nedávala najevo strach. V tu chvíli byl však zaujatý zlověstnou místností, která měla malý čtvercový půdorys a postrádala okna. Působila nedokončeně, všude čerstvá bílá malba, dokonce i na širokých ozdobných lištách. Nebyl tam žádný nábytek, prostor zel prázdnotou. Jeho vnitřní alarm se však rozječel pozdě, už totiž uslyšel tiché syčení. Když vzhlédl, vysoko na stěnách uviděl průduchy, z nichž proudil jakýsi plyn. Zadržel dech a přešel ke vzdálenějším dveřím. Snažil se odemknou zámek, ale bezvýsledně. Dveře jsou zřejmě zajištěné z vnější strany, napadlo ho, když se rozběhl zpátky ke vchodu, jímž do místnosti vstoupil. Otočil koulí, ale zjistil totéž: byl uzamčený zvenčí.

Plyn začal prostupovat uzavřenou místnost. Ocitl se v pasti.

Vedle porcelánového talíře posetého drobky a číše se zbytkem bordeaux vyrovnal Stěpan Spalko předměty, jež sebral Bourneovi: keramickou pistoli, Conklinův mobilní telefon, balíček peněz a vystřelovací nůž.

Potlučený a krvavý Bourne byl už celé hodiny pohroužený do nejhlubší meditace. Nejdřív mu pomáhala přežít kruté vlny bolesti valící se jeho tělem při každém novém bodnutí či zakroucení Spalkových nástrojů, poté ochránit a uchovat jádro vnitřní energie a nakonec ztlumit ochromující účinky mučení a obnovit sílu.

Prázdnou myslí mu problikávaly myšlenky na Marii, Alison a Jamieho, nejživěji se mu však vracela léta prožitá ve slunečném Phnompenhu. Jeho mysl, zklidněná do stavu naprostého pokoje, zázračně vzkřísila Dao, Alyssu i Joshuu. Představoval si, že hází Joshuovi baseballový míček a ukazuje mu, jak ho má chytit do rukavice, kterou mu přivezl ze Států. Joshua se k němu otáčí a říká: „Proč jsi nás chtěl okopírovat? Proč jsi nás nezachránil?“ Tyto otázky ho na chvíli zmátly, ale pak spatřil Chánovu tvář, která mu visela před očima jako měsíc v úplňku na nebi bez hvězd. Chán otevřel ústa a řekl: „Pokusil ses vyrobit kopie Joshuy a Alyssy. Dokonce jsi jim dal jména začínající stejným písmenem.“

Chtěl se z meditace vymanit a opustit pevnost, kterou si vystavěl na obranu před nejhoršími Spalkovými výpady, jen aby se zbavil té vyčítavé tváře.

Aby se zbavil své zdrcující viny.

Ano, utíkal před vlastními výčitkami. Prchal před pravdou od chvíle, kdy mu Chán odhalil svou pravou totožnost, stejně jako tehdy co nejrychleji uprchl z Phnompenhu. Myslel si, že utíká před tragédií, kterou prožil, ve skutečnosti však utíkal před nesnesitelnou tíhou výčitek svědomí. Neochránil své nejbližší, když ho nejvíc potřebovali. Zabouchl dveře před pravdou a vzal nohy na ramena.

V tomhle byl opravdu zbabělec, jak mu řekla Annaka.

Zatímco Bourne před sebe nepřítomně hleděl krvavýma očima, Spalko si zastrčil peníze do kapsy a pozvedl pistoli. „S vaší pomocí se mi podařilo svést ze stopy lovecké psy světové špionáže. Za to vám patří dík.“ Zacílil přímo doprostřed Bourneova čela. „Svou roli jste ale už bohužel dohrál. Už vás nepotřebuji.“ Položil prst na spoušť.

V té chvíli vstoupila do místnosti Annaka. „Chán je v našem patře,“ oznámila mu.

Spalko se zatvářil překvapeně, což u něj bylo nezvyklé. „Slyšel jsem výbuch. Nezabil ho?“

„Podařilo se mu shodit výtah dolů. Vybuchl v suterénu.“

„Poslední zásilka zbraní už naštěstí odešla.“ Konečně k ní obrátil pohled. „Kde je teď?“

„Zamčený ve vedlejším pokoji. Musíme jít.“

Spalko přikývl. Annaka na vlastní kůži poznala, čeho je Chán schopen. Udělal dobře, že je před časem dal dohromady. Díky své obojakosti Annaka poznala Chána líp, než původně doufal. Přesto dál upíral pohled na Bournea, odhodlaný to s ním nadobro ukončit.

„Stěpane.“ Annaka mu položila ruku na rameno. „Letadlo čeká. Dostat se nepozorovaně z budovy chvíli potrvá. Požární systém se spustil a odsál z výtahové šachty veškerý kyslík, takže větší škody nehrozí. Oheň ale určitě zasáhl vestibul a brzy tu budou hasiči, pokud už nedorazili.“

Myslela skutečně na všechno. Spalko se na ni obdivné podíval. Pak bez varování máchl rukou, v níž svíral keramickou pistoli, a udeřil Bournea hlavní do spánku.

„Vezmu si ji na památku na naše první a poslední setkání.“

Pak s Annakou opustil místnost.

Chán ležel na břiše a drobným páčidlem od Oszkara zběsile kutal do lišty nad podlahou. Oči mu slzely od palčivého plynu a plíce mu pukaly nedostatkem kyslíku. Věděl, že zbývá jen pár vteřin, než se proti své vůli nadechne a vpustí plyn do těla.

Nakonec se mu však přece jen podařilo část lišty vypáčit a okamžitě ucítil závan chladného vzduchu ze sousední místnosti. Strčil nos do průduchu, který vytvořil, a nadechl se čerstvého kyslíku. Když trochu nasytil lačné plíce, spěšně nastražil malou nálož C4, kterou měl také od Oszkara. Především tato položka na seznamu napověděla Oszkarovi rozsah nebezpečí, do kterého se Chán řítí, a proto se rozhodl přidat mu na cestu i záchranný balíček pro případ úniku.

Chán znovu vložil nos do skuliny, zhluboka se nadechl a do otvoru zasunul bochánek plastické trhaviny C4, co nejdál to šlo. Odplížil se na druhou stranu místnosti a stiskl dálkový ovladač.

Následná exploze vytvořila velkou díru a strhla část stěny. Chán nečekal, až se hustý prach usadí, a bez rozmýšlení proskočil zdí do ložnice Stěpana Spalka.

Okenními tabulemi proudilo sluneční světlo a hluboko dole se leskl Dunaj. Chán otevřel všechna okna, aby vyvětral plyn, který vnikl dovnitř. Okamžitě uslyšel sirény a na ulici uviděl horečný shon a hasičská i policejní auta. Odstoupil od oken, rozhlédl kolem a snažil se zorientovat podle architektonických plánů, které Hearn zobrazil na monitoru počítače.

Otočil se k místu, kde měl být dutý prostor, a spatřil nástěnné panely z leštěného dřeva. Postupně přikládal ucho ke všem deskám a klepal na ně. Podařilo se: ve třetím panelu zleva odhalil dveře. Zatlačil do jejich levé strany a deska se vyklopila směrem dovnitř.

Chán,vstoupil do místnosti z černého betonu a bílých dlaždiček. Páchlo to tam potem a krví. Stanul přímo proti zbědovanému Jasonu Bourneovi. Zadíval se na zajatce připoutaného k zubařskému křeslu, kolem kterého se červenalo plno krvavých skvrn. Bourne byl svlečený do pasu. Jeho ruce, ramena, hrudník i záda byly plné nateklých ran a puchýřů. Dvě vrchní vrstvy obvazů chránících zlomená žebra chyběly, ta spodní však byla stále netknutá.

Bourne otočil hlavu a zahleděl se na Chána pohledem raněného býka, krvácejícího, avšak nezlomeného.

„Slyšel jsem druhou explozi,“ řekl ostře. „Myslel jsem, že tě zabila.“

„Zklamání?“ Chán odhalil zuby. „Kde je? Kde je Spalko?“

„Bohužel jdeš pozdě,“ odpověděl Bourne. „Je pryč a Annaka Vadasová s ním.“

„Celou dobu pro něj pracovala,“ zavrčel Chán. „Na klinice sem se tě snažil varovat, ale tys mě neposlouchal.“

Bourne při té výčitce vzdychl a zavřel oči. „Neměl jsem čas.“

„Ty asi nikdy nemáš čas poslouchat.“

Chán se staženým hrdlem přistoupil k Bourneovi. Věděl, že by měl jít po Spalkovi, ale něco ho drželo na místě. Prohlížel si spoušť, kterou Spalko na Bourneovi napáchal.

„Zabiješ mě.“ To nebyla otázka, spíš suché konstatování.

Chán věděl, že lepší příležitost už mít nebude. Ta temná věc v jeho nitru, která se stala jeho jedinou společnicí, tyla z jeho nenávisti a zaplavovala jeho žíly jedem, se odmítala vzdát. Chtěl Bournea zabít a málem se k tomu i odhodlal. Málem. Ta pohnutka mu vystřelila z podbřišku do ruky, ale obešla přitom srdce, a tak jej nedokázala přimět k činu.

Chán se náhle otočil na podpatku a zamířil zpátky do Spalkovy přepychové ložnice. Za chvíli se vrátil se sklenkou vody a hrstí věcí, které posbíral v koupelně. Přiložil sklenku k Bourneovým ústům a pomalu ji nakláněl, až se vyprázdnila. Jeho ruce jako by samy od sebe rozepnuly přezky a uvolnily Bourneova zápěstí i kotníky.

Pak se dal do čištění a dezinfikování ran. Bourne ani nezvedl ruce z opěradel křesla. Svým způsobem si připadal ochromenější, než když byl přivázaný. Upřeně zíral na Chána a prohlížel si každý záhyb a úhel, každý rys jeho tváře. Viděl Daoina ústa a svůj vlastní nos, nebo to všechno bylo jen zdání? Pokud byl Chán skutečně jeho syn, potřeboval to vědět jistě, potřeboval pochopit, co se stalo. Stále však cítil spodní proud nejistoty zčeřený strachem. Možnost, že před sebou má svého vlastního syna, kterého dlouhá léta pokládal za mrtvého, mu připadala příliš divoká. Místností se rozhostilo tíživé ticho. Musel něco říct, a tak se znovu vrátil k neutrálnímu tématu, jež zajímalo oba.

„Chtěl jsi vědět, co má Spalko v plánu.“ Pomalu a zhluboka dýchal, odolávaje palčivým ostnům bolesti, kterou mu způsoboval dezinfekční prostředek. „Ukradl zbraň, kterou vynalezl Felix Schiffer – přenosný difuzér biologických látek. A přinutil Petera Sida, epidemiologa pracujícího na klinice, aby mu vydal náplň.“

Chán odhodil krví nasáklý kus gázy a pozvedl čistý. „Jakou?“

„Antrax? Hemoragickou horečku? Já nevím. Ale rozhodně je to smrtelně nebezpečná látka.“

Chán pokračoval v čištění Bourneových ran. Podlaha byla posetá krvavými kousky gázy. „A proč mi to říkáš?“ zeptal se s neskrývanou podezíravostí.

„Protože vím, co s tou zbraní Spalko zamýšlí.“

Chán vzhlédl od své práce.

Pohled do jeho očí Bournea zraňoval. Zhluboka se nadechl a pokračoval: „Spalko má velice málo času, proto musel jednat hned.“

„Jde o tu vrcholnou schůzku v Reykjavíku?“

Bourne přikývl. „Je to jediná možnost, která dává smysl.“

Chán vstal a umyl si ruce pod hadicí. Sledoval, jak růžová voda vtéká do obrovské výlevky. „Pokud se ti dá věřit.“

„Jdu po nich,“ přesvědčoval ho Bourne. „Když mi do sebe všechno zapadlo, dospěl jsem k tomu, že Conklin Schiffera schoval u Vadase a Molnára, protože se dozvěděl o Spalkově hrozbě. Krycí označení té zbraně jsem našel v bloku v Conklinově domě. Říká se jí NX 20.“

„Kvůli tomu tedy Conklina zavraždili.“ Chán přikývl. „Proč s tou informací nešel za CIA? To je přece organizace, která měla prostředky na to, aby doktora Schiffera ochránila.“

„Důvodů mohlo být víc,“ řekl Bourne. „Myslel si, že by mu nevěřili, protože Spalko má vynikající pověst. Neměl moc času a jeho informace nebyly dostatečně konkrétní, aby rozhýbaly pomalou byrokracii CIA. Navíc to nebyl Alexův způsob. Strašně nerad se s někým dělil o tajemství.“

Bourne bolestně vstal a jednou rukou se přidržel opěradla křesla. Nohy měl jako z gumy, protože byly příliš dlouho v jedné poloze. „Spalko zabil Schiffera a zřejmě má i doktora Sida, živého nebo mrtvého. Nedovolím mu, aby pozabíjel i všechny účastníky konference.“

Chán se otočil a podal Bourneovi mobil. „Zavolej CIA.“

„Myslíš, že by mi věřili? CIA si myslí, že to já jsem zavraždil Conklina a Panova.“

„Tak tam zavolám já. I byrokrati CIA přece musí brát vážně anonymní varování, že život prezidenta Spojených států je v ohrožení.“

Bourne zavrtěl hlavou. „Šéfem amerického bezpečnostního oddílu je Jamie Hull. Ten by si tu zprávu určitě vyložil po svém.“ Jeho oči se zaleskly; otupělost už z nich téměř vyprchala. „Takže zbývá jediná možnost, ale sám to asi nezvládnu.“

„Podle toho, jak vypadáš, nezvládneš vůbec nic,“ ucedil Chán.

Bourne se přinutil pohlédnout mu do očí. „Tím spíš bys mi měl pomoct.“

„Zbláznil ses?“

Bourne se obrnil proti jeho rostoucímu nepřátelství. „Chceš Spalka stejně jako já. V čem je problém?“

„Celé je to jeden velký problém.“ Chán se ušklíbl. „Podívej se na sebe! Vypadáš hrozně.“

Bourne se odlepil od křesla, začal se procházet po místnosti a protahovat svaly. S každým dalším krokem získával sílu a důvěru ve své tělo. Chán to s upřímným obdivem sledoval.

Bourne se k němu otočil. „Slibuju, že na tobě nenechám všechnu těžkou práci.“

Chán jeho nabídku neodmítl. Neochotně souhlasil, ale sám ani nevěděl, proč to vlastně dělá. „Nejdřív se odsud musíme dostat.“

„Já vím, podařilo se ti zapálit barák a teď se to tu hemží hasiči a nepochybně i policajty,“ řekl Bourne.

„Kdybych ho nezapálil, nebyl bych tady.“

Bourne viděl, že tím pokusem o vtip napětí příliš nezmírnil, spíš naopak. Neuměli se spolu bavit. Naučil se to někdy? Díky za záchranu.“

Chán se na něj nepodíval. „Nelichoť si. Přišel jsem sem zabít Spalka.“

„Konečně mu mám zač poděkovat,“ řekl Bourne.

Chán zavrtěl hlavou. „Tohle nemá cenu. Nevěřím ti a vím, že ty nevěříš mně.“

„Jsem ochoten se o to pokusit,“ pravil Bourne. „Ať je mezi námi cokoli, tohle je mnohem důležitější.“

„Neříkej mi, co si mám myslet,“ odpálil ho Chán. „Zatím jsem se bez tebe vždycky obešel.“ Zvedl hlavu a pohlédl na Bornea. „Dobře, uděláme to takhle. Budu s tebou spolupracovat, ale mám jednu podmínku: vymyslíš, jak se odsud dostaneme.“

„Už se stalo.“ Bourneův úsměv Chána poněkud zmátl. „Na rozdíl od tebe jsem měl spoustu času přemýšlet, jak z téhle místnosti ven. Bylo mi jasné, že i kdyby se mi snad podařilo vyprostit se z křesla, s použitím běžných metod bych se daleko nedostal. Těžko bych se mohl postavit partě Spalkových strážných. Tak mě napadlo jiné řešení.“

Chán se zatvářil nevraživě. Štvalo ho, že tenhle chlap ví víc než on. „Jaké?“

Bourne kývl k mřížce v podlaze.

„Kanál?“ podivil se Chán.

„Proč ne?“ Bourne poklekl vedle mříže. „Má dostatečně velký průměr, aby se jím protáhl člověk.“ Otevřel vystřelovací nůž a vložil čepel mezi mřížku a její lůžko. „Co kdybys mi pomohl?“

Když si Chán klekl naproti němu, Bourne mříž lehce nadzvedl nožem a Chán ji zdvihl výš. Bourne odložil nůž a rovněž se chopil poklopu.

Chánovi neušlo, že sebou Bourne při námaze škubl. V té chvíli v něm vzklíčil podivný pocit, cizí, a zároveň povědomý, jakási pýcha, kterou rozpoznal až po chvíli a se značnou nevolí. Byl to pocit, který kdysi zakoušel jako chlapec před tím, než ztracený a osamocený opustil Phnompenh. Od té doby ho úspěšně potlačoval, takže mu nepůsobil žádné problémy. Až teď.

Odtáhli mříž stranou. Bourne sebral kus krvavého obvazu, který z něj Spalko strhl, a obalil do něj svůj mobilní telefon. Pak si jej spolu s nožem zastrčil do kapsy. „Kdo půjde první?“ zeptal se.

Chán pokrčil rameny. Nedal najevo, že by to na něj nějak zvlášť zapůsobilo. Dokázal si představit, kam odtok vede, a Bourne jistě také. „Byl to tvůj nápad.“

Bourne se přiblížil ke kruhovému otvoru. „Počkej deset vteřin a pak se spusť za mnou,“ řekl těsně před tím, než zmizel ze scény.

Annaka měla dobrou náladu. Seděla ve Spalkově opancéřované limuzíně směřující k letišti a věděla, že už je nikdo a nic nemůže zastavit. Jak se ukázalo, její manévr s Ethanem Hearnem nakonec nebyl nutný, ale ona té předehry nelitovala. Opatrnosti nezbývá a v době návštěvy u Hearna se zdálo, že Spalkův osud visí na vlásku. Když se však na něj teď dívala, bylo jí jasné, že si neměla dělat starosti. Spalko měl dostatek odvahy, schopností a zdrojů na to, aby složitou situaci zvládl. Musela přiznat, že když jí nastínil svůj plán, příliš mu nevěřila, ale on ji dovedl na druhou stranu Dunaje starým protileteckým tunelem, který objevil poté, co budovu koupil. Když začal dům přestavovat, vymazal z architektonických nákresů veškeré zmínky o únikové cestě a její existenci choval jako osobní tajemství. Až do chvíle, kdy do tunelu zavedl Annaku.

Na druhé straně řeky na ně v ohnivé záři podvečerního slunce čekal šofér s limuzínou, v níž teď rychle ujížděli po dálnici k letišti Ferihégy. Annaka se přitáhla blíž ke Stěpanovi, a když k ní otočil svou charismatickou tvář, krátce mu stiskla ruku. Krvavou řeznickou zástěru i latexové rukavice Spalko odhodil kdesi v tunelu. Teď na sobě měl džíny, bílou košili a sako. Člověk by na něm nepoznal, že celou noc probděl.

Usmál se. „To si žádá sklenku šampaňského, co říkáš?“

Rozzářila se. „Ty myslíš na všechno, Stěpane.“

Ukázal na číše vystavené ve výklencích dveří vedle Annaky. Byly křišťálové, ne umělohmotné. Když se pro ně naklonila, vytáhl z chladicího boxu láhev. Venku se po obou stranách dálnice míhaly věžáky, v jejichž oknech se odrážela záře zapadajícího slunce.

Spalko strhl alobal z hrdla, bouchl šampaňské a nalil pěnivý mok do obou číší. Položil láhev a mlčky si přiťukli. Společně si usrkli šumivého nápoje a Annaka se mu zadívala do očí. Byli si blízcí jako bratr a sestra, dokonce ještě bližší, protože s sebou nevláčeli břímě sourozenecké rivality. Napadlo ji, že Stěpan dokáže naplnit její tužby nejlépe ze všech mužů, které kdy poznala. Ne snad že by toužila po příteli. V dívčím věku potřebovala tatínka, to jí však nebylo souzeno. Vybrala si tedy Stěpana: silného, schopného a neohroženého. Ztělesňoval všechno, co dcera může očekávat od svého otce.

Projížděli periferií a výškové domy postupně řídly. Zapadající slunce vydávalo čím dál méně světla. Nebe bylo vysoké a rudé a nefoukal téměř žádný vítr: ideální podmínky pro start letadla.

„K šampaňskému se hodí hudba, co říkáš?“ nadhodil Spalko a zvedl ruku k přehrávači cédéček zabudovanému ve stropě. „Co ti udělá největší radost? Bach? Beethoven? Ne, samozřejmě. Chopin.“

Vybral příslušné CD a ukazovákem stiskl tlačítko. Namísto tklivé melodie oblíbeného skladatele však uslyšela vlastní hlas:

„Pro Interpol nepracujete – nemáte jejich zvyky. CIA? Těžko, Stěpan by věděl, kdyby se Američané snažili proniknout do jeho organizace. Tak pro koho tedy, hm?“

Annačina ruka s číší zkameněla v půli cesty k pootevřeným rtům.

„Netvařte se tak pohřebně, Ethane.“

Ke své hrůze uviděla, že se na ni Stěpan nad okrajem sklenky usmívá.

„Mně je to jedno. Vážně. Jen chci pojistku pro případ, že se věci zamotají. Ta pojistka jste vy.“

Spalkův prst stiskl tlačítko „Stop“ a kromě tlumeného vrnění silného motoru limuzíny se rozhostilo naprosté ticho.

„Asi se ptáš, jak jsem přišel na tvoji zradu.“

Annaka zjistila, že ze sebe nedokáže vypravit ani hlásku. Její mysl zamrzla ve chvíli, kdy se jí Stěpan medově zeptal, jakou hudbou by ji nejvíc potěšil. Jak ráda by ten okamžik vrátila zpátky. Dokázala myslet jen na propast, která se jí náhle rozevřela u nohou. Než jí Spalko přehrál ten digitální záznam, život byl bez chyby. Dál už byla jen katastrofa.

Směje se na ni Stěpan pořád tím strašlivým krokodýlím úsměvem? Annaka nemohla zaostřit zrak. Bezmyšlenkovitě se dotkla očních víček.

„Panebože, Annako, snad to nejsou opravdové slzy.“ Spalko smutně zavrtěl hlavou. „Zklamala jsi mě, Annako, i když, abych byl úplně upřímný, pořád jsem si říkal, kdy mě asi zradíš. V tomto ohledu měl tvůj pan Bourne celkem pravdu.“

„Stěpane, já…“ Sama se však zarazila. Nepoznávala vlastní hlas a rozhodně nehodlala škemrat. I bez toho se už její život ocitl v troskách.

Spalko cosi svíral mezi palcem a ukazovákem, nějaký drobný kotouček menší než baterie do hodinek. „Elektronická štěnice nastražená v Hearnově kanceláři.“ Krátce se zasmál. „Paradoxní je, že jsem ho nijak zvlášť nepodezříval. Ale každému zaměstnanci dávám do kanceláře odposlech, minimálně na prvního půl roku.“ S hbitostí kouzelníka si zastrčil kolečko do kapsy. „Smůla pro tebe, Annako. Štěstí pro mě.“

Polkl zbytek šampaňského a položil číši. Ona stále seděla jako zařezaná s prkennými zády a zvednutým pravým loktem. Prsty svírala okraj plochého podstavce číše.

Něžně se na ni podíval. „Víš, Annako, nebýt to ty, už bys byla mrtvá. Ale my dva jsme spolu něco prožili, navíc nás spojuje tvoje matka.“ Naklonil hlavu a nastavil obličej posledním paprskům odpoledního světla. Jeho nepřirozeně hladká tvář se rozzářila jako okna paneláků, které už nechali daleko za sebou. Ocitli se v téměř pusté krajině, která se změnila teprve ve chvíli, kdy odbočili na letiště.

„Mám tě rád, Annako.“ Vzal ji za jedno zápěstí. „Tak rád jsem nikdy nikoho neměl.“ Kulka z Bourneovy pistole způsobila překvapivě málo hluku. Annačino tělo padlo do jeho nastavené náruče, hlava vylétla vzhůru. Uvědomoval si její chvění, podle kterého poznal, že projektil se zaryl velice blízko srdce. Nespouštěl z ní oči. „Je to škoda, nemyslíš?“

Cítil teplou krev, která mu stékala přes ruku na kožené sedadlo. Její oči jako by se usmívaly, avšak tvář postrádala jakýkoliv výraz. Ani ve chvíli vlastní smrti nedala najevo strach. Pozoruhodné, pomyslel si.

„Všechno v pořádku, pane?“ zeptal se ho šofér zepředu.

„Teď už ano,“ odtušil Stěpan Spalko.

27

Dunaj byl studený a temný. Těžce raněný Bourne vylétl z ústí kanálu do řeky jako první, Chán však trpěl víc. Ledová voda mu problémy nedělala, v temnotě se mu však vracel jeho hrůzyplný sen.

Vinou šoku z vody a z toho, jak se nad ním uzavřela hladina, se ho zmocnil pocit, jako by byl přivázaný za kotník k bílému rozkládajícímu se tělu, jež se pod ním pomalu otáčelo v hlubinách. Lili ho sobě volala, Lili chtěla, aby šel za ní…

Zdálo se mu, že padá do ještě temnější a hlubší vody. A pak ho někdo najednou začal táhnout nahoru. Že by Lili? napadlo ho v panice.

Náhle ucítil teplo jiného těla, velkého a navzdory všem ranám pořád nesmírně silného. Ucítil, jak ho Bourne bere kolem pasu a kope nohama, aby ho dostal ze spodního proudu, v němž uvízl. Stoupali k hladině.

Zdálo se, že Chán křičí, nebo alespoň že krátce zaštkal, ale když se vynořili na hladinu a zamířili ke vzdálenému břehu, vzepřel se, jako by chtěl Bournea ztrestat a zbít ho do bezvědomí. Podařilo se mu však jen vymanit se ruce, která ho svírala kolem pasu, a probodnout Bournea pohledem. To už však byli u kamenného nábřeží.

„Co to sakra mělo znamenat?“ obořil se na něj Chán. „Málem jsi mě utopil!“

Bourne otevřel ústa k odpovědi, vzápětí si to však rozmyslel a ukázal po proudu řeky, kde z vody stoupal železný žebřík. Za tmavomodrou vodou Dunaje bylo vidět hasičská auta, sanitky i policejní vozy, jež stále obklopovaly budovu dobročinné společnosti Humanistas. K hloučkům evakuovaných zaměstnanců se připojili další lidé, kteří jako příboj proudili podél chodníků, rozlévali se ulicemi, vykláněli se z oken a natahovali krky, aby lépe viděli. K místu se z obou směrů sjížděly lodě, a třebaže je policisté máváním odháněli, pasažéři spěchali k zábradlí a živě se zajímali o dění. Co se tady asi stalo? Přišli však pozdě. Zdálo se, že plameny rozpoutané explozí ve výtahové šachtě už byly uhašeny.

Bourne s Chánem si ve stínu nábřeží razili cestu k žebříku, po němž pak co nejrychleji vystoupali. Naštěstí pro ně se veškeré zraky upíraly na rozruch u budovy Humanistas. Část nábřeží několik metrů opodál procházela opravou, takže se mohli ukrýt do prohlubně pod úrovní ulice, ale nad hladinou vody, kde se beton časem vymlel a musel být podepřen sloupy z těžkých klád.

„Dej mi telefon,“ řekl Chán. „Svůj jsem utopil.“

Bourne vybalil Conklinův mobil z obvazů a podal mu ho.

Chán vytočil Oszkarovo číslo, a když se dovolal, sdělil mu, kde jsou a co potřebují. Chvíli poslouchal a pak Bourneovi oznámil: „Oszkar, můj zdejší člověk, sežene letadlo. A taky antibiotika pro tebe.“

Bourne pokýval hlavou. „Teď vyzkoušíme, jestli je opravdu dobrý. Řekni mu, že potřebujeme plány hotelu Oskjuhlid v Reykjavíku.“

Chán se na něj zlobně zadíval a Bourne na okamžik dostal strach, že schválně zavěsí. Hryzl se do rtu. Musel si připomínat, že s Chánem nemá mluvit tak konfrontačním tónem.

Chán sdělil Oszkarovi, co by potřebovali. „Potrvá to asi hodinu.“

„Neřekl, že to nejde?“ zeptal se Bourne.

„Oszkar nikdy neříká, že něco nejde.“

„Tak to všechna čest.“

Začal foukat studený nárazový vítr, který je zahnal hlouběji do provizorního úkrytu. Bourne využil příležitosti k obhlídce zranění, jež mu způsobil Spalko. Četné vpichy na rukou, hrudníku i nohou mu Chán velice zručně ošetřil. Chán měl na sobě pořád bundu. Když si ji svlékl a vytřepal, Bourne si všiml, že má ještě uvnitř množství kapes a všechny jsou plné.

„Co v nich máš?“ otázal se.

„Hračky,“ odtušil Chán neurčitě. Odebral se do svého vlastního světa, kam mu otevřel cestu Bourneův mobilní telefon.

„Ethane, to jsem já,“ ohlásil se.

„Stalo se něco?“

„Jak se to vezme,“ odpověděl Hearn. „V tom zmatku jsem zjistil, že mám v kanceláři odposlech.“

„Ví Spalko, pro koho pracujete?“

„O tom jsem nikdy neřekl ani slovo. Většinou jsem vám nevolal z kanceláře.“

„Přesto bude rozumnější, když odejdete.“

„Čtete mi myšlenky,“ řekl Hearn. „Jsem rád, že slyším váš hlas. Po těch explozích jsem nevěděl, co si mám myslet.“

„Musíte věřit,“ pokáral ho Chán. „Kolik toho na něj máte?“

„Dost.“

„Tak všechno vezměte a okamžitě vypadněte. Já se mu pomstím, ať se stane cokoliv.“

Slyšel, jak se Hearn nadechl. „Co to znamená?“

„To znamená, že potřebuju zálohu. Jestli mi z nějakého důvodu ten materiál nedoručíte, zavoláte – moment.“ Obrátil se na Bournea. „Je v CIA někdo, komu by se daly svěřit informace o Spalkovi?“

Bourne zavrtěl hlavou, vzápětí však odpověď přehodnotil. Vzpomněl si, co mu Conklin říkal o zástupci ředitele – že je spravedlivý a má svoji hlavu. „Martin Lindros.“

Chán přikývl a zopakoval to jméno Hearnovi, pak ukončil spojení a vrátil telefon.

Bourne cítil rozpaky. Chtěl si najít k Chánovi cestu, ale nevěděl jak. Nakonec ho napadlo zeptat se ho, jak se dostal do výslechové místnosti. Ulevilo se mu, když se Chán rozpovídal. Vyprávěl Bourneovi, jak se schoval v pohovce, o výbuchu ve výtahové šachtě i o svém útěku ze zamčené místnosti. O Annačině zradě se však nezmínil.

Bourne naslouchal s rostoucím úžasem, přesto však část jeho já zůstala netečná, jako by ten rozhovor vedl někdo jiný. V podstatě před Chánem uhýbal, jelikož rány na jeho duši byly příliš živé. Věděl, že by se ve svém současném stavu nedokázal vyrovnat s otázkami a pochybnostmi, které ho zaplavovaly. A tak se tedy oba muži rozpačitě bavili a přitom opatrně našlapovali kolem ústřední otázky, jež se mezi nimi tyčila jako hrad, který se dá obklíčit, nikoli však dobýt.

O hodinu později dorazil Oszkar ve své firemní dodávce s ručníky, dekami, novým oblečením a antibiotiky pro Bornea. Podal jim také termosku s horkou kávou. Nasoukali se na zadní sedadlo, a zatímco se převlékali, Oszkar sbalil jejich potrhané a zmáčené šaty, až na Chánovu kouzelnou bundu. Pak jim dal balenou vodu a jídlo, které s chutí zhltli.

Pokud ho snad pohled na Bourneovy rány překvapil, nedal to najevo a zřejmě se dovtípil, že akce proběhla úspěšně. Podal Bourneovi lehký přenosný počítač.

„Na harddisk jsem stáhl nákresy všech hlavních i vedlejších hotelových systémů, mapy Reykjavíku a okolí a pár základních informací, které by se vám mohly hodit.“

„Klobouk dolů.“ Bourne řekl tu pochvalu Oszkarovi, směřovala však i k Chánovi.

Martin Lindros hovor přijal chvíli po jedenácté dopoledne místního času. Skočil do auta a čtvrthodinovou cestu k Nemocnici George Washingtona zvládl za necelých osm minut. Detektiv Harry Harris ležel na ambulanci. Lindros si k němu s pomocí svých dokladů zjednal přístup a jeden z uštvaných lékařů ho zavedl k posteli. Lindros odhrnul závěs, který obklopoval tři strany lůžka, a zase jej za sebou zatáhl.

„Co se ti sakra stalo?“ zeptal se.

Harris ležící s podepřenými zády se na něj podíval, jak nejlépe dovedl. Jeho obličej byl oteklý a pobledlý. Měl rozseklý horní ret a pod levým okem zašitou ránu.

„Vyrazili mě – to se stalo.“

Lindros zavrtěl hlavou. „To nechápu.“

„Poradkyně pro národní bezpečnost zavolala šéfovi. Přímo. Osobně. Žádala ho, aby mi dal výpověď. Propustil mě bez odstupného i bez nároku na penzi. Včera si mě zavolal na kobereček a oznámil mi to.“

Lindros zaťal ruce v pěst. „A dál?“

„Jak to myslíš? Kopl mě do zadku. Člověk se celý život snaží a tohle má za to.“

„Myslím, jak ses dostal sem.“

„Jo tohle.“ Harris odvrátil hlavu a zadíval se do prázdna. „Asi jsem se opil.“

„Asi?“

Harris se k němu znovu otočil s planoucíma očima. „Pořádně jsem se ožral, jasný? Myslím, že jsem na to měl právo.“

„Ale skončilo to špatně.“

„Jo. Pokud si dobře vzpomínám, narazil jsem na dva cyklisty. Nejdřív jsme se pohádali a pak trochu porvali.“

„Nejspíš jsi měl pocit, že potřebuješ dostat pořádně do huby.“

Harris na to nic neřekl.

„Vím, slíbil jsem ti, že to zařídím, Harry. Myslel jsem, že to mám pod kontrolou, dokonce i ředitel s tím v podstatě souhlasil. Nenapadlo mě, že se do toho vloží poradkyně.“

„Do prdele s ní,“ zavrčel Harris. „Do prdele se vším.“ Trpce se zasmál. „Jak říkávala moje máma: ‚Za dobrotu na žebrotu.‘“

„Hele, Harry, bez tebe bych ten Schifferův případ nikdy nerozlouskl. Nenechám tě ve štychu. Vysekám tě z toho.“

„Jo? To by mě kurva zajímalo jak.“

„Hannibal, jeden z mých vojenských vzorů, kdysi pronesl slavnou větu: ‚Buď nějakou cestu najdeme, nebo si ji vytvoříme.‘“

Když byli připraveni, Oszkar je odvezl na letiště. Bourne trpěl bolestmi, a tak byl rád, že řídí někdo jiný. Zůstával však ve střehu. Těšilo ho, že Oszkar ve zpětných zrcátkách sleduje dění za vozem. Zdálo se, že je nikdo nepronásleduje.

Kus před nimi Bourne spatřil kontrolní věž letiště a o chvíli později Oszkar odbočil z dálnice. Žádní policisté nebyli na dohled. Nic nevypadalo podezřele. Přesto cítil rozechvění.

Když zvolna projížděli po letištních silnicích k místu vyhrazenému pro charterové lety, nikdo k nim nezamířil. Letadlo už čekalo, připravené a natankované. Vystoupili z dodávky. Před rozloučením Bourne stiskl Oszkarovi ruku. „Ještě jednou díky.“

„V pohodě,“ prohodil Oszkar s úsměvem. „Připíšu vám to na účet.“

Když odjel, vyšli po schůdkách do letadla.

Pilot je uvítal na palubě, pak vytáhl schodiště a zajistil dveře. Bourne mu sdělil cíl letu a o pět minut později se rozjeli po ranveji a pak vzlétli na cestu do Reykjavíku, která měla trvat dvě hodiny a deset minut.

„Za tři minuty budeme nad rybářskou lodí,“ ohlásil pilot.

Spalko si upravil sluchátko v uchu, zvedl Sidův chladicí box a vykročil do zadní části letadla, kde se nasoukal do postroje. Když upevňoval řemeny, díval se na týl Sidovy hlavy. Peter Sido byl připoutaný k sedadlu. Vedle něj seděl jeden ze Spalkových ozbrojenců.

„Víte, kam ho máte zavézt,“ řekl tiše pilotovi.

„Ano, pane. Co nejdál od Grónska.“

Spalko zamířil k zadním dveřím a pokynul svému pochopovi, jenž vstal a vykročil k němu úzkou uličkou.

„Máte dost paliva?“

„Ano, pane,“ odpověděl pilot. „Všechno jde podle propočtů.“

Spalko vyhlédl z malého kulatého okénka ve dveřích. Nyní už letěli níž a hřebeny vln na tmavomodré hladině zvěstovaly tradiční neklid severního Atlantiku.

„Třicet vteřin, pane,“ ohlásil pilot. „Vane dost ostrý vítr ze severo-severovýchodu. Šestnáct uzlů.“

„Rozumím.“ Spalko cítil, že letadlo zpomaluje. Pod oblečením měl suchý potápěčský oblek. Na rozdíl od takzvaných mokrých, u nichž tělesnou teplotu udržuje tenká vrstva vody mezi kůží a neoprénem, byl Spalkův oblek utěsněný u nohou a zápěstí, aby voda nepronikla dovnitř. Pod horní slupkou z trilaminátu měl speciální hřejivé spodní prádlo pro dodatečnou ochranu proti chladu. Spalko si však uvědomoval, že pokud nenačasuje seskok dokonale, náraz mrazivé vody ho navzdory špičkové výstroji může ochromit a nedejbože zabít. Nic se nesmělo pokazit. Uzamykatelným řetízkem si připevnil k levému zápěstí schránku a navlékl si suché rukavice.

„Patnáct vteřin,“ řekl pilot. „Vítr stálý.“

Žádné poryvy, to je dobře, pomyslel si Spalko. Kývl na pomocníka, který zatáhl za velkou páku a otevřel dveře. Letadlem se rozlehlo skučení větru. Pod ním nebylo nic než deset kilometrů vzduchu a oceán, který je při dopadu rychlostí volného pádu tvrdý jako beton.

„Teď!“ řekl pilot.

Spalko skočil.

V uších mu hučelo a vítr mu rval tváře. Prohnul tělo. Po jedenácti vteřinách už padal mezní rychlostí 180 kilometrů za hodinu, ale vůbec mu to nepřišlo. Spíš měl pocit, jako by se k němu něco jemně tisklo.

Podíval se dolů, uviděl rybářskou loď a snažil se vyrovnat působení severo-severovýchodního větru o síle šestnácti uzlů. Když se mu to podařilo, zkontroloval výškoměr na zápěstí. V osmi a půl kilometrech zatáhl za pojistné lanko, ucítil v ramenou mírný tah a uslyšel tiché šustění nylonového padáku, který se nad ním rozprostřel. Metr čtvereční čelního odporu, kterým působilo jeho tělo, se náhle pětadvacetkrát znásobil. Spalko teď klesal příjemnou rychlostí pěti metrů za sekundu.

Nad ním se klenula zářivá báň oblohy, pod ním se prostíral širý severní Atlantik, nepokojný, vzedmutý a díky podvečernímu slunci třpytivý jako tepaná mosaz. Viděl rybářskou loď tančící na vlnách a v dálce obrys islandského poloostrova, na němž stálo město Reykjavík. Vítr ho neustále táhl stranou a Spalko musel jeho působení opakovaně vyrovnávat rozšířením vrchlíku. Zhluboka dýchal a vychutnával si měkký sestup.

Chvíli mu připadalo, že visí na místě, a obklopen nekonečnou modří pomyslel na léta plánování, dřiny, manévrování a úkladů, díky nimž se dostal až sem, na vrchol své kariéry. Vzpomínal na rok strávený v tropickém americkém Miami, na ty bolestné operace, které měly obnovit a přetvořit jeho zohavenou tvář. Musel přiznat, že historka o bratrovi, kterou navykládal Annace, byla vymyšlená. Jak jinak by jí vysvětlil svou přítomnost v psychiatrické léčebně? Nemohl jí přece říct, že měl vášnivý poměr s její matkou. Stačilo podplatit doktory a sestry, aby mohl s jejich pacientkou trávit čas o samotě. Jak úplatná je lidská chátra, uvažoval v duchu. Právě na tomto principu založil většinu svých úspěchů.

A Sasa byla úžasná žena! Nikoho podobného v životě nepotkal. Učinil tedy vcelku logický závěr, že Annaka bude jako její matka. Tehdy byl samozřejmě mnohem mladší a jeho naivita se dala omluvit.

Co by si asi Annaka pomyslela, uvažoval Spalko, kdyby jí řekl pravdu, že před léty pracoval pro šéfa zločinecké bandy, odporného pomstychtivého sadistu, který ho pověřil vraždou, i když moc dobře věděl, že to může být past. Byla – a Spalko na to doplatil ztrátou tváře. Vladimirovi se pak skutečně pomstil, ale ne hrdinským způsobem, který vykreslil Zině. Dopustil se hanebnosti, ale v těch dobách ještě neměl sílu jednat na vlastní pěst. To se však změnilo.

Byl ve výšce sto padesáti metrů, když se vítr náhle obrátil. Začal plachtit směrem od lodi, a proto se ovládáním padáku snažil účinek vzdušných proudů snížit. Kurz se mu však obrátit nepodařilo. Z paluby rybářské lodi vyšlehl záblesk, který mu napověděl, že posádka pozorně sleduje jeho sestup. Loď se začala pohybovat jeho směrem.

Horizont pojednou ležel výš a oceán se rychle blížil: rázem vyplňoval celý výhled. Vítr náhle utichl a Spalkův sestup se zrychlil, naštěstí stačil včas roztáhnout padák tak, aby měl co nejměkčí přistání.

Nejdřív se do vody zabořil nohama a vzápětí v ní zmizel celý. Třebaže se na to duševně připravoval, šok z ledové vody ho udeřil jako kladivo a vyrazil mu dech. Váha chladicího boxu ho rychle táhla dolů, on ji však kompenzoval mocnými nacvičenými tempy nohou. Když se vynořil, prudce hodil hlavou, zhluboka se nadechl a shodil postroj.

Slyšel dunění motorů rybářské lodi rozléhající se v hlubinách, a aniž by se po ní podíval, vyrazil správným směrem. Vlny byly tak vysoké a proud tak silný, že brzy usoudil, že plavat nemá cenu. Když se k němu loď konečně propracovala, byl se silami téměř na dně. Bez suchého obleku už by trpěl podchlazením.

Jeden z členů posádky mu hodil lano a z lodě se spustil provazový žebřík. Spalko se lana vší silou chytil a nechal se přitáhnout k boku, kde visel připravený žebřík. Vylezl po něm, ale oceán se ho do poslední chvíle snažil stáhnout k sobě.

Dolů sáhla silná ruka, která mu pomohla na palubu. Když vzhlédl, spatřil tvář s pronikavě modrýma očima a hustými plavými vlasy.

„La illaha ill Allah,“ pravil Hasan Arsenov. „Vítejte na palubě, Šejku.“ Spalko zůstal stát a členové posádky ho zabalili do savých dek.

„La illaha ill Allah,“ odvětil. „Málem jsem vás nepoznal.“

„Když jsem si odbarvil vlasy a podíval se na sebe do zrcadla, taky jsem se nepoznal.“

Spalko se na vůdce teroristů pozorně zadíval. „Co kontaktní čočky?“

„Všem sedí bez problémů.“ Arsenov nemohl odtrhnout oči od kovové krabičky, kterou Šejk držel. „Je to tady.“

Spalko kývl. Pohlédl Arsenovovi přes rameno a uviděl Zinu stojící v posledních paprscích slunce. Zlatavé vlasy jí splývaly na záda a její kobaltové oči ho s lačným soustředěním sledovaly.

„Plujte ke břehu,“ nařídil Spalko posádce. „Chci se převléct do suchých věcí.“

Sešel dolů do přední kajuty, kde ho na posteli čekalo úhledně srovnané oblečení a pod ní pevné černé boty. Odemkl krabici a položil ji na pelest. Když si svlékl zmáčené šaty i suchý oblek, podíval se na zápěstí ošklivě odřené od manžety. Začal si mnout dlaně a pokračoval v tom tak dlouho, dokud se mu do rukou nevrátila krev.

Náhle se otevřely dveře a rychle se zase zavřely. Stál k nim zády, ale neotočil se. Dobře věděl, kdo vešel do kajuty.

„Dovol mi, abych tě zahřála,“ zavrněla Zina medovým hlasem.

O chvíli později ucítil na zádech tlak jejích ňader a na hýždích žár jejího lůna. Stále cítil radost z úspěšného seskoku podtrženou konečným rozuzlením dlouholetého vztahu s Annakou Vadasovou. V takovém rozpoložení nemohl Zině odolat.

Otočil se, posadil se na okraj postele a dovolil jí, aby na něj nasedla. Chovala se jako zvíře v říji. Spalko viděl lesk v jejích očích a slyšel hrdelní zvuky, které se jí linuly z nitra. Ztratila se v něm a on pocítil chvilkové uspokojení.

Zhruba o hodinu a půl později prověřoval Jamie Hull bezpečnost zásobovacího vchodu hotelu Oskjuhlid, když vtom zahlédl soudruha Borise. Šéf ruské ochranky se zatvářil překvapeně, Hull se však nedal oklamat. Už nějakou dobu měl pocit, že ho Boris sleduje, ale možná byl jen paranoidní. Nikdo se mu nemohl divit. Všichni hodnostáři už byli v hotelu. V osm hodin ráno začne jednání a s ním i období nejvyššího rizika. Hull se hrozil myšlenky, že se soudruh Boris dozvěděl, co zjistil Feyd al-Saúd a co Hull s šéfem arabské bezpečnosti vymysleli.

Nechtěl však soudruhu Borisovi ukázat ani špetku strachu, a proto nasadil milý úsměv a byl dokonce připraven posypat si hlavu popelem, pokud by to jinak nešlo. Hlavně aby soudruh Boris nic nevěděl!

„Drahý pane Hulle, vidím, že pracujete přesčas,“ řekl Karpov svým typickým tónem bodrého televizního hlasatele. „Nedáte si chvíli pokoj.“

„Na ten bude dost času, až bude po jednání a naše práce skončí.“

„Ale naše práce nikdy nekončí.“ Hull viděl, že Karpov má na sobě jeden ze svých nemožných obleků. Vypadal spíš jako brnění a vůbec mu neslušel. „Ať toho dosáhneme sebevíc, vždycky je co dělat. I v tom je kouzlo našeho povolání, nemyslíte?“

Hullovi se chtělo říct ne, jen aby mohl odporovat, ale raději se kousl do jazyka.

„A jakpak to tu vypadá s bezpečností?“ Karpovovy havraní oči jako korálky se rozhlédly kolem. „Doufám, že je všechno podle přísných amerických standardů.“

„Teprve jsem začal.“

„Pak jistě neodmítnete mou pomoc. Víc hlav víc ví, víc očí víc vidí.“

Hull náhle zpozorněl. Už si ani nemohl vzpomenout, jak dlouho je v tomhle Zapadákově a kdy se naposledy pořádně vyspal. Nikde nerostl jediný strom, podle kterého by člověk poznal, jaké je roční období! Podléhal jisté dezorientaci, jíž prý trpívají námořníci při prvních cestách ponorkou.

Hull sledoval, jak členové bezpečnostního oddílu zastavili nákladní vůz s jídlem, zpovídali řidiče a šplhali na korbu zkontrolovat náklad. Neodhalil žádnou chybu v postupu či metodách.

„Nepůsobí to tady na vás depresivně?“ zeptal se Borise.

„Depresivně? Tohle je pohádková země, kamaráde,“ zahlaholil Karpov. „Jestli chcete poznat opravdovou depresi, prožijte zimu na Sibiři.“

Hull se zachmuřil. „Vás snad poslali na Sibiř?“

Karpov se zasmál. „Ano, ale ne tak, jak si myslíte. Působil jsem tam před několika lety, když se vyhrotily vztahy s Čínou. Tajné vojenské manévry a sběr informací na tom nejtemnějším a nejstudenějším místě, jaké si dokážete představit.“ Karpov zamručel. „Ale jako Američan si něco takového nejspíš vůbec představit nedovedete.“

Hull se dál strnule usmíval, ale měl co dělat, aby potlačit svou zlost a hrdost. Nákladní vůz s potravinami už naštěstí prošel prohlídkou a právě přijíždělo další auto s nápisem Energetika Reykjavík. Z nějakého důvodu vzbudilo zájem soudruha Borise a Hull za ním vykročil ke stojícímu vozidlu. Uvnitř seděli dva muži v kombinézách.

Karpov si vzal průvodní list, který řidič poslušně podal jednomu muži z ochranky, a podíval se na něj. „Co se děje?“ vybafl svým typickým útočným stylem.

„Pravidelná čtvrtletní kontrola horkovodu,“ odpověděl řidič pokorně.

„To se musí dělat zrovna teď?“ Karpov probodl světlovlasého šoféra pohledem.

„Ano, pane. Náš systém vede celým městem. Když neprovedeme pravidelnou údržbu, ohrozíme celou síť.“

„To nemůžeme dopustit,“ řekl Hull. Kývl na jednoho z mužů od bezpečnosti. „Podívejte se dovnitř. Pokud bude všechno v pořádku, pusťte je.“

Vykročil od dodávky a Karpov za ním.

„Vás tahle práce nebaví, viďte?“ utrousil Karpov.

Hull se na chvíli zapomněl, otočil se na podpatku a postavil se Rusovi na odpor. „Baví mě tak akorát.“ Pak se vzpamatoval a klukovsky se zazubil. „No jo, máte pravdu. Radši bych víc využíval svých, řekněme, fyzických schopností.“

Karpov chápavě pokýval hlavou. „To chápu. Není nad to, když člověk někoho oddělá.“

„Přesně tak,“ přitakal Hull a pak se rozohnil. „Vezměte si třeba to poslední pátrání. Co bych za to dal, kdyby se mi podařilo osobně najít Jasona Bournea a vystřelit mu mozek z hlavy.“

Karpov zvedl své obočí připomínající housenku. „Vy to pátrání berete nějak osobně. Takového citového zaujetí byste se měl vyvarovat, příteli. Zakaluje úsudek.“

„Na to kašlu,“ ulevil si Hull. „Bourne získal to, co jsem nejvíc chtěl a co mi mělo patřit.“

Karpov chvíli uvažoval. „Zdá se, že jsem se ve vás zmýlil, drahý pane Hulle. Jste větší bojovník, než jsem si myslel.“ Poplácal Američana po zádech. „Co si tak popovídat o bojových zážitcích nad láhví vodky?“

„To nezní špatně,“ řekl Hull a dodávka Energetiky Reykjavík vjela do hotelu.

Stěpan Spalko vystoupil z auta a řekl řidiči, aby počkal. Měl na sobě kombinézu společnosti Energetika Reykjavík, v očích barevné kontaktní čočky a v nose kousek vytvarovaného latexu, který mu neforemně rozšiřoval chřípí. S pracovním příkazem na psací podložce v jedné ruce a malou schránkou s nářadím v druhé prošel bludištěm v útrobách hotelu. V duchu si představoval trojrozměrný plán budovy, díky němuž se v rozlehlém komplexu vyznal lépe než mnozí zaměstnanci pracující na jedné pozici.

Po dvanácti minutách došel až k místu, které mělo posloužit jako dějiště schůzky na nejvyšší úrovni. Během té doby ho čtyřikrát zastavili strážní, i když měl na kombinéze připnutý průkaz. Sešel po schodech tři podlaží pod zem, kde byl znovu zadržen. Nacházel se nedaleko uzlu horkovodního potrubí, kvůli kterému tu naoko byl. Současně však byl blízko stanice systému vzduchotechniky, a tak strážce trval na tom, že půjde s ním.

Spalko se zastavil u elektrické rozvodné skříňky a otevřel ji. Cítil, že na něm strážný visí pohledem.

„Jak dlouho už jste tady?“ zeptal se islandsky, když otevřel box, který si přinesl.

„Nemluvíte náhodou rusky?“ odvětil strážce.

„Víte, že ano?“ Spalko zašátral ve schránce. „Jste tady už tak dva týdny, že?“

„Tři,“ přiznal strážný.

„A viděl jste za tu dobu vůbec něco z našeho krásného Islandu?“ Nasel uprostřed nářadí věc, kterou hledal, a sevřel ji v dlani. „Víte o něm něco?“

Rus zavrtěl hlavou, což byl pro Spalka signál, aby spustil kázání. „V tom případě mi dovolte, abych vám o něm něco řekl. Island je ostrov o rozloze 103 tisíce kilometrů čtverečních ležící v průměrné nadmořské výšce 500 metrů. Jeho nejvyšší hora Hvannadalshnúkur měří 2119 metrů a přes 11 procent země pokrývají ledovce, například Vatnajökull, který je největší v Evropě. Zemi řídí Althing, jehož 63 členů se volí každé čtyři…“

Strážný, nevýslovně znuděný encyklopedickým žvaněním, se otočil a poodešel. Spalko zmlkl a okamžitě se dal do práce. Vzal drobný disk a přitiskl ho ke dvěma svazkům drátů, až si byl jistý, že všechny čtyři kontakty pronikly izolací.

„Tady jsem hotov,“ řekl a zabouchl skříňku s nářadím.

„A kam teď? K teplovodu?“ zeptal se strážce v naději, že to bude mít brzy za sebou.

„Ne,“ řekl Spalko. „Nejdřív se musím poradit se šéfem. Skočím si do auta.“ Při odchodu na strážného mávl, ten už však vykročil opačným směrem.

Spalko se vrátil k vozu, nastoupil a seděl vedle řidiče, dokud k nim nepřistoupila ostraha.

„Jak to vypadá, hoši?“

„Prozatím jsme tady skončili.“ Spalko si s vítězným úsměvem zapsal do falešného výkazu pár bezvýznamných poznámek a podíval se na hodinky. „To se nám to ale protáhlo. Díky.“

„Je to moje práce.“

Když řidič otočil klíčkem v zapalování a zařadil, Spalko řekl: „Zkouška nanečisto se vyplatila. Než nás začnou hledat, máme přesně třicet minut.“

Pronajmuté letadlo se řítilo oblohou. Chán seděl přes uličku vedle Bournea a s tupým výrazem zíral přímo před sebe. Bourne zavřel oči. Stropní světla byla zhasnutá, jen pár lampiček na čtení vrhalo do tmy oválné kroužky světla. Za hodinu měli přistát na letišti v Keflavíku.

Bourne nehnuté seděl. Nejraději by složil hlavu do dlaní a ronil hořké slzy nad hříchy minulosti, nemohl však dát najevo nic, co by si Chán mohl mylně vyložit jako slabost. Dočasné uvolnění napětí, jehož se jim podařilo dosáhnout, bylo křehké jako skořápka vejce. Mohlo ji rozbít tolik věcí. Bourneovi se v hrudi vzdouvaly emoce, které mu krátily dech. Bolest z četných ran po celém těle nebyla ničím ve srovnání s trýzní, jež mu rvala srdce. Sevřel opěrky sedadla tak pevně, až mu zapraskaly klouby. Věděl, že se musí vzchopit, ale zároveň už nedokázal sedět na místě.

Vstal, přešel uličku jako náměsíčný a posadil se vedle Chána. Mladík jeho přítomnost vůbec nevzal na vědomí. Možná byl pohroužený do hluboké meditace, ale na to dýchal příliš rychle.

Se srdcem bolestně tepajícím do zlomených žeber Bourne hlesl: „Jestli jsi můj syn, chci to vědět. Jestli jsi opravdu Josua, potřebuju to vědět.“

„Takže ty mi nevěříš.“

„Já ti chci věřit,“ řekl Bourne, který se snažil nevnímat známé ostří Chánova hlasu. „To přece víš.“

„Pokud jde o tebe, vím míň než nic.“ Chán se k němu otočil s tváří staženou hněvem. „Copak si na mě vůbec nevzpomínáš?“

„Joshuovi bylo šest roků.“ Bournea znovu začaly dusit zjitřené emoce. „A pak jsem navíc utrpěl ztrátu paměti.“

„Ztrátu paměti?“ Zdálo se, že toto zjištění Chána zaskočilo.

Bourne mu vysvětlil, co se stalo. „Na život, který jsem předtím vedl jako Jason Bourne, si vzpomínám jen málo,“ uzavřel svou promluvu, „a ze života Davida Webba se mi nevybavuje vůbec nic, jen občas mi nějaká vůně nebo hlas oživí útržek paměti, který pak vypluje na povrch. Ale nic víc. Celek je pro mě navždy ztracen.“

Bourne se snažil v přítmí vyhledat Chánovy tmavé oči. Pátral po náznaku výrazu, po sebemenší nápovědě, co si Chán myslí nebo cítí. „Je to pravda. Jsme dva naprosto cizí lidé. Takže než budeme pokračovat…“ Odmlčel se, nebyl schopen dalšího slova. Pak se však přece jen vzmužil a přinutil se mluvit, protože ticho, jež se mezi nimi rychle hromadilo, bylo horší než očekávaná exploze. „Snaž se to pochopit. Potřebuju konkrétní důkaz, něco nezvratného.“

„Jdi do prdele!“

Chán vstal a chystal se prosmýknout kolem Bournea do uličky, ale stejně jako ve Spalkově výslechové místnosti ho něco zadrželo. A pak se mu k vlastní nelibosti hlavou rozlehla slova, která Bourne vyřkl na té střeše v Budapešti: „To jsi přece chtěl, ne? Celá ta zvrácená historka o tom, že jsi Joshua… A já tě nedovedu k tomu Spalkovi, nebo kdo to má být. Nehodlám už nikomu sloužit jako nástroj.“

Chán sevřel kamenného Buddhu, kterého měl na krku, a znovu se posadil. Oba byli nástroji Stěpana Spalka. Právě Spalko je svedl dohromady a právě nepřátelství ke Spalkovi by je teď ironií osudu mohlo snad spojit, alespoň dočasně.

„Něco bych přece jen měl,“ pronesl hlasem, který málem nepoznával. „Pořád se mi vrací zlý sen, že jsem pod vodou. Topím se a táhne mě to ke dnu, protože jsem přivázaný k její mrtvole. Volá na mě, slyším její hlas, nebo to snad já volám na ni?“

Bourne si vzpomněl, jak se Chán v panice zmítal v Dunaji a jak ho unášel proud. „Co ten hlas říká?“

„Je to můj hlas. Volám ‚Lili, Lili‘.“

Bourneovi se na okamžik zastavilo srdce, z hlubin poškozené paměti se mu totiž vynořila Lili. Na jediný vzácný okamžik spatřil její oválnou tvář, světlé oči, které měla po něm, a rovné černé vlasy po Dao. „Panebože,“ zašeptal Bourne. „Lili byla přezdívka, kterou Joshua dal Alysse. Nikdo jiný jí tak neříkal. A věděla to jen Dao.“

Lili.

„Tvoje sestra k tobě vzhlížela. To je jedna z nejsilnějších vzpomínek na tu dobu, která se mi s dopomocí vybavila,“ pokračoval Bourne. „Pořád chtěla být u tebe. Když ji trápily noční děsy, ty jediný jsi ji dokázal uklidnit. Říkal jsi jí Lili a ona tobě zase Joshy.“

Moje sestra, no ano. Lili. Chán zavřel oči a okamžitě se ocitl v kalné vodě řeky v kambodžském Phnompenhu. Sám napůl utopený ohromeně sledoval, jak k němu padá tělíčko jeho zastřelené sestřičky Lili. Čtyřleté. Mrtvé. Její světlé oči – oči jejich tatínka – na něj slepě a vyčítavě zíraly. Proč ty? jako by říkala. Proč ty, a ne já? On však věděl, že se to ozývá jeho vlastní vina. Kdyby Lili mohla promluvit, řekla by: Jsem ráda, že jsi neumřel, Joshy. Jsem šťastná, že jeden z nás zůstal s taťkou.

Chán si zakryl tvář rukou a otočil se k oknu. Chtělo se mu umřít. Litoval, že tam v řece tehdy nezahynul místo Lili. Takhle už nevydrží žít ani vteřinu. Vůbec nic mu nezbylo. Smrt by ho s ní alespoň spojila…

„Cháne.“

Byl to Bourneův hlas. Nedokázal se k němu otočit, nemohl se mu ani podívat do očí. Nenáviděl ho, a přece ho měl rád. Nechápal, jak je to možné. Nebyl připravený řešit takovou citovou rozpolcenost. Se zasténáním vstal, protáhl se kolem Bournea a odvrávoral do přední části letadla, aby se na něj nemusel dívat.

Bourne sledoval synův odchod s nevýslovným žalem. Stálo ho ohromné úsilí ovládnout nutkání stáhnout ho zpět, obejmout ho a přitisknout na prsa. Cítil, že by to byla ta nejhorší věc, kterou by teď mohl udělat. Vzhledem k Chánově minulosti by dokonce mohla vést k dalšímu násilnému střetu.

Nedělal si žádné iluze. Oba ještě musí urazit dlouhou cestu, než se navzájem přijmou jako otec a syn. Třeba to nakonec ani nepůjde. Bourne však neměl ve zvyku házet flintu do žita, a tak tuto děsivou myšlenku raději rychle zaplašil.

V návalu bolesti si konečně uvědomil, proč tak dlouho odmítal uvěřit, že by Chán mohl být skutečně jeho syn. Annaka – k čertu s ní – ho v tom dokonale utvrdila.

V té chvíli zvedl oči. Chán stál nad ním a rukama snad ze všech sil svíral opěradlo sedadla před Bournem.

„Říkal jsi, žes zjistil jen to, že mě nenašli.“

Bourne přikývl.

„A jak dlouho mě hledali?“ zeptal se Chán.

„Na to neumím odpovědět. Nikdo to neví.“ Bourne instinktivně zalhal. Kdyby Chánovi řekl, že ho úřady hledaly jen hodinu, nic by nezískal, ale mohl by hodně ztratit. Naléhavě si uvědomoval, že musí svého syna ochránit před pravdou.

Chán se zlověstně odmlčel, jako by se připravoval k mimořádně důležitému kroku. „Proč sis to neověřil?“

Bourne slyšel jeho vyčítavý tón a seděl jako zařezaný. Krev mu ztuhla v žilách. Od chvíle, kdy vyšlo najevo, že by Chán skutečně mohl být Joshua, si sám kladl tutéž otázku.

„Byl jsem napůl šílený žalem, ale dneska už si nemyslím, že mě to omlouvá. Nedokázal jsem se vyrovnat s tím, že jsem vás tam nechal. Že jsem jako otec selhal.“

Chánova tvář se stáhla bolestnou křečí. V hlavě se mu zrodila neblahá myšlenka. „Když jste s mámou byli v Phnompenhu, musel jsi mít… problémy.“

„Jak to myslíš?“ Bournea výraz Chánovy tváře znepokojil, a proto odpověděl tónem ostřejším, než chtěl.

„Ty to dobře víš. Neposmívali se ti kolegové, že sis vzal Thajku?“

„Miloval jsem Dao z celého srdce.“

„Ale Marie není Thajka, že ne?“

„Cháne, člověk si přece nevybírá, do koho se zamiluje.“

Nastala krátká pomlka nabitá takřka elektrickým napětím, do kterého Chán jakoby mimochodem prohodil: „A pak tady byla otázka dvou míšených dětí.“

„Takhle jsem to nikdy neviděl,“ odsekl Bourne. Srdce mu pukalo bolestí, protože slyšel tichou plačtivou výčitku, jež se za těmi narážkami skrývala. „Já jsem Dao miloval. A miloval jsem i tebe a Alyssu. Byli jste celý můj život, proboha. V týdnech a měsících po tom neštěstí jsem myslel, že se zblázním. Byl jsem na dně a nevěděl, jestli se mi vůbec chce pokračovat. Kdybych nepotkal Alexe Conklina, možná bych už tady nebyl. I tak mi trvalo roky, než jsem se z toho aspoň trochu vyhrabal.“

Na chvíli se odmlčel a v tom tichu byl slyšet jen jejich dech. Pak se zhluboka nadechl a prohlásil: „Nikdy jsem si nepřestal vyčítat, že jsem tam nebyl s vámi. Že jsem vás neochránil.“

Chán si ho hodnou chvíli měřil, ale napětí se citelně uvolnilo. Překročili jakýsi Rubikon. „Kdybys tam byl, taky by tě zabili.“

Bez dalšího slova se odvrátil a Bourne v tu chvíli spatřil v jeho očích svou milovanou Dao a věděl, že svět se zásadním způsobem změnil.

28

Jako všechna civilizovaná místa na zeměkouli měl i Reykjavík svůj díl restaurací rychlého občerstvení. Tyto podniky dostávaly každodenně zásilky čerstvého masa, ryb, zeleniny i ovoce a společnost Ovoce & zelenina Hafnarfjördur patřila k jejich hlavním dodavatelům. Firemní vůz, který časně ráno zastavil před bufetem Kebab Höllin v centru města s dodávkou listového salátu, cibulky a šalotky, byl jedním z mnoha, jež pravidelně kroužily městem. Zásadní odlišnost však spočívala v tom, že auto na rozdíl od všech ostatních ve skutečnosti té firmě nepatřilo.

Všechna tři příjmová místa fakultní nemocnice Landspitali byla i přes brzkou hodinu v obležení lidí, jejichž stav se stále zhoršoval. Lékaři museli vyšetřovat znepokojivé množství pacientů a v době oběda výsledky krevních testů potvrdily, že ve městě propukla epidemie žloutenky typu A.

Hygienici museli nečekaně řešit krizovou situaci, práci jim však znesnadňovalo několik důležitých faktorů. Za prvé se jednalo o mimořádně nebezpečný kmen viru, který navíc nastoupil rychle a prudce. Dále nebylo vůbec snadné se dopátrat potravin, jež mohly mít nemoc na svědomí. A nakonec ve vzduchu visela nevyřčená, ale všudypřítomná obava z celosvětové pozornosti, která se na Reykjavík upírala vzhledem k nadcházejícímu mezinárodnímu jednání. Na čelním místě mezi podezřelými potravinami byla šalotka, která stála za nedávným vzplanutím žloutenky typu A ve Spojených státech, ta však byla v místních řetězcích rychlého občerstvení naprosto běžnou surovinou a hygienici samozřejmě nemohli vyloučit ani maso, například rybí.

Vyslýchali majitele všech firem přicházejících do styku s čerstvou zeleninou včetně Ovoce & zeleniny Hafnarfjördur. Kontrolovali jejich sklady, přepravní bedny i auta, ke svému překvapení a zděšení se však ničeho nedobrali. Hodiny ubíhaly, až nastala noc, zdroj nákazy se však stále utápěl v mlhách.

Po deváté hodině večerní představitelé ministerstva zdravotnictví zveřejnili svá zjištění. V Reykjavíku řádí žloutenka typu A. Jelikož zatím nezjistili zdroj nákazy, vyhlásili ve městě karanténu. Nad jejich hlavami se vznášel přízrak plnohodnotné epidemie, kterou si vzhledem k vrcholné schůzce o terorismu spojené s pozorností celého světa v žádném případě nemohli dovolit. V televizních i rozhlasových vystoupeních se proto odpovědní činitelé snažili ujistit nervózní veřejnost, že podnikají veškerá opatření, aby nad virem získali kontrolu. Opakovaně zdůrazňovali, že ministerstvo nasazuje všechny síly k zajištění bezpečnosti obyvatelstva.

Bylo chvíli před desátou večer, když Jamie Hull kráčel hotelovou chodbou k prezidentskému apartmá a cítil značné rozrušení. Nejdřív přišly zprávy o počínající epidemii žloutenky. A pak byl neplánovaně povolán k prezidentovi.

Rozhlédl se a spatřil členy Tajné služby střežící hlavu Spojených států. Dál v chodbě postávali příslušníci ruské FSB a arabští strážci, jejichž představení pro sebe měli kvůli bezpečnosti a jednoduchosti ostrahy vyhrazeno celé jedno křídlo hotelu.

Prošel dveřmi hlídanými dvěma agenty Tajné služby, mohutnými a netečnými jako sfingy, a vstoupil do apartmá. Prezident právě nervózně přecházel pokojem a diktoval myšlenky dvěma autorům svých projevů za dohledu tiskového tajemníka, jenž si dělal chvatné poznámky do drobného přenosného počítače. Opodál stáli tři další členové Tajné služby, kteří dávali pozor, aby se prezident nepřiblížil k oknům.

Hull bez reptání čekal, dokud prezident nepropustil lidi z tiskového oddělení, kteří tiše jako myši odcupitali do jiné místnosti.

„Jamie,“ roztáhl prezident tvář do úsměvu a podal mu ruku. „Díky, že jste přišel.“ Stiskl Hullovi pravici, naznačil mu, aby se posadil, a pak usedl naproti němu.

„Jamie, spoléhám na vás, že tenhle summit proběhne hladce.“

„Pane, mohu vás ujistit, že mám všechno pod kontrolou.“

„I Karpova?“

„Prosím?“

Prezident se pousmál. „Slyšel jsem, že se s panem Karpovem nemáte zrovna v lásce.“

Hull těžce polkl a uvažoval, jestli si ho prezident nepovolal na kobereček, aby mu dal výpověď. „Měli jsme menší výměnu názorů,“ připustil váhavě, „ale to už je minulost.“

„To rád slyším,“ pravil prezident. „Už tak mám s Alexandrem Jevtušenkem dost potíží. To by mi tak ještě scházelo, aby se na mě naštval kvůli tomu, že někdo přehlíží jeho bezpečnostního šéfa. Plácl se do stehen a vstal. „No nic, v osm ráno to vypukne. Čeká nás ještě hodně práce.“ Když Hull vstal, napřáhl k němu ruku. „Jamie, nikdo neví líp než já, jak nebezpečná by mohla vzniknout situace. Ale snad se shodneme, že už není cesty zpět.“

Venku na chodbě zazvonil Hullovi mobilní telefon.

„Jamie, kde jste?“ štěkl mu do ucha ředitel CIA.

„Právě jdu od prezidenta. Rád si poslechl, že mám všechno pod kontrolou včetně soudruha Karpova.“

Ředitel však nedal najevo žádnou radost a naléhavým tónem pokračoval: „Jamie, teď mě dobře poslouchejte. Tahle situace má ještě další stránku, která musí zůstat přísně tajná.“

Hull se automaticky rozhlédl a rychle vykročil z doslechu agentů Tajné služby. „Vaše důvěra mě těší, pane.“

„Jde o Jasona Bournea,“ řekl šéf CIA. „V Paříži nezemřel.

„Co?“ Hull na okamžik ztratil hlavu. „Bourne žije?“

„A má se čile k světu. Jamie, aby bylo úplně jasno, tenhle rozhovor jsme nikdy nevedli. Jestli se o něm někdy někomu zmíníte, tak všechno popřu a potopím vás, rozumíme si?“

„Dokonale, pane.“

„Nemám tušení, co Bourne chystá, ale vždycky jsem měl dojem, že jede po vaší koleji. Alexe Conklina a Moa Panova zabít mohl, a taky nemusel, ale rozhodně oddělal Kevina McColla.“

„Kristepane. Toho jsem znal.“

„To my všichni, Jamie.“ Starý pán si odkašlal. „Nemůžeme připustit, aby ten zločin zůstal bez trestu.“

Hullův vztek náhle vystřídal pocit radostného vzrušení. „Nechte to na mně.“

„Dávejte si pozor, Jamie. Vaším hlavním úkolem je dbát na bezpečí prezidenta.“

„Rozumím, pane. Naprosto. Ale buďte si jist, že pokud se Jason Bourne ukáže v hotelu, tak už se odsud nedostane.“

„Já doufám, že ano,“ uzavřel šéf CIA debatu. „Nohama napřed.“

Dva členové čečenského oddílu čekali před dodávkou s nápisem Energetika Reykjavík, když zpoza rohu vyjelo auto hygienické služby vyslané do hotelu Oskjuhlid. Dodávka stála napříč ulicí a Čečenci kolem ní rozmístili oranžové kužely, aby to vypadalo, že jsou v plné práci.

Sanitka prudce zabrzdila.

„Co to tady děláte?“ zeptal se jeden ze zdravotníků. „Jedeme k případu.“

„Trhni si nohou, prcku!“ ucedil jeden z Čečenců islandsky.

„Co jste to řekl?“ Podrážděný hygienik vystoupil z auta.

„Jste slepý? Máme tady důležitou práci,“ řekl Čečenec. „Jeďte jinudy, sakra.“

Druhý zdravotník vycítil nebezpečí, a tak přispěchal kolegovi na pomoc. Ze zadní části dodávky v tu chvíli vystoupili ozbrojení Arsenov se Zinou a nahnali vyděšené muže v bílých pláštích do vozu.

Arsenov se Zinou a dalším členem oddílu dorazili v uneseném autě k zásobovacímu vchodu hotelu Oskjuhlid. Druhý Čečenec zajel s dodávkou Energetiky Reykjavík pro Spalka a zbytek oddílu.

Všichni byli oblečení jako státní zaměstnanci a měli na prsou připnuté legitimace ministerstva zdravotnictví, které Spalko za velké peníze opatřil. Když byl Arsenov tázán, odpověděl islandsky a pak přešel do přerývané angličtiny, aby mu američtí a arabští strážci rozuměli. Všem vysvětlil, že mají za úkol vyloučit přítomnost žloutenky v hotelové kuchyni. Nikdo – a nejméně ze všech členové bezpečnostních oddílů – si rozhodně nepřál, aby se tím hrozným virem nakazil někdo z přítomných činitelů. Strážci proto ochotně vpustili „hygieniky“ dovnitř a popsali jim cestu do kuchyně. Tam však zamířil jen třetí člen čečenského oddílu. Arsenova a Zinu zajímala úplně jiná místa.

Bourne s Chánem stále probírali plány různých systémů hotelu Oskjuhlid, když pilot oznámil, že přistávají na letišti v Keflavíku. Bourne, který na rozdíl od Chána sedícího u laptopu do té doby přecházel po kabině, se neochotně posadil. Tělo ho strašlivě bolelo a na stísněných sedadlech to bylo ještě horší. Snažil se odsunout emoce, které ho v souvislosti s nalezením syna zaplavily. Jejich rozhovory byly i bez toho dost rozpačité, a Bourne se obával, že by se Chán před projevem silného citu ještě více stáhl do sebe.

Cesta k usmíření byla pro oba nesmírně strastiplná, ale pro Chána to zřejmě platilo dvojnásob. Otec mívá více důvodů milovat syna než naopak…

Bourne si musel přiznat, že se Chána bojí. Nejen toho, čím musel projít a co se z něj stalo, ale též jeho srdnatosti, chytrosti a důvtipu. Jeho únik ze zamčené místnosti byl doslova zázračný.

Mohli by přijmout jeden druhého a nakonec snad dospět ke smíření. Ztěžovala jim to však ještě jedna okolnost, která zastiňovala všechny další překážky. Pokud by měl Chán Bournea přijmout, musel by se zříct celého dosavadního života.

V této věci se Bourne nemýlil. Od chvíle, kdy si k němu přisedl na lavičce v parku v Alexandrii, sváděl Chán krutý vnitřní boj. Platilo to stále, jen s tím rozdílem, že nyní ta válka byla otevřená. Jako by Chán při pohledu zpět viděl všechny příležitosti k Bourneově zabití, jež se mu naskytly, ale teprve teď pochopil, že jich nevyužil úmyslně. Nedokázal Bourneovi ublížit, ale nemohl mu ani otevřít své srdce. Vzpomněl si na zoufalou touhu vrhnout se na Spalkovy muže, která se ho zmocnila na té klinice v Budapešti. Zabránilo mu v tom pouze Bourneovo varování. Tenkrát své pocity připisoval přání pomstít se Spalkovi. Nyní však věděl, že pramenily z úplně jiné emoce: z pouta, které spojuje členy rodiny.

A přece si se zahanbením uvědomoval, že se Bournea bojí. Naháněl mu strach svou silou, vytrvalostí a inteligencí. V jeho společnosti si Chán připadal nějak menší a všechno, čeho v životě dosáhl, se obracelo v prach.

Letadlo s poskočením dosedlo, pneumatiky zakvílely a v příští chvíli už směřovali z přistávací dráhy na druhý konec letiště, kde končily všechny soukromé lety. Chán vstal a vykročil uličkou ke dveřím ještě dřív, než stroj úplně zastavil.

„Jdeme,“ zavelel. „Spalko má nejmíň tři hodiny náskok.“

Bourne už byl však také na nohou a stál v uličce proti němu.

„Nevíme, co nás venku čeká. Půjdu první.“

V Chánovi vzkypěla nahromaděná zlost. „Už jsem ti jednou říkal, abys mi neradil, co mám dělat! Mám vlastní mozek. Vždycky jsem se rozhodoval sám a nehodlám na tom nic měnit.“

„To je v pořádku. Já ti nechci nic upírat,“ řekl Bourne s velkou lítostí. Tenhle cizí člověk byl jeho syn. Všechno, co v jeho přítomnosti řekne nebo udělá, bude mít ještě nějakou dobu přehnanou odezvu. „Ale nezapomínej, že doteď jsi byl sám.“

„A čí je to asi vina?“

Bylo těžké se neurazit, Bourne se však pokusil to obvinění zmírnit. „Nemá cenu bavit se o vině,“ odpověděl vyrovnaně. „Teď děláme spolu.“

„Takže se ti mám prostě podřídit?“ rozohnil se Chán. „Proč? Vážně si myslíš, že si to zasloužíš?“

Byli už skoro u letištní haly. Bourne poznal, že se mezi ně vrátilo původní napětí.

„Já vím, že si nic nezasloužím, nejsem hlupák.“ Podíval se z okna do jasných světel terminálu. „Jen jsem myslel, že kdyby náhodou nastal problém – pokud třeba vstoupíme do léčky -, ať jsem to radši já, a ne ty…“

„Tys mě snad vůbec neposlouchal,“ zavrčel Chán a protáhl se kolem Bournea. „Podle tebe jsem asi nikdy nic nedokázal, co?“

V tu chvíli se objevil pilot. „Otevřete dveře,“ nařídil mu Chán stroze. „A zůstaňte na palubě.“

Pilot poslušně otevřel a spustil schůdky na asfalt.

Bourne udělal krok uličkou. „Cháne…“

Synův zlobný pohled ho však zmrazil na místě. Z okna pak sledoval, jak Chán sestupuje po schodech, pod nimiž na něj čekal příslušník cizinecké policie. Chán mu předložil pas a pak ukázal na letadlo. Úředník mu dal do pasu razítko a přikývl.

Chán se otočil a vyběhl do schodů. Když se přiblížil uličkou, vytáhl z bundy pouta: jeden náramek připnul kolem zápěstí Bourneovi, druhý sobě.

„Jmenuju se Chán LeMarc a jsem zástupce inspektora Interpolu.“ Chán si strčil do podpaží laptop a odvedl Bournea uličkou „Ty jsi můj vězeň.“

„A jméno?“ řekl Bourne.

„Jako tvoje?“ Chán ho vystrčil ze dveří a sám se držel těsně za ním. „Ty jsi přece Jason Bourne, kterého hledá pro vraždu CIA, francouzská Quai d’Orsay i Interpol. Jinak se na Island pasu nedostaneš. Ten chlap stejně jako všichni ostatní policajti na zeměkouli četl oběžník CIA.“

Imigrační úředník uctivě ustoupil a uvolnil jim cestu. Jakmile prošli halou, Chán odemkl pouta. Venku nastoupili do prvního z řady čekajících taxíků a dali řidiči adresu domu necelý kilometr od hotelu Oskjuhlid.

Spalko seděl na místě spolujezdce v dodávce Energetiky Reykjavík s chladicím boxem mezi nohama, zatímco čečenský řidič mířil ulicemi v centru města k hotelu Oskjuhlid. Zazvonil mobilní telefon. Nebyla to dobrá zpráva.

„Pane, podařilo se nám uzavřít výslechovou místnost dřív, než do domu vstoupili policisté a hasiči,“ hlásil jeho šéf bezpečnosti z Budapešti. „Ale právě jsme dokončili důkladnou prohlídku celého domu a po Bourneovi i Chánovi jako by se slehla zem.“

„Jak je to možné?“ podivil se Spalko. „Jeden byl přece připoutaný a druhý uvězněný v místnosti napuštěné plynem.“

„Došlo k výbuchu,“ vysvětlil mu šéf bezpečnosti a podrobně popsal, co zjistili.

„Zatraceně!“ Spalko ve vzácném projevu zlosti praštil pěstí do přístrojové desky.

„Rozšiřujeme okruh pátrání.“

„To nemusíte,“ odsekl Spalko. „Já vím, kde jsou.“

• • •

Bourne s Chánem kráčeli směrem k hotelu.

„Jak ti je?“ zeptal se Chán.

„Dobře,“ odvětil Bourne až příliš rychle.

Chán se na něj podíval. „Nic tě nebolí? Nejsi ani rozlámaný?“

„No dobře, trochu jo,“ připustil Bourne.

„Antibiotika od Oszkara jsou prvotřídní.“

„Neboj,“ uklidnil ho Bourne. „Beru je.“

„Proč bych se měl bát?“ naježil se Chán. „Podívej na to.“

Okolí hotelu střežil kordon místních policistů. Cesta dovnitř i ven vedla jedině přes dvě kontrolní stanoviště hlídaná policií a ochrankami různých národností. Zatímco se rozhlíželi, přijel ke stanovišti v zadní části hotelu vůz s nápisem Energetika Reykjavík.

„To je jediná možnost, jak se dostat dovnitř,“ prohlásil Chán.

„Jedna z možností,“ opravil ho Bourne. Když dodávka projela kontrolou, vyšli zpoza ní dva hoteloví zaměstnanci.

Bourne pohlédl na Chána a ten kývl. Také si jich všiml. „Co myslíš?“ zeptal se Bourne.

„Jdou ze služby, řekl bych,“ odpověděl Chán.

„Přesně to mě napadlo.“

Oba zaměstnanci byli v družném rozhovoru a při průchodu kontrolním stanovištěm jen letmo ukázali své průkazky. Jindy by do hotelu i z hotelu jeli autem, které by odstavili v podzemním parkovišti, ale od příchodu bezpečnostních služeb musel veškerý personál parkovat v ulicích kolem hotelu.

Když oba muži odbočili do postranní uličky mimo dohled policie i stráží, Bourne s Chánem se za nimi kradmo vydali. Počkali, až přistoupí ke svým vozům, a pak je zezadu omráčili, tiše a hbitě. Odemkli kufry aut, složili bezvládná těla dovnitř, a než zabouchli, vzali nešťastníkům hotelové průkazy.

O pět minut později se objevili u druhého kontrolního stanoviště před hotelem, aby nepřišli do styku s těmi policisty a členy ostrahy, kteří prověřovali oba hotelové zaměstnance při odchodu z práce.

Bezpečnostní uzávěru zdolali bez potíží. Konečně pronikli do hotelu Oskjuhlid.

• • •

Přišel čas zbavit se Arsenova, pomyslel si Stěpan Spalko. To rozhodnutí v něm zrálo dlouho – od chvíle, kdy zjistil, že jeho slabost už dál nesnese. Arsenov mu jednou řekl: „Nejsem žádný terorista. Chci jen, aby můj lid dostal to, co mu náleží.“ Takový dětinský názor byl fatálním omylem. Arsenov mohl klamat sám sebe, jak chtěl, ale ať žádal peníze, navrácení vězňů či svobodu pro svou zemi, činil tak teroristickými metodami, byť měl třeba bohulibé cíle. Když nedostal, co chtěl, bezohledně zabíjel. Likvidoval nepřátele i civilisty – muže, ženy i děti bez rozdílu. Rozséval teror, sklízel smrt.

Spalko mu tedy nařídil, aby vzal Achmeda, Karima a jednu z žen dolů do stanice, která zásobovala vzduchem jednací sál. To byla mírná odchylka od plánu, původně s nimi totiž měl jít Magomed. Ten však byl mrtvý, a jelikož ho sám zabil, přijal Arsenov tento úkol bez otázek a reptání. V každém případě se teď museli striktně držet časového plánu.

„Od chvíle příjezdu nám běží přesně třicet minut,“ prohlásil. „Po půlhodině přijde ochranka na kontrolu, jak víme z minula.“ Podíval se na hodinky. „Což znamená, že na splnění úkolu teď máme přesně dvacet čtyři minut.“

Když Arsenov s ostatními odešel, Spalko si vzal Zinu stranou. „Chápeš, že už ho nikdy neuvidíš živého?“

Přikývla svou blonďatou hlavou.

„Nelituješ toho?“

„Naopak, bude to úleva,“ odvětila.

Spalko kývl. „Pojď.“ Spěšně vykročili chodbou. „Nesmíme ztrácet čas.“

Hasan Arsenov vzal pevně do ruky otěže své skupinky. Měli vykonat velice důležitou práci a on se postará, aby ji odvedli co nejlépe. Když zahnuli za roh, uviděli strážného stojícího na svém postu u velké mříže větracího otvoru.

Zamířili k němu, aniž by zvolnili krok.

„Stát,“ zavelel hlídač a sňal z prsou samopal.

Zastavili se před ním. „Jsme z Energetiky Reykjavík,“ vysvětlil mu Arsenov islandsky a v reakci na mužův nechápavý výraz to ještě zopakoval v angličtině.

Strážce se zakabonil. „Tady žádný teplovod není.“

„Já vím,“ odtušil Achmed, jednou rukou popadl samopal a druhou udeřil hlavou strážného o zeď.

Muž se začal hroutit a Achmed ho praštil ještě jednou, tentokrát pažbou své automatické pistole.

„Pomozte mi s tím,“ řekl Arsenov a zabořil prsty do mřížky ventilace. Karim se ženou k němu přiskočili, zatímco Achmed dál mlátil strážného pažbou, byť už bylo zcela zřejmé, že je v bezvědomí a hned tak se z něj neprobere.

„Achmede, dej mi tu bouchačku!“

Achmed mu hodil automatickou pistoli a začal kopat padlého strážného do obličeje. Krev stříkala a ve vzduchu visela smrt.

Arsenov násilím odtáhl Achmeda od strážného. „Když ti dám rozkaz, tak ho poslechneš, nebo ti zlomím vaz, jako že je Alláh nade mnou.“

Achmedovi se divoce vzdouvala hruď; probodl Arsenová pohledem.

„Jedeme podle plánu,“ dodal Arsenov plamenně. „Na zábavu není čas.“

Achmed obnažil zuby v úsměvu, vymanil se z Arsenovova sevření a šel pomoci Karimovi sundat mříž. Strčili strážného do vzduchové šachty a pak se jeden po druhém vplížili za ním. Achmed, který šel jako poslední, mříž zasunul na její místo.

Museli přelézt přes strážného a Arsenov mu přitom přitiskl prsty ke krční tepně. „Je mrtvý.“

„No a co?“ ohradil se Achmed bojovně. „Ráno budou mrtví všichni.“

Plazili se po čtyřech šachtou, dokud nedošli ke zlomu. Přímo před nimi zela svislá šachta. Rozbalili horolezeckou výzbroj. Položili přes otvor šachty hliníkovou tyč, přivázali k ní provaz a spustili ho dolů. Arsenov šel vpředu: omotal si lano kolem levého stehna a pak přes pravé. Poté rovnoměrným tempem slanil dolů a přitom zkušeně ručkoval. Drobné zachvění lana mu napovědělo, že se za ním spustil další člen oddílu.

Těsně nad první rozvodnou skříní se Arsenov zastavil. Rozsvítil miniaturní baterku, přejel vydatným paprskem světla po stěně šachty a ozářil svislé linie hlavních kabelů a elektrického vedení. Uprostřed té změti se lesklo cosi nového.

„Tepelné čidlo,“ zavolal.

Karim, odborník na elektroniku, byl hned nad ním. Zatímco Arsenov přejížděl baterkou po zdi, vytáhl kleště a kus drátu s pružinovými svorkami na obou stranách. Opatrně se spustil kolem Arsenova téměř až nadosah čidla. Vymrštil nohu, smýkl sebou ke zdi a zachytil se kabelu. Chvíli se probíral svazkem drátů, jeden z nich přeřízl a připojil k němu svorku. Pak stáhl izolaci z prostředku jiného drátu a připojil k němu druhou svorku.

„Hotovo,“ ohlásil tiše.

Spustil se do pole senzoru, žádný alarm však nezazněl. Podařilo se mu překlenout okruh. Čidlo reagovalo, jako by bylo všechno v pořádku.

Karim uvolnil cestu Arsenovovi, jenž pak jako první klesl na dno šachty. Ocitli se u samotného srdce vzduchotechnického systému obsluhujícího jednací sál.

„Musíme se dostat k ventilaci konferenčního sálu,“ řekl Bourne, když s Chánem spěchal vestibulem. Chán nesl v podpaží laptop, který dostali od Oszkara. „To je nejlepší místo, odkud můžou rozprášit smrtící látku.“

Až na členy ostrahy a hotelový personál byl rozlehlý studený vestibul s vysokým stropem v tuto noční hodinu opuštěný. Hodnostáři byli ve svých apartmá, kde buď spali, nebo se připravovali na zahájení summitu, do něhož zbývaly už jen hodiny.

„Ochranka nepochybně dospěla ke stejnému závěru,“ podotkl Chán, „což znamená, že se sice můžeme dostat až k jádru systému, ale pak budou chtít vědět, co tam děláme.“

„Trochu jsem o tom uvažoval,“ řekl Bourne. „Je čas využít mého stavu v náš prospěch.“

Bez problémů prošli hlavní částí hotelu až na elegantní vnitřní nádvoří tvořené geometricky pravidelnými štěrkovými pěšinkami, pěstěnými stálezelenými keři a futuristickými kamennými lavičkami. Na druhé straně se nacházela část vyhrazená pro jednání. Vstoupili dovnitř a sešli o tři podlaží níž, kde Chán zapnul laptop a podle plánů se přesvědčili, že jsou ve správném patře.

„Tudy,“ rozhodl Chán a zaklapl počítač. Vykročili dál.

Ušli však jen třicet metrů od schodiště, když uslyšeli ostrý hlas: „Ještě krok a je po vás.“

Čečenští vzbouřenci se zastavili na dně vzduchové šachty, přikrčili se a čekali. Byli plní úzkosti, nervy měli napjaté k prasknutí. Na tuto chvíli se těšili celé měsíce. Byli připravení a toužili postoupit dál. Chvěli se nesnesitelným očekáváním a také vinou studeného vzduchu, který se s klesáním do hotelového suterénu ještě víc ochlazoval. Od ovládání vzduchotechniky je dělila už jen krátká vodorovná šachta, ale v cestě k ní jim bránila ostraha postávající u ventilační mřížky venku v chodbě. Dokud se strážní nevydají na obchůzku, Čečenci byli v šachu.

Achmed se podíval na hodinky a viděl, že na splnění úkolu a návrat k autu jim zbývá čtrnáct minut. Na čele mu vyrazily krůpěje potu. Hromadily se mu i v podpaží, stékaly po boku a svědily na kůži. V ústech měl sucho a dýchal jen mělce. Takhle mu bylo vždycky před vrcholem mise. Srdce mu bilo jako o závod a celý doslova vibroval. Stále ho bolelo pokárání od Arsenova, tím potupnější, že ho slyšeli i ostatní. Napjatě poslouchal, napínal uši a přitom hleděl na Arsenova s hlubokým opovržením. Po té noci v Nairobi k němu ztratil veškerou úctu: Arsenov se stal paroháčem a navíc o tom neměl ani tušení! Achmedovy masité rty se ohnuly do úsměvu. Bylo příjemné mít nad Arsenovem takovou moc.

Konečně uslyšel, že hlasy slábnou. Vyskočil celý šťastný, že může naplnit svůj osud, Arsenovova silná ruka ho však bolestně zadržela.

„Ještě ne.“ Arsenov se zamračil.

„Jsou pryč,“ hlesl Achmed.

„Půjdeme, až dám rozkaz.“

Tuhle urážku už si Achmed nemohl nechat líbit. Pohrdlivě si odplivl. „Proč bych měl poslouchat tvoje rozkazy? Proč bys nám měl velet zrovna ty? Vždyť si ani nedokážeš uhlídat ženskou.“

Arsenov se na Achmeda vrhl a nastal krátký zápas. Ostatní jen stáli, báli se zasáhnout.

„Tvoje drzosti už nebudu trpět,“ zavrčel Arsenov. „Budeš poslouchat moje rozkazy, nebo zemřeš.“

„No tak mě zabij,“ odsekl Achmed. „Ale nejdřív ti něco řeknu. Večer před tou ukázkou v Nairobi vstoupila Zina do Šejkova pokoje, zatímco jsi spal.“

„Lžeš!“ vyštěkl Arsenov a pomyslel na slib, který si se Zinou dali v zátoce. „Zina by mě nikdy nezradila.“

„Vzpomeň si, kde byl můj pokoj, Arsenove. Sám jsi přece rozděloval ubytování. Viděl jsem ji na vlastní oči.“

Arsenov sršel nenávistí, přesto Achmeda pustil. „Zabil bych tě, ale jdeme do finále a všichni máme svůj úkol.“

Technický expert Karim vykročil jako první, po něm žena s Achmedem, Arsenov skupinu uzavíral. Po chvíli zvedl Karim ruku a zastavil postup. K Arsenovovi dolétl jeho tichý hlas: „Pohybové čidlo.“

Viděl, jak se Karim sklání a připravuje si nástroje. Byl rád, že ho tady má s sebou. Kolik bomb už pro ně za ta léta sestrojil? Všechny fungovaly bezchybně, nikdy neudělal chybu.

Karim jako předtím vytáhl drát se svorkami na koncích. S kleštěmi v ruce vyhledal příslušné dráty, do jednoho z nich řízl a k obnažené mědi přiložil svorku. Poté jako prve svlékl izolaci z druhého drátu a připojil druhou svorku, čímž přemostil okruh.

„Hotovo,“ oznámil Karim a skupina vykročila do pole pohybového čidla.

Vtom se chodbou rozječel alarm, který okamžitě přivolal ochranku s odjištěnými samopaly.

„Karime!“ křikl Arsenov.

„Je to past!“ zaúpěl Karim. „Někdo přehodil dráty!“

Chvíli předtím se Bourne s Chánem otočili čelem k příslušníkovi amerického bezpečnostního oddílu. Měl na sobě uniformu a těžkou vestu. Udělal krok blíž a zkoumavě si prohlížel jejich průkazy. Trochu se uklidnil, zvedl samopal, avšak hluboké zachmuření z jeho tváře nezmizelo.

„Copak tady děláme?“

„Běžná údržba,“ odpověděl Bourne. Vzpomněl si na auto Energetiky Reykjavík, které viděl vjíždět do hotelu, a také na cosi z podkladů, jež Oszkar stáhl do počítače. „Vypadl systém horkovodního vytápění. Máme pomoct energetikům, které sem poslali.“

„To jste ale ve špatné části,“ řekl strážný a ukázal jim správný směr. „Musíte se vrátit stejnou cestou, pak zahnout doleva a zase doleva.“

„Díky,“ odvětil Chán. „Asi jsme špatně odbočili. Moc často sem nechodíme.“

Když se otočili k odchodu, Bourneovi se podlomily nohy, zoufale zasténal a svezl se na zem.

„Co je, sakra?“ lekl se strážný.

Chán poklekl vedle Bournea a rozepnul mu košili.

„Ježíšikriste,“ vydechl člen ostrahy, naklonil se a nevěřícně zíral na Bourneovy rány. „Co se mu stalo?“

Chán vymrštil ruku, chytil strážného pod krkem a prudce škubl dolů. Mužova hlava narazila na tvrdou betonovou podlahu. Když Bourne vstal, Chán stáhl z hlídače šaty.

„Postavu má podobnou spíš tobě,“ usoudil Chán a podal Bourneovi uniformu. Ten se do ní navlékl, zatímco Chán odtáhl bezvládné tělo do stínu.

V té chvíli se rozječel alarm pohybového čidla a oba se rozběhli ke stanici větracího systému.

Strážní měli dobrý výcvik a Američané i Arabové, kteří byli právě ve službě, vzorně spolupracovali. Každý druh čidla měl jinak znějící alarm, takže okamžitě poznali, že byl narušen pohybový senzor a kde přesně ho hledat. Nacházeli se ve stavu nejvyšší pohotovosti a takto těsně před počátkem jednání měli rozkaz nejdřív střílet a teprve potom se ptát.

Už v běhu tedy zahájili palbu a pokropili mříž záplavou kulek. Polovina ochránců vystřílela celý zásobník do podezřelé oblasti. Druhá polovina čekala v záloze, až ostatní s pomocí páčidel vytrhnou poničené mříže. Našli tři těla: dva muže a ženu. Jeden z Američanů uvědomil Hulla a jeden z Arabů to ohlásil Feydu al-Saúdovi.

Tou dobou už na pomoc přiběhli i ozbrojenci z dalších sektorů v patře.

Dva strážci, kteří dosud čekali opodál, vlezli do vzduchové šachty, a když v ní nespatřili žádné nepřátelské osoby, zajistili okolní prostor. Ostatní odtáhli ze šachty tři prostřílené mrtvoly společně s Karimovým náčiním k obcházení čidel a předmětu, který na první pohled vypadal jako časovaná bomba.

Jamie Hull a Feyd al-Saúd dorazili na místo téměř současně. Hull jediným pohledem zhodnotil situaci a zavolal vysílačkou šéfa svého štábu.

„Vyhlašuji stav nejvyšší pohotovosti. Došlo k narušení bezpečnosti. Zlikvidovali jsme tři nepřátelské osoby, opakuji, tři nepřátelské osoby. Uzavřete hotel, nikdo nesmí dovnitř ani ven.“ Pokračoval ve štěkání rozkazů, jimiž posílal své muže na pozice určené pro případ poplachu. Pak kontaktoval Tajnou službu, jejíž agenti byli s prezidentem a jeho personálem v hotelovém křídle vyhrazeném pro významné hosty.

Feyd al-Saúd si dřepl a prohlížel si mrtvoly. Těla byla značně rozstřílená, ale tváře, i když zbrocené krví, působily nedotčeně. Vytáhl miniaturní baterku a posvítil na jednu z nich. Pak natáhl ruku a strčil jednomu z mužů ukazovák do oka. Když ho vytáhl, všiml si, že má na konci prstu cosi modrého. Naopak duhovka mrtvého měla náhle tmavě hnědou barvu.

Jeden z příslušníků FSB zřejmě zavolal Karpova, jelikož velitel jednotky Alfa právě nemotorně přiklusal. Sotva popadal dech a Feyd al-Saúd odhadl, že celou cestu běžel.

Společně s Hullem vylíčil Rusovi, co se stalo. Zvedl prst do vzduchu. „Mají barevné kontaktní čočky – a podívejte, odbarvili si vlasy, aby vypadali jako Islanďané.“

Karpovova tvář se zachmuřila. „Toho znám,“ zavrčel a kopl do jedné z mrtvol. „Jmenuje se Achmed. Je to jeden z hlavních pobočníků Hasana Arsenova.“

„Toho vůdce čečenských teroristů?“ zeptal se Hull. „Tak to byste měl informovat vašeho prezidenta, Borisi.“

Karpov se narovnal a dal ruce v bok. „Chci vědět, kde je Arsenov.“

• • •

„Řekl bych, že jsme přišli pozdě,“ hlesl Chán zpoza kovového sloupu, když spatřil blížící se šéfy dvou ochranek, „ale Spalka nikde nevidím.“

„Možná nechtěl riskovat a vůbec v hotelu není,“ řekl Bourne.

Chán zavrtěl hlavou. „Já ho znám. Je sice egoista, ale taky puntičkář. Ne, ten bude někde poblíž.“

„Ale tady zjevně ne,“ pravil Bourne zamyšleně. Sledoval Rusa, který přiběhl k Jamiemu Hullovi a šéfovi arabského oddílu. Ta jeho plochá neotesaná tvář s huňatým obočím mu připadala nějak matně povědomá. Když uslyšel jeho hlas, sykl: „Toho chlapa znám. Myslím toho Rusa.“

„To mě nepřekvapuje. I já jsem ho poznal,“ odtušil Chán. „Boris Iljič Karpov, šéf elitní jednotky Alfa.“

„Ale ne, já ho doopravdy znám.“

„Jak to? Odkud?“

„To nevím,“ řekl Bourne. „Kdybych si tak mohl vzpomenout,“ tloukl se pěstmi do čela. „Jsem to ale hlava děravá.“

Chán se k němu otočil a viděl, jaká muka prožívá. Cítil nebezpečné nutkání sevřít Bourneovi rameno a uklidnit ho. Nebezpečné bylo proto, že nevěděl, kam by takové gesto vedlo a co by vůbec znamenalo. Opět si uvědomil, že jeho bývalý život je v troskách, a začalo to ve chvíli, kdy si k němu Bourne přisedl s otázkou: „Kdo jsi?“ Tenkrát by Chán odpovědět dokázal, teď si však nebyl jistý. Co když všechno, čemu dřív věřil, nebo si to alespoň myslel, byla ve skutečnosti lež?

Aby unikl ze zajetí znepokojivých myšlenek, přidržel se Chán toho, čemu on i Bourne rozuměli nejlépe. „Ta věc mi vrtá hlavou,“ řekl. „Je to časovaná bomba. Říkal jsi, že Spalko má v plánu využít difuzér doktora Schiffera.“

Bourne přikývl. „Řekl bych, že šlo o klasický pokus o odvrácení pozornosti, až na to, že je chvíli po půlnoci. Summit začíná až za osm hodin.“

„Proto použili časovanou nálož.“

„Ano, ale proč ji nastražili s takovým předstihem?“ ptal se Bourne.

„Menší ostraha,“ nadhodil Chán.

„Pravda, ale taky větší riziko odhalení při pravidelných bezpečnostních kontrolách.“ Bourne zavrtěl hlavou. „Ne, něco nám uniká, vím to. Spalko má za lubem něco jiného. Ale co?“

Spalko, Zina a zbytek oddílu dospěli k cíli. Zde, daleko od části hotelu hostící jednání, měla bezpečnostní opatření nedostatky, jichž Spalko dokázal využít. Pohybovalo se tam sice mnoho ozbrojených mužů, avšak nemohli být všude najednou, a tak stačilo zneškodnit dva strážné a Spalko se svou skupinou mohl zaujmout pozice.

Nacházeli se v obřím betonovém prostoru bez oken tři patra pod úrovní ulice, odkud vedly jediné otevřené dveře. Po betonové zdi naproti se táhla řada mohutných černých trubek, z nichž každá nesla označení sekce hotelu, do níž vedla.

Členové oddílu vybalili protichemické obleky, oblékli si je a důkladně utěsnili. Dvě Čečenky zamířily do chodby, kde se postavily na stráž u dveří, zatímco jejich kolega jistil situaci zevnitř.

Spalko otevřel větší ze dvou kovových schránek, jež si přinesl. Uvnitř se nacházela zbraň NX 20. Opatrně spojil obě její poloviny v jediný celek a ověřil si, že všechny díly pevně sedí na svém místě. Podal smrtící předmět Zině a odemkl chladicí box, který mu dal Peter Sido. Skleněná ampulka, jež se v něm skrývala, byla malá, doslova titěrná. Přestože v Nairobi viděli její účinek na vlastní oči, nechtělo se jim věřit, že tak nepatrná dávka viru může zabít tolik lidí.

Spalko stejně jako v Nairobi otevřel nábojovou komoru difuzéru a vložil do ní ampuli. Pak komoru uzavřel a zajistil, vzal si od Ziny NX 20 a obepnul prst kolem menší ze dvou spouští. Až ji stiskne, virus uvězněný v lahvičce se posune do palebné komory. Poté stačilo zmáčknout knoflík na levé straně pažby, a tím komoru uzamknout, správně zamířit a stisknout hlavní spoušť.

Po Zinině vzoru sevřel zbraň v náruči. Bylo k ní třeba přistupovat s náležitou úctou, což platilo i pro Spalka.

Podíval se Zině do očí, jež se leskly láskou k němu a vlasteneckým zápalem. „Teď budeme čekat, až se spustí alarm.“

Po chvíli ho uslyšeli. Zněl slabě, ale holé betonové chodby zesilovaly jeho nezaměnitelné vibrace. Šejk a Zina se na sebe usmáli. Cítil, jak místností prostupuje napětí živené spravedlivým hněvem a dlouho odkládanou touhou po odplatě.

„Přišla naše chvíle,“ oznámil. Všichni ho slyšeli, všichni reagovali. Měl pocit, že slyší jejich válečný pokřik.

Nezvratná síla osudu přiměla Šejka stisknout drobnou spoušť. Smrtící náplň se zlověstným syknutím zajela do palebné komory, spočinula v ní a čekala na svůj okamžik.

29

„Všechno jsou to Čečenci, že jo, Borisi?“ vyhrkl Hull.

Karpov přikývl. „Všichni, podle záznamů členové teroristické skupiny Hasana Arsenova.“

Feyd al-Saúd se zachvěl vlhkou zimou. „S množstvím trhaviny C4 v té časované bombě by vyhodili do vzduchu skoro celou nosnou konstrukci. Fórum nad ní by se zhroutilo pod vlastní vahou a zabilo všechny uvnitř.“

„Naštěstí pro nás spustili pohybové čidlo,“ řekl Hull.

Jak minuty ubíhaly, Karpovovo zachmuření se prohlubovalo. Nakonec zopakoval Bourneovu otázku: „Proč by někdo nastražil nálož tak dlouho dopředu? Nejspíš bychom ji našli ještě před začátkem jednání.“

Feyd al-Saúd se obrátil na jednoho ze svých mužů. „Nedalo by se tu zatopit? Budeme tady ještě nějakou dobu a já už teď mrznu.“

„To je ono!“ Bourne se otočil k Chánovi. Vzal si od něj přenosný počítač, zapnul ho a probíral se plány, až našel ten, který ho zajímal. Vyhledal cestu od místa, kde se nacházeli, do hlavní části hotelu. Nakonec laptop zaklapl a zavelel: „Jde se!“

„Kam chceš jít?“ zeptal se Chán, když vykročili podzemním bludištěm.

„Chvilku uvažuj. Viděli jsme vjíždět dovnitř auto Energetiky Reykjavík. Hotel je vytápěný termálním systémem, který zásobuje celé město.“

„Proto Spalko poslal Čečence ke stanici vzduchotechniky,“ řekl Chán, když chvatně odbočili za roh. „Oni tu bombu ve skutečností vůbec nastražit neměli. Je to pravda, šlo čistě o zastírací manévr, ale neměl sloužit k odvedení pozornosti, až začne jednání. On chce tu biologickou zbraň použít teď!“

„Správně,“ přitakal Bourne. „Ale nevypustí látku přes vzduchotechniku. Jeho cílem je hlavní vytápěcí soustava. V tuhle noční dobu budou všichni činitelé na pokojích a právě tam chce Spalko virus dostat.“

„Někdo jde,“ varovala jedna z čečenských žen.

„Zabít,“ nařídil Spalko.

„Ale vždyť je to Hasan Arsenov!“ vykřikla druhá strážná.

Spalko se Zinou si vyměnili zmatené pohledy. Co se stalo? Čidlo přece spustilo poplach a krátce poté uslyšeli třeskot palby z automatů. Jak mohl Arsenov uniknout?

„Povídám zabít!“ štěkl Spalko.

Co Arsenova tak děsilo? Co ho přimělo utéct v prvním okamžiku, kdy zavětřil past, a tím se zachránit před náhlou smrtí, jež postihla jeho krajany? Byla to plíživá hrůza, která v něm narůstala a už týden mu nedávala spát. Vyčítal si, že zradil Chálida Murata, to však byly výčitky hrdiny, který musel jednat, aby zachránil svůj lid. Jeho vnitřní strach však souvisel se Zinou. Dlouho si nedokázal přiznat její odcizení, postupné, ale neúprosné. Citově se mu vzdalovala, teprve při zpětném pohledu si však uvědomoval její ledový chlad. Ještě před chvílí by tomu odmítal věřit, jenže Achmedovo odhalení vrhlo na situaci zcela jiné světlo. Zina jako by žila za skleněnou stěnou, vždycky před ním ukrývala část svého nitra. Nemohl se té části dotknout a připadalo mu, že čím víc se o to snaží, tím víc se mu Zina vzdaluje.

Nemilovala ho. A milovala ho vůbec někdy? I kdyby jejich akce skončila triumfálním úspěchem, nikdy spolu nebudou žít a mít děti. V jakou frašku se zvrhl jejich poslední důvěrný rozhovor!

Nejraději by se propadl hanbou. Byl zbabělec – miloval ji víc než svou svobodu, věděl totiž, že bez ní pro něj žádná svoboda neexistuje. Ve světle její zrady mu vítězství zhořklo v ústech jako pelyněk.

Běžel studenou chodbou směrem k vytápěcí stanici hotelu a najednou uviděl, že jedna z jeho krajanek zvedá automatickou pistoli, jako by ho chtěla zastřelit. Možná přes ochranný oblek nepoznávala, kdo se to k ní blíží.

„Počkat! Nestřílej!“ zavolal. „Tady Hasan Arsenov!“

První střela ho zasáhla do levé ruky. Ohromeně se otočil a skočil za roh, aby se schoval před smrtícím krupobitím odrážejících se projektilů.

Vržen zpět do horečné přítomnosti, neměl čas na otázky či domněnky. Slyšel další palbu, nešla však jeho směrem. Nahlédl za roh a uviděl, že se k němu obě ženy obrátily zády a v podřepu střílejí na dvě postavy v chodbě.

Arsenov využil chvilkové příležitosti a zamířil ke dveřím vytápěcí stanice.

Spalko zaslechl střelbu a řekl: „Zino, to nebude jen Arsenov.

Zina máchla automatickou pistolí a kývla na strážného, který jí hodil druhou.

Spalko za jejich zády přešel ke zdi s trubkami topení. Každá měla ventil a vedle něj ukazatel tlaku. Našel rouru vedoucí k pokojům zahraničních představitelů a začal odšroubovávat ventil.

Hasan Arsenov věděl, že měl zemřít spolu s ostatními ve stanici vzduchotechniky. „Je to past! Někdo přehodil dráty!“ zaúpěl Karim těsně před smrtí. To Spalko dráty přehodil. Nechtěl jen odvrátit pozornost, jak jim tvrdil, ale také potřeboval obětní beránky – osoby důležité natolik, že jejich smrt zaměstná ochranku na dost dlouho, aby Spalko dosáhl skutečného cíle a vypustil virus. Spalko ho podvedl a Arsenov si byl nyní docela jistý, že Zina se s ním spikla.

Jak rychle se vytrácí láska. Změní se v nenávist dřív, než jedinkrát zatluče srdce. Bratři a sestry, kteří bojovali po jeho boku, s kterými se smál i plakal, s kterými se modlil k Alláhovi a kteří měli stejné cíle jako on, se teď obrátili proti němu. Jeho krajané. Čečenci! Všichni podlehli moci a zhoubnému kouzlu Stěpana Spalka.

Chálid Murat měl nakonec ve všem pravdu. Spalkovi nedůvěřoval a rozhodně by se s ním nepustil do takové divoké akce. Arsenov mu jednou vmetl do očí, že je starý, příliš opatrný a nerozumí novému světu, který se před nimi otevírá. Teď však dospěl k tomu, co Chálid Murat dobře věděl: že ten nový svět je pouhou iluzí sloužící záměrům takzvaného Šejka. Arsenov těm výmyslům uvěřil, protože jim věřit chtěl. A Spalko jeho slabosti sprostě využil. Ale s tím je konec! zapřísahal se Arsenov. Konec! Pokud má dnes zemřít, podmínky si určí sám a nenechá se Spalkem odvést na porážku jako ovce.

Přitiskl se ke stěně, zhluboka se nadechl a s výdechem proskočil kolem otevřeného východu. Následná bouře automatické palby mu řekla všechno, co potřeboval. Převalil se po betonové podlaze a plížil se po břiše zpět ke dveřím. Uviděl strážného se samopalem namířeným od boku a střelil ho čtyřikrát do prsou.

Když Bourne za betonovým sloupem spatřil dva teroristy v protichemických oblecích střílející přerušovanými dávkami, ztuhla mu krev v žilách. Schoval se s Chánem za roh křižovatky ve tvaru písmene T a opětoval palbu.

„Spalko je vevnitř s tou biologickou zbraní,“ řekl Bourne. „Musíme se tam dostat.“

„Ale teprve až těm dvěma dojdou náboje.“ Chán se ohlédl. „Vzpomínáš si na ty plány? Víš, co je ve stropě?“

Bourne pokračoval ve střelbě, ale přitom přikývl.

„Asi sedm metrů za námi jsou dvířka. Budeš mě krýt.“

Bourne vypálil ještě jednu dávku a pak se s Chánem stáhl do chodby.

„Uvidíš tam něco?“ zeptal se.

Chán přikývl a ukázal na svou zázračnou bundu. „V rukávu mám baterku. Mimo jiné.“

Bourne si zastrčil pistoli do podpaží a propletl prsty, aby na ně Chán mohl stoupnout. Měl pocit, že mu pod synovou vahou praskají kosti, a napjaté svaly v rameni doslova hořely.

Po chvíli Chán odsunul stropní panel a vytáhl se do vzniklého otvoru.

„Čas?“ řekl Bourne.

„Patnáct vteřin,“ odvětil Chán a zmizel.

Bourne se otočil. Napočítal do deseti, pak se naklonil za roh a začal střílet. Téměř okamžitě se však zarazil a ucítil, jak mu srdce tluče bolestně do žeber. Zatímco hovořil s Chánem, čečenští teroristé odložili ochranné obleky, vyšli zpoza sloupu a nyní stáli proti němu. Uviděl, že to jsou ženy a že mají kolem pasu řadu spojených balíčků naplněných výbušninou C4.

„Ježíšikriste,“ zasténal Bourne. „Cháne! Mají sebevražedné pásy!“

V té chvíli se ponořili do tmy. Chán nad jeho hlavou přeťal dráty v elektrickém vedení.

Hned poté, co vypálil, Arsenov vstal a rozběhl se. Vpadl do místnosti a zachytil strážného dřív, než se svezl k zemi. Uvnitř byly dvě další osoby: Spalko a Zina. Arsenov použil mrtvého muže jako štít a z pistolí v obou rukou vystřelil na Zinu. Dostala zásah a zavrávorala, ještě však stačila zmáčknout spoušť. Soustředěná palba z automatické zbraně provrtala tělo strážného.

Arsenov ucítil palčivou bolest v hrudi a vytřeštil oči, vzápětí však přišla podivná otupělost. Světla zablikala, až úplně pohasla, a v příští chvíli už ležel na podlaze a chrčivě dýchal plícemi zalitými krví. Jako ve snách uslyšel Zinin křik a plakal pro všechny sny, které se nikdy nenaplní, pro budoucnost, která už nepřijde. S posledním vydechnutím z něj vyprchal život. Skončil tak, jak kdysi začal: v mučivých bolestech a útrapách.

Chodbou se rozhostilo strašlivé mrtvolné ticho. Jako by se zastavil čas. Bourne mířil zbraní do tmy a slyšel tiché, mělké oddychování lidských bomb. Cítil jejich strach, ale rovněž odhodlání. Kdyby vytušily, že udělal krok směrem k nim, kdyby zjistily, že se Chán pohybuje v elektrickém vedení, určitě by odpálily nálože kolem pasu.

Po chvíli uslyšel nad hlavou očekávané dvojí jemné poklepání, jež rychle utichlo, zatímco Chán postupoval dál stropem. Věděl, že nedaleko vchodu do vytápěcí stanice se nachází dvířka, a měl jistou představu, co má Chán za lubem. Od obou si to žádalo nervy z oceli a velice pevnou ruku. Samopal AR 15, který svíral v rukou, měl krátkou hlaveň, sníženou přesnost však nahrazoval úžasnou palebnou silou. Používal nábojů ráže .223, jež chrlil počáteční rychlostí přes 730 metrů za sekundu. Tiše se přikradl blíž, pak si však uvědomil pohyb ve tmě nad hlavou a ztuhl.

Srdce měl až v krku. Něco zaslechl: syknutí, šepot, kroky? A pak naprosté ticho. Zatajil dech a pečlivě zacílil.

Kde je Spalko? Už nabil biologickou zbraň? Zůstane a dotáhne svou akci do konce, nebo ji přeruší a prchne? Bourne tyto děsivé otázky raději zaplašil, stejně by na ně nenašel odpověď. Soustřeď se, nabádal sám sebe. Uvolni se, zhluboka a pravidelně dýchej, uveď se do alfa-rytmu a splyň se zbraní v jeden celek.

Pak to spatřil. Záblesk Chánovy baterky, který ozářil ženskou tvář a oslepil ji. Na přemýšlení nebyl čas. Bourne instinktivně stiskl prst připravený na spoušti. Chodbu osvětlil záblesk výstřelu a hlava ženy se v příští chvíli rozlétla v tříšti krve, kostí a mozkové tkáně.

Okamžitě vstal a vyrazil hledat druhou teroristku. Pak se náhle rozsvítilo a on uviděl druhou lidskou bombu ležet vedle té první s podříznutým hrdlem. O chvíli později Chán seskočil dolů z otevřených dvířek a společně vešli do stanice termálního vytápění.

Těsně předtím padl Spalko na kolena v temnotě čpící střelným prachem, krví a smrtí a jako slepec hledal Zinu. Tma vítězila. Beze světla nedokázal ústí zbraně NX 20 přesně namířit do otevřeného ventilu geotermálního vytápění.

Natáhl ruku a šátral po podlaze. Neměl tušení, kde přesně je, ale věděl, že když Arsenov vpadl do dveří, změnila pozici. Bylo chytré, že použil lidský štít, Zina však byla ještě chytřejší a zabila ho. Sama stále žila. Zaslechl její nářek.

Teď čekal. Věděl, že lidské nálože ho ochrání před vetřelci. Kdo byl vlastně za dveřmi? Bourne? Chán? Provinile si uvědomil, že mu ten neznámý v chodbě nahání strach. Ať to byl kdokoli, prohlédl jeho zastírací manévr i úmysl použít k útoku zranitelné vytápěcí soustavy. Rostla v něm panika, která na okamžik polevila, když uslyšel Zinin přerývaný dech. Rychle se proplížil kaluží lepkavé krve k místu, kde ležela.

Políbil ji na tvář. Její vlasy byly mokré a slepené. „Moje krásná Zino,“ pošeptal jí do ucha. „Buď silná.“

Ucítil, že jejím tělem projela křeč, a srdce se mu sevřelo strachem. „Zino, neumírej mi. Teď nemůžeš umřít.“ Pak ochutnal slané krůpěje, jež jí stékaly po obličeji, a zjistil, že pláče. Její hruď se nepravidelně vzdouvala tichými vzlyky.

„Zino,“ slíbal jí slzy z tváře, „musíš být silná, teď ještě víc než dřív.“ Něžně ji objal a cítil, jak ho pomalu obepínají její paže.

„Přišla chvíle našeho triumfálního vítězství.“ Odtáhl se a vtiskl jí do náruče NX 20. „Ano, ano, chci, abys vystřelila ty a otevřela nám cestu do budoucnosti.“

Nemohla mluvit. Dokázala jen pouštět vzduch do plic a zase ven. Znovu proklel tu zatracenou tmu, protože jí neviděl do očí a nemohl si být jistý, že ho vnímá. Musel však využít příležitosti. Vzal ji za obě ruce: levou jí dal na hlaveň rozprašovací zbraně, pravou na pažbu. Ukazovák jí položil na hlavní spoušť.

„Stačí stisknout,“ pošeptal jí do ucha. „Ale zatím ještě ne. Potřebuju trochu času.“

Ano, potřeboval čas na útěk. Stal se vězněm temnoty, což byla jediná nepředvídatelná okolnost, na kterou se nepřipravil. A ani si nemohl vzít NX 20. Musel zmizet, a hodně rychle, jelikož s nabitou zbraní se nesmělo manipulovat, jak Schiffer naléhavě zdůraznil. Nálož a její nádobka byly příliš křehké.

„Zino, uděláš to, vid?“ Políbil ji na tvář. „Máš v sobě dost síly. Já vím, že to dokážeš.“ Snažila se něco říct, on jí však zakryl ústa dlaní v obavě, že by neznámí pronásledovatelé venku uslyšeli její přiškrcený výkřik. „Jsem ti nablízku, Zino. Pamatuj na to.“

Pak se odkradl tak pomalu, že to její otupělé smysly ani nezaznamenaly. Když se od ní odvrátil, zakopl o Arsenovovu mrtvolu a roztrhl si protichemický oblek. Zmocnila se ho hrůza, kterou poznal teprve nedávno, a na okamžik se vyděsil, že tu uvízne, Zina stiskne spoušť a smrtonosný virus se mu trhlinou dostane na tělo. Na mysli mu se všemi strašidelnými detaily vytanulo město mrtvých, které udělal z části Nairobi.

Pak se vzpamatoval a tíživý oblek si úplně svlékl. Tiše jako kočka se vyplížil ke dveřím a vyklouzl do chodby. Živé bomby si ho okamžitě všimly a lehce se pohnuly.

„La illaha ill Alláh,“ zašeptal.

„La illaha ill Alláh,“ zašeptaly v odpověď.

Pak se odkradl temnotou.

• • •

Oba to okamžitě spatřili: mířil na ně tupý a zlověstný čenich biologické zbraně doktora Felixe Schiffera. Bourne i Chán zkoprněli.

„Spalko je pryč. Tady je jeho oblek,“ řekl Bourne. „Tahle místnost má jediný vchod.“ Připomněl si pohyb, jehož si všiml, šepot i kradmé kroky, které snad zaslechl. „Využil tmy a pláchl.“

„Toho znám,“ vyhrkl Chán. „Je to Hasan Arsenov, ale tu ženskou se zbraní jsem v životě neviděl.“

Ležící ženu podepírala mrtvola jiného teroristy. Jak se dokázala vysoukat do této polohy, to ani jeden z nich nechápal. Byla těžce raněná, možná smrtelně, i když se to zpovzdáli nedalo říct s naprostou jistotou. Hleděla na ně ze světa plného bolesti a ještě čehosi, co podle Bournea překračovalo hranici fyzické trýzně.

Chán vzal jedné z mrtvých teroristek v chodbě kalašnikov a namířil na ženu. „Odsud se nedostanete.“

Bourne s pohledem upřeným do jejích očí vykročil a sklopil kalašnikov k zemi. „Nějaká cesta se vždycky najde.“

Pak si dřepl k teroristce a zeptal se jí: „Můžete mluvit? Můžete mi říct své jméno?“

Chvíli bylo ticho a Bourne se musel nutit hledět jí do obličeje a nedívat se na napjatý prst na spoušti.

Její rty se nakonec mírně rozevřely a začaly se chvět. Po špinavé tváři jí skanula slza.

„Proč tě zajímá, jak se jmenuje?“ Chánův hlas zněl pohrdlivě. „Není to člověk, udělali z ní stroj na zabíjení.“

„Cháne, totéž by někdo mohl říct o tobě.“ Bourneův přívětivý tón naznačoval, že nejde o žádnou výtku, ale o konstatování faktu, který si jeho syn možná neuvědomil.

Opět se zaměřil na teroristku. „Jak se jmenujete? Je to důležité.“

Otevřela ústa a s velkou námahou ze sebe vypravila dávivou odpověď: „Zina.“

„Takže, Zino, došli jsme na konec,“ řekl jí Bourne. „Už nic nezbylo, jen smrt a život. Zdá se mi, že už jste si vybrala smrt. Když zmáčknete spoušť, vystřelíte se do ráje a stanete se nebeskou pannou. Ale těžko říct, jestli se vám to podaří. Co za sebou zanecháte? Mrtvé krajany, přinejmenším jednoho už jste zastřelila. A pak je tu Stěpan Spalko. Zajímalo by mě, kam zmizel. Ale to je teď vlastně jedno. Podstatné je, že vás v kritické chvíli opustil. Nechal vás zemřít, Zino, a sám se sebral a utekl. Takže si teď musíte položit otázku, jestli stisknutím spouště vykročíte za věčnou slávou, nebo spadnete dolů do spárů andělů Nakira a Munkara. Až se vás zeptají ‚Kdo je tvůj stvořitel? Kdo je tvůj prorok?‘, co jim odpovíte? Vzpomenou si jen ti, co žili počestně, to přece víte, Zino.“

Zina se nepokrytě rozplakala. Její hruď se podivně nadouvala a Bourne dostal strach, že v křeči reflexivně zmáčkne spoušť. Pokud k ní chtěl přistoupit, musel to udělat hned.

„Jestli vystřelíte, jestli si zvolíte smrt, nebudete jim moci odpovědět. Vy to dobře víte. Vaši nejbližší vás zradili a opustili, Zino. A vy jste zase zradila je. Ale ještě není pozdě. Ještě to můžete odčinit. Způsob se vždycky najde.“

V té chvíli si Chán uvědomil, že Bourne nemluví jen k Zině, ale také k němu. Jako by dostal ránu elektrickým proudem, který procházel jeho tělem, až zajiskřil v končetinách i v mozku. Připadal si jako nahý. Jeho tajemství bylo nakonec prozrazeno. Měl strach sám ze sebe – ze svého prapůvodního já, které před lety pohřbil v džungli v jihovýchodní Asii. Bylo to tak dávno, že si přesně nevzpomínal, kde a kdy přesně to udělal. Musel si však přiznat, že je sám sobě cizím člověkem. Nenáviděl otce za to, že ho k této pravdě dovedl, ale nedokázal dál popírat, že ho díky tomu i miluje.

Poklekl tedy vedle muže, v němž poznal svého otce, odložil kalašnikov tak, aby to Zina viděla, a natáhl k ní ruku.

„Má pravdu,“ pronesl Chán úplně jiným hlasem, než jakým mluvil obvykle. „Existuje způsob, jak napravit minulé hříchy – vraždy i zradu těch, kteří vás milovali, aniž byste to možná věděla.“

Centimetr po centimetru se sunul dopředu, až jí konečně sevřel ruku. Zvolna a jemně jí vypáčil ukazovák od spouště. Zina se nebránila a dovolila mu vzít zbraň ze svého marného sevření.

„Děkuji, Zino,“ řekl Bourne. „Chán se o vás postará.“ Vstal, krátce stiskl synovi rameno, pak se otočil a chvatně vykročil chodbou za Spalkem.

30

Stěpan Spalko utíkal prázdnou betonovou chodbou s Bourneovou keramickou pistolí v ruce. Věděl, že předchozí střelba brzy přivolá do hlavní části hotelu lidi z ochranky. Vpředu zahlédl saúdského šéfa bezpečnosti Feyda al-Saúda a dva jeho podřízené. Stáhl se mimo jejich zorné pole. Nezahlédli ho, a tak je nechal přijít blíž, využil momentu překvapení a zastřelil je dřív, než stačili zareagovat.

Chvíli stál se zatajeným dechem nad skolenými muži. Feyd al-Saúd zasténal a Spalko ho zblízka střelil do čela. Šéf saúdského oddílu sebou jedinkrát škubl a byl nadobro mrtev. Spalko rychle sebral jednomu z agentů doklady, převlékl se do jeho uniformy a vyjmul si z očí barevné kontaktní čočky. Přitom se v myšlenkách bezděčně vrátil k Zině. Ano, měla pro strach uděláno, vroucnou věrností k němu se však dopustila osudové chyby. Chránila ho přede všemi – zvlášť před Arsenovem. Poznal, že se jí to líbí. Uvědomil si však, že to dělá z vášnivé lásky k němu. A právě tato láska, to její odporně slabošské sebeobětování se mu protivilo. Proto ji vyškrtl ze svých plánů.

Rychlé kroky za zády ho vrátily do přítomnosti. Spěchal dál. Srážka s Araby mu sice mu pomohla k přestrojení, ale současně ho zdržela. Ohlédl se přes rameno, uviděl postavu v uniformě ochranky a vztekle zaklel. Náhle si připadal jako kapitán Achab, který pronásledoval Bílou velrybu tak dlouho, až se sám stal její obětí.

Tím mužem v uniformě byl Jason Bourne.

Bourne viděl, jak Spalko oblečený do stejnokroje arabské bezpečnosti otvírá dveře a mizí na schodišti. Přeskočil těla mužů, jež Spalko právě zabil, a rozběhl se za ním. Vpadl do vestibulu, kde panoval zmatek. Ještě před chvílí, když s Chánem vstoupili do hotelu, byl tento rozlehlý prosklený prostor plný napětí, ale ztichlý a téměř opuštěný. Teď tu pobíhalo množství příslušníků ostrahy. Někteří shromažďovali hotelové zaměstnance a řadili je do skupin podle druhu práce a místa, kde se v budově naposledy nacházeli. Jiní už zahájili pracné a zdlouhavé vyslýchání personálu, při němž každý jednotlivec musel vysvětlit, co přesně dělal během posledních dvou dní. Další strážní mířili do suterénu nebo se podle pokynů z vysílaček přesunovali do jiných částí hotelu. Všichni spěchali. Nikdo neměl čas vyptávat se dvou mužů, kteří chvíli po sobě vykročili srocením lidu k východu z budovy.

Byla v tom určitá ironie, jak ochotně najednou Spalko splýval s davem. Bourne chtěl lidi kolem něj nejprve varovat, ale hned si to rozmyslel. Spalko by nepochybně využil jeho slabiny – to Bourne byl přece mezinárodně hledaným vrahem, jemuž šla po krku samotná CIA. Spalko to samozřejmě věděl, vždyť Bournea do této svízelné situace sám šikovně vmanévroval. A když za Spalkem vyšel ven, uvědomil si ještě něco. Teď jsme oba na jedné lodi, napadlo ho, oba jsme jako chameleóni používající stejné zbarvení, aby nás nikdo nerozeznal od okolí. Myšlenka, že v dané chvíli jsou mezinárodní bezpečnostní síly jeho nepřítelem stejně jako Spalkovým, byla podivná a zneklidňující.

Hned jak vykročil z hotelu, uvědomil si Bourne, že budova je dokonale obklíčená. S úžasem a hrůzou zároveň sledoval, jak si Spalko směle razí cestu k parkovišti bezpečnostních služeb. Nacházelo se ve střežené oblasti, přesto však zelo prázdnotou, protože ani přítomní strážci nesměli dovnitř či ven.

Bourne se za ním vydal, ale téměř okamžitě ho ztratil v řadách vozidel. Dal se do běhu. Za zády uslyšel výkřik. Otevřel dveře prvního auta, které bylo po ruce. Byl to americký džíp. Vytrhl plastový kryt pod sloupkem řízení a nahmatal dráty. Právě v tom okamžiku nastartoval jiný motor a Bourne vzápětí uviděl, jak Spalko v ukradeném voze vyjíždí z parkoviště.

Ozvaly se další výkřiky a po nich dusot bot na dlažbě. Třesklo několik výstřelů. Bournea to však nevyvedlo ze soustředění. Obnažil a spojil dráty a motor džípu zakašlal. Bourne zařadil, za ostrého kvílení pneumatik vyrazil z parkoviště a před kontrolním stanovištěm ještě zrychlil.

• • •

Noci chyběl měsíc, ale ona to vlastně ani noc nebyla. Reykjavík se halil do ponurého přítmí, slunce zavěšené kousek nad obzorem přemalovalo oblohu do barvy ústřičných lastur. Při pronásledování auta kličkujícího městem si Bourne uvědomil, že Spalko míří na jih.

To ho poněkud překvapovalo, spíš by totiž očekával, že pojede na letiště. Určitě si připravil únikový plán, jehož součástí je letadlo. Ale čím víc o tom Bourne přemýšlel, tím bylo jeho překvapení menší. Začínal svého protivníka důvěrně poznávat. Pochopil, že Spalko nikdy nejde cestou, která se logicky nabízí. Jeho uvažování bylo jedinečné a složité jako skládanka. Byl to lstivý a úskočný člověk, jenž své protivníky raději chytal do pastí, než by je přímo zabíjel.

Keflavík tedy vypadl ze hry. Příliš jasně se nabízel a Spalko navíc jistě věděl, že je příliš dobře střežený na to, aby tudy upláchl. Bourne si v duchu představil mapu, kterou si prohlížel na Oszkarově počítači. Co leží jižně od města? Hafnarfjördur, rybářská vesnička, kde by normální letadlo rozhodně přistát nemohlo. Pobřeží! Jsou přece na ostrově. Spalko chce prchnout lodí!

V tuto večerní hodinu kolem jezdilo jen málo aut, zejména poté, co nechali město za sebou. Silnice se zúžily a vinuly se mezi kopci tvořícími čelní stranu mořských útesů obrácenou k pevnině. Když Spalkovo auto projelo jednou obzvlášť ostrou zatáčkou, Bourne zůstal trochu pozadu. Vypnul reflektory a teprve pak vjel do zatáčky. V dálce před sebou spatřil Spalkův vůz, ale doufal, že Spalko ho při pohledu do zpětného zrcátka neuvidí. Bylo riskantní ztrácet ho v každé zatáčce z dohledu, Bourne však jinou možnost neměl. Musel jej přesvědčit, že svého pronásledovatele setřásl.

Holá krajina beze stromů vyzařovala svébytnou důstojnost a ledové hory na pozadí navozovaly pocit věčné zimy, který ještě prohlubovaly občasné pásy zeleně. Po zdánlivě nekonečném nebi, jemuž vládl dlouhý falešný úsvit, kroužily, stoupaly a klesaly temné siluety pobřežních ptáků. Při pohledu na ně Bourne zakusil pocit svobody, který mu ve smrtonosných útrobách hotelu chyběl. Navzdory zimě stáhl okénka a zhluboka dýchal čerstvý vzduch prosycený solí. Jak projížděl kolem zvlněného lučního koberce plného květin, ucítil lahodně sladkou vůni.

Silnice se stočila k moři a ještě víc se zúžila. Bourne sjel hustě zarostlou roklí a prosvištěl další zatáčkou. Dál už následovaly prudké serpentiny dolů z útesu. Krátce zahlédl Spalka, v dalším ohybu ho však znovu ztratil. Když zatáčku projel, spatřil pod sebou severní Atlantik, který se matně třpytil v břidlicově šedém svítání.

Spalkovo auto zmizelo za dalším zákrutem, Bourne za ním. Druhá zatáčka následovala tak rychle, že už Spalka neviděl a přes zvýšené nebezpečí ještě víc šlápl na plyn.

Když najížděl do zatáčky, ve svištění větru náhle uslyšel tiché a povědomé lupnutí. Zvuk, který při výstřelu vydávala jeho keramická pistole. Levá přední pneumatika džípu se roztrhla a vůz dostal smyk. Bourne zpozoroval Spalka, jak s pistolí v ruce utíká ke svému autu. Vzápětí se mu naskytl docela jiný výhled a on měl plné ruce práce, aby džíp udržel na silnici a nezřítil se s ním ze skály do moře.

Vyřadil na neutrál, ale to nestačilo. Potřeboval vypnout zapalování, bez klíčku to však nešlo. Zadní pneumatiky sklouzly z vozovky. Bourne se odpásal, zůstal však v autě, jež nyní neodvratně padalo z útesu a cestou vzduchem se dvakrát převrátilo. Bourne ucítil nezaměnitelný zápach rozžhaveného kovu a hořící gumy či plastu.

Vyskočil z vozu těsně před tím, než auto dopadlo na skalisko, a rychle se odkutálel stranou. Džíp se odrazil od balvanu a rozlétl se na kusy. Vyšlehly z něj vysoké plameny, v jejichž záři Bourne uviděl v zátoce kousek pod sebou rybářskou loď, která právě připlouvala ke břehu.

Spalko se řítil silnicí k zátoce jako šílenec. Ohlédl se po hořícím džípu a v duchu se pousmál: k čertu s Jasonem Bournem. Teď je po něm. Ale stačil napáchat dost škody a zhatit jeho plány: kvůli němu teď Spalko neměl ani zbraň NX 20, ani poslušné Čečence. Tolik měsíců pečlivého plánování přišlo vniveč!

Vystoupil z auta a vykročil po štěrku pokrytém vyplavenými chaluhami. I když byl příliv a rybářská loď mohla velice blízko ke břehu, mířil pro něj člun s vesly. Hned jak zdolal kontrolní stanoviště u hotelu, zavolal kapitánovi. Na palubě byla jen nejnutnější posádka: kapitán a jeho první důstojník. Když vjeli na oblázkový břeh, Spalko nastoupil a první důstojník je odstrčil veslem do vody.

Spalko měl vztek a během krátké rozpačité cesty k rybářské lodi nepadlo ani slovo. Po nalodění Spalko nařídil: „Připravte se k odplutí, kapitáne.“

„Promiňte, pane,“ odpověděl kapitán, „ale co zbytek posádky?“

Spalko ho popadl za límec. „Dávám vám rozkaz, kapitáne. Očekávám, že ho splníte.“

„Provedu, pane,“ zavrčel kapitán se zlou jiskrou v oku. „Ale jestli máme odplout jen ve dvou, příprava se protáhne.“

„Tak to byste měli pohnout kostrou,“ zpražil ho Spalko a zamířil do podpalubí.

Voda byla studená jako led a černá jako suterén hotelu, který právě opustili. Bourne věděl, že se na palubu rybářské lodě musí dostat co nejrychleji. Třicet vteřin poté, co se ponořil pod hladinu, mu začaly tuhnout prsty na rukou i na nohou a po minutě už je vůbec necítil.

Dvě minuty, během nichž usilovně plaval směrem k lodi, mu připadaly jako ty nejdelší v životě. Sáhl nahoru po vlečném laně umaštěném od oleje a vytáhl se z moře. Když šplhal vzhůru, bezděčně se zachvěl ve studeném větru.

Cestou zakoušel podivný pocit odcizení. Díky vůni moře a slané vodě na kůži se mu zdálo, jako by vůbec nebyl na Islandu, ale ve francouzském Marseille, jako by nemířil na rybářskou loď za Stěpanem Spalkem, ale tajně se kradl na zábavní jachtu s úmyslem zlikvidovat obávaného nájemného vraha Carlose. Právě v Marseille začala Bourneova noční můra. Po vypjatém souboji s Carlosem skončil postřelený ve vlnách Středozemního moře a málem se utopil. Šok z toho hrůzného zážitku ho oloupil o paměť, o celý jeho život.

Když se vyhoupl přes bočnici na palubu rybářské bárky, ucítil strach, jenž ho svou silou téměř ochromil. Tehdy totiž v naprosto stejné situaci selhal. Náhle si připadal jako nahý v trní, jako by měl ten nezdar napsaný na čele. Na chvíli zaváhal, hlavou se mu však mihla Chánova tvář a on si vzpomněl, nač se ho zeptal, když se za napjatých okolností poprvé setkali. „Kdo jsi?“ Měl totiž pocit, že to Chán najednou neví, a jestli mu to on nepomůže zjistit, nikdy ho nezíská na svou stranu. Vzpomněl si, jak Chán v hotelu poklekl a odložil samopal, a měl dojem, že jeho syn se v té chvíli nezbavil jen zbraně, ale také části svého vnitřního hněvu.

Bourne se zhluboka nadechl, zburcoval v sobě veškeré soustředění a opatrně vykročil na palubu. Kapitán i jeho pomocník se nacházeli v kormidelně a nebylo těžké je omráčit. Když jim svazoval zápěstí za zády, uslyšel za sebou Spalkův hlas: „Měl byste si najít provaz i pro sebe.“

Bourne byl přikrčený. Oba námořníci leželi na boku zády k sobě. Aniž by se nápadně pohnul, pokradmu vytáhl vystřelovací dýku. Okamžitě však poznal, že se dopustil osudové chyby. První důstojník k němu byl sice otočený zády, kapitán ovšem nikoli a zbraně si všiml. Zadíval se Bourneovi do očí, ale bůhvíproč neudělal nic, čím by Spalka varoval. Místo toho zavřel oči, jako by chtěl spát.

„Vstát a otočit se!“ poručil Spalko.

Bourne uposlechl, pravou ruku však držel ukrytou za okrajem stehna. Spalko stál s pevně rozkročenýma nohama. Na sobě měl čerstvě vyžehlené džíny a černý rolák, v ruce svíral Bourneovu keramickou pistoli. A Bournea znovu přepadl ten divný pocit odcizení a zmatku. Spalko byl ve výhodě stejně jako před lety Carlos. Stačilo stisknout spoušť a zasažený Bourne se zřítí přes palubu. V mrazivé vodě severního Atlantiku už se však nezachrání jako tenkrát před lety v milosrdném Středozemním moři. Podchlazení a utonutí nikdo neodvrátí.

„Vy jste nezmar, že, pane Bourne?“

Vtom se Bourne na Spalka vrhl a přitom otevřel vystřelovací nůž. Překvapený stiskl spoušť příliš pozdě. Dřív, než nad vodou třeskl výstřel, zaryla se mu čepel do boku. Zachroptěl a udeřil Bournea hlavní do tváře. Teď krváceli oba. Spalkovi se podlomilo levé koleno, ale Bourne padl na palubu.

Spalko si vzpomněl na jeho zranění a nakopl ho do zlomených žeber tak surově, že Bourne málem omdlel. Vytrhl dýku z boku a hodil ji do vody. Pak se sklonil a odtáhl Bournea k lodnímu zábradlí. Když se začal vzpouzet, Spalko ho tvrdě sekl rukou. Pak ho zvedl do víceméně vzpřímené polohy a ohnul přes bočnici.

O Bournea se pokoušely mrákoty, ostrá pachuť ledové černé vody ho však probrala dostatečně na to, aby si uvědomil, že je na pokraji záhuby. Historie se opakovala. Byl tak rozbolavělý, že se stěží dokázal nadechnout, ale musel myslet na život – na svůj skutečný život, ne na ten, o který ho osud obral. Znovu už se oloupit nenechá.

Když Spalko zabral a snažil se ho zvednout přes lodní zábradlí, Bourne vší silou vykopl nohu dozadu. Podrážka jeho boty zasáhla Spalkovu čelist a ozvalo se hrozivé lupnutí. Spalko se chytil za zlomenou kost, odvrávoral dozadu a Bourne se na něj vrhl. Spalkova obrana byla prolomena, takže neměl čas vystřelit, alespoň tedy sekl protivníka pažbou do ramena. Bourne zakolísal pod novou vlnou bolesti. Poté však hrábl nahoru a zabořil prsty do zlomených kostí Spalkovy čelisti. Spalko zavřeštěl, Bourne mu vykroutil pistoli z ruky, vrazil mu hlaveň pod bradu a zmáčkl spoušť.

Ten zvuk nebyl příliš hlasitý, ale Spalko nárazem výstřelu nadskočil, převrátil se přes bok lodi a zřítil se střemhlav do moře.

Bourne se díval, jak pluje tváří dolů v příboji neúnavných vln. Po chvíli se však tělo ponořilo, jako by ho pod hladinu stáhlo cosi velkého a nesmírně mocného.

31

Martin Lindros strávil dvacet minut na telefonu s Ethanem Hearnem. Hearn měl mnoho informací o věhlasném Stěpanu Spalkovi a šlo o tak ohromující odhalení, že Lindrosovi chvíli trvalo, než je všechna strávil a přijal. Nejvíce ho však nakonec zaujala zpráva o elektronickém převodu peněz z účtu jedné ze Spalkových fingovaných společností v Budapešti za účelem zakoupení zbraně od jisté ilegální ruskojazyčné společnosti, jež působila v americké Virginii, dokud tomu detektiv Harris neučinil přítrž.

O hodinu později měl v ruce pádné důkazy, které si vytiskl z počítačových souborů, jež mu Hearn poslal e-mailem. Nastoupil do auta a zamířil k domu ředitele CIA. Starý pán přes noc dostal chřipku. Musí to být zlé, pomyslel si Lindros, jinak by v době krize v Reykjavíku těžko opustil kancelář.

Řidič zastavil služební auto u vysoké železné brány, vyklonil se z otevřeného okýnka a stiskl tlačítko interkomu. V následném tichu si Lindros začal klást otázku, jestli se šéfovi přece jen neulevilo a nevrátil se do práce, aniž by o tom někomu řekl.

Za okamžik však v reproduktoru zaskřehotal naříkavý hlas, šofér Lindrose ohlásil a po chvíli se brána nehlučně rozestoupila. Řidič zajel ke vchodu a jeho pasažér vystoupil. Zabušil na dveře mosazným klepadlem, a když se otevřely, uviděl ředitele CIA s vrásčitou tváří a přeleželými vlasy. Byl oblečený v proužkovaném pyžamu, přes které si přehodil tlustý župan, na vyhublých nohou měl papuče.

„Pojďte dál, Martine. Pojďte dál.“ Nečekal, až host překročí práh, otočil se a vykročil do domu. Lindros vstoupil a zavřel za sebou dveře. Ředitel zamířil do pracovny vlevo. Uvnitř se nesvítilo, zhasnuto bylo snad v celém domě.

Pracovna působila jako typicky pánský pokoj. Měla zelené stěny a krémový strop, v prostoru stála obří kožená křesla a pohovka. Televize vsazená do vestavěné knihovny pokrývající celou stěnu byla vypnutá. Při všech minulých Lindrosových návštěvách na ní přitom běžel zpravodajský kanál CNN, ať už se zvukem či bez.

Starý pán ztěžka usedl do svého oblíbeného křesla. Servírovacímu stolku vedle jeho pravého lokte vévodila velká krabice papírových kapesníčků obložená krabičkami aspirinu, paralenu, nurofenu, coldrexu, kapkami do nosu a sirupy proti kašli.

„Co to je, pane?“ zeptal se Lindros při pohledu na malou lékárnu.

„Nevěděl jsem, co potřebuju,“ vysvětlil ředitel, „tak jsem prostě vzal všechno.“

Pak si Lindros všiml láhve whisky a použité sklenky. Zamračil se. „Co se stalo?“ Natáhl krk a podíval se otevřenými dveřmi z pracovny. „Kde je Madeleine?“

„Madeleine?“ Starý pán pozvedl sklenku s kořalkou a trochu si lokl. „Ta odjela k sestře do Phoenixu.“

„Nechala vás tady samotného?“ Lindros natáhl ruku a rozsvítil stojací lampu. Ředitel CIA na něj mžouravě zamrkal. „A kdy se vrátí, pane?“

„Hmmm,“ zavrčel ředitel, jako by zvažoval, co má odpovědět. „Věc se má tak, že vlastně ani nevím, jestli se vůbec vrátí.“

„Prosím?“ vyhrkl Lindros znepokojeně.

„Opustila mě. Alespoň si to myslím.“ Ředitel do sebe obrátil zbytek sklenky, zadíval se nepřítomně kamsi do dálky a zamyšleně našpulil rty lesklé od alkoholu. „Jak tyhle věci člověk pozná?“

„Copak jste si spolu o tom nepromluvili?“

„Nepromluvili?“ Starý pán náhle opět zaostřil pohled a chvíli si Lindrose měřil. „Ne. Nepadlo o tom ani slovo.“

„Tak jak to víte?“

„Myslíte, že přeháním, že dělám z komára velblouda, co?“ Ředitelovy oči na okamžik ožily a jeho hlas náhle prostoupilo stěží potlačované pohnutí. „Ale její věci jsou pryč. Rozumíte? Osobní věci. Dům je bez nich najednou úplně prázdný.“

Lindros se posadil. „Pane, já s vámi cítím, ale mám něco…“

„Možná mě, Martine, ani nikdy nemilovala!“ Starý pán sáhl po láhvi. „Ale jak má člověk tak záhadnou věc rozpoznat?“

Lindros se předklonil a ohleduplně mu sebral whisky z ruky. Ředitele to ani nepřekvapilo. „Jestli chcete, pomůžu vám s tím, pane.“

Ředitel neurčitě přikývl. „Tak dobře.“

Lindros odložil láhev stranou. „Ale teď musíme probrat jinou důležitou záležitost.“ Položil na servírovací stolek spis, který dostal od Ethana Hearna.

„Co to je? Já teď nedokážu nic přečíst, Martine.“

„Tak vám to povím,“ trval na svém Lindros. Když skončil, nastalo ticho, které se rozlévalo do celého domu.

Po hodné chvíli starý pán pozvedl k zástupci své vodnaté oči. „Ale proč by to dělal, Martine? Proč by Alex porušil veškeré předpisy a ukradl jednoho z našich vlastních lidí?“

„Myslím, že zavětřil, co se děje, pane. Obával se Spalka. Jak se ukázalo, měl k tomu velice dobrý důvod.“

Ředitel vzdychl a zaklonil hlavu. „Takže to nebyla zrada.“

„Ne, pane.“

„Díkybohu.“

Lindros si odkašlal. „Pane, musíte okamžitě odvolat příkaz k Bourneově likvidaci a někdo ho bude muset vyslechnout.“

„Ano, samozřejmě. Řekl bych, že k tomu máte nejlepší předpoklady, Martine.“

„Ano, pane.“ Lindros vstal.

„Kam jdete?“ Do hlasu starého pána se vrátil naříkavý tón.

„Za náčelníkem virginské státní policie. Mám ještě jednu kopii toho spisu, kterou mu hodlám hodit do klína. Budu trvat na tom, aby byl detektiv Harris vrácen do funkce s naší oficiální pochvalou. A co paní poradkyně pro národní bezpečnost…?“

Ředitel zvedl složku a něžně ji pohladil. Do tváře se mu přece jen vrátilo trochu barvy. „Dejte mi čas do rána, Martine.“ V očích mu zableskla ona stará známá jiskra. „Něco už pro ni vymyslím.“ Zasmál se, zřejmě poprvé po velice dlouhé době. „Nechť trest odpovídá závažnosti zločinu.“

Chán setrval u Ziny až do konce. Schoval zbraň NX 20 i s její strašlivou smrtící náplní. Pro členy ostrahy, kteří se nyní hemžili po celé stanici geotermálního vytápění, byl hrdinou. Nevěděli nic o rozprašovači biologických látek. Nevěděli nic o něm.

Chán prožíval zvláštní chvíle. Držel za ruku umírající mladou ženu, která nemohla mluvit, jen stěží dýchala, ale nechtěla ho pustit. Snad v tom bylo jen to, že se jí nakonec nechtělo zemřít.

Když si Hull s Karpovem uvědomili, že má smrt na jazyku a nedostanou z ní žádné informace, ztratili zájem a nechali ji s Chánem o samotě. A on, ač zvyklý na umírání, zakusil cosi docela nečekaného. Každé její nadechnutí, pracné a bolestné, bylo jako celý život. Viděl jí to na očích, které ho stejně jako její ruka nechtěly pustit. Utápěla se v tichu a nořila se do temnoty. To nemohl dovolit.

Její muka vynesla na povrch bolest, která Chána sužovala. Začal jí vyprávět o svém životě: jak zůstal úplně sám, jak ho zajal vietnamský pašerák zbraní, jak ho jeden misionář násilím obracel na svou víru a jak mu instruktor Rudých Khmerů vymýval mozek.

Nejbolestnější ze všech však pro něj byly vzpomínky na Lili. „Měl jsem sestru,“ řekl zastřeným hlasem. „Kdyby žila, byla by podobně stará jako vy. Byla o dva roky mladší než já, vzhlížela ke mně a já – já byl její ochránce. Dával jsem na ni pozor, nejen proto, že mi to rodiče říkali, ale protože jsem sám chtěl. Otec býval často pryč. Když jsme si venku hráli, kdo by ji chránil, když ne já?“ Začaly ho pálit oči a najednou viděl rozmazaně. Už se chtěl zahanbeně odvrátit, když vtom cosi v Zininých očích spatřil: vroucný soucit, který pro něj v tu chvíli byl záchranným lanem a zaplašil veškerý stud. Vzniklo mezi nimi ještě důvěrnější pouto, jež umožnilo Chánovi pokračovat ve vyprávění. „Ale nakonec jsem Lili neuhlídal. Sestřička zemřela společně s naší matkou. I já jsem měl být zabit, ale přežil jsem.“ Zajel rukou ke kamennému Buddhovi a jako tolikrát předtím z něj čerpal sílu. „Dlouhou dobu jsem si v duchu kladl otázku, proč jsem vůbec zůstal naživu. K čemu to bylo, když jsem ji zklamal?“

Když se Zininy rty lehce pootevřely, Chán uviděl, že má na zubech krev. Její ruka, kterou tak pevně svíral, mu stiskla dlaň a naznačila, aby pokračoval. Zbavoval tím trápení nejen ji, ale také sebe. A nejdivnější na tom bylo, že tato terapie opravdu zabírala. I když nemohla mluvit a pomalu umírala, mozek jí stále fungoval. Slyšela, co říkal, a Chán podle jejího výrazu poznal, že to pro ni něco znamená – poznal, že ho poslouchá a že mu rozumí.

„Zino, jsme svým způsobem spřízněné duše. Vidím se ve vás – jste stejně opuštěná a cítíte stejné odcizení. Vím, že vám to asi bude znít nelogicky, ale výčitky svědomí, že jsem nedokázal ochránit sestru, ve mně vyvolaly nepochopitelnou nenávist k otci. Vyčítal jsem mu, že nás všechny opustil. I mě.“ A pak si v okamžiku ohromujícího prozření uvědomil, že díky ní poznává, jak moc se sám změnil. Zina byla ve skutečnosti taková, jaký kdysi býval sám. Je mnohem snadnější plánovat pomstu otci než čelit vlastním pocitům viny. Právě z tohoto poznání pramenila jeho touha jí pomoci. Strašně rád by ji zachránil před smrtí. Lépe než kdo jiný však vnímal její neodvratný příchod. Jakmile člověk uslyší krok smrti, ničím jej nezastaví. A když ta chvíle nadešla, když Chán ten krok uslyšel a uviděl v Zininých očích brzký skon, naklonil se k ní a bezděčně se na ni usmál, jako by ji chtěl utěšit.

Navázal tam, kde jeho otec Bourne předtím přestal. „Nezapomeňte, co máte říct Tazatelům, Zino. ‚Mým bohem je Alláh, mým prorokem je Mohamed, mým náboženstvím je islám a mou kiblou je svatyně Kába‘.“ Zdálo se, že by mu toho chtěla tolik říct, ale nemohla. „Jste čestná, Zino. Uvítají vás se slávou.“

Její oči se jedinkrát zachvěly a život, který jim propůjčoval výraz, zhasl jako plamínek.

Když se Bourne vrátil do hotelu Oskjuhlid, Jamie Hull už na něj čekal. Cesta dala Bourneovi pořádně zabrat. Dvakrát málem omdlel, a tak musel sjet ze silnice a chvíli sedět s čelem přitisknutým na volant. Trýznila ho strašlivá bolest, byl nepředstavitelně unavený, touha znovu spatřit Chána ho však poháněla dál. Nezáleželo mu na ničem, ani na vlastním bezpečí, toužil jen po tom, být znovu se synem.

Když pak Hullovi krátce popsal roli Stěpana Spalka v útoku na hotel, šéf americké ochranky trval na tom, že si musí nechat ošetřit rány lékařem.

„Spalko má ve světě takovou pověst, že i když objevíme tělo a zveřejníme důkazy, někteří lidé tomu stejně neuvěří,“ odpověděl Hull.

Pokoje ambulance byly plné pacientů ležících na chvatně rozložených lůžkách. Vážněji zraněné odvezla sanitka do nemocnice. A pak tu byli mrtví, o nichž zatím nikdo nechtěl mluvit.

„Víme, co všecko jste udělal, a musím říct, že jsme vám všichni vděčni,“ řekl Hull, když usedl vedle Bournea. „Samozřejmě s vámi chce mluvit prezident, ale to počká.“

Přišla lékařka a začala Bourneovi zašívat potrhanou tvář.

„Tohle se nebude hojit dobře,“ sdělila mu. „Možná byste s tím měl zajít na plastiku.“

„Nebude to moje první jizva,“ odtušil Bourne.

„To vidím,“ pravila suše.

„Dost nás vystrašily ty protichemické obleky,“ pokračoval Hull. „Ale po biologických nebo chemických látkách jsme nenašli žádnou stopu. Vy ano?“

Bourne musel rychle uvažovat. Nechal Chána samotného se Zinou a biologickou zbraní. Náhle ho přepadl strach. „Ne. Překvapilo nás to stejně jako vás. Ale pak už nezbyl nikdo živý, koho bychom se mohli zeptat.“

Hull přikývl, a když lékařka skončila svou práci, pomohl Bourneovi vstát a vyjít na chodbu. „Vím, že byste se teď asi nejradši vysprchoval a převlíkl, ale bohužel vás musím nejdřív vyslechnout.“ Chlácholivě se usmál. „Je to otázka národní bezpečnosti. Nemůžu s tím nic dělat. Ale můžeme to aspoň provést civilizovaně nad něčím teplým k snědku, co vy na to?“

Bez varování zasadil Bourneovi krátkou a ostrou ránu do ledvin, kterou ho srazil na kolena. Zatímco Bourne lapal po dechu, Hull švihl dozadu druhou rukou, v níž svíral tlačnou dýku. Mezi jeho ukazovákem a prostředníkem se náhle vynořila její krátká listovitá čepel potažená jakousi tekutinou, nepochybně jedovatou.

Už se ji chystal vrazit Bourneovi do krku, když chodbou třeskl výstřel. Bourne vylétl z Hullova sevření a dopadl zády na zeď. Otočil hlavu a uviděl, co se stalo. Hull ležel mrtvý na hnědém koberci s dýkou v ruce a na místo činu spěchal na svých křivých nohou šéf jednotky Alfa Boris Iljič Karpov třímající pistoli s tlumičem.

„K něčemu se vám přiznám,“ řekl Karpov rusky, když pomáhal Bourneovi vstát. „Vždycky jsem v sobě nosil tajnou touhu zabít agenta CIA.“

„Díky,“ zasípal Bourne stejným jazykem.

„Bylo mi potěšením, věřte mi.“ Karpov se zadíval na Hulla. „CIA zrušila příkaz k vaší likvidaci, ale jemu to bylo jedno. Zdá se, že máte ve vlastních řadách stále nepřátele.“

Bourne se několikrát zhluboka nadechl, což bylo samo o sobě strašlivě bolestivé. Počkal, až se mu v hlavě alespoň trochu rozjasní. „Karpove, odkud vás znám?“

Rus vyprskl v dunivý smích. „Gospodin Bourne, vidím, že pověsti o vaší chatrné paměti nelžou.“ Vzal Bournea kolem pasu a podepřel ho. „Vzpomínáte…? Ne, ovšemže ne. No, pravda je taková, že jsme na sebe narazili několikrát. Posledně jste mi zachránil život.“ Při pohledu do Bourneovy zmatené tváře se musel znovu zasmát. „Je to hezká historka, příteli. Dobře by se vyprávěla nad láhví vodky. Nebo dvěma? Po takové noci těžko říct.“

„Vodkou určitě nepohrdnu,“ přitakal Bourne, „ale nejdřív potřebuju někoho najít.“

„Pojďte,“ pobídl ho Karpov. „Řeknu chlapům, aby uklidili tuhle špínu, a spolu se podíváme, co se dá dělat.“ Úsměv od ucha k uchu zmírnil jeho drsné rysy. „Víte, že smrdíte jako týden leklá ryba? Ale co, já vydržím hodně!“ Znovu se zasmál. „Mám vážně radost, že vás znovu vidím! Přátelství se nenavazuje snadno, zvlášť při naší práci, a proto musíme to naše shledání pořádně oslavit, platí?“

„Rozhodně.“

„A koho musíte tak nutně najít, kamaráde, že si nejdřív nemůžete dát pořádnou sprchu a trochu si odpočinout?“

„Jednoho mládence. Jmenuje se Chán. Předpokládám, že jste se s ním už potkal.“

„Jistě,“ odpověděl Karpov a vedl Bournea další chodbou. „Opravdu mimořádný mladý muž. Víte, že zůstal seděl u té umírající Čečenky? A ona ho až do konce pevně držela za ruku.“ Zavrtěl hlavou. „Velice zvláštní.“

Karpov našpulil své rudé rty. „Ona za to přitom nestála, vždyť to byla vražedkyně. Teroristka. Až uvidíte, o co se tu pokoušeli, tak pochopíte, co to bylo za zrůdu.“

„A přesto ho potřebovala držet za ruku.“

„Nechápu, že si to nechal líbit.“

„Třeba od ní taky něco potřeboval.“ Bourne na něj pohlédl. „Myslíte, že byla taková zrůda?“

„No jistě,“ odtušil Karpov. „To Čečenci mě přinutili takhle uvažovat.“

„Všechno při starém, že?“ řekl Bourne.

„A nezmění se to, dokud je nevyhladíme.“ Karpov se na něj úkosem podíval. „Poslyšte, vy idealisto, oni o nás řekli to samé, co jiní teroristé o vás Američanech: ‚Bůh vám vyhlásil válku.‘ Trpká zkušenost nás naučila brát podobná prohlášení vážně.“

Karpov shodou okolností přesně věděl, kde Chán je – v hlavní restauraci, kterou se podařilo znovu zprovoznit, i když s podstatně omezeným jídelníčkem.

„Spalko je po smrti,“ řekl Bourne, aby zakryl nával citu, který ho při pohledu na Chána přepadl.

Chán odložil hamburger a prohlížel si stehy na Bourneově oteklé tváři. „Jsi zraněný?“

„Víc než už jsem byl?“ Když Bourne usedl, škubl sebou bolestí. „Tohle je prkotina.“

Chán přikývl, ale nespouštěl z něj oči.

Karpov se posadil vedle Bournea a houkl na kolemjdoucího číšníka, aby přinesl láhev vodky. „Ruskou,“ řekl ostře, „ne tu polskou břečku. A přineste nám velké sklenice. Jsme tu samí opravdoví chlapi: jeden Rus a dva hrdinové skoro tak schopní jako Rusové!“ Pak znovu zaměřil pozornost na své společníky. „Tak fajn, co mi uniká?“ otázal se vychytrale.

„Nic,“ odpověděli Chán s Bournem jednohlasně.

„Vážně?“ Srostlé obočí ruského agenta se zvedlo. „V tom případě nezbývá nic jiného než se napít. In vino veritas. Ve víně je pravda, jak věřili staří Římané. A kdo by si to dovolil zpochybňovat? Římané byli zatraceně dobří vojáci a měli vynikající generály, ale byli by ještě lepší, kdyby místo vína pili vodku!“ Hřmotně se zasmál a zbylí dva stolovníci se k němu po chvíli přidali.

Když číšník přinesl vodku s velkými sklenkami, Karpov ho mávnutím odehnal.

„První láhev musí člověk otevřít sám,“ vysvětlil kolegům. „Je to tradice.“

„Houby,“ řekl Bourne a otočil se k Chánovi. „Je to přežitek ze starých časů, kdy ruská vodka byla tak mizerně pálená, že smrděla topnou naftou.“

„Neposlouchejte ho.“ Karpov našpulil rty, ale přitom šibalsky mrkl. Naplnil jim sklenice a obřadně je před ně položil. „Popíjet spolu jemnou ruskou vodku, to je ta pravá definice přátelství, nafta nenafta. Protože nad láhví vodky si Rusové povídají o starých časech, o přátelích i nepřátelích, kteří už tu nejsou.“

Pozvedl sklenku a oni ho napodobili.

„Na zdorovje!“ zvolal a zhluboka si lokl.

„Na zdorovje!“ zopakovali po něm a také se napili.

Bourneovi vyhrkly slzy do očí. Vodka si vypálila cestu do jeho útrob a její teplo se mu vzápětí rozlilo do celého těla, čímž alespoň trochu zmírnilo nepřestávající mučivou bolest.

Karpovova tvář se rozzářila díky ohnivé kořalce i prostému potěšení, že je s přáteli. „Teď se hezky opijeme a řekneme si všechny tajnosti. Poznáme, co znamená přátelství.“

Znovu si mohutně lokl a pokračoval: „Já začnu. Povím vám svoje první tajemství. Vím, kdo jste, Cháne. I když vás nikdo nikdy nevyfotil, znám vás.“ Ukázal si prstem na nos. „Jsem v oboru už dvacet let, takže mám na tyhle věci čich. A jelikož jsem to věděl, držel jsem vás od Hulla radši dál. Kdyby se to domákl, určitě by vás zadržel, hrdina nehrdina.“

Chán se lehce ošil. „Proč byste to dělal?“

„Ohó, teď byste mě snad chtěl zabít? Tady u stolu? Myslíte, že jsem vás držel v izolaci kvůli sobě? Neřekl jsem snad, že jsme přátelé?“ Zavrtěl hlavou. „Musíte se ještě hodně učit, mladý muži.“ Předklonil se. „Chránil jsem vás kvůli Jasonu Bourneovi, ten totiž vždycky pracuje na vlastní pěst. Byl jste s ním a to mi napovědělo, že jste pro něj důležitý.“

Znovu se napil vodky a ukázal na Bournea. „Teď je řada na vás, příteli.“

Bourne se zadíval do sklenice. Cítil na sobě Chánův zkoumavý pohled. Měl něco na srdci, ale měl strach, že když to prozradí, Chán vstane a odejde. Pravda však musela ven, a tak nakonec zvedl oči.

„Když jsem se konečně dostal ke Spalkovi, měl jsem namále. Spalko mě málem zabil, ale pravda je taková, že…, že…“

„Jen to řekněte, uleví se vám,“ naléhal Karpov.

Bourne se napil vodky, té tekuté odvahy, a obrátil se na syna. „Myslel jsem na tebe. Uvědomil jsem si, že když prohraju, když dopustím, aby mě Spalko zabil, už se nikdy nevrátím. Nechtěl jsem tě opustit, prostě to nešlo.“

„Výborně!“ Karpov praštil sklenkou o stůl. Ukázal na Chána. „A teď vy, mladý muži.“

V následném tichu měl Bourne pocit, že se mu snad zastaví srdce. Krev mu tepala v hlavě a všechna bolest z četných ran, předtím nakrátko umrtvená, se znovu ozvala v plné síle.

„Copak?“ řekl Karpov. „Ztratil jste řeč? Přátelé se vám svěřili a teď čekají.“

Chán se na Rusa zpříma podíval. „Borisi Iljiči, dovolte, abych se vám představil. Jmenuju se Joshua. Jsem syn Jasona Bournea.“

O řadu hodin a litrů vodky později stáli Bourne s Chánem v suterénu hotelu Oskjuhlid. Panovala tam zatuchlá zima, oni však cítili jen výpary alkoholu. Všude kolem byly krvavé skvrny.

„Asi tě zajímá, co se stalo s NX 20,“ řekl Chán.

Bourne přikývl. „Hullovi přišly podezřelé ty protichemické obleky. Tvrdil, že nenašli žádný důkaz přítomnosti biologických nebo chemických zbraní.“

„Schoval jsem ji,“ objasnil Chán. „Čekal jsem, až se vrátíš, abychom ji mohli společně zničit.“

Bourne na chvíli zaváhal. „Ty jsi věřil, že se vrátím?“

Chán se otočil a pohlédl na svého otce. „Asi se ve mně zrodila nová víra.“

„Nebo se jen obnovila ta stará.“

„Neříkej mi…“

„Já vím, já vím, nemám právo ti říkat, co si myslíš.“ Bourne sklonil hlavu. „Některé věci se neobnovují tak snadno.“

Chán zamířil k odrolenému výklenku za rozbitým blokem betonu za jednou z obřích teplovodních trubek, kde ukryl zbraň NX 20. „Musel jsem kvůli tomu na chvíli opustit Zinu, ale jinak to nešlo.“ S posvátnou úctou předal Bourneovi ten nebezpečný předmět a pak zvedl z výklenku malou kovovou schránku. „Vevnitř je ampule s náplní.“

„Potřebujeme oheň,“ rozhodl Bourne. Vzpomněl si na zmínku, kterou našel v počítači doktora Sida. „Teplo látku zneškodní.“

Rozlehlá hotelová kuchyně byla vzorně uklizená. V prázdné místnosti působily lesklé nerezové povrchy ještě studenějším dojmem než za běžného provozu. Když Bourne vykázal stálé zaměstnance ven, zamířil s Chánem k obřím pecím sahajícím až ke stropu. Byly plynové a Bourne je zapnul na nejvyšší výkon. Vnitřkem obloženým šamotovými deskami okamžitě vyšlehly divoké plameny. Za necelou minutu už byl žár tak velký, že se člověk ani nemohl přiblížit.

Navlékli si ochranné obleky, zlomili zbraň a každý hodil jednu půlku do ohně. Za ní následovala ampule se smrtící látkou.

„Je to jako pohřební vatra Vikingů,“ poznamenal Bourne při pohledu na bortící se NX 20. Zavřel dveře a pak ze sebe shodili obleky.

Bourne se otočil k synovi. „Volal jsem Marii, ale zatím jsem jí o tobě neřekl. Čekal jsem…“

„Já se s tebou nevrátím,“ řekl Chán.

Bourne volil další slova s velkou opatrností. „Takhle jsem to nechtěl.“

„Já vím,“ odtušil Chán. „Ale myslím, že jsi měl dobrý důvod, proč jsi o mně své ženě neřekl.“

V tichu, jež je náhle obklopilo, sevřel Bournea strašlivý žal. Chtělo se mu odvrátit pohled a skrýt to, co se mu nahrnulo do tváře, ale nemohl. Měl už dost zastírání svých citů před synem i před sebou samotným.

„Máš Marii a dvě malé děti,“ pokračoval Chán. „Zařídil sis nový život jako David Webb a já do něj nepatřím.“

Během těch několika dní od chvíle, kdy mu na univerzitě kolem ucha zlověstně prosvištěla první kulka, se Bourne dozvěděl mnoho věcí, například i to, kdy má před svým synem raději mlčet. Chán se rozhodl a hotovo. Nemělo cenu mu něco vymlouvat, jen by to rozdmýchalo dřímající zlost, kterou si v sobě ještě po nějakou dobu ponese. Byl to pocit tak jedovatý a hluboce zakořeněný, že se nedal vymýtit během několika dní, týdnů ani měsíců.

Bourne chápal, že Chán učinil moudré rozhodnutí. Bolest byla stále silná a rána příliš čerstvá, i když už snad přestala krvácet. A jak Chán správně podotkl, jeho vstup do života Davida Webba by v současné chvíli byl nesmyslný. Tak zněla smutná pravda. Chán tam opravdu nepatřil.

„Zatím možná ne. A možná nikdy nebude. Ale ať ke mně cítíš cokoliv, chci, abys věděl, že máš bratra a sestru, kteří si tě zaslouží poznat a mít staršího sourozence. Doufám, že k tomu jednou dojde – pro dobro nás všech.“

Společně vykročili ke dveřím a Bourne si velice dobře uvědomoval, že jsou spolu na mnoho měsíců naposledy. Ale ne navždy. Alespoň tohle musel dát synovi najevo.

Přistoupil k Chánovi a objal ho. Chvíli tam jen tak mlčky stáli. Bourne slyšel syčení plynových trysek. Oheň v pecích dál nezkrotně plápolal a požíral strašlivou hrozbu, která mohla všechny zahubit.

Nakonec Chána neochotně pustil, a když se mu zadíval do očí, na prchavý okamžik ho viděl tak jako kdysi: jako malého chlapce v Phnompenhu s tvářemi ozářenými žhnoucím asijským sluncem. V kropenatých stínech palem kousek za ním stála Dao a na oba se usmívala.

„Jsem taky Jason Bourne. Na to bys nikdy neměl zapomenout.“

Epilog

Když prezident Spojených států osobně otevřel ořechové dveře své pracovny v západním křídle Bílého domu, ředitel CIA měl pocit, jako by to byla brána, která ho dovede z pekla přímo do ráje. Stále ho trápila těžká chřipka, ale po prezidentově telefonátu se přiměl zvednout z koženého křesla, oholit se a obléct. Ten hovor ostatně očekával. Po pravdě řečeno se na něj duševně připravoval od chvíle, kdy poslal hlavě Spojených států přísně tajné hlášení obsahující podrobné důkazy shromážděné Martinem Lindrosem a detektivem Harrisem. A přece čekal jen v županu a pyžamu zabořený v křesle a naslouchal tísnivému mlčení domu, jako by v tom tichu mohl rozlišit ozvěnu manželčina hlasu.

Když ho nyní prezident uvedl do své rohové kanceláře zářící zlatem a královskou modří, ještě naléhavěji si uvědomil bezútěšnost svého vlastního domu. Jeho život, který si tak pracně vybudoval desítkami let věrné služby a složitých manipulací, byl tady, ve vysokých patrech americké administrativy. Tady rozuměl pravidlům a věděl, jak podle nich hrát. Jen tady a nikde jinde.

„To je dobře, že jste přišel,“ řekl prezident se svým okouzlujícím úsměvem. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Děkuji, pane,“ odpověděl ředitel CIA. „Mluvíte mi z duše.“

„Posaďte se.“ Prezident pokynul k vysokému čalouněnému křeslu. Měl na sobě bezvadně střižený tmavomodrý oblek, bílou košili a rudou vázanku s modrými puntíky. V tváři byl lehce brunátný, jako by se právě vrátil z kondičního běhu. „Kávu?“

„Tu bych si dal. Děkuji, pane.“

V tu chvíli jakoby na povel přispěchal jeden z prezidentových asistentů s tepaným stříbrným podnosem, na němž stála zdobená konvice s kávou a porcelánové šálky na krásných talířcích. Šéf CIA si s jistým uspokojením povšiml, že jsou jen dva.

„Paní poradkyně dorazí co nevidět,“ pravil prezident a usedl naproti řediteli. Ten si uvědomil, že z prezidentových růžových lící nevyzařuje tělesná námaha, ale vědomí vlastní moci. „Ale ještě předtím jsem vám chtěl osobně poděkovat za dobrou práci během několika posledních dní.“

Asistent jim oběma podal kávu, pak odešel a tiše za sebou zavřel těžké dveře.

„Když si uvědomím, co všechno se nebýt toho vašeho Bournea mohlo stát, běhá mi mráz po zádech.“

„Děkuji, pane. Nikdy jsme úplně nevěřili, že to on zavraždil Alexe Conklina a doktora Panova,“ řekl ředitel CIA se zasmušilou a dokonale hranou otevřeností, „ale byly nám předloženy jisté důkazy – jak se ukázalo falešné – a my jsme na jejich základě museli konat.“

„Ovšem. Rozumím.“ Prezident si vhodil do šálku dvě kostky cukru a zamyšleně je zamíchal. „Konec dobrý, všechno dobré, i když v našem světě – na rozdíl od toho Shakespeareova – má každý čin své důsledky.“ Usrkl kávu. „Nicméně vrcholná schůzka, jak víte, i navzdory těm krvavým událostem proběhla podle plánu. A skončila jednoznačným úspěchem. Ta hrozba nás vlastně ještě víc stmelila. Všechny hlavy států – dokonce díkybohu i Alexandr Jevtušenko – měly možnost vidět, jaký osud svět čeká, pokud nepřekročíme vlastní stín a nebudeme spolupracovat. Podařilo se nám uzavřít a podepsat smlouvu o jednotném postupu v boji s terorismem. Ministr zahraničí už míří na Blízký východ, kde začne další kolo rozhovorů. To je slušná zahajovací salva proti našim nepřátelům.“

A ty máš v kapse znovuzvolení, pomyslel si šéf CIA. Nemluvě o tom, že si tím postavíš pomník.

Při tlumeném zapípání telefonu se prezident omluvil, vstal a přešel ke stolu. Chvíli poslouchal, pak zvedl oči a jeho pronikavý pohled spočinul na řediteli CIA. „Nechal jsem se odříznout od někoho, kdo mi mohl poskytnout cenné rady. Ujišťuji vás, že už to znovu nedovolím.“

Prezident zjevně nečekal na jeho reakci, jelikož už říkal do sluchátka: „Pošlete ji dovnitř.“

Řediteli CIA, citlivějšímu než kdy předtím, chvíli trvalo, než se vzpamatoval. Rozhlédl se po prostorném pokoji s vysokým stropem, krémovými stěnami, honosným modrým kobercem, ozdobnými lištami a solidním komfortním nábytkem. Nad dvěma příborníky z třešňového dřeva ve stylu chippendale visely velké olejové portréty několika republikánských prezidentů. V rohu stála napůl svinutá americká vlajka. V bělostném oparu za okny se zelenal krátce střižený trávník, nad nímž rozpínala své klenuté větve mohutná třešeň. Shluky narůžovělých kvítků se chvěly v jarním větříku jako zvonky.

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupila Roberta Alonzo-Ortizová. Ředitel CIA si s potěšením všiml, že prezident neopustil své místo za stolem. Stál nehnuté čelem k poradkyni a okázale jí nenabídl, aby se posadila. Poradkyně na sobě měla strohý černý kostým, ocelově šedou hedvábnou blůzku a praktické lodičky na nízkém podpatku. Byla oblečená jako na pohřeb, což ředitel CIA škodolibě vyhodnotil jako zcela přiměřené. Jeho přítomnost ji v první chvíli překvapila a v očích se jí rozžehla jiskra nepřátelství, kterou však bleskově uhasila a nasadila si na tvář strnulou masku. Její pleť byla podivně skvrnitá, snad od stěží potlačovaných emocí. Nepozdravila ho, ani ho jinak nevzala na vědomí.

„Paní Alonzo-Ortizová, rád bych vám vysvětlil několik věcí, abyste události posledních několika dnů viděla v určitých souvislostech,“ začal prezident zvučným hlasem, který nepřipouštěl žádné přerušování. „Když jsem dal svolení k Bourneově likvidaci, učinil jsem tak výhradně na vaši radu. Také jsem souhlasil, když jste mě žádala o rychlé řešení vražd Alexe Conklina a Morrise Panova, a hloupě jsem se řídil vaším názorem, že za debakl pod Washington Circle mohl detektiv Harry Harris. Zhluboka jsem si oddechl, že příkaz k Bourneově zneškodnění nakonec nebyl splněn, ale děsí mě, jak musel trpět poctivý policista. Horlivost je chvályhodná vlastnost, ale nikdy nesmí přebít pravdu, na kterou jste přísahala, když jsem vám nabídl spolupráci.“

Během své řeči se prezident ani nepohnul a nespouštěl z ní oči. Zachovával neutrální výraz, odsekávaný rytmus slov však řediteli CIA, jenž ho koneckonců znal nejlépe, prozrazoval hloubku i šíři jeho hněvu. Prezident rozhodně nebyl člověk, ze kterého někdo mohl dělat hlupáka. Nebyl to člověk, který odpouští a zapomíná. Při přípravě svého zdrcujícího hlášení na to šéf CIA ostatně spoléhal.

„Paní Alonzo-Ortizová, v mé vládě není místo pro politické oportunisty – rozhodně ne pro ty, kteří jsou ochotni obětovat pravdu, aby si kryli vlastní záda. A pravda je taková, že jste měla napomáhat vyšetřování vražd, a ne se ze všech sil snažit potopit falešně obviněné. Kdybyste dělala, co jste měla, mohli jsme odhalit teroristu Stěpana Spalka dřív a na konferenci nemuselo dojít ke zbytečnému krveprolití. Všichni bychom měli poděkovat řediteli CIA, a vy především.“

Při posledních slovech sebou Roberta Alonzo-Ortizová škubla, jako by jí prezident zasadil krutou ránu, což svým způsobem také učinil.

Zvedl ze stolu jediný list. „Proto přijímám vaši rezignaci a schvaluji vaši žádost o návrat do soukromého sektoru. S okamžitou platností.“

Bývalá poradkyně pro národní bezpečnost otevřela ústa, aby něco řekla, ale prezidentův laserový pohled ji zmrazil.

„Neexistuje,“ řekl stroze.

Zesinala, pokorně kývla a otočila se na podpatku.

Ve chvíli, kdy se za ní zavřely dveře, se šéf CIA zhluboka nadechl. Na okamžik zachytil prezidentův pohled a všechno bylo náhle jasné. Pochopil, proč ho jeho vrchní velitel povolal jako diváka pokoření poradkyně. Byl to jeho způsob omluvy. Za dlouhá léta věrné služby jeho zemi se šéfovi CIA ještě žádný prezident neomluvil. Tolik ho to dojalo, že ani nevěděl, jak má reagovat.

V radostném omámení vstal, prezident však už znovu telefonoval a těkal očima úplně jinde. Ředitel CIA se krátce zarazil, aby si vychutnal svou triumfální chvilku, a pak i on opustil nejvyšší svatyni a vykročil po ztichlých chodbách moci, v nichž se tak dobře zabydlel.

David Webb zavěsil v obývacím pokoji pestrobarevný transparent s nápisem VŠECHNO NEJLEPŠÍ. Marie zatím v kuchyni zdobila čokoládový dort, který upekla Jamiemu k jedenáctým narozeninám. Domem se linula lahodná vůně pizzy a čokolády. Rozhlédl se kolem a uvažoval, jestli je dost balónků. Napočítal jich třicet – ano, to bohatě postačí.

I když se vrátil k poklidnému životu Davida Webba, při každém nadechnutí ho stále bolela žebra a také zbytek těla mu připomínal, že je i Jasonem Bournem a vždycky jím bude. Dřív ho děsilo, když se tato stránka jeho osobnosti vynořila, ale opětovné shledání s Joshuou všechno změnilo. Díky němu měl závažný důvod znovu se stát Jasonem Bournem.

Ne však ve službách CIA. Po Alexově smrti s nimi skončil, přestože ho o setrvání žádal sám ředitel a přestože si velice vážil Martina Lindrose, který se postaral o zrušení příkazu k jeho likvidaci. Právě Lindros mu zařídil přijetí do námořní nemocnice v Bethesdě. Mezi prohlídkami u prověřených odborníků, kteří mu ošetřovali rány a důkladně zkoumali stav zlomených žeber, ho Lindros vyslechl. Aby zástupce ředitele CIA Webbovi co nejvíc usnadnil situaci, umožnil mu pořádně se vyspat a vzpamatovat se z prožitých strastí.

Po třech dnech však Webb zatoužil vrátit se ke svým studentům a podívat se domů, i když cítil v srdci bolest a prázdnotu, která dostala s Joshuovým návratem jasné obrysy. Chtěl o něm říct Marii. Svěřil se jí se vším, co se stalo, zatímco se neviděli, jenže pokaždé, když měl začít mluvit o svém druhém synovi, jako by se mu vypnul mozek. Ne že by se bál její odezvy – na to jí příliš důvěřoval. Spíš si nebyl jistý svou vlastní reakcí. Po jediném týdnu stráveném bez Jamieho a Alison si připadal jako cizí. Úplně zapomněl na Jamieho narozeniny, Marie mu je musela taktně připomenout. Mezi životem před Joshuovým překvapivým zjevením a po něm vedla hranice zřetelná jako čára v písku. Předtím byl jen temný žal, nyní svět zářil světlem opětovného shledání. Smrt se jakýmsi zázrakem proměnila v život. Potřeboval porozumět významu toho, co se stalo. Jak by se mohl svěřit s něčím tak ohromujícím Marii, když to sám ještě nepochopil?

V den narozenin svého mladšího syna proto musel neustále myslet na toho staršího. Kde je asi Joshua? Krátce poté, co se od Oszkara doslechl, že tělo Annaky Vadasové bylo nalezeno u dálnice vedoucí na letiště Ferihégy, Joshua zmizel tak rychle, jak se předtím zjevil. Vrátil se do Budapešti, aby naposledy spatřil Annaku? Webb doufal, že ne.

Tak či onak, Karpov slíbil, že nikomu nic neprozradí, a Webb mu věřil. Neměl sebemenší tušení, kde jeho syn žije a jestli má nějaký opravdový domov. Vůbec si nedokázal představit, kde asi teď Joshua je a co dělá, a to mu působilo dosud nepoznanou bolest. Chyběl mu tak silně, jako by přišel o ruku nebo nohu. Tolik by mu toho chtěl říct, tolik vynahradit. Bylo velice těžké a bolestné předstírat trpělivost, když ani nevěděl, jestli ho Joshua vůbec ještě bude chtít vidět.

Oslava začala. Asi dvacet dětí si hrálo a křičelo z plných plic. A uprostřed toho všeho byl Jamie, rozený vůdce, k němuž ostatní jeho věku vzhlíželi. Jeho upřímná tvář, tak podobná Mariině, zářila štěstím. Webb uvažoval, jestli takový výraz radosti někdy viděl u Joshuy. V tu chvíli Jamie vzhlédl, jako by otcův upřený pohled vytušil, a zazubil se od ucha k uchu.

Webb, který měl za úkol vítat gratulanty, znovu uslyšel zvonek. Otevřel dveře a na prahu stál doručovatel zásilkové společnosti FedEx s balíčkem. Převzal ho a okamžitě odnesl do sklepa, kde odemkl místnost, od níž měl jediný klíč. Uvnitř se ukrýval přenosný rentgen, který mu kdysi obstaral Conklin. Musely jím projít všechny balíky přicházející na adresu Webbových, samozřejmě bez vědomí dětí.

Když si Webb ověřil, že zásilka je v pořádku, rozbalil ji. Uvnitř byl baseballový míček a dvě rukavice, jedna pro něj a druhá chlapecké velikosti. Rozložil vzkaz, na kterém stálo jednoduché:

Jamiemu k narozeninám

Joshua

David Webb zíral na ten dárek, který pro něj znamenal víc, než si kdo mohl představit. Shora k němu doléhala hudba přerušovaná výbuchy dětského smíchu. Pomyslel na Dao, Alyssu a Joshuu, jak je měl uchované ve své roztříštěné paměti, a ostrý zemitý pach naolejované kůže dodal tomu obrazu překvapivě jasné barvy. Natáhl ruku, ohmatal poddajnou kůži a přejel konečky prstů po prošívání. Probouzely se v něm hluboko zasuté vzpomínky. Hořkosladce se usmál. Vložil ruku do větší z rukavic a hodil do ní míček. Chytil ho a pevně držel, aby se snad nerozplynul jako přelud.

Ze schodiště zaslechl lehké kroky a vzápětí na něj zavolal Mariin hlas.

„Hned jsem tam, miláčku,“ ujistil ji.

Ještě chvíli jen strnule seděl a nechal kolem sebe vířit události předchozích dní. Pak zhluboka vydechl a odsunul minulost stranou. S dárkem pro Jamieho ve druhé ruce vyšel po schodech ze sklepa a vrátil se ke své rodině.

Po obrovském úspěchu bourneovské „čtyřky“ vyslyšel Eric Van Lustbader naléhání čtenářů a napsal i páté pokračování s názvem

BOURNEOVA ZRADA

Dva měsíce po smrti své druhé ženy se Jason Bourne dozví, že jeho jediný přítel v řadách CIA, Martin Lindros, se ztratil v Africe, kde pátral po nelegálních dodávkách uranu. Bourneovi se ho podaří nalézt, ale místo návratu domů cestuje na Lindrosovu žádost do Oděsy, kde má údajně sídlit finanční centrum jisté teroristické organizace.

V Oděse na něj ale znenadání začnou dotírat podivné vzpomínky. Čím déle tento podivný stav trvá, tím silněji je Bourne přesvědčen, že nemají reálný základ. Kdo mu je ale v tom případě nasadil do hlavy a proč? Vymyl mu snad někdo mozek? Jak může plnit své poslání, když se nemůže spolehnout ani na vlastní hlavu?

V této situaci se mu nesnadno hledá odpověď na kardinální otázku: byl oním mužem v Africe skutečně Martin Lindros, anebo jeho dvojník? Pokud to totiž skutečně byl dvojník, pak je vysoce pravděpodobné, že se Jason Bourne stal cílem mezinárodního teroristického uskupení, které potřebuje uran k uskutečnění zničujícího útoku na Ameriku. A jak se zdá, teroristé se infiltrovali do samotné CIA, protože o Bourneovu likvidaci mají nebývalý zájem i federální agenti…

Thriller Bourneova zrada vyjde na podzim roku 2009, ale již dnes si jej můžete objednat na dobírku přímo v nakladatelství. Velmi rádi vám také zašleme ediční plán doplněný o nabídku vydaných titulů.

DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava, tel.: 596 127 644, tel/fax: 596 127 571, mobil: 736 538 393 e-mail: domino@dominoknihy.cz

www.dominoknihy.cz

Pokud se chcete začíst do „starého dobrého“ Ludluma, pak je tady pro vás jeden z jeho raných románů

RHINEMANNOVA VÝMĚNA

Podzim 1943. V Buenos Aires se schází elita špionážních služeb z celého světa, aby tam dohodly podmínky spolupráce na tajném zbrojařském projektu. Intenzivní jednání na nejvyšší úrovni se soustřeďují kolem německého průmyslníka Ericha Rhinemanna a zanedlouho začínají nést první nebezpečné ovoce.

V Argentině plní svou misi i americký agent David Spaulding. Je přesvědčen, že i jeho zásluhou válka brzy skončí, ale postupně zjišťuje, že ve městě nájemných vrahů, přeběhlíků a exotických krásek byla uzavřena nejděsivější dohoda, jakou kdy válčící strany uzavřely.

Pravidla se rychle mění, pravda ustupuje do stínů a na povrch vyplývají temná tajemství. Spaulding se náhle ocitá v drtivém sevření a nezbývá mu než napřít všechny síly k záchraně života nejen svého, ale i ženy, kterou miluje – a především záchraně světa před zlověstnou Rhinemannovou výměnou.

Rhinemannova výměna vyjde na podzim roku 2009.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai