Bourneův princip

Robert Ludlum

(2010)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Jason Bourne: muž lapený mezi dvěma identitami: na jedné straně uznávaný profesor lingvistiky David Webb, na straně druhé elitní špion. Po letech plných adrenalinu, kdy jeho život často visel na vlásku, se naplno věnuje akademické kariéře a poklidnému životu v Georgetownu. Nakrátko dokonce nabude mylný pocit, že by i on mohl vést normální život. Pak ale CIA zjistí, že doposud neznámá teroristická organizace plánuje útok na východní pobřeží Spojených států – a že do zahájení akce zbývá necelý týden. Alarmující situace má jen jediné řešení: povolat do akce muže, který jako jediný dokáže v tak krátkém čase odvrátit hrozící katastrofu.Jason Bourne se vydává do Evropy, kde na něj čeká jedna z nejnebezpečnějších operací jeho dvojího života: honba za vůdcem teroristické skupiny, která má kořeny až v temných dnech druhé světové války. A jako by to nebyl už sám o sobě velmi těžký úkol, Bourne se musí mít na pozoru i před některými představiteli amerických bezpečnostních složek…

ROBERT LUDLUM

ERIC VAN LUSTBADER

BOURNEŮV PRINCIP

2010

Copyright © 2008 by Estate of Robert Ludlum

Translation © 2010 by Michael Havlen

Cover design © 2010 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE BOURNE SANCTION, vydaného nakladatelstvím Orion Books, Londýn 2008,

přeložil Michael Havlen

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v září 2010

ISBN 978-80-7303-545-7

Danovi a Lindě Jariabkovým

s díky a láskou.

PODĚKOVÁNÍ:

Neohroženým reportérům ze čtrnáctideníku Exile.

Bourneova dobrodružství v Moskvě ani Arkadinovy zážitky z Nižného Tagilu by bez jejich pomoci nevznikly.

Creggu Winterovi za to, že mě zasvětil do přepravy zkapalněného zemního plynu.

Henrymu Morrisonovi za jeho neocenitelné rady.

VZKAZ ČTENÁŘŮM:

Ve svých románech se snažím co nejvíce se držet faktů, ale přece jen jde o literaturu, nikoli o skutečnost.

Aby byl můj příběh co nejnapínavější, tu a tam jsem při popisu míst či věcí použil uměleckou licenci.

Věřím však, že čtenáři tyto drobné nesrovnalosti přehlédnou a budou se dobře bavit.

Prolog

VĚZEŇSKÝ TÁBOR S PŘÍSNOU OSTRAHOU ČÍSLO 13,

NIŽNYJ TAGIL, RUSKO / CAMPIONE D’ITALIA,

ŠVÝCARSKO

Čtyři trestanci se opírali o špinavé kamenné stěny vězeňského dvora, jejichž chlad už ani nevnímali, a čekali na Borju Makse. Přitom klábosili a pokuřovali drahé cigarety z hrubého tureckého tabáku koupené na černém trhu, jako by neměli na práci nic jiného než nabírat do plic čpavý kouř a vydechovat jej v obláčcích, jež v mrazivém vzduchu doslova tuhly před očima. Nad hlavou měli jasné nebe bez mráčku, které se lesklo v záři hvězd jako nezměrná perleťová lastura. Velký vůz, Rys, Honicí psi, Perseus – stejná souhvězdí zářila i nad Moskvou ležící přes tisíc kilometrů na jihozápad, ale zdejší život byl úplně jiný než ten, který kypěl v bujarých vyhřátých klubech v Trjochgorném valu a Sadovnické ulici.

Ve dne vězni z Tábora číslo třináct vyráběli součástky pro ruské bojové tanky T-90. Ale o čem si povídali muži bez svědomí a citu v noci? Kupodivu o rodině. V návratu k manželce a dětem, které vymezovaly jejich předchozí životy, tak jako tlusté stěny přísně střežené věznice ohraničující jejich současné bytí, nacházeli pevný bod. Uměli jen lhát, podvádět, krást, vydírat, mučit a zabíjet. Tím vším si vydělávali na živobytí. Kdyby své řemeslo neovládali dobře, nemohli by přežít. Jejich život se odehrával mimo civilizaci, kterou znala většina lidí. Myšlenka na návrat do tepla k ženě, k domáckým vůním červené řepy, vařeného zelí, dušeného masa a samozřejmě k ohnivé vodce byla útěchou, která v nich vyvolávala velkou nostalgii. Tento pocit je spojoval stejně silně jako cejch jejich temné profese.

Mrazivý noční vzduch prořízlo tiché hvízdnutí. Jejich myšlenky se rázem vypařily jako terpentýn z olejomalby. Když se objevil Borja Maks, noc ztratila všechny vysněné barvy a zůstala jen modrá a černá. Maks byl urostlý chlap, který od svého uvěznění každý den hodinu posiloval a pak ještě hodinu a půl skákal přes švihadlo. Jako nájemný vrah Kazaňské skupiny, odnože ruské mafie obchodující s drogami a kradenými auty, měl mezi patnácti sty trestanci Třináctého tábora výsadní postavení. Strážní se ho báli a pohrdali jím. Předcházela ho pověst temná jako stín při soumraku. Podobal se ohnisku hurikánu, kolem něhož skučí vichry násilí a smrti. Bez ohledu na to všechno však čtveřice vězňů věděla, že Makse je třeba ztrestat, jinak jsou jejich dny v tomto táboře sečteny.

Všichni se na Makse usmáli. Jeden mu nabídl cigaretu, další mu ji zapálil a zakryl drobný plamínek dlaní před větrem. Zbylí dva ho popadli za ocelové ruce a vězeň, který mu dal cigaretu, vymrštil proti Maksově břichu podomácku vyrobený nůž pečlivě nabroušený ve vězeňské dílně. Maks ho na poslední chvíli dokonale nacvičeným pohybem odrazil. Chlap s hořící zápalkou mu vzápětí uštědřil tvrdou ránu pěstí do brady.

Maks odlétl na hruď dvou vězňů, kteří mu svírali paže, ale současně jednomu z nich dupl levou patou na nárt. Vyprostil levou ruku, prudce se otočil a vrazil loket do žeber chlapovi, jenž ho držel za pravačku. Na chvíli získal svobodu a opřel se zády o stěnu zahalenou stínem. Čtveřice ho zlověstně obstoupila jako smečka šelem, které si jdou pro jistou kořist. Ten s nožem vykročil do čela, další si navlékl na prsty zakřivený kus kovu.

Začal opravdový boj s bolestným sténáním, sprškami potu a šmouhami krve. Maks byl silný a hbitý, jeho pověst nelhala i když si však počínal zdatně, měl proti sobě čtyři odhodlané nepřátele. Když jednoho srazil na kolena, jeho místo zaujal jiný a dva další ho pořád bili. Ti čtyři si nedělali iluze, že je čeká lehký úkol. Věděli, že si s Maksem neporadí rychle. Měli v plánu postupně ho unavit. Nedopřávali mu žádný oddych, sami si přitom mohli alespoň na chvíli odpočinout.

A zdálo se, že jim to vychází. Byli zakrvácení a potlučení, ale neúnavně pokračovali v útoku, dokud Maks nesekl muže s nožem hranou dlaně a nerozdrtil mu prstencovou chrupavku. Zatímco útočník padl nazad do rukou svých druhů a lapal po dechu jako ryba na háčku, Maks mu vyrval nůž. Chlap obrátil oči v sloup a ochabl. Zbylí tři oslepeni vztekem a touhou po krvi zaútočili na Makse.

Téměř se jim podařilo překonat Maksovu obranu, on jim však velice účinně a s profesionálním klidem vzdoroval. S vyboulenými svaly na rukou se otočil a nastavil jim levý bok, aby nebyl tak odhalený, a přitom po nich šlehal nožem, jímž způsoboval četné rány, které sice nebyly nijak hluboké, ale hodně krvácely. To byl také Maksův záměr, odpověď na snahu útočníků ho vyčerpat. Únava je totiž jedna věc, ale ztráta krve je horší.

Jeden z vězňů se vrhl dopředu, uklouzl však na vlastní krvi a Maks ho srazil na zem. Toho využil chlap s podomácku vyrobeným boxerem a udeřil Makse do krku. Ten okamžitě ztratil dech i sílu. Zbývající muži se na něj sesypali a málem by ho ubili k smrti, kdyby z přítmí nevystoupil strážný a nezahnal je dřevěným kyjem, který byl mnohem nebezpečnější než nějaký malý kus železa.

Tvrdý dřevěný nástroj dopadl zkušeným úderem na rameno jednoho z útočníků, které okamžitě prasklo, a dalšímu prorazil lebku. Třetí se dal na útěk, ale dostal ránu přímo do třetího křížového obratle, který se při úderu roztříštil, a záda ztratila oporu.

„Co to děláte?“ zeptal se Maks bachaře, zatímco se pokoušel popadnout dech. „Myslel jsem, že ti hajzlové podplatili všechny stráže.“

„Taky že jo.“ Strážný vzal Makse za loket. „Tudy,“ ukázal lesklým koncem kyje.

Maks přimhouřil oči. „Tudy se ale k celám nejde.“

„Chcete odsud vypadnout, nebo ne?“ zeptal se ho bachař.

Maks souhlasně přikývl a oba muži se rozběhli opuštěným dvorem. Strážný se držel blízko u zdi a Maks ho napodoboval. Rozvážným tempem se pohybovali mimo paprsky toulavých reflektorů. Uvažoval, co je ten bachař vlastně zač, ale na dlouhé přemýšlení nebyl čas. Podvědomě navíc něco takového očekával. Věděl, že jeho šéf, vůdce Kazaňského klanu, ho nenechá shnít ve Třináctém táboře, na to pro něj byl příliš cenným spolupracovníkem. Kdo by mohl nahradit velkého Borju Makse? Možná jen jeden: Leonid Arkadin. Jenže Arkadin, s nímž se žádný z Maksových známých v životě nesetkal ani nespatřil jeho tvář, by pro Kazaňský či jiný gang nepracoval. Byl to vlk samotář, poslední z vymírající rasy solitérů. Pokud tedy vůbec existoval, o čemž Maks upřímně pochyboval. Rusové se z nějaké zvrácené pohnutky vyžívají ve strašení dětí, a tak i on vyrůstal v zajetí pohádek o nadpřirozených bytostech s neuvěřitelnou mocí. Nikdy však na duchy neuvěřil, nikdy se jich nebál. Neměl proto ani žádný důvod děsit se přízraku Leonida Arkadina.

Strážný otevřel dveře uprostřed zdi. Vešli dovnitř právě ve chvíli, kdy se světlo pátracího reflektoru proplížilo přes kameny, k nimž se ještě před chvílí tiskli.

Po několika odbočkách se ocitli v chodbě, která vedla do společných pánských sprch, za nimiž, jak Maks věděl, byl jeden ze dvou vchodů do vězeňského traktu. Jak je chtěl strážný protáhnout kontrolami, bylo záhadou, Maks ovšem neplýtval energií na její řešení. Jeho průvodce až doteď přesně věděl, co a jak. Proč by to teď mělo být jinak? Ten chlap byl zjevně profesionál. Dokonale znal věznici a zřejmě za ním stál někdo mocný, jinak by se sem vůbec nedostal. Všechno ukazovalo na Maksova šéfa.

Jak pokračovali dál chodbou ke sprchám, Maks se zeptal. „Kdo jste?“

„Na tom nesejde,“ odvětil bachař. „Důležité je, kdo mě poslal.“

Maks mu naslouchal v nepřirozeném tichu vězeňské noci. Strážný hovořil bezvadnou ruštinou, zkušenému Maksovu oku však nepřipadal jako Rus, Gruzínec, Čečenec, Ukrajinec ani Ázerbájdžánec. Proti Maksovi byl malý, ale to se dalo říct v podstatě o každém. Měl ovšem vypracované tělo a vybroušené reakce. Čišel z něj nadpozemský klid dokonale spoutané energie. Nedělal žádné zbytečné pohyby a vynakládal přesně tolik energie, kolik bylo potřeba, ani o špetku víc. Maks byl také takový, a proto snadno zachytil jemné známky, které by jiným unikly. Strážný měl světlé oči a pochmurný věcný výraz chirurga na operačním sále. Měl husté světlé vlasy, které měl nahoře rozcuchané tak, jak to Maks znal ze svých oblíbených zahraničních časopisů a filmu. Na první pohled by Maks řekl, že strážný je Američan. Ale to bylo vyloučeno. Maksův šéf Američany nezaměstnával.

„Takže vás poslal Maslov,“ pronesl Maks. Dimitrij Maslov byl hlavou Kazaňského klanu. „Už bylo načase. Patnáct měsíců v téhle díře je jako patnáct let.“

To už došli ke sprchám. Strážný znenadání máchl kyjem a udeřil Makse do spánku, aniž by se k němu pořádně otočil. Zaskočený Maks zavrávoral a padl na betonovou podlahu umývárny, která páchla plísní, dezinfekcí a muži postrádajícími správnou hygienu.

Bachař se pro něj elegantně sklonil, jako by nabízel rámě své vyvolené, a pak se opět ohnal kyjem, téměř ležérně. Zasáhl Makse do levého bicepsu, a tím ho odrazil zpátky k řadě sprch trčících z vlhké zadní stěny. Maks se však nechtěl nechat zatlačit do kouta, nikdy a nikým. Když kyj znovu zasvištěl obloukem dolů, vykročil dopředu a nastavil úderu předloktí. Díky tomu pronikl obranou strážného a získal výhodu pro svůj další postup.

Vymrštil levou ruku, ve které třímal podomácku vyrobený nuž. Když se strážný pokusil útok odrazit, švihl čepelí nahoru a zavadil o kůži. Mířil na svazek žil na spodní straně předloktí. Kdyby se mu podařilo je přetnout, znehybnil by protivníkovi celou ruku. Bachař měl však stejně rychlé reflexy jako on sám, a tak čepel sice rozpárala rukáv kožené bundy, ale nepronikla kůží tak, jak měla. Maks si sotva stihl uvědomit, že bunda musí být podšitá kevlarem nebo jiným odolným materiálem, a vzápětí mu strážný seknutím mozolnaté ruky vytloukl nůž ze sevření.

Další rána ho srazila dozadu. Zakopl o jeden z odtokových kanálů, propadl se do něj patou a strážný ho v téže chvíli ze strany nakopl do kolena. Ozvalo se hrozivé křupnutí a Maksovi se podlomila pravá noha.

Strážný k němu přistoupil a řekl: „Neposlal mě Dimitrij Maslov, ale Petr Zilber.“

Maks se snažil vyprostit patu, kterou už necítil, z výpusti v podlaze. „Já vám asi nerozumím.“

Bachař ho popadl za košili. „Zabil jste jeho bratra Alexeje. Dostal kulku do zátylku. Našli ho v řece Moskvě.“

„Byl to kšeft,“ zasténal Maks. „Nic víc.“

„Možná, ale tohle je osobní záležitost,“ odtušil strážný a vrazil mu koleno do rozkroku.

Maks se zlomil v pase. Když se bachař sehnul, aby ho narovnal, Maks ho temenem hlavy udeřil do brady. Strážný se kousl do jazyka a z úst mu vytryskla krev.

Maks využil chvilkové výhody a vrazil mu pěst do boku těsně nad ledvinami. Strážný vytřeštil oči – což byla jediná známka, že něco cítí – a kopl Makse do zraněného kolena. Maks padl na zem a zůstal ležet. Zalila ho vlna nevýslovné bolesti. Snažil se ji nevnímat, ale bachař ho znovu nakopl. Maks ucítil, jak mu praskají žebra, a přitiskl se tváří ke smrduté betonové podlaze. Byl omráčený a nemohl vstát.

Strážný si dřepl vedle něj. Když Maks uviděl jeho úšklebek, pocítil jisté uspokojení, to však byla jediná útěcha, kterou mu osud dopřál.

„Mám peníze,“ zasípal slabě. „Zakopal jsem je na bezpečném místě, kde je nikdo nenajde. Když mě odsud dostanete, zavedu vás k nim. Polovina je vaše. Dělá to přes půl milionu amerických dolarů.“

To však strážného jen rozběsnilo. Praštil Makse do ucha tak silně, až mu před očima létaly hvězdičky. V hlavě mu duněla bolest, jakou by snad nikdo jiný nesnesl. „Myslíte, že jsem jako vy? Že nevím, co je to čest?“ Plivl Maksovi do tváře.

„Vraždou toho kluka jste udělal osudovou chybu. Lidi jako Petr Zilber nikdy nezapomínají. A mají na to, aby pohnuli nebem i zemí a dostali to, co chtějí.“

„Dobře,“ zašeptal Maks, „dostanete všechno. Víc než milion dolarů.“

„Petr Zilber vás chce mrtvého, Maksi. Přišel jsem vám to říct. A taky vás zabít.“ Jeho výraz se mírně změnil. „Ale postupně.“

Natáhl Maksovi levou ruku, přišlápl mu zápěstí k hrubému betonu a vytáhl zahradnické nůžky s tlustými čepelemi.

To Makse vytrhlo z bolestné letargie. „Co děláte?“

Strážný uchopil Maksův palec, na jehož hřbetu byla vytetovaná stejná lebka, jakou měl ve větším provedení na prsou. Byl to doklad Maksova vysokého postavení mezi nájemnými vrahy.

„Petr Zilber chtěl, abyste věděl, kdo si vaši smrt objednal. Ale žádá i přímý důkaz, Maksi.“

Bachař přiložil nůžky pod Maksův palec a silně stiskl rukojeti. Maks zavřeštěl jako malé dítě.

Strážný zabalil prst do čtverce voskovaného papíru, stáhl jej gumičkou a pak uložil do igelitového sáčku. Ani řezník by to neudělal líp.

„Kdo jste?“ vypravil ze sebe Maks.

„Arkadin,“ představil se strážný. Rozepnul si košili a odhalil hruď, kde měl vytetované dvě svíce. „Ale pro vás jsem Smrt.“

Pohybem, jemuž nescházela elegance, pak zlomil Maksovi vaz.

Campione d’Italia, malou italskou enklávu zasazenou do dokonalé švýcarské krajiny, ozařovalo ostré alpské slunce. Díky ideální pozici na východním okraji Luganského jezera toto malebné místo přímo vyzývá, aby se zde člověk usadil. Stejně jako Monako je daňovým rájem pro boháče, kteří vlastní nádherné vily a tráví čas hraním v Casino di Campione. Peníze a cennosti se dají uložit ve švýcarských bankách pověstných svými diskrétními službami, kam všetečné oči mezinárodního práva nedohlédnou.

A právě toto nepříliš známé idylické místo si Petr Zilber vybral k prvnímu osobnímu setkání s Leonidem Arkadinem. Z různých bezpečnostních důvodů nechtěl kontaktovat nájemného vraha přímo, a tak jej oslovil přes prostředníka. Už v raném věku se Petr naučil, že opatrnosti není nikdy dost. Vyrůstal v rodině opředené tajemstvím a to na něj kladlo velké nároky.

Z vyhlídky kousek od Via Totone se Petrovi otevíralo úchvatné panoráma střech s červenohnědými taškami, náměstí lemovaných palmami, blankytně modré vody jezera a hor, jejichž hřebeny se halily do mlžného pláště. Jak tak seděl ve svém šedém BMW, občas k němu dolehlo vzdálené vrčení motorových člunů zanechávajících pěnivě bílou brázdu. V duchu však už myslel na svou nadcházející cestu. Když získal onen kradený dokument, odeslal jej na dlouhou pouť sítí svých spolupracovníků až ke konečnému cíli.

Byl šťastný, že tu může být. Těšil se, až se mu dostane zasloužených poct, zvláště od otce. Stál na pokraji báječného triumfu. Arkadin mu z moskevského letiště zavolal, že operace proběhla zdárně a že má fyzický důkaz, který po něm Petr žádal.

Tím, že šel po Maksovi, Petr riskoval, ale ten chlap mu zabil bratra. Měl snad tu potupu jen tak přejít? Velice dobře věděl, že otec trvá na naprosté anonymitě, ale myslel si, že tento jediný akt pomsty za riziko stojí. A navíc v té záležitosti využíval prostředníků tak, jak by to udělal i jeho otec.

Když uslyšel zabručení motoru auta, otočil se a viděl, že do kopce k vyhlídce míří tmavomodrý mercedes.

Jediné opravdové nebezpečí, kterému mohl být vystaven, se mělo odehrát v následujících chvílích a tomu se bohužel nedalo vyhnout. Pokud Leonid Arkadin pronikl do Třináctého tábora věznice v Nižném Tagilu a zabil Borju Makse, byl to správný muž pro další Petrův úkol. Úkol, o který se měl už před lety postarat jeho otec. Teď měl příležitost dokončit to, na co tehdy otec neměl dost kuráže. Odvážnému štěstí přeje. Dokument, který se mu podařilo ukořistit, byl jasným důkazem, že doba opatrnosti skončila.

Mercedes zastavil vedle jeho BMW. S hbitostí tygra z něj vystoupil muž se světlými vlasy a ještě světlejšíma očima. Nebyl nijak zvlášť vysoký ani svalnatý jako mnozí příslušníci ruských zločineckých gangů. Sálala z něj však jakási tichá hrozba, která na Petra udělala dojem. S nebezpečnými protivníky se Petr setkával už od útlého mládí. V jedenácti zabil chlapa, který ohrožoval jeho matku. Ani v nejmenším tenkrát nezaváhal. Kdyby totiž měl pochybnosti, jeho matka by toho odpoledne zemřela na ázerbájdžánské tržnici rukou vrahouna s nožem. Toho zabijáka, stejně jako pak mnohé další, poslal úhlavní nepřítel Petrova otce Semjon Ikupov. Muž, který nyní pobýval v klidu své vily ve Viale Marco Campione něco přes kilometr od místa, kde stáli Petr a Leonid Arkadin.

Ti dva se nepozdravili, ani se neoslovili jménem. Arkadin vytáhl nerezový kufřík, který mu předtím Petr poslal. Petr sáhl do BMW pro jeho kopii. Výměna proběhla na kapotě mercedesu. Muži položili kufříky vedle sebe a odemkli je. Ten Arkadinův obsahoval Maksův uťatý palec v sáčku, Petrův zase třicet tisíc dolarů v diamantech, jediné měně, kterou Arkadin za své služby přijímal.

Arkadin trpělivě vyčkal. Petr zatím rozbalil palec, zadíval se na jezero a snad se zasnil, že sedí v jednom z člunů, které se vzdalovaly od pevniny. Maksův palec cestou z Ruska trochu vyschl. Vycházel z něj zápach, který Petr Zilber dobře znal. Pohřbil už hodně příbuzných a kamarádů. Pootočil se, aby si v záři slunce prohlédl tetování, pak vytáhl malou lupu a zadíval se na symbol.

Nakonec sklo oddálil. „Byla to fuška?“

Arkadin se k němu znovu obrátil a na okamžik se mu neúprosně zahleděl do očí. „Ani ne.“

Petr pokýval hlavou. Hodil palec z vyhlídky a prázdný kufřík za ním. Arkadin, který to považoval za tečku za obchodem, sáhl pro balíček plný diamantů. Když ho otevřel, vytáhl klenotnickou lupu, náhodně vybral jeden z kamenů a odborným okem si jej prohlédl.

Po chvíli přikývl: čistota a barva diamantu ho zjevně uspokojila. Toho využil Petr k otázce: „Jak by se vám líbilo vydělat si třikrát tolik, co jsem vám zaplatil za tenhle úkol?“

„Mám hodně práce,“ nehnul Arkadin brvou.

Petr uznale sklonil hlavu. „O tom nepochybuji.“

„Beru jen úkoly, které mě zajímají.“

„A Semjon Ikupov by vás zajímal?“

Arkadin dál klidně stál. Kolem prosvištěla dvě sportovní auta, jako by závodila na slavném okruhu v Le Mans. Do ozvěny hrdelního řevu jejich výfuků Arkadin prohodil: „Jaká náhoda, že se zrovna nacházíme nedaleko jeho bydliště.“

„Vidíte?“ usmál se Petr. „Já vím, že jste velice zaměstnaný člověk.“

„Dvě stě tisíc,“ řekl Arkadin. „Jako vždycky.“ Petr, který Arkadinovu taxu očekával, souhlasně přikývl. „Pod podmínkou, že bude úkol splněn okamžitě.“

„Souhlas.“

Petr otevřel kufr BMW. Uvnitř ležely dva další kufříky. Z jednoho přendal sto tisíc dolarů v diamantech do aktovky na kapotě mercedesu. Z druhého vytáhl balíček dokumentů včetně satelitní mapy s přesnou polohou Ikupovovy vily, seznamu jeho stráží a řady plánů domu, mezi nimiž nechyběl přesný popis elektrických obvodů, záložního zdroje energie a zabezpečovacích zařízení.

„Ikupov je doma,“ konstatoval Petr. „Jak se dostanete dovnitř, nechám na vás.“

„Ozvu se.“ Když Arkadin prolistoval dokumenty a zeptal se na pár věcí, uložil papíry do kufříku s diamanty, zaklapl víko a hodil jej na sedadlo spolujezdce tak lehce, jako by v něm byly nafukovací balónky.

„Zítra tady ve stejnou dobu,“ řekl Petr, když Arkadin usedl za volant.

Mercedes nastartoval, motor zavrčel. Pak Arkadin zařadil a vyjel na silnici. Petr se obrátil a vykročil k přídi BMW, vzápětí však uslyšel zaskřípění brzd a smýknutí pneumatiky po asfaltu. Otočil se a viděl, že mercedes míří přímo na něj! Chvíli stál jako zmrazený. Co to sakra dělá? blesklo mu hlavou. Rozběhl se, ale už bylo pozdě. Mercedes se k němu přiřítil a mřížkou chladiče jej přišpendlil k boku BMW.

Mlhovinou bolesti viděl, jak Arkadin vystupuje z auta a kráčí k němu. Pak se v něm cosi zlomilo a obklopila ho černá tma.

Probral se v pracovně obložené dřevem, s nímž ladily leštěné mosazné doplňky. Na podlaze ležely perské koberce v rubínovém odstínu. V zorném poli měl ořechový stůl s křeslem a také ohromné okno s výhledem na jiskrnou vodu Luganského jezera a v oparu zahalené hory za ním. Slunce visící nad západním obzorem vrhalo na hladinu dlouhé stíny v barvě čerstvých modřin, které se táhly až k nabíleným zdem domů enklávy Campione d’Italia.

Byl přivázaný k obyčejné dřevěné židli, která v prostředí bohatství a moci působila stejně nepatřičně jako on. Pokusil se zhluboka nadechnout, ale škubl sebou v záchvatu kruté bolesti. Podíval se dolů a viděl, že má hruď pevně omotanou obvazy. Určitě měl zlomené nejméně jedno žebro.

„Konečně jste se vrátil ze země mrtvých. Už jsem si o vás dělal starosti.“

Petr se snažil otočit hlavu, musel však překonávat velkou bolest. Měl pocit, že mu všechny svaly v těle hoří. Nedokázal však potlačit zvědavost, takže se hryzl do rtu a dál otáčel hlavou, až kohosi spatřil. Byl to poměrně malý muž se svěšenými rameny. Měl velké vodnaté oči schované za brýlemi s kulatými skly. Jeho vrásčitá bronzová lebka zbrázděná rýhami jako čerstvě zorané pole byla docela holá, zato měl však velice husté obočí, jako by tím mohl nahradit nedostatek vlasů. Vypadal jako jeden z mazaných tureckých obchodníků.

„Semjon Ikupov,“ vykašlal Petr. Ústa mu rázem ztuhla, jako by je měl vycpaná vatou. Ucítil slanou měď vlastní krve a ztěžka polkl.

Ikupov by se mohl přemístit, aby za ním Petr nemusel otáčet hlavu, ale neudělal to. Místo toho sjel očima k roli pevného papíru, kterou v příští chvíli rozvinul. „Víte, tyhle plány mé vily jsou tak podrobné, že se dozvídám věci, které jsem doteď nevěděl. Například že pod sklepením je ještě suterén.“ Přejel tlustým ukazovákem po nákresu. „Prokopat se dolů by asi dalo trochu práce, ale kdoví, třeba by to stálo za to.“

Prudce zvedl hlavu a probodl Petra pohledem. „Bylo by to například ideální místo, kam vás zavřít. Měl bych tak jistotu, že ani nejbližší soused neuslyší váš křik.“ Jeho úsměv napovídal o obrovské vnitřní síle. „A vy křičet budete, Petře, to vám můžu garantovat.“ Otočil hlavou a majáky jeho očí vyhledaly někoho dalšího. „Nemám pravdu, Leonide?“

Do Petrova zorného pole vstoupil Arkadin. Bleskově uchopil jeho hlavu a druhou ruku mu zabořil do pantu čelisti. Petr chtě nechtě musel otevřít ústa. Arkadin mu prohlédl zuby, jeden po druhém. Petr věděl, že hledá falešný zub naplněný tekutým kyanidem. Pilulku smrti.

„Všechny jsou pravé,“ konstatoval Arkadin a pustil ho.

„Zajímalo by mě, kde jste přišel k těm plánům,“ řekl Ikupov.

Petr mlčky čekal, až dopadne pomyslné kladivo. Najednou se však roztřásl tak silně, že mu cvakaly zuby.

Ikupov pokynul Arkadinovi a ten Petra zabalil do tlusté deky. Ikupov si proti němu přistavil vyřezávanou židli z třešňového dřeva a posadil se.

Pokračoval, jako by ani neočekával odpověď. „Musím uznat, že to asi stálo hodně úsilí. Takže ze šikovného kluka vyrostl šikovný mladý muž.“ Ikupov pokrčil rameny. „To mě nepřekvapuje. Ale teď mě poslouchejte: Já vím, kdo doopravdy jste – myslel jste si, že mě neustálými změnami jmen zmátnete? Pravda je taková, že jste píchl do vosího hnízda, takže by vás nemělo udivit, že dostanete pár žihadel. A další a další a další.“

Sklonil se k Petrovi. „I když se s vaším otcem nenávidíme, vyrůstali jsme spolu a kdysi jsme si byli blízcí jako bratři. Tak. Z úcty k němu vám nebudu lhát. Tenhle váš odvážný nájezd neskončí dobře. Od začátku byl odsouzen k neúspěchu. A chcete vědět proč? Nemusím vám to říkat, víte to přece sám. Zradily vás světské potřeby, Petře. Ta hezká dívenka, se kterou už půl roku spíte, totiž patří mně. Vím, že tomu nemůžete uvěřit. Vím, že jste si ji důkladně proklepl; máte to v krvi. Očekával jsem všechny vaše otázky a postaral jsem se o to, abyste dostal odpovědi, které jste potřeboval slyšet.“

Petr zíral Ikupovovi do tváře a přistihl se, že mu znovu drkotají zuby, ať zatínal čelisti sebevíc.

„Philippe, čaj, prosím,“ požádal Ikupov někoho dalšího. O chvíli později položil štíhlý mladík na nízký stolek u Ikupovovy pravé ruky stříbrný čajový servis. Ikupov jako hodný strýček čaj nalil a osladil. Pak přiložil porcelánový šálek k Petrovým namodralým rtům a vyzval ho: „Napijte se, udělá vám to dobře.“

Petr na něj nesmiřitelně hleděl, až Ikupov řekl: „Ach, ano, chápu.“ Sám si usrkl, aby mladíka ujistil, že je to skutečně čaj, a pak mu znovu nabídl. Okraj šálku cinkl o Petrovy zuby, ale Petr nakonec přece jen začal pít, zprvu pomalu, pak lačněji. Když všechno vypil, Ikupov položil šálek zpět na talířek. Petr už se přestával třást.

„Je vám líp?“

„Lip mi bude, až odsud vypadnu.“

„To bohužel hned tak nebude,“ odtušil Ikupov. „Pokud mi neřeknete, co chci vědět.“

Přisunul si židli blíž a výraz milého strýčka se rázem vytratil. „Ukradl jsi, co mi patří. Chci to zpátky.“

„Nikdy vám to nepatřilo. Sám jste to ukradl.“

Z Petrovy odpovědi čišela taková zášť, že Ikupov řekl: „Nenávidíš mě tolik, jako miluješ svého otce, to je tvůj hlavní problém, Petře. Nikdy jsi nepochopil, že nenávist a láska se shodují v tom, že milující člověk je stejně snadno manipulovatelný jako ten, kdo nenávidí.“

Petr zkřivil rty, jako by mu jeho slova zanechala v ústech trpkou pachuť. „Stejně už je pozdě. Ten dokument je na cestě.“

Ikupovovo chování se rázem změnilo. Jeho tvář se zaťala jako pěst. Vzniklé napětí propůjčilo jeho malému tělu podobu zbraně, která se chystá k výstřelu. „Kam jsi ho poslal?“

Petr pokrčil rameny, ale nic víc neřekl.

Ikupovova tvář zbrunátněla zlostí. „Myslíš si, že nevím o informačním a zásobovacím kanálu, který jsi poslední tři roky budoval? Jeho prostřednictvím posíláš informace, které jsi mi ukradl, svému otci, ať je kdekoli.“

Poprvé od svého procitnutí se Petr pousmál. „Kdybyste o tom kanálu věděl něco konkrétního, už byste ho zničil.“

Ikupov znovu ovládl své emoce a do jeho chování se vrátil ledový chlad.

„Říkal jsem vám, že je to k ničemu,“ řekl Arkadin, jenž stál přímo za sedícím Petrem.

„Ano, ale je třeba dodržet určité postupy. Nejsem zvíře.“

Petr se ušklíbl.

Ikupov se na svého zajatce zadíval. Opřel se, delikátně si vyhrnul nohavici, přehodil nohu přes nohu a propletl krátké tučné prsty na svém podbřišku.

„Dávám ti poslední šanci pokračovat v rozhovoru.“

Až když se ticho nesnesitelně protahovalo, Ikupov vzhlédl k Arkadinovi.

„Petře, proč mi to děláš?“ zeptal se odevzdaným tónem. A k Arkadinovi dodal: „Začněte.“

I když ho to bolelo a nemohl pořádně dýchat, Petr se co nejvíc otočil, ale přesto neviděl, co Arkadin dělá. Uslyšel však cinkání nástrojů na kovovém vozíku tlačeném po koberci.

Petr se obrátil zpět. „Mě nevyděsíte.“

„Já tě nechci děsit, Petře,“ pravil Ikupov. „Já tě chci mučit. Aby tě to hodně bolelo.“

• • •

Petrův svět se v trýznivé křeči scvrkl do cípu hvězdy na noční obloze. Pohroužil se do sebe, přes veškerý výcvik a odvahu však nedokázal potlačit bolest. Na hlavě měl kápi, kterou mu pevně utáhli kolem krku. Toto opatření trýzeň stonásobně zvětšovalo, protože Petr navzdory své nebojácnosti trpěl klaustrofobií. Pro člověka, který v životě nevstoupil do jeskyně či jiného uzavřeného prostoru ani se neponořil pod vodu, byla kápě tím nejhorším ze všech světů. Stokrát mu jeho smysly mohly říkat, že ve skutečnosti uvězněný vůbec není, mozek to však odmítal přijmout a propadal nepokryté panice. Bolest, kterou mu Arkadin způsoboval, byla i bez toho dost velká. Petr nedokázal ovládat vlastní mysl. Cítil, že se ho zmocňuje amok. Připadal si jako vlk chycený do pasti, který si začíná zuřivě hryzat vlastní tlapu. Mysl však není končetina, tu si člověk neukousne.

Matně slyšel, jak mu někdo klade otázku, na kterou znal odpověď. Nechtěl ji vyslovit, ale věděl, že to udělá, protože ten hlas mu řekl, že když odpoví, sundá mu kuklu z hlavy. Jeho zdivočelá mysl věděla jen to, že se potřebuje té kápě zbavit. Nedokázala už rozlišit správné od špatného, zlo od dobra, lež od pravdy. Reagovala na jediný příkaz: potřebu přežít. Petr se pokusil pohnout prsty, ale jak se k němu vyšetřovatel skláněl, zřejmě mu je tiskl svými dlaněmi.

Petr už to nevydržel a na danou otázku odpověděl.

Kápě však nezmizela. Zaúpěl rozhořčením a hrůzou. Samozřejmě, že mu ji nechali, svitlo mu najednou. Kdyby jí ho zbavili, neměl by žádnou motivaci odpovědět na další otázku. A pak na další a další.

S mrazivou jistotou si uvědomil, že jim na všechny odpoví. Třebaže v duchu tušil, že mu kápě na hlavě zůstane, mysl uvězněná v pasti se rozhodla zariskovat. Jinou šanci ostatně neměla.

Avšak teď, když mohl konečně pohnout prsty, otevřela se mu jistá alternativa. Těsně předtím, než ho znovu pohltil vír zběsilé paniky, se pro ni Petr rozhodl. Existovala jediná cesta, jak z toho ven, a on si ji s tichou modlitbou k Alláhovi zvolil.

• • •

Ikupov s Arkadinem stáli nad Petrovým tělem. Hlavu měl svěšenou na stranu a z pootevřených modrých rtů mu vycházela jemná, ale zřetelná pěna. Ikupov se sklonil a ucítil pach hořkých mandlí.

„Leonide, jasně jsem řekl, že ho nechci zabít.“ Ikupov byl rozmrzelý. „Jak se dostal ke kyanidu?“

„Použili variantu, se kterou jsem se ještě nesetkal.“ Ani Arkadin se netvářil šťastně. „Měl ji pod falešným nehtem.“

„Zazpíval by.“

„Samozřejmě, vždyť už začal,“ přitakal Arkadin.

„Vzal si to, aby už nikdy nic neřekl.“ Ikupov otráveně zavrtěl hlavou. „Tohle bude mít následky. Má nebezpečné přátele.“

„Najdu je a zabiju,“ uklidňoval ho Arkadin.

Ikupov zavrtěl hlavou. „Ani vy je nedokážete zabít všechny najednou.“

„Můžu požádat Míšu.“

„A riskovat, že všechno ztratíme? Ne. Chápu, že k němu máte blízko – je to váš nejlepší přítel a učitel. Rozumím tomu, že ho chcete vidět a promluvit si s ním. Ale až tohle skončí a Míša se vrátí domů. Dřív ne. To je moje poslední slovo.“

Ikupov vykročil k oknu a s rukou za zády se zamyšleně zadíval do soumraku. Kolem jezera jiskřila světla, která se táhla dál po úbočí enklávy Campione d’Italia. V dlouhém tichu pozoroval tvář upravené krajiny. „Budeme muset urychlit plán, nedá se nic dělat. Jako výchozí bod si vezmete Sevastopol. Použijte to jméno, které jste dostal z Petra, než spáchal sebevraždu.“

Otočil se čelem k Arkadinovi. „Všechno teď záleží na vás, Leonide. Tenhle útok jsme plánovali tři roky. Měl ochromit americkou ekonomiku. Do jeho realizace už zbývají jen dva týdny.“ Mlčky přešel po koberci. „Philippe vám dá peníze, doklady a zbraně, které projdou detektorem kovu, prostě všechno, co potřebujete. Najděte v Sevastopolu toho chlapa. Získejte ten dokument, a až se vám to podaří, zaměřte se na ten informační kanál a uzavřete ho, aby už nikdy nemohl ohrozit naše plány.“

Kniha první

1

„Kdo je David Webb?“

Moira Trevorová, která stála před jeho stolem na Georgetownské univerzitě, položila tu otázku tak vážně, že na ni Jason Bourne musel odpovědět.

„Zvláštní, na to se mě ještě nikdo neptal. David Webb je lingvista. Má dvě děti, které žijí šťastně u dědy a babičky“ – Mariiných rodičů – „na ranči v Kanadě.“

Moira se zamračila. „Nechybí ti?“

„Strašně,“ přiznal Bourne, „ale tam, kde jsou, je jim mnohem líp. Co já bych jim mohl nabídnout za život? Navíc je tady pořád riziko, které znamená moje Bourneova identita. Marii unesli a ohrožovali proto, aby mě přinutili udělat něco, co jsem nechtěl. Takovou chybu už neudělám.“

„Ale vídáš se s nimi, ne?“

„Tak často, jak jen to jde, ale je to těžké. Nemůžu si dovolit, aby se na mě někdo pověsil a našel je.“

„Cítím s tebou,“ řekla Moira upřímně. Usmála se. „Musím říct, že je zvláštní tě vidět tady za stolem na univerzitě.“ Zasmála se. „Nemám ti koupit fajfku a sako se záplatami na loktech?“

Bourne se usmál. „Je mi tady dobře, Moiro. Opravdu.“

„To jsem ráda. Martinova smrt nás oba zasáhla. Já léčím bolest tím, že se snažím co nejvíc pracovat. Tys zase našel útěchu v novém životě.“

„Spíš ve starém.“ Bourne se rozhlédl po kanceláři. „Marie byla šťastná, když jsem učil a mohla se spolehnout, že budu každý večer doma s ní a dětmi.“

„A co ty?“ zeptala se Moira. „Byl jsi taky šťastný?“

Po Bourneově tváři proplul mrak. „Já byl šťastný s Marií.“ Otočil se k ní. „Neumím si představit, že bych tohle řekl někomu jinému.“

„To je od tebe vzácný kompliment, Jasone.“

„Vážně?“

„Jsi velký tajnůstkář jako Martin. Ale nevím nevím, jestli to prospívá zdraví.“

„To určitě ne,“ odvětil Bourne. „Ale tenhle život jsme si vybrali.“

„Když jsme u toho.“ Posadila se na židli naproti němu. „Přišla jsem trochu dřív, abych s tebou probrala jednu pracovní záležitost, ale když vidím, jak jsi tady spokojený, vůbec nevím, jestli mám pokračovat.“

Bourne si vybavil chvíli, kdy ji poprvé spatřil. Znovu měl před sebou její štíhlou půvabnou postavu a tmavé vlasy, jež se jí vlnily kolem tváře, když stála v mlze na hřbitově Cloisters nad řekou Hudson. Oba se sem přišli naposledy rozloučit se společným přítelem Martinem Lindrosem, kterého se Bourne snažil zachránit, sice chrabře, ale marně.

Dnes měla Moira na sobě vlněný kostým a hedvábnou blůzku rozepnutou u krku. Její sošné tváři dominoval výrazný nos a inteligentní hnědé oči posazené daleko od sebe, které byly ve vnějších koutcích mírně zešikmené. Vlasy jí v bujných kučerách spadaly na ramena. Vyzařoval z ní nevšední klid ženy, která ví, co chce, a nedá se nikým zastrašit nebo odradit.

Právě to na ní měl možná Bourne nejraději. Byla to totiž jediná vlastnost, kterou se podobala Marii. Nikdy nestrkal nos do jejího vztahu s Martinem, ale předpokládal, že byl romantický, protože mu Martin nařídil, aby jí v případě své smrti poslal tucet rudých růží. Bourne jeho přání vyplnil se zármutkem, jehož hloubka ho samotného překvapila.

Moira seděla na židli s překříženýma nohama, které byly dlouhé a dokonale tvarované, a vypadala jako prototyp evropské manažerky. Řekla mu, že je napůl Francouzka a napůl Angličanka, její geny však stále nesly otisk starodávných benátských a tureckých předků. Byla hrdá na oheň ve své smíšené krvi, která byla výsledkem válek, invazí i vášnivé lásky.

„Jen pokračuj.“ Předklonil se s lokty na stole. „Zajímá mě, co máš na srdci.“

Přikývla. „Dobře. Jak jsem ti říkala, společnost NextGen dokončila nový terminál na tekutý zemní plyn v Long Beach. První dodávka má dorazit za dva týdny. Napadla mě jedna věc, která mi teď přijde dost bláznivá, ale dobře, řeknu ti ji. Ráda bych, aby sis vzal na starost bezpečnostní záležitosti. Moji šéfové se obávají, že terminál je strašně lákavým terčem pro teroristy, a já s tím souhlasím. Upřímně řečeno, nevím o nikom, kdo by dokázal bezpečnost zajistit líp než ty.“

„To mi lichotí, Moiro, ale tady mám povinnosti. Jak víš, profesor Specter mě jmenoval šéfem katedry komparativní lingvistiky. Nechci ho zklamat.“

„Dominika Spectera si vážím, Jasone, opravdu. Jasně jsi řekl, že je to tvůj učitel. Nebo vlastně učitel Davida Webba. Ale já jsem měla tu čest potkat Jasona Bournea a v posledních měsících ho i trochu poznat. Kdo je jeho učitelem?“

Bourneova tvář se zachmuřila stejně jako předtím při zmínce o Marii. „Alex Conklin je mrtvý.“

Moira si poposedla na židli. „Když k nám půjdeš pracovat, zbavíš se zátěže. Uvažuj nad tím. Je to šance, jak za sebou nechat minulé životy – Davida Webba i Jasona Bournea. Brzy letím do Mnichova, protože tam vyrábějí klíčovou část terminálu. Až zjistím detaily, budu potřebovat tvůj odborný názor.“

„Moiro, můžeš oslovit spoustu jiných expertů.“

„Ale nikomu nevěřím tak jako tobě. To je zásadní věc, Jasone. Více než polovina zboží dováženého do Spojených států prochází přístavem v Long Beach, takže naše bezpečnostní opatření musí být mimořádná. Americká vláda nemá čas ani chuť chránit komerční dopravu, takže se musíme starat sami. Terminálu hrozí vážné nebezpečí. Vím, že dokážeš překonat i ty nejzáludnější bezpečnostní systémy, a proto bys snad uměl navrhnout i netradiční protiopatření.“

Bourne vstal. „Moiro, poslouchej, Davida Webba držela při životě hlavně Marie. Po její smrti jsem ho pustil k vodě. Jenže on nezemřel, žije ve mně dál. Když usnu, zdá se mi o jeho životě, jako by to byl život někoho jiného, a budím se zpocený. Připadá mi, že mi někdo odkrojil část mého já. Už se tak nechci cítit. Je čas dát Davidu Webbovi, co mu náleží.“

Veronika Hartová zdolávala lehkým, téměř bezstarostným krokem jednu kontrolu za druhou a mířila do bunkru, který se nacházel v západním křídle Bílého domu. Práce ředitelky CIA, kterou jí měli svěřit, byla velice náročná, zvláště ve světle dvou bezpečnostních selhání v posledním roce. Nikdy se však necítila šťastnější. Bylo pro ni životně důležité mít před sebou nějaký cíl. Skutečnost, že se jí chystali předat tak obrovskou zodpovědnost, byla největším oceněním její dřiny, ale také zadostiučiněním za všechny ústrky a hrozby, které si musela vytrpět jen proto, že je žena.

A pak tu byl její věk. V šestačtyřiceti letech se stala nejmladší ředitelkou ústředního zpravodajství, kam až paměť sahala. Byt někde nejmladší pro ni nebylo ničím novým. Díky mimořádné inteligenci kombinované s vroucím odhodláním byla nejmladší absolventkou univerzity, kterou studovala. Jako nejmladší pak získala práci u vojenské kontrarozvědky, v centrálním velení armády a poté i skvěle placený post u soukromé špionážní organizace Černá řeka v Afghánistánu a Africkém rohu. Šéfové sedmi odborů CIA dodnes nevěděli, kde přesně sloužila, komu velela či jaké měla úkoly.

A teď se ocitla pár kroků pod vrcholem zpravodajské pyramidy. Úspěšně zdolala všechny překážky, vyhnula se všem pastem, prošla každým bludištěm a poznala, s kým se má družit a komu naopak ukázat záda. Přetrpěla neustálé sexuální narážky, pomluvy o nevhodném chování i pověsti o závislosti na mužských podřízených, kteří údajně přemýšleli za ni. Ve všech případech slavila vítězství, vrazila kůl do srdce lží a potrestala i některé jejich šiřitele.

Stala se osobností, s níž bylo třeba počítat, a to ji naplňovalo oprávněnou hrdostí. Proto ke svému setkání s prezidentem přistoupila s celkem lehkým srdcem. V aktovce měla tlustou složku s podrobným popisem změn, které chtěla v CIA provést, aby vyčistila nepořádek způsobený Karimem al-Džamilem a následnou vraždou svého předchůdce. CIA se celkem logicky nacházela v rozvratu a morálka klesla do dříve netušených hlubin. Očekávat se dala i nelibost šéfů jednotlivých odborů, kteří měli pocit, že právě oni měli být povýšeni na ředitele celé organizace.

S chaosem a nízkou morálkou bylo třeba skoncovat a Veronika měla v tomto ohledu řadu návrhů. Skálopevně věřila, že prezidenta potěší nejen její plány, ale i rychlost, s níž je uvede v život. Tak důležitá a významná zpravodajská organizace jako CIA nemohla dlouho přežít ve stavu zoufalství, do něhož se ponořila. Jedině protiteroristická jednotka Týfón, duchovní dítě Martina Lindrose, fungovala normálně a mohla za to děkovat své nové ředitelce Soraye Mooreové. Soraya převzala velení celkem hladce. Agenti ji milovali a klidně by ji následovali třeba do pekla, kdyby je o to požádala. Pokud šlo o zbytek CIA, bylo jejím úkolem nasadit správnou léčbu, povzbudit zaměstnance a vdechnout jejich práci nový smysl.

Jaké však bylo její překvapení – možná by bylo namístě spíš slovo „šok“ –, když v Oválné pracovně našla nejen prezidenta, ale také špionážního vládce Pentagonu Luthera LaVallea a jeho zástupce generála Richarda Kendalla. Nechala jejich přítomnost bez povšimnutí, vykročila po modrém plyšovém koberci a podala prezidentovi ruku. Měla vysokou štíhlou postavu a dlouhý krk. Její popelavé vlasy byly krátce střižené, což jí dodávalo na serióznosti. Přišla v tmavomodrém kostýmu, lodičkách s nízkým podpatkem a zlatých náušnicích. Její tvář zkrášlovala jen tenká vrstva líčidla, nehty měla krátké.

„Veroniko, posaďte se, prosím,“ vyzval ji prezident. „Luthera LaVallea a generála Kendalla znáte.“

„Ano.“ Veronika téměř neznatelně kývla. „Těší mě, pánové.“ Nic však nemělo dál k pravdě.

LaVallea nemohla vystát. V řadě ohledů to byl nejnebezpečnější chlap v americké špionáži, mimo jiné proto, že za ním stál nesmírně mocný E. R. „Bud“ Halliday, ministr obrany. LaValle byl egoista lačnící po moci, jenž žil v přesvědčení, že americkou rozvědku by měl řídit jen on se svými lidmi a bašta. Válka pro něj byla stejnou potravou jako pro jiné lidi maso a brambory. A třebaže to Veronika nemohla dokázat, měla silné podezření, že právě on stál za několika zlými pomluvami, které o ní kolovaly. S gustem ničil pověst jiných lidí a přímo se vyžíval v nestydatém šlapání po hlavách svých nepřátel.

Už od operací v Afghánistánu a následně v Iráku se LaValle chopil iniciativy a pod typicky mlhavou záminkou „přípravy bojiště“ na příchod vojsk se snažil rozšířit špionážní aktivity Pentagonu do míst, která vždycky bývala výsadou CIA. V amerických zpravodajských kruzích bylo veřejným tajemstvím, že touží po agentech CIA a jejích zavedených zahraničních sítích. Po smrti Starého pána i jeho následníka se dalo s úspěchem očekávat, že se LaValle pokusí uvolněný prostor agresivně zaplnit. To byl také důvod, proč přítomnost LaVallea a jeho věrného nohsleda spustila ve Veroničině hlavě hlasitý poplach.

Naproti prezidentovu stolu stála tři křesla seřazená do přibližného půlkruhu. Dvě z nich byla samozřejmě plná. Veronika usedla na to třetí a hned si naléhavě uvědomila, že je obklíčená z obou stran, nepochybně záměrně. V duchu se musela zasmát. Jestli si tihle dva myslí, že ji tím zastraší, krutě se pletou. Když však prezident začal mluvit, veškerý smích ji přešel.

Dominic Specter chvatně vyšel zpoza rohu právě ve chvíli, kdy Bourne zamykal dveře své kanceláře. Jakmile ho spatřil, jeho vysoké čelo, předtím pochmurně zbrázděné vráskami, se rázem rozjasnilo.

„Davide, to jsem rád, že jsem vás ještě chytil!“ zahlaholil nadšeně. Pak zaměřil svůj šarm na Bourneovu společnici. „A samozřejmě i krásnou Moiru.“ Starosvětsky se jí uklonil jako dokonalý džentlmen.

Znovu obrátil pozornost k Bourneovi. Byl to menší muž plný nespoutané energie, i když už mu bylo kolem sedmdesáti. Jeho dokonale kulatou hlavu zdobila koruna vlasů, které se mu v půlkruhu táhly od ucha k uchu. Jeho oči byly tmavé a pátravé, pleť temně bronzová. Plné rty mu propůjčovaly poněkud směšný vzhled žáby, která se chystá přeskočit z jednoho leknínu na druhý. „Vyskytla se jistá záležitost, na kterou bych potřeboval znát váš názor.“ Usmál se. „Vidím, že dnešní večer nepřipadá v úvahu. Co večeře zítra?“

Bourne za Specterovým úsměvem vycítil něco, co ho zarazilo. Jeho starého učitele cosi tížilo. „A co to probrat u snídaně?“

„Nerad bych vás obtěžoval, Davide.“ Jeho tvář však zaplavila neskrývaná úleva.

„Snídaně by se mi hodila víc,“ zalhal Bourne, aby Specterovi usnadnil situaci. „V osm?“

„Výborně! Budu se těšit.“ Kývl směrem k Moiře a odkráčel.

„Ten má ale elánu,“ řekla Moira. „Škoda, že jsem taky neměla takové profesory.“

Bourne se na ni podíval. „Jako studentka sis určitě prožila peklo.“

Zasmála se. „Tak zlé to zas nebylo, ale já jsem stejně po dvou letech utekla do Berlína.“

„Kdyby tě učili lidé jako Dominic Specter, měla bys úplně jinou zkušenost, to mi věř.“ Vyhnuli se několika hloučkům studentů, kteří se smáli a vykládali si o posledních přednáškách.

Kráčeli chodbou ke dveřím, sestoupili po schodech na školní nádvoří a svižně zamířili k restauraci, kde chtěli povečeřet. Po pěšinách mezi stromy a upravenými trávníky kolem nich spěchali studenti. Z dálky doléhal těžkopádný úmorný rytmus jakési hudební skupiny, který zní snad na všech amerických univerzitách. Nebe halily mraky plující jako plachetnice na rozbouřeném moři. Od řeky Potomac vanul vlhký zimní vítr.

„Kdysi jsem se utápěl v depresích. Věděl jsem to, ale nechtěl jsem si to přiznat. Profesor Specter mi byl tehdy nablízku a dokázal prorazit ochrannou skořápku, kterou jsem si kolem sebe vytvořil. Dodneška nemám tušení, jak se mu to podařilo a proč se o to vůbec snažil. Říkal, že ve mně vidí sebe. Každopádně mi chtěl pomoct.“

Procházeli kolem budovy porostlé břečtanem, kde měl Specter, který byl nyní na Georgetownu vedoucím Školy mezinárodních studií, svou kancelář. Dovnitř i ven proudili muži v tvídových kabátech a manšestrových sakách s pochmurně soustředěným výrazem na tváři.

„Profesor Specter mě nechal učit lingvistiku. Bylo to, jako když tonoucímu hodíš záchranné lano. Tenkrát jsem nejvíc potřeboval cítit řád a stabilitu. Vůbec nevím, co by se mnou bez něj bylo. Jedině on pochopil, že jsem šťastný, když se ponořím do jazyka. Ať jsem kdokoli, jedinou stálou hodnotou je moje znalost cizích řečí. Když učíš jazyky, je to, jako bys učila dějiny. Jsou v tom národnostní i náboženské rozbroje, kompromisy i politika. Z jazyků se dá hodně načerpat, protože je utvářela historie.“

To už opustili univerzitní areál a kráčeli po 36. severozápadní ulici směrem k Moiřině oblíbené restauraci s názvem 1789, která sídlila ve starém klasicistním domě. Když do ní vstoupili, číšník je uvedl ke stolu u okna sálu v prvním patře obloženého tmavým dřevem, kde na stolech s vybraným porcelánem a třpytivými číšemi hořely romantické svíce. Posadili se naproti sobě a objednali si pití.

Bourne se naklonil přes stůl a tlumeným hlasem řekl: „Teď mě poslouchej, Moiro, protože ti řeknu něco, co skoro nikdo neví. Bourne mě pořád pronásleduje. Marie se vždycky bála, že věci, které jsem musel dělat jako Jason Bourne, mě nakonec připraví o veškerý cit. Že se k ní jednou vrátím, a David Webb bude ten-tam. To nesmím dovolit.“

„Jasone, od chvíle, kdy jsme společně rozptýlili Martinův popel, jsme spolu strávili celkem hodně času. Nikdy jsem si ani náznakem nevšimla, že bys ztrácel lidskost.“

Oba se opřeli a odmlčeli se, zatímco před ně číšník položil drinky a podal jim jídelní lístky. Když odešel, Bourne pokračoval: „To mě uklidňuje, věř mi. Znám tě sice krátce, ale tvého názoru si cením. Jsi úplně jiná než ostatní.“

Moira si usrkla ze sklenice a položila ji, aniž by z něj spustila oči. „Děkuju. Je to od tebe velký kompliment. Vím, co pro tebe znamenala Marie.“

Bourne se zadíval do sklenky.

Moira se přes naškrobený bílý ubrus natáhla pro jeho ruku. „Teď se mi někam vzdaluješ.“

Podíval se na její dlaň, ale neodtáhl se. Pak vzhlédl a hlesl: „V mnoha věcech jsem na ni spoléhal. Ale teď zjišťuju, že se to všechno nějak vytrácí.“

„A to je dobře, nebo špatně?“

„To je právě ono,“ odpověděl. „Já nevím.“

Moira na něm poznala, že se trápí, a sevřelo se jí srdce. Od okamžiku, kdy ho viděla stát u hřbitovní zdi, uplynulo jen několik měsíců. Svíral bronzovou urnu s Martinovým popelem, jako by ji nikdy nechtěl pustit. Tehdy poznala, co pro sebe ti dva znamenali, byť jí to Martin nikdy neřekl.

„Martin byl tvůj přítel,“ řekla nyní. „Strašně jsi riskoval, abys ho zachránil. Neříkej mi, že jsi k němu nic necítil. Navíc jsi sám přiznal, že teď nejsi Jason Bourne, ale David Webb.“

Usmál se. „Vzdávám se.“

Její tvář se zastřela. „Chci se tě na něco zeptat, ale nevím, jestli na to mám právo.“

Ihned zareagoval na její vážný výraz. „Můžeš se zeptat na cokoliv, Moiro. Poslouchám.“

Zhluboka se nadechla a zase vydechla. „Jasone, já vím, ty jsi říkal, že ti na univerzitě nic nechybí, a pokud to tak je, jsem jen ráda. Ale taky vím, že si dáváš za vinu, že jsi Martina nedokázal zachránit. Musíš si ale uvědomit, že pokud jsi ho nezachránil ty, nesvedl by to nikdo jiný. Udělal jsi, co se dalo, a on to věděl, tím jsem si jistá. A teď si kladu otázku, jestli si myslíš, žes ho zklamal – a že už prostě nemáš na to být Jasonem Bournem. Zajímalo by mě, jestli tě někdy napadlo, že jsi přijal nabídku profesora Spectera učit, aby ses odvrátil od života Jasona Bournea.“

„Samozřejmě mě to napadlo.“ Po Martinově smrti se znovu rozhodl otočit se zády k životu Jasona Bournea, k věčnému utíkání, zabíjení… K řece, v níž plavalo snad tolik těl jako v Ganze. Všude na něj číhaly vzpomínky. Ty smutné si dobře vybavoval. Ty další, méně zřetelné, naplňovaly komnaty jeho mysli a kolikrát si myslel, že je dokáže uchopit, ale když se k nim přiblížil, stáhly se jako voda při odlivu. Zbyly jen vybělené kosti těch, které zabil nebo kteří kvůli němu zemřeli. S jistotou však věděl, že dokud bude dýchat, Bournea ze svého já nevymaže.

Zatvářil se zmučeně. „Neumíš si představit, jaké to je, když v tobě bojují dvě osobnosti. Co bych dal za to, kdybych se mohl jedné z nich zbavit.“

„Které?“ otázala se Moira.

„To je právě ta potíž,“ vzdychl Bourne. „Když už si myslím, že jsem na to přišel, vždycky si uvědomím, že je všechno jinak.“

2

Luther LaValle byl stejně fotogenický jako prezident, ale o třetinu mladší. Měl slámové vlasy ulízané dozadu jako filmový idol ze třicátých nebo čtyřicátých let a neklidné ruce. Naproti tomu generál Kendall vynikal hranatou čelistí a prasečími očky, zkrátka dokonalý voják. Byl velký a statný; možná za studií hrával fotbal v obraně. Díval se na LaVallea pohledem zadáka, který čeká pokyny od kapitána týmu.

„Luthere,“ řekl prezident, „vy jste si tuto schůzku vyžádal, a tak byste asi měl začít.“

LaValle přikývl, jako by od prezidenta očekával, že se mu podrobí. „Po nedávném výbuchu, kdy byla CIA infiltrována na nejvyšší úrovni a všechno vyvrcholilo vraždou bývalého ředitele, je potřeba zavést přísnější režim a řízení. To může zajistit jedině Pentagon.“

Veronika cítila, že musí zasáhnout dřív, než LaValle získá náskok. „Dovoluji si nesouhlasit,“ pronesla směrem k prezidentovi. „Sběr informací prostřednictvím agentů byl odjakživa sférou CIA. Naše sítě nemají konkurenci a za desítky let jsme si v terénu vybudovali široký okruh spolupracovníků. Síla Pentagonu vždycky spočívala v elektronickém sledování. To jsou dvě různé věci, které vyžadují úplně jiné metody a přístupy.“

LaValle se vítězoslavně usmál, jako by vystupoval v televizní show Larryho Kinga. „Musíte si uvědomit, že situace ve špionáži se od roku dva tisíce jedna radikálně změnila. Jsme ve válce. Podle mého názoru půjde o trvalejší stav, a proto Pentagon v poslední době rozšířil své pole působnosti a vytvořil tajné skupiny agentů a speciálních sil, které provádějí úspěšné kontrarozvědné operace v Iráku a Afghánistánu.“

„Nezlobte se, ale pan LaValle a jeho vojenská mašinérie velice ochotně vyplní každou skulinu, a když žádná není, sami si ji vytvoří. Pan LaValle s generálem Kendallem chtějí, abychom uvěřili, že jsme v permanentním válečném stavu, ať už je to pravda nebo ne.“ Veronika vytáhla z aktovky jakýsi spis, otevřela desky a začala číst. „Tyto důkazy jasně dokládají, že systematicky rozšiřují týmy svých agentů mimo Afghánistán a Irák, a zasahují tak do sféry CIA – často s katastrofálními dopady. Podplácejí informátory a přinejmenším v jednom případě ohrozili přísně tajnou operaci CIA.“

Prezident si přelétl stránky, které mu Veronika podala. „Tohle je jistě přesvědčivé, ale Kongres stojí na Lutherově straně. Vyčlenil dvacet pět milionů dolarů ročně na odměny informátorům a verbování žoldáků.“

„Tím se problém neřeší, ale prohlubuje,“ řekla Veronika důrazně. „Je to stejně chybná metoda, jakou uplatňovali po druhé světové válce v Berlíně v případě OSS, předchůdkyně CIA. Naši placení informátoři se k nám nejednou v minulosti obrátili zády – pracovali pro druhou stranu a podkládali nám dezinformace. A pokud jde o najaté žoldáky typu Talibanu a dalších muslimských skupin, ti se do jednoho nakonec postavili proti nám a stali se z nich naši úhlavní nepřátelé.“

„Na tom něco je,“ uznal prezident.

„Co bylo, bylo,“ vyhrkl generál Kendall rozčileně. Jeho tvář s každým Veroničiným slovem brunátněla. „Neexistují žádné důkazy, že by se k nám naši noví informátoři nebo žoldáci, které k vítězství na Středním východě nutně potřebujeme, někdy otočili zády. Naopak, informace, které nám poskytují, velice pomáhají našim mužům na bojišti.“

„Žoldáci ze své podstaty slouží tomu, kdo jim zaplatí nejvíc,“ nedala se Veronika. „Platilo to už za starých Římanů a platí to i dnes.“

„Všechny tyhle řečičky jsou zbytečné.“ LaValle si nervózně poposedl v křesle. S tak usilovnou obranou zjevně nepočítal. Kendall mu podal jakousi složku a on ji předal prezidentovi. „To je návrh na restrukturalizaci CIA, na kterém jsme s panem generálem pracovali skoro dva týdny. Pentagon je připraven okamžitě přikročit k plánu, stačí váš souhlas, pane prezidente.“

Prezident se k Veroničině hrůze do spisu podíval a pak desky otočil k ní. „Co tomu říkáte?“

Veroniky se zmocnil vztek. Ztrácela půdu pod nohama. Byla to však pro ni zároveň názorná lekce, že člověk nemá nikomu věřit, dokonce ani zdánlivým spojencům. Až do této chvíle si myslela, že má prezidentovu plnou podporu. Skutečnost, že LaValle dokázal zařídit toto jednání, ji nijak zvlášť nepřekvapovala, vždyť byl v podstatě mluvčím ministra obrany Hallidaye. Ale aby ji prezident žádal, že má zvážit přechod CIA pod křídla Pentagonu, to už překračovalo všechny meze.

Ani se na ty zlověstné papíry nepodívala a narovnala ramena. „Pane prezidente, tento návrh není namístě. Jde o jasný pokus pana LaVallea rozšířit své zpravodajské impérium na úkor CIA a to se mi vůbec nelíbí. Jak jsem už řekla, Pentagon nemá prostředky k řízení agentů v terénu, natož aby si získal jejich důvěru. Tento puč – a o nic jiného se tu nejedná – by navíc znamenal nebezpečný precedens pro celou špionážní obec. Práce pod vedením ozbrojených sil by naši schopnost získávat informace nezvýšila. Pentagon se neblaze proslavil neúctou k lidskému životu a z minulosti dobře známe jeho ilegální operace stejně jako sklony k marnotratnému utrácení státních peněz. Nevidím proto důvod, proč by měl pytlačit v cizím revíru, natož v revíru CIA.“

Jedině přítomnost prezidenta přinutila LaVallea ovládnout hněv. „Pane prezidente, CIA je v totálním rozkladu. Situace je neúnosná a potřebuje rázné řešení. Jak jsem řekl, náš plán se dá spustit okamžitě.“

Veronika vytáhla tlustý spis s podrobným popisem svých záměrů se CIA. Vstala a položila jej prezidentovi do rukou. „Pane prezidente, musím znovu zopakovat jeden z hlavních bodů naší minulé debaty. Jsem sice ve státních službách, ale přicházím ze soukromého sektoru. CIA potřebuje nejen úklid, ale také novou perspektivu nezatíženou jednostranným uvažováním, které nás do téhle situace dostalo.“

Jason Bourne se usmál. „Upřímně řečeno, dneska večer nevím, kdo jsem.“ Předklonil se a velice tiše dodal: „Teď mě poslouchej. Chci, abys nepozorovaně vytáhla z kabelky mobil a zavolala mi. Uděláš to pro mě?“

Moira se mu dívala do očí, přitom však vyhledala mobil v kabelce a stiskla klávesu, na které měla nastavené jeho číslo. Když mu zazvonil telefon, opřel se a přiložil si jej k uchu. Pak začal mluvit, jako by na druhém konci linky někdo byl. Nakonec mobil zaklapl se slovy: „Musím jít. Je to naléhavé. Omlouvám se.“

Nepřestávala na něj hledět. „Nemohl by ses chovat aspoň trochu nervózně?“ zašeptala.

Svěsil koutky úst.

„Opravdu musíš jít?“ pokračovala normálním tónem.

„Bohužel.“ Bourne hodil na stůl pár bankovek. „Ozvu se.“

Poněkud nejistě přikývla a uvažovala, co asi viděl nebo slyšel.

Bourne sešel po schodech a vykročil z restaurace. Venku se dal okamžitě doprava a po chvíli vstoupil do prodejny s domácí keramikou. Postavil se tak, aby viděl výkladem na ulici, a předstíral, že si prohlíží mísy a jídelní servisy.

Venku zatím procházeli lidé – mladý pár, starší pán s hůlkou, tři smějící se ženy. Muž, který se posadil do zadního kouta restaurace přesně minutu a půl po jejich příchodu, se však neobjevil. Bourne si ho všiml ve chvíli, kdy vstoupil a požádal o stůl vzadu čelem k nim. Neměl žádné pochyby: někdo ho sledoval. Znenadání ucítil tu povědomou úzkost, která ho sevřela vždycky, když Marii nebo Martinovi něco hrozilo. Martina už ztratil a nehodlal přijít i o Moiru.

Bourne, který předtím každých pár minut pročesával jídelnu v prvním patře svým vnitřním radarem, nezachytil žádného dalšího podezřelého, takže teď čekal v krámku s keramikou, až ten chlap půjde kolem. Když se tak ani po pěti minutách nestalo, vykročil ze dveří a přešel na druhou stranu. Dalších několik minut pak s pomocí pouličních lamp a odrazů v oknech a zrcátkách aut hledal v okolí stopy muže od zadního stolu. Když žádné nevypátral, vrátil se do restaurace.

Vystoupil po schodech do patra, ale zastavil se v temné hale před schodištěm a jídelnou. Dotyčný stále seděl u svého stolu. Běžný pozorovatel by viděl, že jako každý správný turista čte aktuální vydání magazínu Washingtonian. Co chvíli však jeho pohled krátce šlehl nahoru a ulpěl na Moiře.

Bourneovi přeběhl mráz po zádech. Ten chlap nesledoval jeho, ale Moiru.

Když Veronika Hartová prošla poslední kontrolou Západního křídla, Luther LaValle vystoupil ze stínů a srovnal s ní krok.

„Gratuluji vám,“ ucedil mrazivě. „Příště se připravím líp.“

„Žádné příště nebude,“ odpálila ho Veronika.

„Pan ministr Halliday je přesvědčen, že ano. A já s ním souhlasím.“

Došli do ztichlého vestibulu s kopulí a sloupovím. Kolem nich oběma směry odhodlaně procházeli zaneprázdnění prezidentští asistenti. Čišela z nich naprostá sebejistota a výlučnost chirurgů, jako by byli členy klubu, do kterého chtějí všichni ostatní patřit, ale mají smůlu.

„Kdepak máte svého psíčka?“ otázala se Veronika. „Asi očichává cizí kalhoty, že?“

„Na to, že vaše kariéra visí na vlásku, jste dost drzá.“

„Zaměňovat sebevědomí za drzost je hloupé, neřkuli nebezpečné, pane LaValle.“

Protlačili se dveřmi a sešli po schodech do parku. Reflektory zaháněly tmu na jeho okraj. Za ním zářily pouliční lampy.

„Máte samozřejmě pravdu,“ řekl LaValle. „Omlouvám se.“

Veronika se na něj nedůvěřivě zadívala.

LaValle se pousmál. „Je mi upřímně líto, že jsme vykročili nesprávnou nohou.“

Ten lituje jen toho, že jsem ho i generála Kendalla před prezidentem rozcupovala na kousky, pomyslela si Veronika. Což se dá celkem pochopit.

Když si zapnula kabát, pokračoval: „Asi jsme to oba vzali za špatný konec.“

Veronika si zavázala šálu. „Co máte na mysli?“

„Ten kolaps CIA.“

Opodál za řadou protiteroristických bariér z železobetonu procházeli turisté, živě se bavili, krátce se zastavovali kvůli focení a pak pokračovali na večeři do rychlého občerstvení McDonald’s nebo Burger King.

„Nebude lepší spojit síly než se k sobě chovat nepřátelsky?“

Veronika se k němu obrátila. „Poslyšte, vážený pane, vy si hleďte svého a já se budu zase starat o svoje. Dostala jsem úkol a hodlám ho splnit, i když mi do toho s ministrem budete zasahovat. Z lidí, jako jste vy, už je mi špatně. Kreslíte čáru v písku pořád dál a dál, jen aby vaše impérium mohlo pořád růst. CIA je pro vás jednou provždy tabu, rozumíte?“

LaValle se ušklíbl, jako by se chystal hvízdnout. Pak velice tiše řekl: „Na vašem místě bych si dával pozor. Pohybujete se na tenkém ledě. Stačí jeden špatný krok, jedno zaváhání, a proboříte se do hlubin.“

Její hlas ztvrdl jako ocel. „Vašich výhrůžek mám právě tak dost, pane LaValle.“

Vytáhl si límec proti větru. „Až mě poznáte líp, Veroniko, tak pochopíte, že vám nevyhrožuju. Jen předpovídám, co se stane.“

3

Bouřlivé Černé moře odpovídalo naturelu Leonida Arkadina stejně jako ocelové špičky jeho bot. Cestou z letiště Belbek do Sevastopolu ho doprovázel prudký liják. Město se rozkládalo v atraktivní oblasti v jihozápadním cípu Krymského poloostrova na Ukrajině. Jelikož v tomto regionu panuje subtropické počasí, moře tu nikdy nezamrzá. Sevastopol založili v roce 422 řečtí obchodníci pod názvem Chersonésos – řecky „poloostrov“ – a od těch dob je významnou obchodní a vojenskou výspou pro rybářské flotily i námořnictvo. Po úpadku původního města se tyto končiny ocitly v troskách, než byl v roce 1783 založen nový Sevastopol jako námořní základna a pevnost na jižních hranicích ruského impéria. Dějiny města jsou spojené s jeho vojenskou slávou – jméno Sevastopol znamená v řečtině „vznešený“ či „slavný“. Ten název se zdá být oprávněný. Město přežilo dvojí krvavé obléhání: během krymské války v letech 1854-55 a za druhé světové války, kdy plných 250 dní odolávalo bombardování států Osy. I když bylo město dvakrát zničeno, pokaždé vstalo z popela. Zdejší obyvatelé proto byli houževnatí a rozumní lidé. Nenáviděli období studené války, kdy Sovětský svaz kvůli zdejší námořní základně uzavřel Sevastopol před okolním světem. V roce 1997 však město připadlo Ukrajině, která je znovu zpřístupnila.

Když Arkadin dorazil na Primorský bulvár, byl už podvečer. Nebe se zbarvilo dočerna, až na tenkou červenou čáru podél západního horizontu. Přístav byl plný rybářských bárek s oblým trupem a štíhlých námořních plavidel. Zlostné moře bičovalo památník připomínající lodě potopené při poslední obraně města proti spojeným silám Britů, Francouzů, Turků a Sardinců v roce 1855. Vyrůstal z hrubých žulových bloků v třímetrový korintský sloup korunovaný orlem s roztaženými křídly, který v zobáku svíral vavřínový věnec. Naproti němu byly v pevné mořské hrázi zabetonované kotvy ruských lodí, které byly úmyslně poslány ke dnu, aby chránily přístav před útočícími nepřáteli.

Arkadin se ubytoval v hotelu Oblast, kde snad všechno včetně stěn bylo z papíru. Nábytek zdobily příšerně vzorované látky, jejichž barvy se srážely jako nepřátelé na bojišti. Zdálo se, že stačí škrtnout sirkou a všechny hořlavé materiály vzplanou jako pochodeň. V duchu si slíbil, že nebude v posteli kouřit.

Dole na recepci se zeptal zřízence s krysím výrazem, kde se dá v okolí dobře najíst, a pak požádal o telefonní seznam. Když jej dostal, odebral se do chabě čalouněného křesla u okna s výhledem na Náměstí admirála Nachimova. Hrdina první obrany Sevastopolu tam stál na svém velkolepém soklu a kamenně hleděl na Arkadina, jako by věděl, co přijde. Stejně jako řada dalších měst v bývalém Sovětském svazu, i Sevastopol byl plný památníků minulosti.

Když se Arkadin nabažil pohledu na uštvané chodce spěchající deštěm, zaměřil pozornost na telefonní seznam. Jméno, které Petr Zilber prozradil chvíli před sebevraždou, znělo Oleg Šumenko. Arkadin litoval, že ze Zilbera nedostal víc. Teď musel listovat seznamem a hledat Šumenka v naději, že má pevnou linku, což mimo Moskvu a Petrohrad zdaleka nebylo samozřejmostí. Zapsal si všech pět uvedených Olegů Šumenků, vrátil seznam recepčnímu a vyšel ven do předčasného soumraku bičovaného větrem.

První tři Olegové Šumenkové mu nijak nepomohli. Arkadin, jenž se vydával za dobrého přítele Petra Zilbera, jim sdělil, že má od Petra naléhavou zprávu, kterou musí předat jen osobně. Nechápavě na něj zírali a vrtěli hlavami. Viděl jim na očích, že nemají ponětí, kdo je Petr Zilber.

Čtvrtý Šumenko pracoval v Jugreftransflotu, který měl největší flotilu chladírenských lodí na celé Ukrajině. Jelikož šlo o státní firmu, Arkadinovi chvíli trvalo, než se prokousal až k Šumenkovi, jenž byl vedoucím dopravy. Panovala tu totiž typická sovětská byrokracie, která téměř znemožňovala práci. Arkadinovi nešlo do hlavy, jak se ve státním sektoru může vůbec něco udělat.

Šumenko se konečně objevil, zavedl Arkadina do své maličké kanceláře a omluvil se za zdržení. Byl to drobný mužík s téměř černými vlasy, malými očky a nízkým čelem neandertálce. Když se Arkadin představil, Šumenko odpověděl: „Asi jste si mě s někým spletl. Žádného Petra Zilbera neznám.“

Arkadin se podíval do svého seznamu. „Už mi zbývá jen jeden Oleg Šumenko.“

„Ukažte.“ Šumenko nahlédl do papíru. „Škoda, že jste nejdřív nešel za mnou. Ti tři jsou moji bratranci. A ten pátý, u kterého jste ještě nebyl, vám už nepomůže. Je po smrti. Před půl rokem měl nehodu při rybolovu.“ Vrátil mu seznam. „Ale nevěšte hlavu. Je tady ještě jeden Oleg Šumenko. Nejsme sice příbuzní, ale lidi si nás pořád pletou, protože máme stejné jméno po otci: Ivanovič. Nemá pevnou linku, a proto všichni volají mně.“

„Nevíte, kde bych ho našel?“

Oleg Ivanovič Šumenko se podíval na hodinky. „Touhle dobou bude v práci. Je to vinař, víte? Vyrábí šampaňské. Francouzi tvrdí, že se tak nesmí říkat žádnému vínu, které nepochází z jejich oblasti Champagne.“ Usmál se. „Sevastopolský vinařský závod ale produkuje celkem slušné šampaňské.“

Vedl Arkadina z kanceláře ponurými chodbami až do ohromné vstupní haly. „Vyznáte se tady, gospodin Arkadin? Sevastopol je rozdělen na pět částí. My jsme v Gagarinské čtvrti pojmenované po prvním kosmonautovi světa Juriji Gagarinovi. To je západní část města. Na sever je Nachimovská, kde jsou obří suché doky. Možná jste o nich slyšel. Ne? Nevadí. Ve východní části, dál od moře, je zemědělská oblast plná pastvin a vinic. Je tam hezky i v tuhle roční dobu.“

Přešel po mramorové podlaze k dlouhému pultu, za nímž sedělo pět úředníků, kteří toho zjevně neměli moc na práci. U jednoho z nich si Šumenko vyzvedl mapu města. Podal ji Arkadinovi a ukázal na hvězdičku, kterou předtím nakreslil.

„Tady je to vinařství.“ Podíval se ven. „Vyjasňuje se. Než tam dojedete, možná vysvitne i slunce.“

Bourne kráčel ulicemi Georgetownu bezpečně schovaný v houfech vysokoškoláků, kteří hledali, kde by našli pivo, dívky či kluky. Nenápadně přitom sledoval muže z restaurace, jenž se pověsil na Moiru.

Když dospěl k názoru, že ji ten chlap sleduje, vycouval ze sálu a vrátil se na ulici, odkud zavolal Moiře.

„Napadá tě, kdo by tě chtěl mít pod dohledem?“

„Pár tipů bych měla,“ odvětila. „Například moje vlastní firma. Říkala jsem ti, že od chvíle, kdy jsme v Long Beach začali stavět tu plynovou stanici, se začali chovat paranoidně. Druhou možností je NoHold Energy, což je společnost, která mi už půl roku nabízí post viceprezidentky. Ti by o mně chtěli zjistit víc, aby věděli, čím by mě přesvědčili.“

„A někdo další?“

„Ne.“

Sdělil jí, co po ní chce, a ona teď na večerní ulici plnila jeho pokyny. Pozorovatelé ukrytí ve stínu mívají své zvyky, drobné zvláštnosti vzešlé ze všech těch nudných hodin strávených v práci o samotě. Tenhle se rád držel u vnitřní strany chodníku, aby se v případě potřeby mohl schovat do některého z vchodů.

Jakmile Bourne pochopil chování slídila, byl čas ho zneškodnit. Když si však klestil cestu davem a blížil se k němu, všiml si čehosi jiného. Ten člověk nebyl sám. Na protější straně se pohyboval druhý špeh. Mělo to svou logiku. Pokud by se Moira rozhodla přejít ulici mezi tolika lidmi, první stín by mohl mít problémy udržet ji na mušce. Tihle lidé, ať byli kdokoli, neponechávali nic náhodě.

Bourne znovu splynul s davem a srovnal krok s kolemjdoucími. Přitom zavolal Moiře, která si nasadila na ucho bezdrátové sluchátko, aby mohla hovor nenápadně přijmout. Bourne jí dal podrobné instrukce, pak přerušil spojení a zaměřil se na její pronásledovatele.

Moira přešla ulici a zamířila k M Street. Lechtalo ji v zátylku, jako by se nacházela v hledáčku odstřelovače. Jason jí kladl na srdce, aby šla normálním tempem, ani rychle, ani pomalu. Zprávou, že ji někdo sleduje, ji pořádně vyděsil. Svůj klid předtím jen předstírala. Ve své současnosti i minulosti by totiž našla řadu lidí, kteří by ji mohli nechat sledovat, i když se o nich Jasonovi nezmínila. Těsně před otevřením plynového terminálu to však byl přesto alarmující signál. Strašně ráda by se s Jasonem podělila o informace, které dnes dostala: že terminál se stal cílem teroristů, a to nikoli teoreticky, ale doopravdy. Nemohla to však udělat, pokud se nestal zaměstnancem společnosti. Byla vázána přísnou smlouvou, že nesmí sdělovat žádné důvěrné údaje nikomu mimo firmu.

Ve 31. ulici se dala na jih směrem k řece. Na domě asi ve třetině cesty se nacházela nenápadná destička s vyrytým slovem KLENOT. Otevřela rubínové dveře a vstoupila do nové drahé restaurace. Byl to typ podniku, kde jídla zkrášlovala limetková pěna, sušený zázvor a perličky grapefruitu.

Sladce se usmála na vedoucího a sdělila mu, že hledá jednoho známého. Než se stačil podívat do knihy rezervací, řekla mu, že neví, jak se ten člověk jmenuje. Několikrát tu byla, jednou s Jasonem, takže věděla, kde co je. V zadní části druhého sálu se nacházela krátká chodba. Po pravé straně byly dvě toalety. Pokud člověk pokračoval dál, což Moira učinila, přišel ke kuchyni, kde se v záři jasných světel koupaly nerezové pánve, měděné hrnce a ohromné sporáky puštěné na nejvyšší teplotu. Místností se s až vojenskou přesností pohybovali mladí muži a ženy – kuchaři, jejich pomocníci, zásobovací a cukráři, kteří pracovali pod přísným vedením šéfkuchaře.

Všichni se plně soustředili na své úkoly a nevěnovali Moiře pozornost. Ve chvíli, kdy si jí konečně všimli, už vycházela zadními dveřmi ven. V uličce plné popelnic čekal taxík s vrčícím motorem. Nastoupila a vůz se rozjel.

Arkadin zdolával kopečky zemědělského Nachimovského okresu, který byl i v zimě plný zeleně. Projížděl kolem rýhovaných polí ohraničených nízkými remízky. Nebe se rozjasňovalo. Temná mračna obtěžkaná deštěm odplouvala a nahrazovala je vysoká oblaka, jež žhnula ve svitu probuzeného slunce jako žhavé uhlíky. Na rozlehlé vinice patřící Sevastopolskému vinařskému závodu dopadala zlatavá zář. V tomto ročním období na sobě réva samozřejmě neměla žádné listí ani ovoce, ale pokroucené ořezané pně připomínající sloní choboty si žily vlastním životem, který vinici propůjčoval mytické vzezření, jako by stačilo vyřknout zaklínadlo a spící vinohrady by se rázem probudily.

Jako přímá nadřízená Olega Ivanoviče Šumenka se představila jakási Jetnikovová – ve vinařství byl zjevně bezpočet různých dohlížitelů. Tato kyprá žena měla ramena široká jako Arkadin, červenou kulatou tvář pijačky vodky a rysy drobné jako panenka. Vlasy jí zakrýval venkovský šátek, ale čišela z ní profesionální věcnost.

Když se zeptala, co Arkadina přivádí, vytáhl jeden z mnoha falešných dokladů, jež u sebe měl. Prohlašoval jej za plukovníka SBU, tedy Ukrajinské bezpečnostní služby. Když Jetnikovová uviděla průkaz, zvadla jako žíznící květina a ukázala mu, kde Šumenka najde.

Arkadin podle jejího popisu procházel jednou chodbou za druhou. Otvíral jednotlivé dveře a nahlížel do kanceláří, komor či skladišť a omlouval se přítomným.

Šumenko pracoval ve fermentačním sále a tam ho také Arkadin našel. Byl to muž tenký jak rákos, mnohem mladší, než si Arkadin představoval – sotva třicátník. Z hlavy mu střapatě trčely husté zlatavé vlasy. Z přenosného přehrávače zněla písnička od anglické skupiny The Cure. Arkadin ji mnohokrát slyšel v moskevských klubech, tady v zapadlém konci Krymu však zněla jaksi nepatřičně.

Šumenko stál na lávce čtyři metry nad zemí a skláněl se nad jakýmsi ocelovým zařízením připomínajícím velrybu. Zdálo se, že k něčemu čichá, možná k poslední várce šampaňského, kterou namíchal. Šumenko neztlumil hudbu, ale pokynul Arkadinovi, ať jde za ním.

Arkadin bez váhání vylezl po žebříku a hbitě vystoupil na lávku. Do nosu ho udeřila nasládlá vůně kvašení, která byla tak silná, že si musel promnout konec nosu, aby nekýchl. Cvičeným pohledem pročesal bezprostřední okolí a zaznamenával i sebemenší detaily.

„Oleg Ivanovič Šumenko?“

Vyzáblý mladík v nepadnoucím obleku odložil psací desku, na kterou si dělal poznámky. „K vašim službám.“ Zasunul pero do náprsní kapsy vedle řady jiných. „A vy jste kdo?“

„Přítel Petra Zilbera.“

„O nikom takovém jsem v životě neslyšel.“

Oči ho však prozradily. Arkadin natáhl ruku a zesílil hudbu. „Ale on o vás ano, Olegu Ivanoviči. A jste pro něj dost důležitý.“

Šumenko nasadil strojený úsměv. „Netuším, o čem to mluvíte.“

„Něco se stalo. Potřebuje ten dokument zpátky.“

Stále se usmívající Šumenko vrazil ruce do kapes. „Znovu vám říkám, že…“

Arkadin po něm chňapl, jenže v Šumenkově pravici se objevila pistole GSh-18 a mířila mu přímo na srdce.

„Hmm, to ale není moc přesná zbraň,“ pronesl Arkadin.

„Ani hnout. Nevím, kdo jste – a žádné jméno nechci slyšet, stejně bude falešné. Ale Petrův přítel rozhodně nebudete. Určitě je mrtvý. Možná jste ho dokonce sám zabil.“

„A spoušť jde dost ztuha,“ pokračoval Arkadin, jako by neposlouchal, „což mi dá desetinu vteřiny navíc.“

„Desetina vteřiny není nic.“

„Mně to stačí.“

Šumenko udělal přesně to, co Arkadin chtěl: couvl k oblému boku obří nádoby. „Petra mi je sice líto, ale budu naši organizaci bránit vlastním životem.“

Arkadin udělal krok dopředu a mladý muž ustoupil ještě dál.

„Je to pořádná hloubka, takže se hezky otočte, slezte po žebříku a vraťte se do kanálu.“

Jak Šumenko ustupoval, pravou nohou uklouzl po pěně, jíž si Arkadin předtím všiml. Ukrajinec podklesl v koleni a instinktivně zvedl ruku s pistolí, aby udržel rovnováhu a nespadl.

Arkadin byl jediným dlouhým krokem u něj. Máchl po zbrani, ale minul. Udeřil Šumenka pěstí do tváře a vyzáblý chlapík odvrávoral k boku cisterny mezi dvě vyčnívající páky. Šumenko švihl rukou a muška na hlavni zasáhla Arkadina do kořene nosu, odkud vytryskla krev.

Arkadin podnikl další výpad proti pistoli a přitlačil soka k vypouklému plátu nerezové oceli. Na tak hubeného člověka byl Šumenko překvapivě silný a očividně se uměl ohánět v boji muže proti muži. Na každý Arkadinův útok dokázal odpovědět. Byli u sebe blíž než na délku natažené ruky. Jejich paže, lokty, před loktí i ramena se míhaly s cílem způsobit druhému bolest a tu vlastní pokud možno zmenšit na minimum.

Arkadin nad svým protivníkem postupně získával navrch, ale Šumenkovi se díky šikovnému uskoku podařilo vrazit mu pistoli pod bradu. Co nejvíc přitlačil ve snaze rozdrtit chrupavku v hrtanu. Arkadin měl jednu ruku uvězněnou mezi těly, druhou tloukl Šumenka do boku, ale nemohl se pořádně rozmáchnout, a tak jeho rány nezpůsobovaly žádnou škodu. Když se natáhl po Šumenkově ledvině, hubený muž cukl a ruka mu sklouzla po kyčli.

Šumenko se rozhodl využít své výhody. Ohnul Arkadina přes zábradlí a s pomocí pistole a trupu se ho snažil shodit z lávky. Arkadin měl mžitky před očima, což bylo neklamné znamení, že mozek začíná trpět nedostatkem kyslíku. Podcenil Šumenka a teď za to zaplatí.

Toužil se znovu nadechnout, jen se však dávivě rozkašlal. Volnou rukou zašátral po protivníkově saku. Šumenko, soustředěný jen na likvidaci vetřelce, si možná myslel, že Arkadin podniká poslední marný pokus vyprostit uvězněnou paži. Proto ho naprosto zaskočilo, když Arkadin vytáhl z jeho náprsní kapsy pero a vrazil mu je do levého oka.

Šumenko se odpotácel dozadu a Arkadin zachytil pistoli, která mu přitom vypadla z ochromené ruky. Když Šumenko klesl na lávku, zabiják ho chytil za košili a klekl si k němu.

„Ten dokument,“ zavrčel. A když Šumenko svěsil hlavu, důrazně dodal: „Olegu Ivanoviči, poslouchejte mě. Kde je ten dokument?“

Vinařovo zdravé oko se zalesklo a zalilo slzami. Jeho ústa cosi říkala, nevycházel z nich však žádný zvuk. Arkadin jím zatřásl, až zasténal bolestí.

„Kde je?“

„Pryč.“

Arkadin musel sklonit hlavu, aby v hlasité hudbě slyšel Šumenkův šepot. Skupinu The Cure vystřídala Siouxsie and the Banshees.

„Jak pryč?“

„V kanálu.“ Šumenkova ústa se ohnula do náznaku úsměvu. „Tohle asi ‚přítel Petra Zilbera‘ slyšet nechtěl, co?“ Mrkáním vy hnal slzy z vidoucího oka. „Tady jste totiž na konci, dál se nedostanete. Pojďte sem, povím vám tajemství.“ Když se k němu Arkadin sklonil, Ukrajinec si olízl rty, vrhl se dopředu a zakousl se mu do lalůčku pravého ucha.

Arkadin zareagoval automaticky: vrazil Šumenkovi pistoli do úst a stiskl spoušť. Téměř ve stejné chvíli si uvědomil svou chybu a zaklel „Kurva!“ v šesti různých jazycích.

4

Bourne ukrytý v hlubokých stínech naproti restauraci Klenot uviděl vycházet dvojici mužů. Podle jejich otráveného výrazu poznal, že Moiru ztratili. Když vykročili ulicí, pověsil se na ně. Jeden z nich začal mluvit do mobilního telefonu. Na chvíli se odmlčel, zeptal se na něco kolegy a poté pokračoval v konverzaci. To už oba došli k M Street. Volající posléze ukončil hovor a schoval telefon. Po chvíli se oba zastavili na rohu a pozorovali kolemjdoucí ztepilé dívky. Bourne si všiml, že stojí v pozoru s rukama podél těla. Zdálo se, že čekají, až je někdo vyzvedne. Nebylo by divu: večer se za parkování platilo nejvíc a doprava v okolí byla hustá jako sirup.

Bourne žádný dopravní prostředek neměl. Rozhlédl se a uviděl muže na kole, který přijížděl po 31. ulici směrem od řeky. Držel se vyhrazené stezky, aby se vyhnul autům. Bourne svižně vykročil a zastoupil mu cestu. Cyklista prudce zabrzdil a hlasitě vykřikl.

„Potřebuju vaše kolo,“ oznámil mu Bourne.

„Tak to máte smůlu, pane,“ odtušil cyklista se silným britským přízvukem.

Ke dvěma mužům na chodníku na rohu 31. ulice a M Street právě zajížděl černý terénní vůz GMC.

Bourne vtiskl cyklistovi do dlaně čtyři sta dolarů. „Hned teď.“

Mladík se zadíval na peníze a pak seskočil se slovy: „Je vaše.“

Když Bourne nasedl, podal mu přilbu. „Bude se vám hodit, pane.“

Oba muži už nastoupili a auto vjíždělo do hustého provozu. Bourne vyrazil a zmatený cyklista za ním jen krčil rameny.

Když Bourne dojel na roh, zabočil na M Street. Terénní vůz byl tři auta před ním. Bourne se proplétal dopravou a snažil se držet krok s GMC. U 30. ulice však naskočila červená. Bourne musel dát jednu nohu na zem, a proto pak trochu zaostal, když černý vůz vyrazil kupředu chvíli před rozsvícením zelené. Bourne vjel do křižovatky, ale vtom se k němu z boku přihnala bílá toyota. Prudce zrychlil a vyskočil s kolem na roh chodníku, kde rozehnal hlouček chodců, kteří spustili proud nadávek. Toyota ho se zlostným troubením těsně minula.

Bourneovi se v příštích chvílích podařilo snížit náskok terénního auta, které se zadrhlo v hlemýždí dopravě na křižovatce M Street, Pennsylvania Avenue a 29. ulice. Jak se blížil k semaforu, sledovaný vůz se rozjel a bylo jasné, že jeho posádka si Bournea všimla. Problém spočíval v tom, že cyklista mezi auty je nápadný, zvláště ten, který si dovolí jet na červenou. To byl pravý opak toho, co Bourne potřeboval. Aby zachránil situaci, odhodil opatrnost stranou a pustil se rovnou za zrychlujícím GMC, které právě vjíždělo do Pennsylvania Avenue. Dobrá zpráva byla, že vzhledem k zácpě nemohl vůz udržet rychlost. Na dalším semaforu navíc naskočila červená. Tentokrát byl Bourne připraven, že se jí GMC nebude řídit. Kličkoval tedy mezi vozidly, snažil se co nejvíc zrychlovat a projel na červenou společně s velkým terénním autem. Když se však blížil k přechodu pro chodce, z chodníku vyklopýtal do ulice hlouček opilých výrostků. Byli tak rozjaření, že Bourneův varovný výkřik buď neslyšeli, nebo na něj nedbali. Strhl řízení ostře doprava, vrazil přední pneumatikou do chodníku a vyskočil do vzduchu. Z bicyklu se stala neřízená střela, před níž lidé zděšeně uskakovali. Když Bourne dopadl na zem, mohl by pokračovat v jízdě, ale přitom by nutně narazil do další skupiny mladých. Proto raději zabrzdil, ale nestačilo to. Naklonil se doprava, smýkl s kolem na bok a při dopadu si roztrhl pravou nohavici.

„Není vám něco?“

„Co to vyvádíte?“

„Neviděl jste červenou?“

„Mohl jste se zabít – nebo někoho jiného!“

Změť hlasů chodců, kteří ho obklopili a snažili se mu pomoci vstát. Bourne se vyškrábal na nohy a poděkoval jim. Znovu vyrazil ulicí, ale po několika stovkách metrů zjistil, že terénní vůz zmizel v nenávratnu.

• • •

Arkadin prohledával kapsy Olega Ivanoviče Šumenka, jenž sebou škubal ve smrtelné křeči na zakrvácené lávce v útrobách Sevastopolského vinařského závodu, a přitom hlasitě klel. Nešlo mu na rozum, jak mohl být takový hlupák. Udělal přesně to, co Šumenko chtěl: totiž zabil ho. Raději zemřel, než by vyzradil jméno dalšího člena zločinecké sítě Petra Zilbera.

Existovala však ještě šance, že u mrtvého najde něco, co ho posune dál. Z kapes mu na hromádku vytahoval mince, účtenky, párátka a další věci. Pečlivě rozložil každý cár papíru, na žádném však nebylo jméno ani adresa, jen seznamy nějakých chemikálií, zřejmě látek potřebných pro kvašení vína nebo čištění kádí.

Šumenkova peněženka byla přímo k pláči. Arkadin v ní našel jen vybledlou fotku dvou starších lidí usmívajících se do slunce a objektivu – zřejmě Šumenkových rodičů – a dále kondom v odřené fólii, řidičák, technický průkaz vozu, legitimaci z jachtařského klubu, dlužní úpis na deset tisíc hřiven – necelých dva tisíce amerických dolarů –, účtenku z restaurace a nočního klubu a nakonec ohmatanou fotografii rozesmáté dívky.

Když si dával do kapsy obě účtenky, které byly jeho jedinými možnými stopami, bezděčně obrátil dlužní úpis. Na druhé straně bylo jméno DEVRA vyvedené špičatým ženským písmem. Arkadin by býval rád hledal dál, ale uslyšel ostré pípnutí a pak ostrý hlas Jetnikovové. Rozhlédl se a uviděl, že na zábradlí visí stará vysílačka. Nacpal si papíry do kapsy, chvatně vykročil po lávce, sklouzl z žebříku a vyšel ze sálu, kde kvasilo šampaňské.

Šumenkovova šéfová k němu kráčela dlouhými chodbami, jako by stála v čele Rudé armády vstupující do Varšavy. Už z dálky viděl, jak se mračí. Jeho ukrajinské doklady byly na rozdíl od těch ruských dost chatrné. Zběžnou prohlídkou by prošly, při podrobnějším zkoumání by však neobstály.

„Zavolala jsem na SBU do Kyjeva. Trochu mi vás proklepli, pane plukovníku.“ Hlas Jetnikovové přešel ze servilního do nepřátelského tónu. „Nebo kdo vlastně jste.“ Naježila se jako dikobraz, který se chystá k útoku. „Oni o vás totiž nikdy…“

Zakryl jí rukou ústa a současně ji udeřil do břicha. Přidušeně vyjekla a zhroutila se mu do náruče jako hadrová panenka.

Odtáhl ji chodbou ke skladu nářadí, otevřel dveře, strčil ji dovnitř a vstoupil za ní.

Jetnikovová se na podlaze po chvíli probrala a hned spustila kravál – nadávala mu a vyhrožovala, že si to šeredně odskáče. Arkadin ji však neslyšel ani neviděl. Snažil se zaplašit minulost, ale vzpomínky ho jako vždy dostihly. Přepadly ho a zavlekly mimo realitu do stavu drogového omámení, který za ta léta důvěrně poznal.

Klečel nad Jetnikovovou a uhýbal jejím kopancům i cvakajícím čelistem. Z pochvy připnuté na pravém lýtku vytáhl vyskakovací nůž. Když vysunul jeho dlouhou tenkou čepel, Jetnikovová konečně zkřivila obličej strachem. Vytřeštila oči, vyjekla a instinktivně zvedla ruce.

„Proč to děláte?“ vykřikla. „Proč?“

„Však vy víte.“

„Co jsem vám udělala? Vždyť vás ani neznám!“

„Ale já znám vás.“ Arkadin ji násilím odsunul a dal se do díla.

Když po chvíli skončil, zrak se mu opět zaostřil. Rozechvěle se nadechl, jako by se chtěl zbavit účinků tišících léků, a zadíval se na bezhlavou mrtvolu. Když konečně procitl, odkopl hlavu do kouta plného špinavých hadrů. Chvíli se kývala ze strany na stranu jako bárka na rozbouřeném moři. Její oči mu připadaly zašedlé stářím, byly však jen potažené vrstvou prachu. Úleva, po níž tak prahl, se znovu nekonala.

„Kdo to byl?“ zeptala se Moira.

„To je právě ono,“ odpověděl Bourne. „Bohužel jsem to nezjistil. Proč by tě někdo mohl chtít sledovat?“

Moira se zachmuřila. „Nejspíš to má něco společného se zabezpečením té plynové stanice.“

Seděli vedle sebe v Moiřině obývacím pokoji, malé útulné místnosti v řadovém domě v Georgetownu. V cihlovém krbu praskal oheň, na konferenčním stolku před nimi stálo espreso a whisky. Gauč byl dost široký na to, aby se na něm mohla Moira schoulit. Měl velké nadité područky a zadní opěradlo až do výše krku.

„Jednu věc ti říct můžu,“ pokračoval Bourne. „Tihle lidé jsou profesionálové.“

„Tomu rozumím. Rivalové naší firmy by si určitě najali jen ty nejlepší. To ale nutně neznamená, že mi hrozí nebezpečí.“

Bourne ucítil osten bolesti nad smrtí Marie, ale vzápětí ten pocit jemně, až skoro uctivě zaplašil.

„Dáš si ještě kávu?“ zeptala se Moira.

„Buď tak hodná.“

Bourne jí podal šálek. Když se předklonila, lehký svetřík s výstřihem do „V“ odhalil její plný dekolt. V tu chvíli k němu zvedla pohled a v očích se jí rošťácky zalesklo.

„Na co myslíš?“

„Nejspíš na to, na co ty.“ Vstal a rozhlédl se po kabátu. „Radši už půjdu.“

„Jasone…“

Zarazil se. Světlo lamp propůjčovalo její tváři zlatavý nádech. „Nechoď,“ žadonila. „Zůstaň. Prosím.“

Zavrtěl hlavou. „Oba víme, že by to nebylo dobře.“

„Jen dneska večer. Nechci být sama, už kvůli tomu, co jsi zjistil.“ Zlehka se zachvěla. „Zatím jsem se chovala statečně, ale nejsem ty. Mám husí kůži z toho, že mě někdo sleduje.“

Podala mu šálek kávy. „Jestli tě to uklidní, lehneš si tady. Tahle pohovka je celkem pohodlná.“

Bourne přelétl zrakem po teplých kaštanových stěnách, tmavých dřevěných žaluziích a rubínových tónech na vázách a květináčích. Na mahagonovém příborníku stála akátová skříňka se zlatými nohami. Vedle ní tikaly malé mosazné hodiny ve tvaru lodě. Fotografické výjevy z francouzského venkova v létě a na podzim na něj působily truchlivě a nostalgicky. Nedokázal přesně říct proč. Usilovně lovil ve vzpomínkách, žádnou však nenašel. Jeho minulost byla jako černé jezero pokryté ledem. „To máš pravdu.“ Vzal si hrnek a posadil se vedle ní.

Přitáhla si polštářek k ňadrům. „Promluvíme si o tom, čemu se celý večer vyhýbáme?“

„Já nejsem velký řečník.“

Její široké rty se roztáhly do úsměvu. „Kdo jako? David Webb, nebo Jason Bourne?“

Bourne se zasmál a usrkl si espresa. „Co když řeknu, že oba?“

„Musela bych říct, že lžeš.“

„A to bys nechtěla, co?“

„Já si to totiž nemyslím.“ Opřela si tvář o ruku a čekala. Když dál mlčel, pokračovala: „Jasone, prosím tě, řekni něco.“

Do hlavy se mu vkrádal starý známý strach pustit si někoho k tělu, ale zároveň cítil určité vnitřní pohnutí, jako by jeho zmrzlé srdce začalo roztávat. Dlouhá léta se držel železného pravidla, že si musí udržovat od ostatních lidí odstup. Alexe Conklina zavraždili, Marie zemřela, Martin Lindros nepřežil události v Miran Šáhu… Jeho jediní dva přátelé a první láska, všichni teď byli po smrti. S úlekem si uvědomil, že žádná jiná kromě Marie ho nikdy nepřitahovala. City si zakázal, teď si však nemohl pomoci. Mohla za to osobnost Davida Webba, nebo sama Moira? Byla silná a sebejistá. Poznával v ní spřízněnou duši, která viděla svět jako on. Člověka, který stojí na okraji dění.

Podíval se jí do tváře a řekl, co měl na srdci: „Ke komu se přiblížím, ten umře.“

Vzdychla a krátce mu zakryla ruku dlaní. „Já ale umřít nehodlám.“ Její tmavě hnědé oči se zaleskly. „Umím se o sebe postarat.“

Další důvod, proč ho tolik přitahovala. Byla to v jádru nezdolná bojovnice.

„Tak mi pověz pravdu. Opravdu jsi na univerzitě šťastný?“

Bourne se na chvíli zamyslel. Jeho vnitřní svár byl tak hlasitý, že to snad muselo být slyšet. „Ale jo.“ Po krátké odmlce dodal: „Aspoň jsem si to myslel.“

Jeho život s Marií byl jako procházka růžovým sadem, jenže Marie odešla a ten život s ní. Bourne si tak musel klást mučivou otázku: Co zbylo z Davida Webba bez Marie? Už to nebyl rodinný typ. Teď chápal, že dokázal vychovávat děti jen díky její lásce a pomoci. A poprvé si také uvědomil, proč se ve skutečnosti uchýlil na akademickou půdu. Snažil se vrátit zpátky ten zlatý život, který měl s Marií. Nešlo jen o to, že nechtěl zklamat profesora Spectera. Šlo o Marii.

„Na co myslíš?“ zeptala se Moira tiše.

„Na nic… Vůbec na nic.“

Chvíli si ho prohlížela. Pak přikývla. „No dobře.“ Vstala, sklonila se a políbila ho na tvář. „Ustelu ti.“

„To nemusíš, jen mi řekni, kde je prádelník.“

„Támhle,“ ukázala mu. „Dobrou noc, Jasone.“

„Vstávám brzy. Jdu…“

„Já vím. Na snídani s Dominicem Specterem.“

Bourne ležel na zádech s rukou za hlavou. Byl unavený a myslel si, že okamžitě usne. Jenže i hodinu poté, co zhasl světla, se spánek zdál být tisíc kilometrů daleko. Oheň v krbu s praskotem dohoříval. Upíral zrak na proužky světla pronikající širokými dřevěnými žaluziemi a doufal, že mu pomohou přenést se v duchu do minulosti. V jistém smyslu byl jako člověk po amputaci, který stále cítí svou uříznutou končetinu. Pocit, že si nemůže vybavit vzpomínky, jež se už už draly na povrch, ho přiváděl k šílenství jako svědění, které si nemohl poškrábat. Často si přál, aby si nepamatoval vůbec nic, což byl také jeden z důvodů, proč ho Moiřina nabídka oslovila. Představa, že by začal od píky bez zátěže starých ran a smutků, ho velice lákala. V jeho nitru se však odehrával známý svár, zda je David Webb, nebo Jason Bourne. Ať se mu to líbilo nebo ne, minulost vymazat nemohl, ukrývala se však za podivnou hrází, kterou postavil jeho mozek. Opět ho napadlo, jaká strašlivá traumata musel asi prožít, když ho před nimi jeho mysl tak usilovně chránila. Věděl, že odpověď se skrývá v jeho hlavě, a tuhla mu z toho krev v žilách.

„Jasone?“

Dveře do Moiřiny ložnice byly otevřené. Navzdory šeru rozeznával její postavu, která k němu pomalu plula na bosých nohou.

„Nemůžu usnout,“ řekla hrdelním hlasem. Zastavila se několik kroků od jeho lůžka. Kašmírový župan s páskem nemohl zakrýt bujné křivky jejího těla.

Chvíli oba mlčeli.

„Lhala jsem,“ hlesla. „Nechci, abys spal tady.“

Bourne se nadzvedl na lokti. „Já ti taky lhal. Přemýšlel jsem o tom, co jsem kdysi měl a jak jsem se to zoufale snažil uchovat. Ale je to pryč, Moiro. Navždycky.“ Natáhl nohu. „Nechci tě ztratit.“

Jemně se pohnula a v paprsku světla se jí v očích zaleskly slzy. „Neztratíš mě. Slibuju.“

Znovu se pohroužili do ticha, tentokrát tak hlubokého, že se zdálo, jako by byli poslední lidé na světě.

Nakonec natáhl ruku a ona k němu vykročila. Vstal z pohovky a objal ji. Voněla citrusem a muškátem. Pohladil ji po hustých vlasech a uchopil je do dlaní. Zvedla k němu obličej. Jejich rty se spojily a z Bourneova srdce odpadla další vrstva ledu. Po nějaké chvíli ucítil, že si sjela rukama k pasu, a ustoupil.

Rozvázala si pásek, župan se rozevřel a sklouzl jí z ramen. Její nahá kůže se zaleskla jako tmavé zlato. Měla široké boky a hluboký pupík. Líbila se mu úplně celá. Vzala ho za ruku, odvedla ho k sobě do postele a tam se na sebe vrhli jako vyhladovělá zvířata.

Bourneovi se zdálo, že stojí u okna Moiřiny ložnice a dívá se ven skrze dřevěné žaluzie. Světlo pouličních lamp vrhalo dlouhé pokřivené stíny na chodník i ulici. Jeden z nich se náhle vztyčil z dlažby a vykročil přímo k němu, jako by byl oživl a zahlédl ho přes široké dřevěné lišty.

Bourne otevřel oči a okamžitě procitl do plné bdělosti, v hlavě mu však stále vězel onen zlý sen. Cítil, že mu srdce bije silněji, než by mělo.

Moira měla ruku přehozenou přes jeho bok. Odsunul ji stranou, tiše vyklouzl z postele a nahý našlapoval do obývacího pokoje. V krbu ležela hromádka vychladlého šedivého popela. Hodiny ve tvaru lodě odtikávaly čas ke čtvrté hodině ranní. Bourne zamířil k pruhům světla z ulice a vyhlédl ven přesně tak jako předtím ve spánku. Lampy vrhaly křivé stíny přes chodník a ulice stejně jako ve snu. Kolem neprojížděla žádná auta. Všude panoval klid a ticho. Po minutě nebo dvou však Bourne zaznamenal nepatrný prchavý pohyb, jako by někdo začal přenášet váhu z jedné nohy na druhou, ale pak si to rozmyslel. Bourne počkal, jestli ten pohyb bude mít pokračování, a spatřil malý obláček páry, který vzplál ve světle a téměř okamžitě zase zmizel.

Rychle se oblékl. Nešel k předním ani k zadním dveřím, ale vyklouzl z domu bočním oknem. Bylo velice chladno. Zadržel dech, aby mu nešla od úst pára a neprozradila ho stejně jako pozorovatele na ulici.

Když došel k rohu budovy, zastavil se a opatrně nahlédl podél cihlové zdi. Uviděl obrys něčího ramene, bylo však tak nízko, že by Bourne mohl slídila pokládat za dítě. Stáhl se zpět do stínů, vykročil po 30. ulici, zabočil doleva a na nejbližší křižovatce se dal opět doleva směrem k místu, kde bydlela Moira. Teď přesně uviděl, kde se pozorovatel skrývá: krčil se mezi dvěma zaparkovanými auty téměř přímo naproti Moiřinu domu.

Závan vlhkého větru pozorovatele přinutil schoulit se a zatáhnout hlavu mezi ramena jako želva. Bourne té chvilky využil a přešel ulici směrem k němu. Bez zastávky hbitě a tiše postupoval podél domů. Špeh si ho všiml příliš pozdě. Začal otáčet hlavu, ale to už ho Bourne chytil zezadu za bundu a přirazil ho na kapotu zaparkovaného auta. Když světlo ozářilo jeho tmavou tvář, Bourne ve zlomku vteřiny poznal povědomé rysy. Vytáhl mladíka nahoru a zavlekl ho zpátky do tmy, kde je nemohly vidět ničí všetečné oči.

„Tyrone, co tady sakra děláš?“

„Sorry, to ti neřeknu.“ Tyrone byl mrzutý, snad ze svého odhalení.

„Jak to?“

„Podepsal jsem doložku o mlčenlivosti.“

Bourne se zamračil. „Deron by ti nic takového podepsat nedal.“ Deron byl padělatel umění, u kterého si Bourne objednával falešné doklady a někdy i nové technické hračky či zbraně, s nimiž jeho přítel experimentoval.

„Já už pro Derona nemakám.“

„Kdo ti nechal podepsat tu doložku, Tyrone?“ Bourne ho popadl za bundu. „Pro koho pracuješ? Nemám čas na hraní. Odpověz mi!“

„Fakt nemůžu.“ Tyrone si uměl postavit hlavu. Nebylo divu, vždyť vyrůstal na špinavých ulicích severovýchodního Washingtonu. „Ale něco ti ukážu, uvidíš sám.“

Zavedl Bournea do bezejmenné uličky za Moiřiným domem a zastavil se u nenápadného černého chevroletu. Udělal pár kroků dopředu a zaklepal na okénko řidiče, které se vzápětí spustilo. Když se sklonil k osobě za volantem, Bourne přistoupil k vozu a odstrčil ho stranou. Co uviděl, ho ohromilo. Tím šoférem byla totiž Soraya Mooreová.

5

„Sledujeme ji už skoro deset dní,“ řekla Soraya.

„CIA?“ podivil se Bourne. „Proč?“

Seděli v chevroletu. Soraya nastartovala motor, aby trochu zatopila. Tyrona poslala domů, i když bylo jasné, že by chtěl zůstat a ochránit ji. Soraya tvrdila, že ho tajně používá na práci v terénu.

„Víš, že ti to nemůžu říct.“

„Ne, Tyrone mi to nemůže říct. Ty jo.“

Bourne se se Sorayou setkal při tajné akci na záchranu Martina Lindrose, zakladatele a ředitele Týfónu. Byla jedním z mála lidí, s nimiž kdy spolupracoval, v obou případech v ukrajinské Oděse.

„Asi bych mohla,“ připustila Soraya, „ale neudělám to, protože k sobě máte s Moirou Trevorovou blízko.“

Seděla a zírala z okna do prázdné tmavé ulice. Měla výrazné arabské rysy a skořicovou plet, nejnápadnější na ní však byly velké a hluboké modré oči a vznešený nos.

Když se otočila zpátky, Bourne poznal, že se jí prozrazovat tajemství CIA moc nechce.

„Máme novou šerifku,“ řekla Soraya. „Veroniku Hartovou.“

„Slyšela jsi o ní někdy?“

„Ne, ani nikdo z kolegů.“ Pokrčila rameny. „To byl určitě záměr. Přišla ze soukromého sektoru: konkrétně z firmy Černá řeka. Prezident sáhl po novém koštěti, kterým chce vymést svinčík, který nakonec vedl až k vraždě bývalého ředitele CIA.“

„Jaká je?“

„Na to je ještě brzy, ale jedno vím jistě: bude o hodně lepší než druhá varianta.“

„Což je?“

„Ministr obrany Halliday se už léta snaží rozšířit svoje teritorium. Jedná přes Luthera LaVallea, šéfa špionáže Pentagonu. Povídá se, že se LaValle snažil Hartové vedení CIA ukrást.“

„Ale ona se nedala.“ Bourne přikývl. „To o něčem vypovídá.“

Soraya vytáhla krabičku cigaret Lambert&Butler, jednu vyklepala a zapálila si.

„Kdy to začalo?“ zeptal se Bourne.

Soraya stáhla okénko na škvíru a vyfoukla kouř do ustupující noci. „V den, kdy mě povýšili na ředitelku Týfónu.“

„Gratuluju.“ Ohromeně se opřel. „V tom případě tu máme ještě větší záhadu. Proč ředitelka Týfónu ve čtyři ráno někoho sleduje na ulici? Myslel bych si, že to je práce pro někoho, kdo je v potravinovém řetězci CIA mnohem níž.“

„Za jiných okolností určitě ano.“ Soraya vtáhla dým do plic, znovu jej vydechla z okna a pak z něj vyhodila i nedopalek cigarety. Nakonec se obrátila k Bourneovi. „Moje nová šéfová mi řekla, abych to vyřídila osobně. Což dělám.“

„A co má tahle tajná akce společného s Moirou? Je to přece civilní osoba.“

„Možná je, možná není,“ odtušila Soraya. Její velké oči pátraly po Bourneově reakci. „Probírala jsem se hromadami interních mailů a telefonních výpisů za poslední dva roky. Narazila jsem na některé nesrovnalosti a předala je nové ředitelce.“ Na chvíli se odmlčela, jako by si nebyla jistá, jestli má pokračovat. „Problém je, že ty nesrovnalosti se týkají Martinovy soukromé komunikace s Moirou.“

„Chceš říct, že jí vyzradil tajné informace ze CIA?“

„Upřímně řečeno, to nevíme jistě. Ty rozhovory se musely poskládat dohromady a elektronicky vylepšit. Některá slova byla zkomolená, jiná přeházená. Je však zřejmé, že spolupracovali na něčem, co šlo mimo běžné kanály CIA.“ Vzdychla. „Možná jí jen pomáhal s něčím pro firmu NextGen. Ale po řadě narušení bezpečnosti, která CIA poslední dobou utrpěla, nechce Hartová přehlížet ani možnost, že Moira tajně pracuje pro nějakou jinou organizaci, o které neměl Martin tušení.“

„Chceš říct, že z něj tahala informace? To se mi nechce věřit.“

„No právě. Tak teď víš, proč jsem ti o tom nechtěla říkat.“

„Rád bych ty rozhovory viděl na vlastní oči.“

„To budeš muset zajít za ředitelkou, což bych ti moc nedoporučovala. Vysoko v CIA se pořád najdou agenti, kteří tě viní z vraždy Starého pána.“

„To je absurdní,“ bránil se Bourne. „S jeho smrtí jsem neměl nic společného.“

Soraya si prohrábla své husté vlasy. „Ty jsi přece přivedl Karima al-Džamila zpátky do CIA v domnění, že to je Martin Lindros.“

„Vypadal přesně jako Martin, mluvil přesně jako on.“

„Zaručil ses za něj.“

„Stejně jako zástup psychiatrů CIA.“

„Ty jsi pro CIA snadný terč. Rob Batt, který nedávno povýšil na zástupce ředitelky, je vůdcem skupiny lidí přesvědčených, že jsi schizofrenik a nespolehlivý agent. Jen to říkám.“

Bourne na chvíli zavřel oči. Podobná obvinění slýchal poměrně často. „Vynechala jsi další důvod, proč jsem snadný terč. Jsem totiž pozůstatek éry Alexe Conklina. On měl důvěru Starého pána, ale skoro nikoho jiného. Nikdo totiž nevěděl, co přesně dělá, a zvlášť to platilo o programu, ze kterého jsem vzešel.“

„Tím spíš by ses měl držet stranou.“

Bourne se podíval z okna. „Brzy ráno musím na jednu snídani.“

Když už se chystal vystoupit z auta, Soraya mu položila ruku na rameno. „Nepleť se do toho, Jasone, radím ti dobře.“

„Jsem rád, že ti na mně záleží.“ Naklonil se k ní a jemně ji políbil na tvář. Pak přešel ulici a o chvíli později zmizel ve stínu.

Jakmile si byl Bourne jistý, že jí sešel z očí, otevřel mobilní telefon, který jí potají sebral, když se naklonil do auta k polibku. Rychle vyhledal číslo Veroniky Hartové a vytočil je. Bál se, aby ji nevzbudil, ale když se ozvala, působila naprosto bděle.

„Jak jde sledovačka?“ Měla sytý lahodný hlas.

„O tom bych s vámi právě chtěl mluvit.“

Po kratičké odmlce se zeptala: „Kdo je to?“

„Jason Bourne.“

„Kde je Soraya Mooreová?“

„Soraya je v pohodě, paní ředitelko. Jen jsem s vámi potřeboval mluvit a věděl jsem, že mi to Soraya dobrovolně neumožní.“

„Tak jste jí ukradl mobil.“

„Chci se s vámi sejít,“ oznámil jí Bourne. Neměl moc času. Soraya každou chvíli sáhne po telefonu, zjistí, že jí ho sebral, a vydá se za ním. „Chci vidět důkazy, na jejichž základě jste nařídila sledovat Moiru Trevorovou.“

„Nemám ráda, když mi někdo říká, co mám dělat, zvlášť když je to neřád jako vy.“

„Ale sejdete se se mnou, paní ředitelko, protože jsem jediný, kdo má přístup k Moiře. Jsem pro vás jediná možnost, jak zjistit, jestli je opravdu nečestná, nebo se honíte za chimérou.“

„Myslím, že se přidržím osvědčených postupů.“ Veronika Hartová vykroužila ústy jméno „Jason Bourne“ směrem ke svému zástupci Robu Battovi, který s ní seděl v její nové kanceláři.

„Ale to nemůžete,“ řekl jí Bourne do ucha. „Přerušili jsme vaše sledování a já můžu zařídit, že vám Moira zmizí z očí.“

Hartová vstala. „Nemám ráda ani vyhrůžky.“

„Já vám přece nevyhrožuju, paní ředitelko, jen vám říkám fakta.“

Batt pozorně sledoval její výraz i reakce a snažil se zjistit, o čem je řeč. Od chvíle, kdy se vrátila od prezidenta, se nezastavili. Byl unavený a už se chystal jít, ale tento telefonát ho velice zaujal.

„Podívejte,“ řekl Bourne, „Martin byl můj kamarád. Hrdina. Nechci, aby na něm ulpěla špína.“

„Tak dobře, přijďte za mnou do kanceláře, řekněme v jedenáct,“ svolila Hartová.

„Do centrály CIA nevstoupím,“ opáčil Bourne. „Sejdeme se v pět u vchodu do Freerovy galerie.“

„A co když…?“

Jenže Bourne už přerušil spojení.

Když se Bourne vrátil, Moira už byla vzhůru. Stála v kašmírovém županu v kuchyni a vařila čerstvou kávu. Podívala se na něj, ale nic neřekla. Věděla, že nemá cenu se ptát, kde byl a co dělal.

Bourne si svlékl kabát. „Jen jsem se rozhlédl kolem, jestli někdo nečmuchá.“

„A zjistil jsi něco?“ zeptala se po chvíli.

„Nikde ani živáčka.“ Nevěřil, že Moira od Martina vyzvídala tajné informace CIA, ale maximální ostražitost, kterou mu vštípil Conklin, mu bránila říct jí pravdu.

Viditelně se uvolnila. „To mi spadl kámen ze srdce.“ Položila konvici na plamen a zeptala se: „Máme čas vypít si spolu kafe?“

Žaluziemi pronikalo šedavé světlo; venku se s každou minutou rozjasňovalo. Na ulici zakašlal motor auta a začal běžný ranní provoz. Ozvaly se čísi hlasy a opodál zaštěkal pes. Den začínal.

Stáli vedle sebe v kuchyni. Na stěně nad nimi visely hodiny ve tvaru kočky, která s ubíhajícím časem pohybovala očima a ocasem.

„Jasone, řekni mi, že jsme to neudělali jen z osamělosti a smutku.“

Když ji vzal do náruče, celá se zachvěla. „Vztahy na jednu noc nejsou můj styl, Moiro.“

Položila mu hlavu na prsa.

Odhrnul jí vlasy z tváře. „Na kafe teď nemám chuť.“

Přitiskla se k němu. „Já taky ne.“

Když David Webb vstoupil do bistra Wonderlake ve 36. ulici, profesor Dominic Specter si právě rozmíchával cukr v silném tureckém čaji, který s sebou vždycky nosil. Lokál byl obložený dřevěnými prkny, místo stolů sloužily ohoblované dřevěné desky, u nichž stály roztodivné židle posbírané bůhvíodkud. Na stěnách visely fotky dřevorubců a výjevů od kanadsko-amerických hranic promísené s opravdovým dřevařským náčiním: obracecími háky, sekyrami a podobně. Díky otvírací době, levnému jídlu a neodbytným asociacím s Písní dřevorubce od britské komediální skupiny Monty Python byl lokál populární zejména mezi studenty.

Sotva Bourne dosedl, objednal si kávu.

„Dobré ráno, Davide.“ Specter natáhl krk jako pták sedící na drátě. „Vypadáte nevyspale.“

Káva byla přesně taková, jak ji měl Bourne rád: silná, černá a bez cukru. „Měl jsem o čem přemýšlet.“

Specter naklonil hlavu. „Co se děje? Nemohl bych vám s něčím pomoct? U mě máte vždycky otevřené dveře.“

„Toho jsem si vždycky vážil.“

„Vidím, že vás něco trápí. Ať je to cokoli, společně to můžeme vyřešit.“

Číšník v červeně kostkované flanelové košili, džínách a pracovních kotníkových botách položil jídelníčky na stůl a zase odešel.

„Jde o moji práci.“

„Nebaví vás?“ Profesor rozpřáhl ruce. „Asi vám chybí učení, že? Dobrá, vrátíme vás do posluchárny.“

„Bohužel je to vážnější.“

Když nic nedodal, profesor Specter si odkašlal. „V posledních týdnech si všímám, že jste trochu nervózní. Souvisí to s tím?“

Bourne přikývl. „Řekl bych, že jsem se snažil vrátit něco, co už se vrátit nedá.“

„Bojíte se, že mě zklamete, chlapče?“ Specter se poškrábal na bradě. „Víte, když jste mi před léty řekl o Bourneovi, poradil jsem vám, abyste vyhledal odbornou pomoc. Takový vážný duševní rozkol vytváří v člověku napětí.“

„Já už jsem se léčil, takže vím, jak si s tím napětím poradit.“

„Nechci to zpochybňovat, Davide.“ Specter se odmlčel. „Nebo vám mám říkat Jasone?“

Bourne dál mlčky usrkával kávu.

„Rád bych vás tu udržel, Jasone, ale jedině pokud budete sám chtít.“

Specterovi zazvonil mobilní telefon, ale on si jej nevšímal. „Pochopte, chci pro vás jen to nejlepší. Ale prožil jste těžké otřesy. Nejdřív smrt Marie a pak i vašich nejlepších přátel.“ Znovu se mu ozval mobil. „Myslel jsem, že potřebujete útočiště, a tady jste ho vždycky měl. Ale jestli jste se rozhodl odejít…“ Podíval se na číslo zářící na displeji telefonu. „Omluvte mě na okamžik.“

Přijal hovor a poslouchal.

„Ten obchod se bez toho nedá uzavřít?“

Přikývl, oddálil telefon od ucha a řekl Bourneovi: „Potřebuju si vzít něco z auta. Objednejte mi, prosím vás, míchaná vajíčka s tmavým toastem.“

Vstal a vyšel z restaurace. Jeho honda parkovala přímo přes ulici. Došel doprostřed vozovky, když k němu zničehonic přiskočili dva muži. Jeden ho přidržel a druhý ho několikrát udeřil do hlavy. Když vedle trojice se skřípěním přibrzdil černý cadillac, Bourne už byl na nohou. Chlap Spectera znovu praštil a prudce otevřel dveře vozu.

Bourne popadl ze stěny dřevorubecký hák a vyběhl z restaurace. Muž nacpal Spectera na zadní sedadlo auta a naskočil vedle něj, zatímco jeho kolega usedl dopředu na místo spolujezdce. Cadillac se rozjel právě ve chvíli, kdy k němu Bourne doběhl. Chtěl vrazit hák do střechy, ale jak auto zrychlilo, rozbil jen zadní okno a špičatý hrot se zabodl do opěradla sedadla. Bourne se ocitl ve vleku a hodil nohy na kapotu.

Tabule bezpečnostního skla byla úplně popraskaná, ale plastová fólie vložená mezi jednotlivé vrstvy ji držela pohromadě. Řidič se snažil Bournea setřást, a tak začal s vozem smýkat do stran. Střepy bezpečnostního skla povolovaly a Bourneův úchop byl čím dál slabší.

Auto v narůstajícím provozu ještě nebezpečněji zrychlilo. Pak prolétlo kolem rohu tak prudce, až se mu zatajil dech. Sklouzl z kapoty a tloukl tělem o blatník na řidičově straně. Narazil chodidly do asfaltu tak silně, že mu ulétla jedna bota. Než se stačil vzpamatovat, měl z paty sedřenou ponožku i kůži. Zapřel se o dřevěnou rukojeť háku a dostal nohy zpátky na kapotu, ale šofér v příští chvíli strhl auto stranou a málem ho shodil dolů. Vrazil nohama do popelnice, která se skutálela na chodník, a šokovaní chodci se zděšeně rozprchávali. Bournea přemohla bolest a byl už skoro v koncích, řidič už však neudržel auto ve smyku a chtě nechtě musel v hustém provozu vyrovnat dráhu vozu. Toho Bourne využil a vyhoupl se zpět na kapotu. Protáhl pravou ruku rozbitým zadním oknem a hledal, čeho by se přidržel. Vůz začal znovu zrychlovat, dostal se do čela kolony aut a blížil se k nájezdu na dálnici. Bourne zasunul nohy pod sebe a chytil se za kolena.

Když vjížděli do stínu pod mostem Francise Scotta, muž, který předtím nacpal Spectera na zadní sedadlo, vystrčil mezerou v rozbitém skle pistoli Taurus PT140, jejíž ústí se otočilo směrem k Bourneovi. Bourne chytil chlapa za zápěstí a tvrdým škubnutím mu vytáhl ven půlku ruky. Přitom mu vyhrnul rukávy kabátu i košile. Všiml si zvláštního tetování na vnitřní straně předloktí: třech koňských hlav s lebkou uprostřed. Vrazil chlapovi do lokte pravé koleno a současně ho přitlačil k rámu okna. Ruka s typickým křupnutím praskla, dlaň se otevřela a pistole z ní vypadla. Bourne po ní chňapl, ale minul.

Cadillac se smýkl do levého pruhu, dřevařský hák protrhl látku zadního sedadla a vysmekl se Bourneovi z ruky. Bourne se chytil střelcovy zlomené paže a nohama napřed se protáhl zničeným zadním oknem do kabiny.

Přistál mezi gangsterem se zlomenou rukou a Specterem, jenž se choulil u levých zadních dveří. Spolujezdec se k němu vkleče otočil na předním sedadle. I on svíral pistoli Taurus a namířil na něj. Bourne popadl raněného muže a ukryl se za ním. Střela se chlapovi zaryla do hrudi a okamžitě ho zabila. Bourne hned vrhl mrtvolu na střelce, který se ji úderem do ramene pokusil odstrčit, srazil ji však na řidiče, jenž šlapal na plyn a soustředil se výhradně na kličkování mezi auty.

Bourne praštil muže s pistolí do nosu a odhodil jej na přístrojovou desku. Když chtěl Bourne využít své chvilkové výhody, střelec namířil na Spectera.

„Ani hnout,“ vykřikl, „nebo ho zabiju.“

Bourne se zarazil a uvažoval. Pokud by měli v úmyslu Spectera zabít, zastřelili by ho už na ulici. Jelikož ho však naložili, zřejmě ho chtěli živého.

„Dobře.“ Nepozorovaně přejel rukou po čalounění zadního sedadla a v příští chvíli mrštil střelcovi do obličeje hrst střepů. Když chlap instinktivně zvedl ruce, Bourne mu zasadil dvě rychlé rány. Střelec vytasil vyskakovací dýku; její zlověstná čepel se mu objevila mezi klouby ukazováku a prostředníku. Podnikl s ní útok na Bourneovu tvář, ten se však hbitě sklonil. Čepel se k němu stále přibližovala, ale Bourne nakonec střelce praštil do spánku, až mu hlava odlétla na zadní sloupek dveří. Bourne ucítil lupnutí – zlomil mu vaz. Střelec obrátil oči v sloup a svezl se na dveře.

Bourne omotal řidiči ruku kolem krku a prudce škubl dozadu. Šofér se začal dusit. Mával hlavou na obě strany a snažil se vymanit ze sevření. Vůz se zatím smýkal z jednoho pruhu do druhého a pak se začal nebezpečně stáčet. Řidič omdlel. Bourne přelezl sedadla, odsunul šoféra do prostoru pro nohy spolujezdce a sám usedl za volant. Mělo to však háček: mohl sice řídit, jenže šoférovo tělo blokovalo pedály.

Cadillac se zcela vymkl kontrole. Naboural do auta v levém pruhu a odrazil se doprava. Bourne se nesnažil vyrovnat rotaci, ale naopak v ní pokračoval, přitom současně zařadil neutrál. Převody se okamžitě rozpojily a přísun paliva do motoru se zastavil. Teď šlo o to, jak zapůsobí setrvačná síla auta. Bourne se snažil získat vládu nad řízením, ale nemohl se dostat k brzdovému pedálu, protože na něm ležela noha šoféra. Zabočil doprava, přeskočil dělicí pás a vřítil se na ohromné parkoviště mezi dálnicí a řekou Potomac.

Cadillac bokem narazil do zaparkovaného terénního auta a klouzal dál směrem k vodě. Bourne bosou levou nohou odkopl bezvládné řidičovo tělo a konečně odkryl brzdový pedál. Vůz sice zpomalil, ale málo – pořád se blížili k řece. Bourne strhl volant doprava, až pneumatiky zakvílely, a snažil se odvrátit auto od nízké zídky oddělující parkoviště od vody. Když se na ni příď cadillaku vzepjala, sešlápl brzdový pedál na podlahu a vůz se zastavil na vrcholu, kde začal nebezpečně balancovat. Specter, jenž se stále choulil na zadním sedadle za Bournem, slabě zasténal. Pravý rukáv tvídového saka měl potřísněný krví ze zlomeného nosu svého únosce.

Bourne cítil, že přední kola jsou ve vzduchu, a snažil se nesjet do řeky. Zařadil zpátečku. Cadillac vystřelil dozadu, a než jej Bourne stačil zkrotit, narazil do jiného vozu, který tam parkoval.

Z dálky uslyšel kvílivý nářek sirén.

„Profesore, není vám nic?“

Specter zaúpěl, ale pak docela zřetelně řekl: „Musíme odsud zmizet.“

Bourne uvolňoval pedály od nohou uškrceného muže. „To tetování na ruce toho střelce…“

„Hlavně ne policii,“ vypravil ze sebe Specter. „Vím o jednom místě. Řeknu vám.“

Bourne vystoupil z auta a pak pomohl ven Specterovi. Odkulhal k jinému vozu a rozbil okno loktem. Policejní sirény se blížily. Bourne nastoupil, zkratoval zapalování a motor se rozkašlal. Odemkl dveře. Jakmile profesor usedl na místo spolujezdce, Bourne vyrazil k dálnici. Co nejrychleji přejel do levého pruhu a pak prudce odbočil doleva. Vůz přeskočil dělicí pruh a Bourne velkou rychlostí zamířil na západ, tedy opačným směrem, než ze kterého přicházely sirény.

6

Arkadin večeřel v restauraci Traktir ležící v polovině strmého kopce. Byl to klasicky nevzhledný lokál s neuměle lakovanými dřevěnými stoly a židlemi. Skoro celou jednu stěnu zabírala malba trojstěžníků v sevastopolském přístavu zhruba z roku 1900. Jídlo bylo průměrné, ale kvůli němu sem Arkadin nepřišel. Název Traktir našel v peněžence Olega Šumenka. Žádnou Devru tady nikdo neznal, takže po boršči a blinech odešel.

Na nábřeží se nacházela čtvrť Omega plná kaváren a restaurací. Bylo to centrum nočního života města, a tak tu člověk našel všechny druhy klubů, jaké si jen mohl přát. Klub Calla ležel kousek pěšky od parkoviště. Byla jasná a svěží noc. Na obloze i na hladině Černého moře zářily tečky světla a vytvářely úchvatný výjev, ve kterém moře i nebe splývaly v jeden celek.

Do Cally se vstupovalo po několika schodech pod úroveň ulice. Ve vzduchu visela sladká vůně marihuany a panoval tu šílený rámus. Zhruba čtvercový sál byl rozdělen na věčně plný taneční parket a vyvýšené pódium s kulatými stolečky a kovovými židlemi. Baterie barevných světel pulzovala v rytmu techna, které pouštěla diskžokejka hubená jak proutek. Pohupovala se za malým pultem, na němž stál přehrávač iPod připojený k řadě digitálních mixážních přístrojů.

Taneční parket byl plný lidí, kteří do sebe neustále vráželi boky i lokty. Arkadin se prodíral k baru táhnoucímu se podél pravé stěny. Cestou ho dvakrát zastavily mladé prsaté blondýny, které usilovaly o jeho pozornost a nejspíš také o jeho peníze. Protáhl se kolem nich k uštvanému barmanovi. Na pozadí zrcadlové stěny za barem, v níž se opilí hosté mohli pozorovat či sledovat dění, se vyjímaly tři řady skleněných polic plných láhví s alkoholem.

Arkadin se musel doslova probít houfem flamendrů, než si mohl objednat stoličnou vodku s ledem. Když před něj o něco později barman položil sklenku, Arkadin se ho zeptal, jestli náhodou nezná nějakou Devru.

„Jo, jasně. Támhle,“ kývl směrem k vyzáblé dýdžejce.

• • •

Když si Devra konečně udělala přestávku, byla už hodina po půlnoci. Čekali tam na ni další lidé, zřejmě fanoušci, říkal si Arkadin. Chtěl se k ní však dostat jako první. Spolehl se na sílu své osobnosti, nikoli na padělané doklady. Zdejší sebranka by je sice mohla těžko zpochybnit, ale po té nešťastné události ve vinařském závodě po sobě nechtěl zanechávat zbytečné stopy, po nichž by se mohly vydat ukrajinské orgány. Falešné jméno příslušníka státní policie, jímž se tam představil, pro něj teď bylo nebezpečné.

Devra byla blondýna skoro tak vysoká jako on. Měla neuvěřitelně tenké ruce, útlé chlapecké boky a při pohybu jí na zádech poskakovaly kostnaté lopatky. Byla mrtvolně pobledlá, jako by snad ani nevycházela na denní světlo, a jejímu obličeji vévodily velké oči. Na sobě měla propocenou černou mikinu s bílou lebkou a překříženými hnáty na břiše. Její ruce se neustále komíhaly, i když byla jinak relativně v klidu. Zřejmě nemoc z povolání.

Když se představil, změřila si ho od hlavy k patě. „Vy nevypadáte jako Olegův kamarád.“

Když jí však zamával před očima dlužním úpisem, její pochybnosti se rozplynuly. Takhle to chodí, pomyslel si Arkadin, když ho vedla do zákulisí. Lidská prodejnost nezná mezí.

Šatna, kde odpočívala mezi vystoupeními, byla rejdištěm přístavních krys, které bezpochyby číhaly za zdmi. Snažil se na ně nemyslet, stejně se nezdrží dlouho. Místnost neměla žádná okna a stěny i strop pokrýval černý nátěr, který měl zřejmě zamaskovat všechny nedostatky.

Devra rozsvítila lampu s ubohou čtyřicetiwattovou žárovkou a posadila se na dřevěnou židli pořezanou noži a popálenou cigaretami. Rozdíl mezi touto šatnou a výslechovou celou byl zanedbatelný. Žádný další nábytek tam nebyl, tedy až na úzký dřevěný stůl přiražený ke stěně, na němž se válela líčidla, cédéčka, cigarety, zápalky, rukavice a další drobnosti, které se Arkadin ani neobtěžoval rozlišit.

Devra se zaklonila, hbitě shrábla ze stolu cigaretu a zapálila si, aniž by mu nabídla. „Přišel jste splatit Olegův dluh.“

„Svým způsobem.“

Přimhouřila oči jako lasička, kterou Arkadin kdysi zastřelil u Petrohradu.

„Jak to myslíte?“

Arkadin vytáhl bankovky. „Tady jsou peníze, které vám dluží.“ Když se pro ně natáhla, ucukl. „Ale chtěl bych za ně jisté informace.“

Devra se zasmála. „Jsem snad nějaká telefonní ústředna?“

Arkadin jí vlepil takovou facku, až narazila do stolu. Rtěnky a řasenky se rozkutálely všude kolem. Devra se opřela rukou, aby neupadla, a sáhla do nepořádku na stole.

Když vytáhla drobnou pistoli, Arkadin byl připraven. Praštil ji pěstí do dětského zápěstí a vykroutil jí zbraň z ochromených prstů.

Znovu ji posadil na židli a zeptal se: „Můžeme pokračovat?“

Devra po něm šlehla pohledem. „Já věděla, že to nemůže být pravda.“ Odplivla si. „Sakra! Každý dobrý skutek musí být po zásluze potrestán.“

Arkadin chvíli uvažoval, co to vlastně povídá. „Proč Šumenko potřeboval těch deset tisíc hřiven?“

„Takže jsem to odhadla správně. Vy nejste jeho přítel.“

„Záleží na tom?“ Arkadin vyprázdnil pistoli, rozebral ji, a aniž by spustil z Devry oči, hodil součástky na stůl. „Teď je to mezi námi dvěma.“

„To těžko,“ řekl hluboký mužský hlas za jeho zády.

„Filjo,“ vydechla Devra. „Kde jsi tak dlouho?“

Arkadin se neotočil. Uslyšel cvaknutí vystřelovacího nože a věděl, co může čekat. Podíval se na rozházený stůl, všiml si, že pod malou pyramidou cédéček vykukují rukojeti nůžek, a zapamatoval si jejich polohu. Pak se otočil a ustoupil ke stolu, jako by ho mohutný chlap s masitými tvářemi zaskočil.

„Co jste sakra zač? Tohle je soukromý rozhovor.“ Arkadin mluvil, aby odvedl Filjovu pozornost od své levé ruky, kterou za zády posunoval po stole.

„Devra je moje.“ Filja vytasil hrozivě dlouhou čepel ručně vyrobené dýky. „Bez mého svolení s ní nikdo nesmí mluvit.“

Arkadin se chladně usmál. „Ale já s ní nemluvil, já jí vyhrožoval.“

Měl v úmyslu vyprovokovat Filju k něčemu nepředloženému, a tudíž hloupému, a to se mu také podařilo. Filja zavrčel a vrhl se na něj s napřaženým nožem.

Arkadin měl jen jeden pokus, jak soupeře překvapit, a hodlal jej co nejlépe využít. Prsty levé ruky sevřel nůžky. Byly malé, což bylo dobře: nechtěl znovu zabít někoho, kdo mu mohl poskytnout užitečné informace. Zvedl je a potěžkal. Pak natáhl ruku před sebe a sotva znatelně švihl zápěstím, v tom pohybu však byla velká síla. Nůžky vylétly do vzduchu a zabodly se do měkkého místa těsně pod Filjovou hrudní kostí.

Filja uprostřed svého výpadu vytřeštil oči a zapotácel se dva kroky od Arkadina, vzápětí však pokračoval dál a máchl nožem. Arkadin ovšem před širokým obloukem čepele hbitě uhnul a začal se s Filjou prát. Chtěl ho unavit a počkat, až mu rána do hrudi odčerpá síly, Filja se ovšem nedal. Bodnutí ho ještě víc rozběsnilo. S nadlidskou silou se Arkadinovi, který mu svíral zápěstí, vymanil, ohnal se nožem nahoru a prolomil soupeřovu obranu. Špička čepele se vzepjala k Arkadinově tváři. Ten už nedokázal útok zastavit a zareagoval instinktivně: na poslední chvíli bodnutí odvrátil, takže hrot neprojel jeho, ale Filjovým hrdlem.

Vytryskla krev a Devra vykřikla. Když zavrávorala dozadu, Arkadin po ní chňapl. Dal jí ruku přes ústa a zavrtěl hlavou. Její popelavé tváře i čelo byly potřísněné krví. Arkadin chytil Filju pod loktem a podepřel ho. Raněný umíral, což nebyl Arkadinův záměr. Nejdřív Šumenko, teď Filja. Kdyby věřil ve vyšší moc, řekl by, že tenhle úkol je prokletý.

„Filjo!“ Dal Filjovi facku, ten však měl skelné oči a z koutku ochablých úst mu vytékal pramínek krve. „Kde je ta zásilka?“

Filjův zrak se na okamžik přece jen zaostřil. Když Arkadin zopakoval otázku, Filja se zvláštně usmál a vydechl naposledy. Arkadin mrtvého muže ještě chvíli držel a pak ho opřel o stěnu.

Když se znovu zaměřil na Devru, uviděl v rohu zlostně civící krysu a zvedl se mu žaludek. Musel se hodně ovládat, aby tu holku nepustil a neroztrhal toho hnusného hlodavce na kusy.

„Teď už jsme tu vážně jen my dva.“

• • •

Když se Rob Batt ujistil, že ho nikdo nesleduje, zajel na parkoviště u baptistického kostela v Tysons Corner. Zůstal sedět v autě a čekal. Občas se podíval na hodinky.

Za zesnulého ředitele CIA býval šéfem operací, nejvlivnější z hlav všech sedmi odborů této špionážní služby. Pocházel ze staré školy a jeho konexe sahaly až do legendárního klubu Lebka&Hnáty na univerzitě Yale, jehož byl za studií významným členem. Kolik bývalých příslušníků toho klubu skončilo v řadách amerických tajných služeb, patřilo k tajemstvím, pro jejichž uchování se zabíjelo. Stačí říct, že jich bylo hodně a Batt k nim patřil. I proto pro něj bylo tak ponižující, že by měl hrát druhé housle za nějakým přivandrovalcem, notabene ženskou. Starý pán by něco takového nestrpěl, jenže ten už nic neudělá, jelikož ho ve vlastním domě údajně zabila jeho proradná asistentka Anna Heldová. Batt i další jeho bratři o tom však měli své pochybnosti.

Tři měsíce jsou dlouhá doba. Kdyby Starý pán žil, ani na chvíli by neuvažoval, že by k této schůzce dal souhlas. Batt byl sice vyznavačem loajality, cítil ji ovšem ke člověku, jenž ho oslovil na univerzitě a naverboval do CIA. To už však bylo dávno. Teď panoval nový, nespravedlivý řád. Batt se na problému způsobeném Martinem Lindrosem a Jasonem Bournem nepodílel. Naopak jej chtěl řešit. Dokonce podezíral muže, ze kterého se nakonec vyklubal dvojník. Kdyby se do toho Bourne nepletl, odhalil by ho, a tím by získal u Starého pána kladné body. Po jeho smrti však mohl na post ředitele zapomenout. Prezident do funkce jmenoval Veroniku Hartovou. Jen sám Bůh ví proč. Byla to fatální chyba – ta ženská táhne CIA ke dnu! Není stavěná na přijímání rozhodnutí nezbytných ke kormidlování lodi CIA. Ženy mají jiné priority a problémy řeší po svém. Kolem CIA krouží vlčáci z Národní bezpečnostní agentury a Batt nehodlal přihlížet tomu, jak ta ženská dělá z jeho milované organizace mršinu, na níž si pochutnají. Řekl si tedy, že by se alespoň mohl přidat na stranu těch, kteří se dostanou k veslu, až Hartová selže. I přesto byl teď celý nesvůj, jako by vyplouval na neznámé moře.

O půl jedenácté se dveře kostela konečně otevřely. Věřící sešli po schodech, zastavili se v mdlém denním svitu a otáčeli hlavy vzhůru jako slunečnice za rozbřesku. Pak se objevili duchovní a s nimi Luther LaValle. Šel v doprovodu své ženy a dospívajícího syna. Oba muži se zastavili a rozprávěli, rodina se shromáždila kolem nich. LaValleovu ženu konverzace zjevně zaujala, ale syn házel očima po přibližně stejně staré dívce, jež skákala po schodech dolů. Batt musel uznat, že je krásná. Vzápětí si s úlekem uvědomil, že je to jedna ze tří dcer generála Kendalla, který právě vyšel ze dveří a držel kolem pasu svou malou tlustou ženu. Jak ti dva mohli vyprodukovat trojici tak hezkých dívek, bylo skutečně záhadou. Podle Batta by ji nerozluštil ani sám Darwin.

Obě rodiny – LaValleovi i Kendallovi – se shlukly do skupiny jako fotbalové mužstvo. Pak se děti vydaly po svých, někdo v autě a jiný na kole, jelikož z kostela to neměli domů daleko. Obě ženy cudně políbily své manžely, nastoupily do Cadillaku Escalade a odjely.

Muži osaměli. Chvíli ještě stáli před kostelem a poté mlčky vykročili k parkovišti. Batt uslyšel zakašlání silného motoru.

Ulicí jako žralok proplula dlouhá černá limuzína s pancířem. Krátce se zastavila, aby LaValle a Kendall mohli nastoupit. Motor běžící na neutrál vypouštěl do chladného svěžího vzduchu malé obláčky dýmu. Batt napočítal do třiceti a pak přesně podle instrukcí vystoupil z auta. Když to udělal, zadní dveře limuzíny se otevřely. Sklonil hlavu dovnitř a zmizel v potemnělém plyšovém interiéru. Dveře se za ním zavřely.

„Dobrý den, pánové,“ řekl a složil se naproti nim. Oba muži seděli bok po boku na zadním sedadle limuzíny: Luther LaValle, špionážní car Pentagonu, a jeho zástupce generál Richard P. Kendall.

„Díky, že jste přišel, je to od vás laskavé,“ řekl LaValle.

S laskavostí to nemá co dělat, pomyslel si Batt. Máme jen společný cíl.

„Potěšení je na mé straně, pánové. Jsem rád, že jste oslovili právě mě, a upřímně vám za to děkuji.“

„Upřímnost je to, co teď potřebujeme,“ pravil generál Kendall.

„Od začátku jsme byli proti jmenování Veroniky Hartové,“ řekl LaValle. „Ministr obrany sdělil prezidentovi svůj názor celkem jasně. Ostatní se bohužel přimlouvali za člověka ze soukromého sektoru. Byl mezi nimi i poradce pro národní bezpečnost a ministr zahraničí, což je, jak víte, prezidentův osobní přítel.“

„To by samo o sobě stačilo,“ řekl Batt. „Ale navíc je to ženská.“

„Přesně tak.“ Generál Kendall přikývl. „Je to bláhovost.“

LaValle se ošil. „Jde o nejjasnější známku úpadku našeho obranného systému, před kterým ministr Halliday už několik let varuje.“

„Když začneme poslouchat Kongres a občany, všechno bude ztraceno,“ pokračoval Kendall. „Vznikne z toho jen guláš a ke slovu se dostanou amatéři, kteří nemají nejmenší tušení, jak se řídí špionážní služby.“

LaValle se mrazivě usmál. „Proto se ministr obrany snaží udržet všechno pod pokličkou.“

„Čím víc toho vědí, tím míň tomu rozumějí,“ podotkl generál Kendall, „a tím větší mají tendenci zasahovat prostřednictvím svých kongresových slyšení a hrozit škrty v rozpočtu.“

„Dozor je na prd,“ souhlasil LaValle. „Proto také části Pentagonu pod mým velením fungují bez něj.“ Na chvíli se odmlčel a zadíval se na Batta. „Co tomu říkáte, pane zástupce?“

„Jako byste mi mluvili z duše.“

„Oleg všechno podělal,“ prohlásila Devra.

„Přerostli mu přes hlavu lichváři?“ popíchl ji Arkadin.

Zavrtěla hlavou. „Bylo to vloni. A souviselo to s Petrem Zilberem.“

Arkadin nastražil uši. „Co je s ním?“

„Já nevím.“ Arkadin zvedl pěst a ona vytřeštila oči. „Přísahám.“

„Ale patříte k Zilberově organizaci.“

Odvrátila od něj hlavu, jako by neměla stání. „Jen okrajově. Předávám zásilky.“

„V minulém týdnu vám Šumenko dal jeden dokument.“

„Předal mi nějaký balíček, nemám tušení, co v něm bylo,“ řekla Devra. „Byl zapečetěný.“

„Rozdělování informací.“

„Co?“ Vzhlédla k němu. Krvavé krůpěje na její tváři vypadaly jako pihy. Slzy jí rozpustily řasenku, která vytvořila tmavé kruhy pod očima.

„Zásada číslo jedna všech tajných skupin.“ Arkadin kývl. „Pokračujte.“

Pokrčila rameny. „Víc nevím.“

„A co ten balíček?“

„Předala jsem ho podle pokynů.“

Arkadin se nad ní sklonil. „Komu jste ho dala?“

Podívala se na postavu zhroucenou na podlaze. „Filjovi.“

LaValle se na chvíli odmlčel a uvažoval. „Na univerzitě jsme se neznali.“

„Byl jste o dva roky výš,“ odpověděl Batt. „Ale v Lebce&Hnátech jste byl známá postava.“

LaValle se zasmál. „Teď mi lichotíte.“

„Nemyslím.“ Batt si rozepnul svrchník. „Těch historek, co jsem o vás slyšel.“

LaValle se zachmuřil. „To už se nevrátí.“

Generál Kendall vyprskl smíchem, který naplnil celou kabinu. „Nemám vás, děvčátka, nechat o samotě? Radši asi ne, jedna z vás by ještě mohla otěhotnět.“

Ta poznámka byla samozřejmě míněna jako vtip, měla však jedovatý nádech. Vojákovi se nelíbilo, že se ocitl stranou, nebo mu vadilo jejich bývalé členství v elitním klubu. Možná v tom bylo od každého něco. Battovi každopádně generálův tón neunikl a uložil si jeho věty do paměti k pozdějšímu využití.

„Co máte v plánu, pane LaValle?“

„Hledám způsob, jak prezidenta přesvědčit, že jeho poradci udělali chybu, když doporučili Veroniku Hartovou na místo šéfové CIA.“ LaValle našpulil rty. „Nenapadá vás něco?“

„Spousta věcí,“ odtušil Batt. „Co z toho budu mít?“

LaValle jakoby na povel nasadil další ze svých úsměvů. „Až odklidíme Hartovou z cesty, budeme potřebovat nového ředitele. Nevíte o někom?“

„Já bych na ten post logicky dosadil současného zástupce,“ řekl Batt. „Což jsem já.“

LaValle přikývl. „Přesně to nás taky napadlo.“ Batt si poklepal konečky prstů na koleno. „Pokud to ovšem myslíte vážně.“

„O tom vás mohu ujistit.“

Batt horečně přemýšlel. „Nezdá se mi rozumné útočit na Hartovou tak brzy.“

„Nemusíte nám říkat, co máme dělat,“ naježil se Kendall.

LaValle zvedl ruku. „Můžeme si poslechnout, co má pan Batt na srdci, Richarde.“ K zástupci dodal: „Ale jedna věc budiž naprosto jasná: chceme Hartovou sesadit co nejdřív.“

„To já taky, ale přece nestojíte o to, aby na vás padlo podezření – nebo nedejbože na ministra zahraničí.“

LaValle s generálem Kendallem si vyměnili významné pohledy. Byli jako dvojčata, která si rozumí bez jediného slůvka. „To jistě ne,“ přitakal LaValle.

„Říkala mi, jak jste ji přepadli na poradě u prezidenta – i o vašich výhrůžkách před Bílým domem.“

„Ženy se dají zastrašit líp než muži,“ podotkl Kendall. „To je všeobecně známá pravda.“

Batt jeho poznámku přešel. „Zbytečně jste ji vylekali. Vzala vaše hrozby velice vážně. U Černé řeky měla pověst člověka, se kterým si není radno zahrávat. Ověřil jsem si to u svých zdrojů.“

LaValle se zahloubal. „A jak byste na ni šel vy?“

„Choval bych se k ní přátelsky, hezky ji uvítal a dal bych jí najevo, že jste jí kdykoli připraveni podat pomocnou ruku.“

„Tomu by neuvěřila,“ namítl LaValle. „Ví, oč mi jde.“

„To je jedno. Jde o to, abyste si ji neznepřátelili. Nechcete přece, aby hned tasila nůž, jakmile se k ní přiblížíte.“

LaValle přikývl, jako by uznal, že na tom něco bude. „Tak co byste navrhoval?“

„Dejte mi trochu času,“ požádal ho Batt. „Hartová u CIA teprve začíná, a protože jsem její zástupce, vím o všech jejích krocích a rozhodnutích. Ale když bude mimo kancelář, sledujte ji a zjistěte, kam chodí a s kým se stýká. Můžete odposlouchávat její rozhovory prostřednictvím parabolických mikrofonů. Mezi námi, my ji budeme sledovat čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu.“

„To mi zní až moc jednoduše,“ řekl Kendall skepticky.

„Jděte na to od lesa, zvlášť když je tolik v sázce, to je moje rada,“ odtušil Batt.

„Co když to sledování odhalí?“ zeptal se Kendall.

Batt se usmál. „Tím líp. Jen to podpoří přesvědčení CIA, že Národní bezpečnostní agenturu řídí neschopní.“

LaValle se zasmál. „Batte, vy se mi líbíte.“

Batt přijal ten kompliment s přikývnutím. „Hartová vzešla z privátního sektoru, a tak na státní byrokracii není zvyklá. Nemá takovou svobodu jednání, jako když dělala u Černé řeky. Pro ni jsou pravidla a předpisy k tomu, aby se ohýbaly, obcházely, a občas dokonce porušovaly. Dejte na mě, dřív nebo později nám ředitelka Hartová dá munici k tomu, abychom ji mohli odstřelit.“

7

„Co noha, Jasone?“

Bourne vzhlédl k profesoru Specterovi, který měl oteklou a zarudlou tvář. Jeho přivřené levé oko bylo tmavé jako bouřkový mrak.

„Ano,“ pokračoval Specter, „po tom, co se stalo, mám pocit, že bych vás měl nazývat pravým jménem.“

„Pata je v pořádku,“ odpověděl Bourne. „To já bych se spíš měl ptát vás.“

Specter si opatrně přiložil prsty k tváři. „V životě jsem toho už schytal víc.“

Seděli v knihovně s vysokým stropem, nádherným perským kobercem a temně rudým koženým nábytkem. Tři stěny byly zaplněné od podlahy ke stropu knihami úhledně seřazenými na mahagonových policích. Uprostřed čtvrté zdi se vyjímalo velké vitrážové okno s výhledem na ztepilé jedle stojící na pahorku, který se svažoval k jezírku, kde se ve větru chvěla smuteční vrba.

Povolali Specterova osobního lékaře, profesor však trval na tom, aby nejdřív ošetřil Bourneovu sedřenou patu.

„Nějaké boty vám určitě najdeme,“ řekl Specter a poslal jednoho ze šesti členů svého služebnictva s Bourneovou jedinou botou.

Velký dům z kamene a břidlice na virginském venkově, kam Specter Bournea nasměroval, byl na hony vzdálený skromnému bytu, který měl profesor nedaleko univerzity. V tom bytě byl Bourne během let už mnohokrát, tady však nikdy. Proto ho zaujalo a překvapilo, kolik tu má Specter personálu.

„Asi nad tím vším kroutíte hlavou,“ řekl Specter, jako by Bourneovi četl myšlenky. „Všeho do času, příteli.“ Usmál se. „Nejdřív vám musím poděkovat za záchranu.“

„Kdo byli ti chlapi?“ otázal se Bourne. „Proč vás chtěli unést?“

Lékař mu namazal patu antibiotickou mastí, zakryl ránu gázou a zalepil. Pak omotal chodidlo pevným obvazem.

„To je dlouhá historie,“ odvětil Specter. Doktor ošetřil Bournea a vstal, aby prohlédl i profesora. „Co kdybych vám ji vyprávěl u snídaně, kterou jsme zatím nestihli?“ Škubl sebou, jak lékař při prohmatávání jeho obličeje narazil na bolestivé místo.

„Zhmožděniny a podlitiny,“ konstatoval doktor bezbarvě, „ale nic není zlomené.“

Byl to snědý mužík s knírkem a tmavými vlasy ulízanými dozadu. Bourne ho tipoval na Turka jako ostatně veškeré služebnictvo.

Podal Specterovi krabičku. „V příštích dvou dnech možná budete potřebovat prášky proti bolesti.“ Už předtím nechal Bourneovi tubu s antibiotickým krémem spolu s návodem k použití.

Zatímco Specter procházel prohlídkou, Bourne ze svého mobilu zavolal Deronovi, padělateli umění, u něhož si opatřoval všechny cestovní doklady. Nadiktoval mu značku černého cadillaku, který zabavil profesorovým únoscům.

„Potřebuju vědět, na koho je ta kára napsaná. A fofrem.“

„Jsi v pohodě, Jasone?“ zahlaholil Deron s londýnským přízvukem. Sloužil Bourneovi jako záloha při řadě riskantních akcí a pokaždé kladl stejnou otázku.

„Jasně,“ uklidnil ho Bourne, „ale o chlapech z toho auta se to říct nedá.“

„Paráda.“

Bourne si představoval, jak ten vysoký energický černoch s geniálním mozkem sedí ve své laboratoři v severovýchodní části Washingtonu.

Když lékař odešel, Bourne se Specterem osaměli.

„Už vím, kdo po mně šel,“ řekl Specter.

„Rád dotahuju věci do konce,“ odpověděl Bourne. „Registrace toho auta nám snad něco napoví, možná věc, kterou nevíte ani vy.“

Profesor ohromeně přikývl.

Bourne se posadil na koženou pohovku a položil nohu na konferenční stolek. Specter se uvelebil v křesle naproti němu. Na větrné obloze se honily mraky, jež vytvářely na perském koberci podivuhodné pohyblivé obrazce. Bourne si však všiml jiného stínu, který přelétl přes Specterovu tvář.

„Co je, profesore?“

Specter zavrtěl hlavou. „Dlužím vám hlubokou omluvu, Jasone. Když jsem vás žádal, abyste se vrátil na univerzitu, měl jsem k tomu svoje důvody.“ Jeho oči byly plné lítosti. „Ano, myslel jsem, že to bude pro vaše dobro, to je naprostá pravda. Ale také jsem vás chtěl mít blízko u sebe, protože…“ Mávl rukou, jako by chtěl rozehnat lež, která visela ve vzduchu. „Protože jsem se bál, že se stane to, co se stalo dnes ráno. A teď mám strach, že jsem ze sobectví ohrozil váš život.“

Silný turecký čaj a k tomu vajíčka, uzená ryba a selský chléb s máslem, výrazně žlutým a voňavým.

Bourne a Specter seděli u dlouhého stolu prostřeného bílým ručně vyšívaným ubrusem. Porcelán a stříbro byly té nejvyšší kvality. Další zvláštnost v domácnosti akademika. Mlčky sledovali, jak jim štíhlý uhlazený mladík vybraným způsobem servíruje dokonalou a oku lahodící snídani.

Když se Bourne chtěl na něco zeptat, Specter ho přerušil. „Nejdřív si dáme něco do žaludku, abychom nabrali sílu a naše mozky mohly pracovat na plný výkon.“

Znovu spolu promluvili, až když dojedli, vyprázdnili všechny talíře a komorník jim nalil čerstvý čaj. Mezi nimi ležela miska s obřími datlemi a rozpůlenými granátovými jablky.

Když v jídelně znovu osaměli, Specter bez úvodu spustil: „Předevčírem večer jsem dostal zprávu, že jeden můj bývalý student, jehož otec je můj dobrý přítel, byl zavražděn tím nejhorším způsobem. Jmenoval se Petr Zilber a byl to výjimečný mladík. Vedl totiž rozsáhlou informační síť, která pracovala v několika zemích. Po měsících složitých jednání a uskoků se mu podařilo získat dokument, který je pro mě hodně důležitý. Odhalili ho a dopadlo to tak, jak muselo. Vždycky jsem se toho bál. Možná to zní trochu přehnaně, ale přísahám, že je to pravda: válka, které jsem se skoro dvacet let účastnil, dospěla do konečné fáze.“

„Jaká válka, pane profesore?“ podivil se Bourne. „S kým?“

„K tomu se za chvíli dostanu.“ Specter se předklonil. „Chápu, že vás asi šokuje, že by se univerzitní profesor zapletl do věcí, které se hodí spíš k Jasonu Bourneovi.“ Krátce zvedl obě ruce a ukázal na luxus kolem nich. „Ale jak jste si nepochybně všiml, mám i své skryté stránky. Stejně jako vy.“ Poněkud smutně se usmál. „Jako člověk, který vede dvojí život, vám velice dobře rozumím. Když vstoupím na akademickou půdu, jsem jedna osobnost, ale tady se úplně změním.“ Poklepal si krátkým ukazovákem na nos. „Všímám si. Když jsem vás poprvé potkal, uviděl jsem ve vás něco povědomého. Neušlo mi, jak vaše oči vnímaly každý detail na lidech a věcech kolem vás.“

Bourneovi zazvonil telefon. Přiložil ho k uchu, vyslechl Derona a pak zase mobil schoval.

„Ten cadillac byl kradený. Policie dostala hlášení hodinu předtím, než se objevil před tou restaurací.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Kdo vás chtěl unést, pane profesore?“

„Vidím, že jste netrpělivý, Jasone. Já bych byl na vašem místě také. Ale fakta vám bez znalosti pozadí nebudou k ničemu. Když jsem řekl, že mám i své skryté stránky, myslel jsem to vážně. Víte, já jsem lovec teroristů. Práce na univerzitě mi poskytuje dokonalé maskování, které mi během let umožnilo vybudovat sít lidí sbírajících informace tak jako vaše CIA. Informace, které mě zajímají, mají ovšem zvláštní charakter. Jistí lidé mi vzali manželku. Jednou, když jsem byl pryč, ji uprostřed noci unesli, pak ji mučili, zabili a nakonec pohodili na práh našeho domu. Jako varování.“

Bourneovi přeběhl mráz po zádech. Věděl, jaké to je, když člověka žene touha po odplatě. Po Martinově smrti dokázal myslet jen na to, jak se pomstít zrůdám, které ho umučily. Bourneovská stránka jeho osobnosti se přihlásila o slovo. Zaplavila ho vlna adrenalinu a náhle mu byl Specter ještě bližší než dřív. Představa, že by měl pracovat na univerzitě, Bourneovi najednou připadala absurdní. Moira měla pravdu: cítil by se jako ve vězení. Jak by mu bylo po měsících akademického života bez jediného dobrodružství, pro která Bourne žil?

„Mého otce zabili, protože se tajně snažil svrhnout hlavu jisté organizace. Říká si Východní bratrstvo.“

„Nehlásá snad Východní bratrstvo začlenění muslimů do západní společnosti?“

„Jistě, oni se tak navenek tváří a píší o tom ve svých knihách.“ Specter odložil šálek. „Ve skutečnosti nic nemůže být dál od pravdy. Já je znám jako Černou legii.“

„A ta Černá legie po vás teď jde.“

„Kéž by to bylo tak jednoduché.“ Při jemném zaklepání na dveře se zarazil. „Dále.“

Do místnosti vstoupil mladík, kterého předtím poslal na pochůzku, a položil před Bournea krabici s botami.

Specter na ni ukázal. „Prosím.“

Bourne sundal nohu ze stolku a otevřel krabici. Uvnitř byl pár velice hezkých kožených bot včetně ponožek.

„Levá je o půl čísla větší, aby se tam vešla obvázaná pata,“ řekl mladý muž německy.

Bourne si natáhl ponožky a nazul si boty. Dokonale mu padly. Když to Specter viděl, kývl na mladíka, ten se otočil a beze slova zmizel.

„On nemluví anglicky?“ zeptal se Bourne.

„Ale ano. Když je to potřeba.“ Specterovi tvář zkřivil potměšilý úsměv. „Teď se, Jasone, asi zeptáte, proč mluví německy, když je to Turek.“

„Nejspíš proto, že ta vaše organizace působí v řadě zemí, například v Německu, které je stejně jako Anglie semeništěm muslimských teroristů.“

Specterův úsměv se ještě rozšířil. „Na vás se můžu vždycky spolehnout.“ Zvedl ukazovák. „Ale má to ještě jeden důvod. Souvisí s Černou legií. Pojďte. Něco vám ukážu.“

Filja Petrovič, Petrův sevastopolský kurýr, bydlel v šedivém paneláku na zchátralém sídlišti, které pamatovalo časy, kdy Sověti udělali z města obří kasárna pro svůj největší námořní kontingent. Byt, který jako by vypadl ze sedmdesátých let dvacátého století, připomínal spíš chladírenský box.

Arkadin si odemkl klíčem, který našel u Filji. Postrčil Devru přes práh, vstoupil dovnitř, rozsvítil světla a zavřel dveře. Ona sem jít nechtěla, ale nebylo jí to nic platné a musela poslechnout, stejně jako mu předtím musela pomoci odtáhnout Filjovu mrtvolu zadním východem z nočního klubu. Složili ho na konec špinavé uličky a opřeli o stěnu potřísněnou neznámými tekutinami. Arkadin ho polil levnou vodkou a pak mu omotal prsty kolem hrdla poloprázdné lahve. Filja se stal jedním z mnoha opilců, kteří se potloukali městem. Jeho smrt spláchne vlna neschopné byrokracie.

„Co hledáte?“ Devra stála uprostřed obývacího pokoje a pozorovala Arkadinovo metodické pátrání. „Co tady asi tak najdete?“ Vyprskla smíchy, ale znělo to spíš jako vyjeknutí. „Ten dokument je pryč.“

Arkadin zvedl oči od vyhřezlých střev polštářů pohovky, které prořezal nožem. „Kde?“

„Tam, kam nemůžete.“

Arkadin zaklapl nůž a jediným dlouhým krokem k ní přiskočil. „Myslíte, že tady hrajeme nějakou bojovou hru?“

Devra ohrnula horní ret. „Chcete mi ublížit? Věřte, že mi nemůžete udělat nic horšího, než co už se mi stalo.“

Arkadinovi tepala krev ve spáncích a musel se hodně ovládat, aby byl schopen jasného uvažování. Ta holka měla nejspíš pravdu. Za sovětské éry Bůh mnohé Ukrajince opustil, zvláště mladé atraktivní ženy. Musel na to jít úplně jinak.

„Já vám ublížit nechci, i když jste se chytila špatné party.“ Otočil se na podpatku, usedl do křesla se dřevěným rámem, opřel se a prohrábl si vlasy rukou. „Viděl jsem spoustu hnusu – dvakrát jsem byl sám ve vězení. Umím si představit, co jste si asi musela vytrpět.“

„Já a moje matka, dej jí Bůh lehkou zem.“

Oknem probleskly reflektory projíždějících aut a hned zase zmizely. V uličce smutně zaštěkal pes a ten zvuk se ještě chvíli odrážel od stěn. Kolem procházela dvojice, která se plamenně hádala.

Ve skvrnitém světle lamp s děravými či křivými stínítky vypadala Devra zranitelně jako křehké dítě. Arkadin vstal, protáhl se, přešel k oknu a vyhlédl z omšelého bytu na ulici. Jeho oči zachycovaly každý stín, každý sebemenší záblesk světla. Dřív nebo později po něm Petrovi lidé půjdou; o této nevyhnutelné skutečnosti se s Ikupovem bavili před jeho odchodem z vily. Ikupov mu nabídl, že pro jistotu pošle do Sevastopolu dva své ostré hochy, Arkadin však odmítl s tím, že raději pracuje na vlastní pěst.

Když se přesvědčil, že ulice je pro tuto chvíli bezpečná, otočil se zpět do pokoje. „Moje matka měla strašnou smrt,“ začal. „Byla zavražděna. Brutálně ji zbili a nechali ležet v komoře plné krys. Tak mi to aspoň řekl ohledávač mrtvol.“

„Kde byl váš otec?“

Arkadin pokrčil rameny. „Kdoví? Tou dobou mohl být ten hajzl v Šanghaji nebo taky po smrti. Matka mi říkala, že pracuje u obchodního loďstva, ale vážně bych o tom pochyboval. Styděla se, že se nechala zbouchnout úplně cizím člověkem.“

Devra se během jeho řeči posadila na rozedřené opěradlo pohovky. „Je to hrůza, když člověk neví, odkud vyšel. Je jako trosečník na širém moři, který nepozná domov, ani když na něj náhodou cestou narazí.“

„Domov,“ zopakoval Arkadin ztěžka. „Na ten radši nemyslím.“

Devra v jeho tónu cosi zachytila. „Ale rád byste, ne?“

Zatvářil se kysele a znovu pečlivě zkontroloval ulici. „K čemu by mi to bylo?“

„Pomohlo by vám to poznat sám sebe.“ Poklepala si pěstí na hruď. „Minulost je naší součástí.“

Jako by Arkadinovi vstříkla do žil dávku jedu. „Moje minulost je ostrov, od kterého už jsem dávno odrazil.“

„Pořád je s vámi, i když si to třeba neuvědomujete,“ řekla s důrazem člověka, který o tom nejednou přemýšlel. „Můžete se snažit, jak chcete, ale vlastní minulosti neutečete.“

Na rozdíl od něj neměla problém mluvit o tom, co bylo. Arkadinovi to připadalo zvláštní. Myslí si snad, že s ním našla společné téma? Pokud ano, potřeboval se toho chytit a udržet ji na dosah.

„A co váš otec?“

„Narodil se tady.“ Zadívala se na své ruce. „Byl to námořní inženýr. Když přišli Rusové, vyhodili ho z loděnic. Jednou v noci si pro něj přišli a obvinili ho, že tajně předával technické informace o jejich lodích Američanům. Pak už jsem ho nikdy neviděla. Veliteli ruských policajtů se ale zalíbila moje matka. Když ji zneužil, vyjel i po mně.“

Arkadin si to dokázal představit. „Jak to dopadlo?“

„Zabil ho jeden Američan.“ Vzhlédla k němu. „Byla to ironie, protože to byl špion, kterého poslali nafotit ruskou flotilu. Když splnil úkol, měl se vrátit domů. Jenže on zůstal. Postaral se o mě a postavil mě znovu na nohy.“

„A vy jste se do něj samozřejmě zamilovala.“

Zasmála se. „Kdybych byla postava z románu, tak jasně. Byl na mě strašně hodný. Bral mě jako vlastní dceru. Když odjel, brečela jsem.“

Arkadina její vyznání přivedlo do rozpaků. Aby se vzchopil, ještě jednou se rozhlédl po zchátralém bytě.

Devra ho ostražitě sledovala. „Umírám hlady.“

Arkadin se zasmál. „To nejste sama.“

Znovu přelétl ulici ostřížím pohledem. Když přistoupil stranou k oknu, zježily se mu chloupky na šíji. Před domem zastavilo auto, jehož vrčení předtím zaslechl. Devra si všimla jeho napětí a postavila se za něj k oknu. Motor stále běžel, reflektory však byly zhasnuté, což Arkadina varovalo. Z vozu vystoupili tři muži a zamířili ke vchodu do domu. Byl nejvyšší čas zmizet.

Odvrátil se od okna. „Jdeme. Fofrem.“

„To jsou Petrovi lidé. Bylo jasné, že nás najdou.“

K Arkadinovu překvapení ani nezaprotestovala, když ji vystrkal z bytu. Chodba už se chvěla rytmickým dusotem těžkých bot na betonové podlaze.

Bourne sice mohl chodit jen s obtížemi, ale dalo se to vydržet. V životě už ho postihly horší věci než odřená pata. Sestupoval za profesorem po kovovém schodišti do suterénu a přemítal o tom, jak málo známe lidi. Myslel si, že Specter vede spořádaný, nudný a klidný život uzavřený za hranicemi akademické půdy. Nic však nebylo vzdálenější pravdě.

V půli cesty se kovové stupně změnily v ošlapané kamenné schody. Šli za světlem, které zářilo zespoda, a nakonec vstoupili do moderně zařízeného sklepení opatřeného pohyblivými stěnami, jež oddělovaly kóje s přenosnými počítači připojenými k vysokorychlostním modemům. U všech někdo seděl. Vypadalo to tam jako v kanceláři.

Specter se zastavil u posledního stolu, kde jakýsi mladík luštil text, který mu sjížděl po obrazovce. Když si Spectera všiml, zvedl z tiskárny list a podal mu ho. Profesor jej přelétl pohledem a jeho chování se rázem změnilo. Zachoval sice neutrální výraz, celý se však napjal.

„Dobrá práce.“ Kývl na mládence a pak zavedl Bournea do místnosti, která vypadala jako malá knihovna. Specter přešel k policím a dotkl se hřbetu sbírky haiku od slavného japonského básníka Macua Bašóa. V příští chvíli část knih vyjela ven a ve čtvercovém otvoru se objevila řada zásuvek. Specter z jedné vytáhl jakési staré fotoalbum, jehož stránky se ukrývaly pod ochrannou fólií. Jednu z nich ukázal Bourneovi.

Nahoře byla známá orlice svírající v zobáku hákový kříž, symbol německé Třetí říše. Text byl v němčině. Hned pod ní stálo OSTLEGIONEN a vedle něj barevný snímek tkaného oválu, zjevně odznaku uniformy s hákovým křížem obklopeným vavřínovými lístky. Kolem centrálního symbolu se táhla slova TREU, TAPPER, GEHORSAM, která Bourne přeložil jako „věrní, odvážní, oddaní“. Pod tím byl další barevný obrázek zuřivé vlčí hlavy, pod nímž stálo označení: OSTMANISCHE SS-DIVISION.

Bourne si povšiml data na stránce: 14. prosince 1941.

„O Východních legiích jsem v životě neslyšel,“ řekl Bourne. „Co byly zač?“

Specter obrátil list, na jehož rubu byl připnutý čtvereček hnědé látky. Na ní byl vyšitý modrý štít s černým lemem. Nahoře se vyjímal nápis BERGKAUKASIEN – Kavkaz. V jasně žlutém poli přímo pod ním byly tři koňské hlavy doplněné umrlčí lebkou, symbolem nacistické organizace Schutzstaffel známé hovorově jako SS. Obrazec se přesně shodoval s tetováním na střelcově ruce.

„Mluvte v přítomném čase.“ Specterovi zajiskřilo v očích. „Právě oni se mě pokusili unést, Jasone. Chtějí mě vyslechnout a zabít. Teď už vědí i o vás, takže vám hrozí totéž.“

8

„Na střechu, nebo do sklepa?“ zeptal se Arkadin.

„Na střechu,“ vyhrkla Devra bez přemýšlení. „Sklep má jen jedny dveře.“

Rozběhli se jako o závod ke schodišti a pak brali stupně po dvou. Arkadinovi bušilo srdce, krev mu vřela v žilách a s každým skokem nahoru cítil vyšší adrenalin. Slyšel, že se pronásledovatelé ženou do schodů za nimi. Oprátka se utahovala. Doběhl na druhý konec úzké chodbičky, vymrštil pravou ruku a stáhl dolů kovový žebřík vedoucí na střechu. Snad všechny stavby ze sovětské éry měly chatrné dveře, a tak Arkadin věděl, že proniknout na střechu nebude problém. Odtud stačilo přeskočit na vedlejší budovu, pak na další a pak sejít do ulice, kde se dá nepříteli snadno uniknout.

Pomohl Devře vylézt do čtvercového otvoru ve stropě a vyškrábal se za ní. Zdola se rozlehly výkřiky tří mužů, kteří právě prohledali Filjův byt a šli po nich. Ocitl se na samotném vrcholu budovy, kde měl před sebou už jen dveře na střechu, když však zabral za kovové madlo, nic se nestalo. Vyvinul tedy více síly, ale opět nic. Vylovil z kapsy kroužek s tenkými paklíči, které začal postupně vkládat do zámku a různě otáčet. Výsledek? Nula. Podíval se pozorně a pochopil: levný zámek byl zrezivělý. Tudy cesta nepovede.

Otočil se a zadíval se podél žebříku dolů. Pronásledovatelé se blížili. Neměl kam utéct.

„Dvaadvacátého června roku 1941 Němci napadli Sovětský svaz,“ řekl profesor Specter. „Naráželi přitom na tisíce a tisíce nepřátelských vojáků, kteří se vzdávali bez boje nebo otevřeně dezertovali. V srpnu téhož roku už měla útočící armáda půl milionu sovětských válečných zajatců. Mnozí z nich byli muslimové – Tataři z Kavkazu, Turci, Ázerbájdžánci, Uzbeci, Kazaši, další pocházeli z kmenů na Urale, v Turkestánu nebo na Krymu. Jediná věc, kterou měli všichni ti muslimové společnou, byla nenávist k Sovětům, obzvlášť ke Stalinovi. Když to trochu zkrátím, muslimové, kteří padli do zajetí, nabídli nacistům, že budou bojovat po jejich boku na východní frontě, kde mohli způsobit největší škody, ať už infiltrací do nepřátelského tábora nebo dekódováním tajných sovětských depeší. Führer byl nadšen. Ostlegionen se ocitly ve středu zájmu vůdce SS Heinricha Himmlera, který viděl v islámu mužné, bojovné náboženství obsahující prvky filozofie SS: především slepou poslušnost, ochotu k sebeobětování a žádné slitování s nepřítelem.“

Bourne hltal každé slovo, každou maličkost na fotografiích. „Nebyl jeho obdiv k islámu v přímém rozporu s nacistickou rasovou teorií?“

„Znáte přece lidi, Jasone. Víte, že mají nekonečnou schopnost přizpůsobovat realitu osobním názorům. Nejinak tomu bylo u Himmlera, který přesvědčil sám sebe, že Slované a Židé jsou méněcenní. Naproti tomu Rusové v sobě mají asijský prvek. Jsou to vzdálení potomci velkých válečníků Attily, Čingischána nebo Tamerlána a jako takoví odpovídali jeho kritériím nadřazenosti. Himmler uznával muslimy z té oblasti, potomky Mongolů. Stali se jádrem nacistických Ostlegionen, ale ty nejlepší si Himmler nechal a tajně je vyškolil u předních vůdců SS, kde se z nich stali nejen vojáci, ale i elitní špioni a zabijáci. Ta jednotka dostala jméno Černá legie. Víte, o nacistech a jejich Ostlegionen jsem napsal celkem podrobnou studii.“ Specter ukázal na štít se třemi koňskými hlavami a lebkou. „To je jejich znak. Od roku 1943 se stal dokonce ještě obávanějším než dva blesky SS nebo symbol gestapa.“

„Dneska už ale nacisté žádnou velkou hrozbou nejsou, nemyslíte?“

„Spojení s nacismem u Černých legií už dávno vyprchalo. Teď je z nich nejsilnější a nejmocnější islámská teroristická síť, o které nemá nikdo tušení. Utajení je zcela namístě. Organizace totiž dostává peníze přes Východní bratrstvo, které je zcela legální.“

Specter vytáhl jiné album. Bylo plné novinových výstřižků zpráv o teroristických útocích po celém světě: Londýn, Madrid, Karáčí, Falúdža, Afghánistán, Rusko. Jak jím Bourne listoval, seznam rostl.

„Jak sám vidíte, k některým z těch akcí se přihlásily jiné známé teroristické organizace. Za jiné nikdo odpovědnost nepřevzal. Od svých zdrojů však vím, že všechny měla na svědomí Černá legie,“ řekl Specter. „A teď plánuje svůj největší útok. Máme za to, že si vzala na mušku New York. Říkal jsem vám, že Petr Zilber, ten mladík, kterého Černá legie zavraždila, byl mimořádný člověk. Čaroděj. Podařilo se mu ukrást plány příštího útoku Legie. Veškeré plánování je obvykle samozřejmě ústní. Terč útoku je ovšem tentokrát zřejmě tak náročný, že Černá legie musela sehnat jeho platný nákres. Proto si myslíme, že musí jít o velkou budovu v hustě osídlené oblasti. Ten dokument je třeba najít, jinak stoprocentně nezjistíme, kde hodlá Černá legie zaútočit.“

Arkadin seděl na podlaze u čtvercového otvoru vedoucího do nejvyššího obytného patra.

„Zakřičte na ně,“ zašeptal. Z místa pod střechou měl dobrý přehled a chtěl k sobě vetřelce přilákat. „Ať vědí, kde jste.“

Devra vyjekla.

Vzápětí Arkadin uslyšel duté zvonění bot na kovovém žebříku. Když vykoukla hlava a ruka se zbraní, Arkadin chlapa z obou stran udeřil kotníky do uší. Když začal obracet oči v sloup, Arkadin mu vyrval pistoli z ruky, zpevnil tělo a zlomil mu vaz.

Pak muže pustil a ten se řinčením slétl ze žebříku. Podle očekávání v příští chvíli přilétla čtvercovou dírou sprška projektilů, které se zarývaly do stropu. Když střelba polevila, Arkadin strčil Devru do průlezu, zaklesl se nárty za okraje žebříku a sklouzl dolů. Jak doufal, zbývající dva muže pád jejich druha ohromil a na chvíli přestali pálit. Arkadin jednoho střelil do pravého oka. Vypálil i na druhého, ten se však schoval za roh. Arkadin chytil dívku, potlučenou, ale jinak bez úhony, rozběhl se k prvním dveřím a zabušil na ně. Když uslyšel naštvaně zvýšený mužský hlas, zaklepal raději na protější dveře. Bez odezvy. Vystřelil do zámku a dveře vyrazil.

Byt byl prázdný a soudě podle vrstev prachu a špíny tu nikdo už dlouho nebydlel. Arkadin vyrazil k oknu, a přitom zaslechl známé kvičení. Šlápl na hromádku odpadků a vyskočila krysa – a za ní další a další. Bylo jich tam plno. Arkadin jednu zastřelil, pak se však ovládl a vytáhl okno co nejvýš. Okamžitě ho udeřil ledový déšť skrápějící budovu.

S Devrou před sebou se obkročmo posadil na parapet. V té chvíli uslyšel, že třetí muž volá posily, a třikrát vystřelil do zničených dveří. Vystrčil Devru na úzkou požární lávku a pak se s ní sunul doleva, směrem k žebříku vedoucímu na střechu.

Až na pár světel panovala v nočním Sevastopolu tma jako v pekle. Déšť bičovaný větrem byl jako tisíce jehliček, které ho bodaly do obličeje i rukou. Když už měl žebřík skoro na dosah, kovové příčky pod jeho nohama povolily. Devra vyjekla a oba se zřítili na lávku o patro níž, ta však byla stejně vratká a neunesla jejich váhu. Arkadin vymrštil levou ruku a zachytil se žebříku, pravou stále držel Devru. Viseli ve vzduchu tak vysoko nad zemí, že by se neodvážil se pustit. Dole navíc nestál žádný kontejner s odpadem, který by zmírnil jejich pád.

Dostával křeče do ruky.

„Přitiskněte se ke mně,“ houkl. „Omotejte mě nohama.“

„Co?“

Hlasitě zařval: „Překřižte mi kotníky kolem pasu.“

Devra se lekla a poslechla.

„Dobře,“ pochválil ji Arkadin, „a teď sáhněte nahoru a oběma rukama se chytněte nejnižší příčky.“

Kov byl kluzký deštěm a napoprvé se Devře smekly dlaně.

„Znovu,“ křikl Arkadin. „A nepouštějte se!“

Zjevně vyděšená Devra obepnula prsty kolem příčky a chytila se tak pevně, až jí zbělely klouby. Arkadin už měl málem vykloubenou levou ruku. Potřeboval rychle změnit polohu, jinak to nedopadne dobře.

„Co teď?“ zeptala se Devra.

„Až se pevně chytíte, uvolněte nohy, vytáhněte se na žebřík a stoupněte si na příčku.“

„Nevím, jestli na to budu mít sílu.“

Přitáhl se nahoru a zaklínil si příčku do pravého podpaždí. Levou ruku vůbec necítil. Zakmital prsty a do tepajícího ramene mu vystřelily bolestivé šípy. „Dělejte,“ tlačil ji vzhůru. Nemohl jí dát najevo, jak přitom trpí, a dál se jí snažil pomáhat.

Konečně se postavila na žebříku nad jeho hlavou. Podívala se dolů. „A teď vy.“

Levou stranu těla měl otupělou, zbytek v jednom ohni.

Devra se pro něj natáhla. „Pojďte.“

„Já už stejně nemám proč žít, jsem dávno mrtvý.“

„Jděte s tím někam.“ Sklonila se, a když znovu sáhla dolů, chytila ho za rameno. Přitom se jí však noha smekla z příčky a Devra se na něj zřítila s takovou silou, že neměli daleko k pádu do hlubin.

„Ježíšikriste, já spadnu!“ zavřeštěla.

„Znovu mi omotejte nohy kolem pasu,“ nakázal jí. „Ták. A teď se pusťte žebříku, nejdřív jednou rukou, pak druhou, a chytněte se mě.“

Devra poslechla a Arkadin začal šplhat po žebříku. Když se dostal tak vysoko, že mohl šlápnout na první příčku, postup se zjednodušil. Levé rameno měl sice v jednom ohni, ale on na bolest nedbal, protože potřeboval zaměstnávat obě ruce.

Nakonec vylezli až na střechu, převalili se přes kamennou zídku a zadýchaně ulehli na asfaltové pásy, po nichž stékala voda. V tu chvíli si Arkadin uvědomil, že mu najednou neprší do obličeje. Podíval se nad sebe a uviděl toho třetího chlapa z domu. Stál nad ním a mířil mu pistolí na hlavu. „Chcípni, hajzle,“ usmál se střelec.

Profesor Specter odložil alba stranou. Než však zavřel zásuvku, vytáhl dvě fotografie. Na Bournea z nich shlížely tváře dvou mužů. Ten na první fotce byl přibližně stejně starý jako profesor. Brýle až směšně zvětšovaly jeho velké vodnaté oči, nad nimiž se táhlo nápadně husté obočí. Neměl žádné vlasy.

„Semjon Ikupov,“ řekl Specter, „vůdce Černé legie.“

Vyvedl Bournea ze sklepní knihovny, pak vystoupili po schodech a vyšli zadními dveřmi na čerstvý vzduch. Před nimi se prostírala anglická zahrada ohraničená nízkým živým plotem ze zimostrázu. Jásavě modrá obloha bez mráčku zvěstovala začátek jara. Mezi holými větvemi vrby zatřepotal křídly pták a nevěděl, kde přistát.

„Jasone, musíme Černou legii zastavit. Jediná možnost je zabít Semjona Ikupova. Už jsem ztratil tři kvalitní muže. Potřebuju někoho lepšího. Vás.“

„Ale já nejsem nájemný vrah.“

„Neurážejte se. Bez vaší pomoci hrozící útok neodvrátíme. Ikupov ví, kde jsou ty plány.“

„Dobře. Najdu ho a plány taky.“ Bourne zavrtěl hlavou. „Ale nemusím ho zabíjet.“

Profesor smutně zavrtěl hlavou. „To je od vás šlechetné, ale vy Semjona Ikupova neznáte jako já. Když ho nezabijete, on zavraždí vás. Věřte mi, snažil jsem se ho dostat živého, ale žádný z mých lidí se už nevrátil.“

Zadíval se přes jezírko. „Jste jediný, na koho se teď můžu obrátit. Nikdo jiný nemá na to, aby Ikupova našel a jednou provždy ukončil to šílenství. Petrova vražda byla předzvěstí konečného souboje mezi mnou a Černou legií. Buď je teď zarazíme, nebo se jim plánovaný útok podaří.“

„Pokud je to všechno pravda…“

„Je, Jasone. Přísahám.“

„Kde je Ikupov?“

„To nevíme. Dva dny se ho snažíme vypátrat, ale nikam to nevede. Pobýval ve své vile v Campione d’Italia ve Švýcarsku. To je tam, kde zřejmě zabili Petra. Ale teď už tam není.“

Bourne se zadíval na dvě fotky, které držel v ruce. „Kdo je ten mladší?“

„Leonid Danilovič Arkadin. Ještě před pár dny jsme si mysleli, že je to nezávislý vrah, který se nechává najímat bandami ruské mafie.“ Specter poklepal ukazovákem mezi Arkadinovy oči. „To on přivedl Petra k Ikupovovi. Ikupov se nějak dozvěděl, že jeho plány ukradl právě Petr. Arkadin spolu s Ikupovem Petra vyslýchal a zabil ho.“

„Zdá se, že máte ve svém středu zrádce, pane profesore.“

Specter přikývl. „Bohužel jsem dospěl ke stejnému názoru.“

Bourne vyslovil otázku, která mu nedopřála klidu: „Pane profesore, kdo vám to u snídaně volal?“

„Jeden z mých lidí. Potřeboval si ověřit nějaké informace. Měl jsem to v autě. Proč?“

„Protože vás ten telefonát vylákal na ulici zrovna ve chvíli, kdy kolem projížděl ten černý cadillac. To nebyla náhoda.“

Specter svraštil obočí. „Hm, to asi ne.“

„Řekněte mi jeho jméno a adresu,“ požádal Bourne, „a zjistíme to na sto procent.“

Muž na střeše měl na tváři mateřské znaménko černé jako noc. Arkadin z flíčku nespouštěl oči, když od něj ten chlap táhl Devru.

„Řekla jsi mu něco?“ zeptal se neznámý s pohledem upřeným na Arkadina.

„Jasně že ne,“ odsekla Devra. „Za co mě máš?“

„Za nejslabší článek,“ odtušil muž se znaménkem. „Říkal jsem Petrovi, aby tě nevyužíval. Teď kvůli tobě Filja zařval.“

„Filja byl pitomec!“

Chlap spustil oči z Arkadina a zpražil Devru: „Měla jsi ho na starosti, ty děvko.“

Arkadin rozevřel nohy jako nůžky mezi útočníkovými lýtky a vyvedl ho z rovnováhy. Pak vyskočil hbitě jako kočka a vrhl se na něj. Muž se znaménkem se bránil ze všech sil. Arkadin se snažil nedávat najevo, že ho bolí levé rameno, měl je však vykloubené. Když si toho zabiják všiml, vší silou ho do ramene praštil.

Arkadin na chvíli přestal dýchat a málem omdlel bolestí. Muž se znaménkem zašátral po své zbrani, našel však Arkadinovu a zvedl ji. Když už se chystal stisknout spoušť, Devra ho střelila do zátylku jeho vlastní pistolí.

Chlap nevydal ani hlásku a padl obličejem na střechu. Devra stála s rozkročenýma nohama v klasickém střeleckém postoji a podpírala si předloktí se zbraní druhou rukou. Arkadin ochromený bolestí vkleče sledoval, jak otáčí pistoli proti němu. Z očí jí čišelo něco, co nedokázal pojmenovat, natož pochopit.

Devra znenadání dlouze vydechla a svěsila ruce i s pistolí.

„Proč jste ho zastřelila?“ zeptal se Arkadin.

„Byl to vůl. Jak já je všechny nenávidím.“

Skrápěl je déšť, který hlasitě bubnoval do střechy. Černé nebe halilo okolí do tmy. Mohli si připadat jako na nejvyšší hoře světa. Arkadin viděl, jak se k němu blíží topornou rozvážnou chůzí. Působila jako zlostná divoká šelma, která se omylem ocitla v civilizaci. V tom si byli podobní. Měli k sobě blízko, on jí však nerozuměl a nemohl jí důvěřovat.

Když mu podala ruku, chytil se jí.

9

„Pořád se mi zdá jeden zlý sen,“ řekl ministr obrany Ervin Reynolds „Bud“ Halliday. „Sedím v téhle restauraci, když vstoupí Jason Bourne a jako ve filmu Kmotr 2 mě střelí do krku a pak mezi oči.“

Halliday seděl u stolu v zadní části lokálu spolu s Lutherem LaVallem a Robem Battem. Restaurace Aushak byla oblíbeným místem, kde se scházel s lidmi. Jelikož ležela v Bethesdě na washingtonském předměstí a navíc byla afghánská, nechodil sem žádný z jeho známých ani nikdo, před kým měl co tajit. Ministr obrany se nejraději pohyboval mimo vyšlapané cesty. Z duše nenáviděl Kongres a ještě víc jeho kontrolní výbory, jež se s oblibou rýpaly ve věcech, které se jich netýkaly a do kterých neviděly, natož aby jim rozuměly.

Všichni tři muži si objednali pokrm, po němž se restaurace jmenovala: těstovinové plátky naplněné šalotkou máčené v chutné rajčatové omáčce s masovým nádechem a korunované hustým jogurtem s čerstvou mátou. Aushak byl zkrátka dokonalým zimním jídlem.

„Už brzy s tím zlým snem zatočíme, pane ministře,“ řekl LaValle s podlézavostí, která šla Battovi na nervy. „Není to tak, Robe?“

Batt důrazně přikývl. „Samozřejmě. Mám neprůstřelný plán.“

Možná to neměl říkat, protože Halliday se zamračil. „Žádný plán není úplně stoprocentní, pane Batte, zvláště když jde o Jasona Bournea.“

„Ujišťuji vás, že si to velice dobře uvědomuji, pane ministře.“

Jako služebně nejstarší ze šéfů sedmi odborů byl Batt zvyklý, že mu někdo odporuje. Kolikrát už musel zkušeně odrážet uchazeče o svůj trůn. Přesto mu bylo jasné, že vstupuje na neznámou půdu, kde zuří mocenský boj a výsledek nikdo nezaručí.

Odsunul talíř stranou. Věděl, že riskuje, když se pouští do obchodu s těmito lidmi, ale dobře si to propočítal a z ministra Hallidaye cítil zvláštní jiskru. Batt se ocitl ve skutečném centru moci Spojených států amerických, kam se vždycky toužil dostat, a zmocňovala se ho povznesená nálada.

„Protože se ten plán točí kolem ředitelky CIA Hartové,“ pokračoval Batt, „máme šanci, že zabijeme dvě mouchy jednou ranou.“

„Už ani slovo, nechci nic slyšet.“ Halliday zvedl ruku. „My s Lutherem se do toho nemůžeme namočit, jinak se nám ta operace vrátí jako bumerang. Je to jasné, pane Batte?“

„Naprosto, pane ministře. Je to čistě jen moje akce.“

Halliday se usmál. „Synku, to zní mým starým uším jako rajská hudba.“ Zatahal se za lalůček. „Předpokládám, že tady Luther vám řekl o Týfónu.“

Batt přejel pohledem z ministra na LaVallea a zase zpátky. Ve tváři se mu objevily chmury. „Ne, pane ministře.“

„Zapomněl jsem,“ řekl LaValle jakoby nic.

„Teď je na to nejlepší doba.“ Halliday dál zářil jako měsíček.

„Týfón považujeme za jeden z problémů CIA,“ začala LaValle. „Ředitel nemůže pořádně vést CIA a zároveň dohlížet na Týfón. To je moc velké sousto. Proto vás odpovědnosti za Týfón zbavíme a na starost si ho vezmu já.“

Podali mu to hezky, ale Batt věděl, že s ním nehrají upřímnou hru. Od začátku jim šlo o vládu nad Týfónem. „Týfón je součástí CIA. Je to duchovní dítě Martina Lindrose.“

„Martin Lindros je po smrti,“ připomněl LaValle. „Týfónu teď šéfuje žena. To se musí vzít v potaz. A je také potřeba přijmout řadu kroků ohledně budoucnosti Týfónu. Na vás budou, Robe, ležet zásadní rozhodnutí o celé CIA. Nechcete si vzít na bedra víc, než unesete, že?“ Otázka to však nebyla.

Batt měl pocit, že sjíždí po kluzkém svahu. „Týfón je součástí CIA,“ pokusil se znovu získat rovnováhu.

„Pane Batte,“ oslovil ho Halliday. „My už jsme rozhodli. Jdete s námi, nebo máme vybrat na místo ředitele CIA někoho jiného?“

Muž, jehož telefonát vylákal profesora Spectera na ulici, byl Michail Tarkanian. Bourne navrhl, že nejlepší místo ke schůzce bude zoologická zahrada, a profesor Tarkanianovi zavolal. Poté sdělil své sekretářce, že si s profesorem Webbem berou den volna.

Nastoupili do Specterova vozu, jímž předtím přijel k sídlu jeden z jeho mužů, a zamířili k zoo.

„Váš problém je, že potřebujete nějakou vizi,“ řekl Specter. „To je vaše kotva, váš záchytný bod.“

Bourne za volantem zavrtěl hlavou. „Vizionáři se mnou vždycky jen manipulovali. Když se člověk upne na jednu věc, je jako v tunelu. To, co leží za jeho hranicemi, buď nevnímá, nebo ničí.“

„Teď vidím, že opravdu mluvím s Jasonem Bournem,“ řekl Specter, „protože Davidu Webbovi jsem se ze všech sil snažil vštípit, že před sebou musí mít nějaký cíl. Když jste za mnou přišel, plácal jste se v tom a bylo vidět, že jste prožil trauma. Chtěl jsem vám pomoct zapomenout na to, co vás tak hluboce ranilo, ale teď vidím, že jsem se mýlil…“

„Tak to není, pane profesore.“

„Nechte mě domluvit. Vy mě vždycky hájíte a myslíte si, že mám pravdu. Nemyslete si, že si toho nevážím a nechci, aby to tak zůstalo. I já ale občas dělám chyby a tohle byla jedna z nich. Nevím, co všechno utvářelo Bourneovu osobnost, a věřte mi, že to ani vědět nechci. V jedné věci mám ale jasno: ať se tomu sebevíc bráníte, nějaká část vašeho já srostlá s Bournem vás odlišuje od všech ostatních lidí.“

Bournea znepokojovalo, jakým směrem se konverzace ubírá. „Chcete říct, že jsem čistě jen Jason Bourne a že by se jím David Webb stal bez ohledu na okolnosti?“

„Vůbec ne. Ale pokud by žádný Bourne nebyl, David Webb by byl velice nešťastný. Alespoň podle toho, co jste mi říkal.“

Pro Bournea to nebyla nová myšlenka. Vždycky se však domníval, že pramení z toho, že o sobě ví tak málo. David Webb pro něj znamenal větší záhadu než Jason Bourne. Samotná ta představa ho děsila, jako by Webb byl tělem, do něhož Alex Conklin zasadil Bournea a vdechl mu život.

Kus před nimi se objevil vchod do zoologické zahrady. „Je fakt, že David Webb by do konce školního roku asi nevydržel.“

„V tom případě jsem rád, že vás můžu zasvětit do toho, co mě opravdu zajímá.“ Specter jako by se vnitřně uklidnil. „Málokdy člověk dostane šanci napravit svou chybu.“

• • •

Nebyla moc velká zima, a tak zřízenci mohli vypustit gorily ven. Školní děti se hlučně shromaždovaly u konce klece, kde seděl otec rodu obklopený svým potomstvem. Lidoop se je snažil nevnímat, ale když už jejich štěbetání nemohl vystát, odkráčel v doprovodu příbuzenstva na druhou stranu výběhu. Posadil se, ale ani tam mu mládež nedala pokoj. Plahočil se tedy zpátky k místu, kde ho Bourne spatřil poprvé.

Michail Tarkanian na ně čekal nedaleko od goril. Změřil si Spectera od hlavy k patě a při pohledu na monokl pod jeho okem zamlaskal. Pak ho objal a políbil na obě tváře. „Alláh je dobrý, příteli. Jste živ a zdráv.“

„Díky tady Jasonovi. Zachránil mi život.“ Specter oba muže představil.

Tarkanian políbil Bournea na obě tváře a květnatě mu poděkoval.

Začalo čištění výběhu a gorilí rodina se zase stěhovala jinam. „Smutný život.“ Tarkanian ukázal palcem na nejstaršího samce.

Bourneovi neušlo, že jeho angličtina má těžký ruský přízvuk, jímž se mluvilo v Sokolnikách, drsném předměstí Moskvy.

„Podívejte na toho chudáka,“ pokračoval Tarkanian.

Gorila se tvářila spíš odevzdaně než vzpurně.

„Tady Jason by rád něco věděl,“ řekl Specter.

„Vážně?“ Měl statnou postavu bývalého sportovce, býčí krk a ostražité oči zapadlé v nažloutlé pleti. Ramena držel zvednutá až skoro u uší, jako by chtěl odrazit očekávaný úder. V Sokolnikách zřejmě schytal tolik ran, že už mu ten reflex zůstal.

„Chci, abyste odpověděl na jeho otázky,“ dodal Specter.

„Samozřejmě. Vynasnažím se.“

„Potřeboval bych vaši pomoc,“ sdělil mu Bourne. „Povězte mi něco o Petru Zilberovi.“

Tarkanian se trochu zaraženě podíval na Spectera, jenž o krok ustoupil, aby Bournea nezastínil. Pak pokrčil rameny. „Jasně. Co vás zajímá?“

„Jak jste zjistil, že ho zabili?“

„Normálně. Od jednoho z našich kontaktů.“ Tarkanian zatřásl hlavou. „Zničilo mě to. Petr pro nás byl klíčová osoba. A taky kamarád.“

„Jak ho podle vás našli?“

Kolem proskotačilo hejno školaček. Když zmizely z doslechu, Tarkanian odpověděl: „To kdybych věděl. Nedalo se k němu vůbec snadno dostat.“

„Měl Petr přátele?“ otázal se Bourne ležérním tónem.

„No jistě, ale nikdo z nich by ho nezradil, pokud se ptáte na tohle.“ Tarkanian našpulil rty. „Ačkoliv…“ Už to nedořekl.

Bourne se mu pevně zadíval do očí.

„Petr chodil s jistou Galou Němatovovou. Byl do ní blázen.“

„Předpokládám, že prošla důkladnou prověrkou,“ řekl Bourne.

„Jistě. Ale, víte, když přišlo na ženy, Petr byl trochu, ehm, tvrdohlavý.“

„Vědělo se to o něm?“

„To bych neřekl,“ odvětil Tarkanian.

Chyba, pomyslel si Bourne. Zvyky a zvláštnosti nepřítele jsou vždy na prodej, pokud je člověk chytrý a dostatečně vytrvalý. Tarkanian měl říct: Nevím. Možná. Zkrátka nějakou neutrální odpověď. A bližší pravdě.

„Ženy bývají slabým článkem.“ Bourne letmo pomyslel na Moiru a oblak pochybností, který se nad ní vznášel. Představa, že z Martina vylákala nejpřísnější tajemství CIA, pro něj byla hodně nestravitelná. Doufal, že až si přečte rozhovory mezi ní a Martinem, které Soraya objevila, všechny otazníky se rozptýlí.

„Petrova smrt nás všechny zdrtila,“ pravil Tarkanian. Znovu ten pohled na Spectera.

„To věřím.“ Bourne se poněkud mlhavě usmál. „Vražda je vážná věc, zvlášť v tomhle případě. Musím si promluvit s každým, nic víc v tom není.“

„Ovšem. Rozumím.“

„Velice jste mi pomohl.“ Bourne se usmál a podal Tarkanianovi ruku. Přitom se ho ostře zeptal: „Mimochodem, kolik vám Ikupovovi lidé zaplatili, abyste dneska dopoledne zavolal profesorovi na mobil?“

Místo aby Tarkanian strnul, naopak se uvolnil. „Co je to sakra za otázku? Vždycky jsem byl loajální.“

Pokusil se vyprostit dlaň, Bourne ho však sevřel pevněji. Tarkanian se mu upřeně zadíval do očí.

Gorilí samec za nimi znervózněl a vydal tichý zvuk, jako když vítr rozčísne pšeničné pole. Ten signál byl tak nenápadný, že ho zachytil jedině Bourne. Koutkem oka zaznamenal sotva znatelný pohyb a několik vteřin ho sledoval. Pak se naklonil zpátky ke Specterovi a naléhavě mu pošeptal: „Musíte zmizet. Projděte pavilonem malých savců a pak zabočte doleva. Asi po sto metrech uvidíte stánek s občerstvením. Zeptejte se, jak se dostanete k autu. Pak se vraťte domů a zůstaňte tam, dokud se neozvu.“

Zatímco profesor svižně odkráčel, Bourne chytil Tarkaniana a vedl ho opačným směrem. Přidali se ke skupině rozpustilých dětí a jejich rodičů, kteří v zoo hráli hru na hledání zvířat. Dva muži, jež předtím Bourne zahlédl, spěchali jejich směrem. Právě oni svým chvatem zneklidnili gorilu, která Bournea upozornila.

„Kam jdeme?“ zeptal se Tarkanian. „Proč jste nechal profesora samotného?“

Dobrá otázka. Bourneovo rozhodnutí bylo okamžité a instinktivní. Ti chlapi šli po Tarkanianovi, ne po profesorovi. Bourne táhl Tarkaniana do pavilonu plazů, kde panovalo přítmí. Spěchali kolem skleněných vitrín s dřímajícími aligátory, krokodýly s přimhouřenýma očima, línými želvami, zlověstnými zmijemi a ještěrkami všech velikostí a tvarů. Vpředu Bourne viděl terária s hady. Ošetřovatel otevřel dveře jednoho z nich a chystal se předhodit hlodavce krajtám zeleným, které hladem procitly z netečnosti a plazily se po falešných větvích. Tito hadi zaměřovali kořist s pomocí infračervených čidel.

Za nimi se dvojice mužů proplétala zástupem dětí. Byli snědí, ale jinak vypadali naprosto tuctově. V rukou zabořených do kapes vlněných kabátů nepochybně svírali nějaké zbraně. Teď už nespěchali. Nebyl důvod plašit návštěvníky.

Bourne vlekl Tarkaniana do sekce hadů, Rus se ovšem rozhodl dát se na úprk. Prudce se otočil k blížícím se mužům a strhl Bournea s sebou. Ten se však rychle vzpamatoval a udeřil ho pěstí do spánku.

Před prázdnou vitrínou klečel u kufříku s nářadím jakýsi dělník a hrál si s ventilační mřížkou u podlahy. Bourne mu vytáhl z náčiní krátký pevný drát.

„Dneska vás nikdo nezachrání,“ ucedil Bourne a táhl Tarkaniana ke dveřím mezi terárii, které vedly do zákulisí, kam veřejnost nesměla. Jeden z pronásledovatelů se už blížil, ale Bourne stihl s pomocí drátu otevřít. Rozrazil dveře a vkročil dovnitř. Zabouchl za sebou a zamkl.

Muži začali bušit na dveře, až se otřásaly v pantech. Bourne se ocitl v úzké chodbě osvětlené dlouhými zářivkami, jež se táhly za vitrínami. Podél pravé stěny se v pravidelných rozestupech střídaly dveře a okénka na krmení jedovatých hadů.

Bourne uslyšel tiché plivnutí a zámek vylétl ze dveří. Muži měli malorážné pistole s tlumiči. První z nich vstoupil dovnitř a Bourne strčil Tarkaniana před sebe. Kde je ten druhý? Bourne se soustředil na druhý konec chodby, kde ho každou chvíli očekával.

Tarkanian vycítil jeho chvilkovou nepozornost, otočil se a vrazil do něj bokem. Bourne ztratil rovnováhu a odlétl otevřenými dveřmi do terária s krajtou zelenou. Tarkanian se zlomyslně zasmál a dal se na útěk.

Ošetřovatel ve vitríně s krajtou začal hlasitě protestovat. Bourne si ho nevšímal, sáhl nahoru a odvinul z nejbližší větve jednoho z hladových hadů. Když krajta vycítila teplo a omotala se mu kolem natažené paže, Bourne se obrátil a vyběhl do chodby. Tam narazil na prvního z pronásledovatelů a zasadil mu ránu do břicha. Muž se zlomil v pase. Bourne hbitě vyprostil ruku z hadích spirál a ovinul mu krajtu kolem hrudi. Když ji chlap spatřil, zoufale zavřeštěl. Plaz ho omotával stále pevněji a pevněji…

Bourne mu vytrhl z ruky pistoli s tlumičem a vydal se za Tarkanianem. Nebyla to značka Glock, nýbrž Taurus. Jak Bourne tušil, ti dva nepatřili k bandě, která unesla profesora. Co tedy byli zač? Členové Černé legie, kteří měli za úkol osvobodit Tarkaniana? Pokud ano, jak mohli vědět, že byl prozrazen? Na úvahy však neměl čas, protože na vzdálenějším konci chodby se objevil druhý muž. Byl v podřepu a gestikuloval směrem k Tarkanianovi, který se přitiskl ke stěně.

Když střelec zamířil, Bourne si zakryl tvář rukama a vrhl se střemhlav do jedno z okének na krmení. Sklo se vysypalo. Bourne vzhlédl a uviděl, že se ocitl tváří v tvář zmiji gabunské, hadovi s nejdelšími zuby a nejvyšší dávkou jedu. Zmije měla černou a okrovou kůži. Zvedla svou zlověstnou trojúhelníkovou hlavu a začala šlehat jazykem. Zřejmě zjišťovala, jestli tvor ležící před ní představuje nebezpečí.

Bourne se ani nepohnul. Zmije začala syčet. S každým ostrým výdechem se její hlava zplošťovala a růžky vedle nozder se zachvívaly. Bourne hada vyrušil. V minulosti hodně cestoval po Africe, a tak věděl, že zmije zaútočí jen v případě, že ji někdo vyprovokuje. Raději se proto vůbec nehýbal.

Naléhavě si však uvědomoval, že je zranitelný zezadu i zepředu, a tak pomalu zvedl levou ruku. Pravidelný rytmus syčení se nezměnil. S pohledem upřeným na zmijí hlavu dál zvedal paži, až ji měl nad hadem. Kdysi četl o jedné metodě, kterou se tento druh plaza dá uklidnit, nemohl však vědět jistě, že bude fungovat. Špičkou prstu se dotkl vrcholu hadovy hlavy. Syčení ustalo. Zabralo to!

Sevřel zmiji pod krkem. Pustil pistoli a podepřel rukou plazovo tělo. Had se nebránil. Bourne opatrně vykročil na druhou stranu terária a opatrně položil zmiji do rohu. Přes sklo na něj s otevřenými ústy zírala skupinka dětí. Bourne vycouval od hada, aniž by z něj spouštěl oči. U rozbitého okna na krmení si klekl a shrábl pistoli.

V tu chvíli se za ním ozvalo: „Nechte ji ležet a pomalu se otočte.“

„Je to vykloubené,“ zavrčel Arkadin.

Devra se dívala na jeho křivé rameno.

„Budete mi ho muset hodit zpátky.“

Seděli promočení na kost v noční kavárně na druhé straně Sevastopolu a snažili se zahřát. Plynové topení v lokále syčelo a skytalo, jako by dostalo zápal plic. Na stole před nimi stály poloprázdné sklenice s kouřícím čajem. Od jejich riskantního útěku uplynula sotva hodina a oba byli vyčerpaní.

„Děláte si legraci?“ lekla se.

„Vůbec ne,“ odpověděl. „K normálnímu doktorovi jít nemůžu.“

Arkadin objednal jídlo. Devra hltala jako hladové zvíře a rukama si strkala do úst kousky dušeného masa, z nichž odkapávala šťáva. Zdálo se, že celé dny nejedla. Možná tomu tak skutečně bylo. Když Arkadin viděl, jaký má apetit, nechal přinést přídavek. Sám jedl pomalu a s rozmyslem. Vychutnával si všechno do posledního sousta. Zabíjení mu zbystřovalo smysly. Barvy byly náhle jasnější, vůně silnější a všechno mělo plnou a bohatou chuť. Slyšel ostrý politický spor, který spolu vedli dva starší muži v protějším rohu. Když se dotkl vlastní tváře, konečky prstů mu připadaly jako smirkový papír. Naléhavě si uvědomoval tlukot svého srdce i krev, která mu šuměla v uších. Byl jako jeden velký obnažený nerv.

Tenhle stav zároveň miloval i nenáviděl. Šlo o jistou formu extáze. Vzpomněl si, jak kdysi narazil na ohmatanou brožovanou knížku Učení Dona Juana od Carlose Castanedy a učil se z ní číst anglicky. Byla to dlouhá a úmorná práce. Pojem „extáze“ mu před přečtením té knihy nikdy nepřišel na mysl. Chtěl Castanedu napodobit a říkal si, že zkusí peyote, ale představa jakékoli drogy v něm vyvolávala odpor. Už tak byl dost na dně a nehodlal klesnout někam, odkud už nebylo návratu.

Extáze, v níž se nacházel nyní, znamenala přítěž i radost, ale dobře věděl, že v tomto zjitřeném stavu nemůže vydržet dlouho. Veškeré podněty – od střílejícího výfuku auta po cvrkání cvrčka – pro něj byly tak silné a bolestné, že se v něm všechno bouřilo.

Prohlížel si Devru s téměř posedlým soustředěním a všiml si něčeho, co předtím neviděl. Ta dívka odložila svou ostražitost. Třásly se jí ruce. Možná byla vyčerpaná nebo se v jeho přítomnosti uvolnila. Pokradmu to chvění pozoroval a uvědomoval si, že takhle vypadá ještě zranitelnější.

„Já vás nechápu,“ řekl jí. „Proč jste se postavila proti vlastním lidem?“

„Vy myslíte, že Petr Zilber, Oleg Šumenko a Filja byli moji lidé?“

„Jste kolečkem v Zilberově stroji. Co jiného si mám myslet?“

„Slyšel jste, jak se mnou ten hajzl na střeše mluvil. Takoví jsou všichni!“ Otřela si omastek ze rtů a brady. „Šumenka jsem neměla nikdy ráda. Nejdřív jsem za něj musela platit dluhy z hazardu a pak přišly drogy.“

„Říkala jste, že nevíte, na co byla ta poslední půjčka,“ prohodil Arkadin jakoby nic.

„Lhala jsem.“

„Řekla jste to Petrovi?“

„To určitě. Petr byl z té party nejhorší.“

„Parchant s talentem.“

Devra přikývla. „To jsem si myslela, když jsem s ním byla v posteli. Procházela mu strašná spousta výstřelků, protože byl šéf – pití, mejdany a hlavně holky. Někdy dvě i tři za noc. Dělalo se mi z něj špatně a požádala jsem, aby mě poslali zpátky domů.“

Takže s Petrem nějakou dobu spala, pomyslel si Arkadin. „Mejdany ale patřily k jeho práci. Navazoval při nich kontakty a zajišťoval, že se zákazníci příště vrátí pro víc.“

„Jasně. Problém byl v tom, že tomu všemu až moc propadl a svým přístupem logicky nakazil ty, kdo mu byli nejblíž. Kde se asi Šumenko naučil takhle žít? Samozřejmě od Petra.“

„A Filja?“

„Filja si myslel, že mu patřím, že jsem jeho otrokyně. Když jsme si spolu vyšli, choval se jako můj pasák. Jak já ho za to nenáviděla.“

„Proč jste se ho nezbavila?“

„To on dodával Šumenkovi koks.“

Arkadin se vymrštil jako kočka přes stůl a výhrůžně zasyčel: „Poslyšte, lapočka, já kašlu na to, koho máte ráda a koho ne. Ale lhát mi nebudete.“

„A co jste čekal?“ ohradila se. „Vtrhl jste sem jako vichřice.“

Arkadin se zasmál a zmírnil napětí, které už se stávalo neúnosným. Ta holka má smysl pro humor, což znamená, že je chytrá a mazaná. Připomněla mu jednu ženu, která pro něj byla kdysi důležitá.

„Stejně vám pořád nerozumím.“ Zavrtěl hlavou. „Jsme na opačné straně barikády.“

„To jste vedle. Já jsem tuhle hru nikdy nehrála. Nelíbila se mi, jen jsem to předstírala. Nejdřív mě zajímalo, jestli dokážu přelstít Petra a pak ty ostatní. Když se mi to povedlo, bylo prostě snadnější pokračovat. Rychle jsem se učila, dobře mi platili a mohla jsem si dovolit to, na co bych jako diskžokejka nikdy neměla peníze.“

„Mohla jste toho kdykoli nechat.“

„Myslíte? Šli by po mně tak jako teď po vás.“

„Ale teď jste se rozhodla skončit.“ Naklonil hlavu. „Neříkejte, že je to kvůli mně.“

„A kdyby? Já mám vichřice ráda. Cítím z nich sílu.“

Arkadin byl znovu v rozpacích.

„Navíc jsem zjistila, co plánují, a to byla poslední kapka.“

„Vzpomněla jste si na svého amerického zachránce.“

„Vy asi nedokážete pochopit, že vám jediný člověk může změnit život.“

„Ale ano,“ odtušil Arkadin a pomyslel na Semjona Ikupova. „Na tom se shodneme.“

Ušklíbla se. „Vypadáte přešle.“

„Pojďte.“ Vstal. Vedl ji zpátky přes kuchyni, letmo nahlédl dovnitř, a pak s ní zamířil na pánskou toaletu. „Ven,“ nařídil muži u umyvadla.

Zkontroloval kabinu, aby měl jistotu, že jsou sami. „Povím vám, jak nahodit to rameno.“

Když jí dal pokyny, otázala se: „Bude to bolet?“

Místo odpovědi si strčil mezi zuby rukojeť dřevěné lžíce, kterou před chvílí shrábl v kuchyni.

Bourne se jen velice neochotně otočil zády ke gabunské zmiji. Hlavou se mu honila řada věcí, v neposlední řadě Michail Tarkanian. To on byl špionem uvnitř profesorovy organizace. Kdovíkolik měl o Specterově síti informací. Bourne si nemohl dovolit nechat ho pláchnout.

Chlap stojící před ním měl plochý obličej a poněkud mastnou pleť. Jeho tváře zdobilo dvoudenní strniště, z úst mu vykukovaly zkažené zuby. Jeho dech čpěl po cigaretách a natráveném jídle. Namířil glock s tlumičem přímo na Bourneovu hruď.

„Vylezte,“ hlesl.

„Stejně je jedno, jestli vás poslechnu,“ odpověděl Bourne. „Ošetřovatel už určitě zavolal ochranku. Všichni skončíme v cele.“

„Ven. Okamžitě!“

Muž udělal osudovou chybu, že přitom pokynul pistolí. Bourne srazil podlouhlou hlaveň stranou, přitiskl gangstera ke stěně chodby a nabral ho kolenem do rozkroku. Když se chlap zajíkl, Bourne mu vyrazil pistoli z ruky, chytil ho za kabát a mrštil s ním přímo do terária s gabunskou zmijí, takže se nebožák sklouzl po podlaze až do rohu, kde ležel svinutý had.

Bourne napodobil hadí syčení. Zmije zvedla hlavu. Pochopila, že na její území vstoupilo cosi živého, a zaútočila na vyděšeného vetřelce.

To už však Bourne neviděl, jelikož se rozběhl chodbou. Na druhém konci zely otevřené dveře, vyrazil tedy ven na denní světlo. Tarkanian tam ovšem na něj čekal, kdyby se mu náhodou podařilo oběma katům uniknout. Udeřil Bournea pěstí do tváře a pak ho chtěl nakopnout, jenže Bourne chytil jeho botu do obou rukou, zkroutil mu nohu a vyvedl ho z rovnováhy.

Vtom se ozvaly výkřiky a šoupání levných podrážek po betonu. Ochranka už mířila na místo, i když ještě nebyla vidět.

Bourne zasadil Tarkanianovi omračující ránu. Pak si vedle něj klekl a začal mu dávat dýchání z úst do úst. Zpoza rohu se vyřítili tři členové ostrahy a blížili se k němu.

„Můj přítel dostal záchvat právě ve chvíli, když jsme uviděli ty chlapy s pistolemi.“ Bourne jim poskytl přesný popis obou střelců a ukázal k otevřeným dveřím do oddělení plazů. „Zavolejte záchranku. Kamarád má alergii na hořčici. Asi byla v rajčatovém salátu, který měl k obědu.“

Jeden ze strážníků vytočil číslo 911, zbylí dva s vytasenými pistolemi vstoupili do pavilonu. Strážný zůstal s Bournem do příjezdu zdravotníků. Ti zkontrolovali Tarkanianovy životní funkce a naložili ho na lehátko. Bourne kráčel po jeho boku, zatímco si zástupem čumilů klestili cestu k sanitce čekající na ulici. Řekl jim o Tarkanianově alergické reakci a také o jeho citlivosti na světlo. Nastoupil do zadní části sanitky. Jeden ze zdravotníků za ním zavřel dveře, druhý připravil kapačku s fenothiazinem. Vůz se rozjel, siréna kvílela.

• • •

Arkadinovi tekly po tváři slzy, ale ani nehlesl. Cítil mučivou bolest, důležité však bylo, že měl rameno zpátky na místě. Mohl hýbat prsty levé ruky, byť jen trochu. Dobrá zpráva byla, že otupělost nahradilo zvláštní brnění, jako by se mu krev proměnila v šampaňské.

Devra držela dřevěnou lžíci v ruce. „Skoro jste ji překousl. Muselo to bolet jako čert.“

Arkadinovi se točila hlava a měl žaludek jako na vodě. Zmučeně se ušklíbl. „Teď bych nepozřel ani sousto.“

Při odchodu z pánských toalet Devra lžíci vyhodila. Arkadin zaplatil útratu a vyšli z kavárny. Déšť ustal a čisté ulice na sobě měly lesklý povlak jako ve starých amerických filmech ze čtyřicátých a padesátých let.

„Můžeme jít ke mně,“ nabídla Devra. „Není to daleko.“

Arkadin zavrtěl hlavou. „To radši ne.“

Kráčeli zdánlivě bezcílně, až došli k jakémusi hotýlku. Arkadin si objednal pokoj. Neupravený noční recepční se na ně sotva podíval. Zajímaly ho jen jejich peníze.

Pokojík byl ubohý a skrovně zařízený: postel, židle s tvrdým sedákem a toaletní stolek se třemi nohami a hromádkou knížek místo čtvrté. Střed místnosti pokrýval roztřepený kulatý koberec, špinavý a propálený od cigaret. Namísto šatníku byl záchod, sprcha a umývadlo se nacházely v chodbě.

Arkadin vykročil k oknu. Požádal o pokoj vpředu; věděl, že bude hlučnější, ale poskytne mu pohled z ptačí perspektivy na veškeré lidi v okolí. Ulice byla opuštěná, nikde ani auto. Sevastopol slabě zářil a jako by tepal.

„Musíme si vyjasnit pár věcí,“ nadhodil a otočil se zpět do pokoje.

„Teď? Nemůže to počkat?“ Devra ležela šikmo přes postel, nohy stále na podlaze. „Padám únavou.“

Arkadin chvíli uvažoval. Byla hluboká noc. Cítil vyčerpání, ale spát se mu ještě nechtělo. Skopl boty a natáhl se. Devra se musela posadit, aby mu udělala místo, nelehla si však vedle něj, ale zůstala na předchozím místě a položila mu hlavu na břicho. Zavřela oči.

„Chci jít s vámi,“ hlesla jakoby ze sna.

Okamžitě procitl. „Proč? Co je to za nápad?“

Neodpověděla. Spala.

Chvíli poslouchal její klidné oddychování. Nevěděl, co si s ní počít, nikdo jiný už mu však z Petrovy organizace nezbyl. Nějakou dobu si v duchu přehrával všechno, co mu řekla o Šumenkovi, Filjovi i Petrovi, a hledal případné trhliny. Nezdálo se mu, že by Petr byl neukázněný, byla však pravda, že ho zradila přítelkyně pracující pro Ikupova. To napovídalo, že si přestal dávat pozor a jeho chování se mohlo snadno přenést i na podřízené. Neměl tušení, zda Petr neměl problémy s otcem, ale vzhledem k tomu, kdo byl jeho otec, se to nedalo vyloučit.

Ta holka byla zvláštní. Působila stejně jako jiné dívky, které poznal: tvrdě, cynicky a zoufale. Uvnitř však byla jiná. Pod jejím krunýřem viděl ztracenou holčičku, kterou kdysi bývala a možná stále byla. Položil jí ruku na krk a ucítil pomalý tep jejího života. Mohl se samozřejmě mýlit. Mohla to na něj celé nahrát. Nějak si však nedokázal představit, co by z toho měla.

A čišelo z ní ještě něco, co souviselo s její křehkostí a zranitelností. Zřejmě něco potřebovala, protože všichni nakonec něco potřebujeme, dokonce i ti, kdo si nalhávají opak. Věděl, co potřebuje sám, i když na to schválně nikdy nemyslel. Ona potřebovala otce, to bylo celkem jasné. Měl podezření, že mu něco zatajila, ale chtěla, aby to sám zjistil. Odpověď už mu tančila v hlavě jako světluška, ale pokaždé, když se po ní natáhl, odlétla o kus dál. Bylo to k zešílení, jako by se miloval se ženou, ale nemohl dosáhnout orgasmu.

A pak se zavrtěla a přitom vyřkla jeho jméno. Přišlo to jako blesk, který ozářil celý pokoj. Náhle se znovu ocitl na mokré střeše a poslouchal rozhovor mezi mužem s mateřským znaménkem a Devrou.

„Měla jsi ho na starosti,“ řekl ten chlap a myslel Filju.

Arkadinovi se rozbušilo srdce. Na starosti. Proč by to říkal, pokud by Filja skutečně byl sevastopolským kurýrem? Bezděčně konečky prstů pohladil sametovou kůži Devřina krku. Ta prohnaná mrcha! Filja byl voják, strážce. Ona byla tím kurýrem. Ona předala ten dokument dalšímu článku. Ona věděla, kde má hledat.

Arkadin ji pevně sevřel. Konečně nechal noc, pokoj i současnost stranou a na vlně radosti vplul do spánku. Do krvavých spárů své minulosti.

Nebýt zásahu Semjona Ikupova, Arkadin by určitě spáchal sebevraždu. Jeho nejlepší a jediný přítel Míša Tarkanian se v obavě o jeho život obrátil na muže, pro něhož pracoval. Arkadin si až strašidelně jasně vybavoval den, kdy za ním Ikupov přišel. Vstoupil dovnitř a Arkadin téměř šílený touhou zemřít mu přiložil k hlavě Makarov PM, tedy onu pistoli, kterou si chtěl vystřelit mozek z hlavy.

Ikupov ke své cti nehnul ani brvou. Stál v troskách Arkadinova moskevského bytu, aniž by mu věnoval jediný pohled. Arkadin byl tehdy v zajetí své temné minulosti a ničemu nerozuměl. Svitlo mu až mnohem později. Člověk se nemá medvědovi dívat do očí, aby ho nenapadl, a stejně tak Ikupov soustředil pohled na jiné věci – polámané rámečky fotek, rozbitý křišťál, převrácené židle či popel ohně, na němž Arkadin spálil své šaty.

„Míša říkal, že prožíváte těžké období.“

„Ten by měl radši mlčet.“

Ikupov rozpřáhl ruce. „Někdo vám život zachránit musí.“

„Co vy o tom víte?“ obořil se na něj Arkadin.

„Máte pravdu, já nemám ponětí, co se vám stalo,“ připustil Ikupov.

Arkadin mu zaryl hlaveň do spánku a naklonil se k němu blíž. „Tak držte hubu.“

„Zajímá mě, co je tady a teď.“ Ikupov ani nemrkl a nepohnul ani svalem. „Jen se na sebe sakra podívejte. Jestli se nevzpamatujete kvůli sobě, udělejte to pro Míšu, který vás má radši než bratra.“

Arkadin přerývaně vydechl, jako by ze sebe dostal část jedu. Oddálil pistoli od Ikupovovy hlavy.

Ikupov zvedl ruku. Když Arkadin zaváhal, velice vlídně řekl: „Tohle není Nižnyj Tagil. Tady se nemusíte uchylovat k násilí, Leonide Daniloviči.“

Arkadin stroze kývl a pustil zbraň. Ikupov zavolal a podal ji jednomu ze dvou mohutných mužů, kteří přispěchali z druhého konce chodby, kde předtím mlčky čekali. Arkadin na sebe měl zlost, že je nevycítil. Evidentně to byli osobní strážci. V současné situaci mohli Arkadina kdykoli odpravit. Podíval se na Ikupova, ten kývl a tehdy mezi nimi vzniklo nevyřčené spojení.

„Teď už máte jen jednu možnost,“ pravil Ikupov.

Ikupov se v Arkadinově polorozpadlém bytě posadil na pohovku, pokynul rukou a jeden ze strážců mu podal pistoli.

„Pro svůj poslední záchvat nihilismu budete mít svědky. Pokud si to přejete.“

Arkadin snad poprvé v životě nedbal na zbraň a neúprosně se zadíval na Ikupova.

„Ne?“ Ikupov pokrčil rameny. „Víte, co si myslím, Leonide Daniloviči? Řekl bych, že se tím, že váš život nemá žádný smysl, jen utěšujete. Doslova si v té představě libujete, dává vám sílu. Jenže občas to s člověkem taky dokáže zatřást, až mu cvakají zuby. Jako právě teď.“ Měl na sobě tmavé kalhoty, ústřicově šedou košili a dlouhý kabát z černé kůže, díky němuž vypadal jako esesák. „Ale já si naopak myslím, že smysl života hledáte.“ Jeho snědá pleť zářila jako leštěný bronz. Působil jako někdo, kdo dobře ví, co dělá, a s kým si není radno zahrávat.

„Jakou možnost?“ vypravil ze sebe Arkadin mdle a také usedl na pohovku.

Ikupov rozpřáhl ruce kolem pokoje zpustošeného Arkadinovým řáděním. „Minulost je mrtvá, Leonide Daniloviči. Souhlasíte?“

„Bůh mě ztrestal. Bůh mě opustil,“ zopakoval Arkadin ze zvyku bědování své matky.

Ikupov nasadil dokonale nevinný úsměv. Měl zvláštní schopnost uhranout posluchače. „A co je to za Boha?“

Arkadin na to neměl odpověď, protože Bůh, o kterém mluvil, byl Bohem jeho matky, Bohem jeho dětství, Bohem, jemuž nikdy neporozuměl, jakýmsi stínem, Bohem nenávisti, děsu, polámaných kostí a prolité krve.

„Bůh je stejně jako nebe jen slovo na papíře, ale my žijeme v pekle.“

Ikupov zavrtěl hlavou. „Vy jste Boha nikdy nepoznal, Leonide Daniloviči. Svěřte se do mých rukou. Se mnou Boha naleznete a poznáte, jakou vám připravil budoucnost.“

„Neumím být sám.“ Arkadin si uvědomil, že je to největší pravda, jakou kdy vyřkl.

„Nebudete.“

Ikupov se otočil a vzal si tác od jednoho ze svých bodyguardů, který během jejich rozhovoru uvařil čaj. Ikupov nalil dvě plné sklenice, přidal cukr a jednu podal Arkadinovi.

„Napijte se se mnou, Leonide Daniloviči,“ pozvedl kouřící nápoj. „Na vaše zotavení, na vaše zdraví, na budoucnost, která pro vás bude taková, jakou si ji uděláte.“

Oba si usrkli čaje, který strážce obratně obohatil značnou dávkou vodky.

„Abych už nikdy nebyl sám,“ řekl Leonid Danilovič Arkadin.

To už bylo dávno, kdesi na řece, která se pak proměnila v krev. Byl dnes jiný než ten poloviční šílenec, který přiložil hlaveň pistole k hlavě Semjona Ikupova? Kdoví? Ale za dnů plných deště a zlověstného hřmění, kdy se stmívalo už v poledne a svět vypadal ponuře, jak ho znal, se z té řeky jako mrtvoly vynořovaly výjevy z minulosti a jeho paměť je zas a znova přehrávala. A on byl opět sám.

Tarkanian přicházel k sobě, ale fenothiazin, který dostal do žil, ho dostatečně zklidňoval a zpomaloval jeho myšlení. Když se nad ním tedy Bourne sklonil a rusky řekl: „Bourne je mrtvý, dostaneme vás odsud,“ Tarkanian si omámeně pomyslel, že k němu mluví jeden z mužů z pavilonu plazů.

„Poslal vás Ikupov.“ Tarkanian zvedl ruku a ucítil obvaz, jímž mu zdravotníci zalepili oči. „Proč nevidím?“

„Ležte klidně,“ požádal ho Bourne vlídně. „Kolem jsou civilové. Zdravotníci. Pár hodin si pobudete v nemocnici a my zatím zařídíme zbytek vaší cesty.“

Tarkanian přikývl.

„Ikupov má někam namířeno,“ zašeptal Bourne. „Víte kam?“

„Ne.“

„Chce, abyste měl během rozboru co největší pohodlí. Kam vás máme odvézt?“

„Do Moskvy, samozřejmě.“ Tarkanian si olízl rty. „Už roky jsem nebyl doma. Mám byt na Frunzenském nábřeží.“ Čím dál víc se zdálo, že mluví sám se sebou. „Z okna mého obýváku je vidět most pro pěší do Parku Gorkého. Je tam nádherný klid. Tak dlouho jsem ho už neviděl.“

Než měl Bourne šanci pokračovat ve výslechu, dorazili do nemocnice. Pak se všechno seběhlo velice rychle. Dveře se rozlétly, dovnitř skočil zdravotník, bleskově vyložil lehátko a uháněl s ním přes automatický prosklený vchod do chodby na ambulanci. Všude bylo plno pacientů. Jeden ze sanitářů promluvil s uštvaným lékařem, jenž ho nasměroval do jednoho z mnoha malých pokojů v chodbě. Bourne viděl, že další jsou plné.

Oba zdravotníci zavezli Tarkaniana dovnitř, zkontrolovali kapačku i jeho životní funkce a rozvázali ho.

„Za minutku se probere,“ oznámil jeden z nich. „Někdo ho přijde prohlédnout.“ Nasadil zkušený, ale celkem sympatický úsměv. „Nebojte, váš přítel se z toho dostane.“

Když odešli, Bourne se vrátil k Tarkanianovi. „Michaile, na Frunzenském nábřeží to dobře znám. Kde máte byt?“

„To vám neřekne.“

Bourne se otočil právě ve chvíli, kdy se na něj vrhl chlap, kolem kterého v zoo omotal krajtu. Bourne zavrávoral a narazil zády do zdi. Chtěl zabijáka udeřit do obličeje, ten však ránu odrazil a praštil ho do břicha. Bourne zachrčel a muž ho sekl do boku.

Bourne klesl na jedno koleno a uviděl, jak gangster vytahuje nůž a jde po něm. Bourne uskočil stranou a pravým hákem zaútočil na jeho tvář. V příští chvíli uslyšel křupnutí zlomené lícní kosti. To chlapa ještě víc rozběsnilo a máchl nožem. Čepel rozřízla Bourneovi košili, na které se objevil krvavý oblouk připomínající rudé korálky navlečené na šňůrce.

Bourne ho uhodil tak silně, že muž odlétl dozadu a vrazil do lehátka, na němž se Tarkanian probíral z chemické otupělosti. Když vytasil pistoli s tlumičem, Bourne k němu přiskočil a pevně ho chytil, aby neměl prostor namířit zbraň.

Tarkanian si strhl obvaz z očí a s usilovným mrkáním se rozhlížel. „Co se to tu sakra děje?“ zeptal se zabijáka rozespale. „Říkal jste, že Bourne je mrtvý.“

Muž měl plné ruce práce s odrážením Bourneovova útoku a neměl čas odpovědět. Když viděl, že mu pistole není k ničemu, pustil ji a odkopl po podlaze. Snažil se překonat čepelí nože Bourneovu obranu, ale Bourne statečně odolával a nedal se obelstít fintami, jimiž se ho chlap snažil oklamat.

Tarkanian se posadil a sklouzl z lehátka. Nemohl pořádně mluvit, a tak klesl na kolena a plazil se po studeném linoleu k pistoli.

Gangster jednou rukou svíral Bourneův krk a v druhé třímal nůž, který mu chtěl zabodnout do břicha.

„Jděte od něj, nebo střelím.“ Tarkanian namířil pistoli na oba muže.

Zabiják ho uslyšel, zabořil Bourneovi dlaň do ohryzku a přiškrtil ho. Pak se vyklonil stranou.

Ve chvíli, kdy se Tarkanian chystal stisknout spoušť, Bourne udeřil gangstera do ledvin. Ten zasténal a Bourne ho hbitě strhl mezi sebe a Tarkaniana. V příští chvíli se ozvalo výmluvné zachroptění: střela se zaryla chlapovi do prsou.

Tarkanian zaklel a snažil se dostat Bournea na mušku. Bourne však vykroutil nůž ze zabijákovy ochablé ruky a se smrtící přesností jej hodil. Tarkanian dostal tak tvrdý zásah, až odlétl dozadu. Bourne odstrčil zastřeleného a přešel místností k Tarkanianovi ležícímu v kaluži vlastní krve. Nůž byl zabodnutý až po rukojeť do jeho hrudi. Bourne věděl, že čepel propíchla plíci a Tarkanian se zanedlouho zalkne vlastní krví.

Tarkanian vzhlédl, zasmál se a řekl: „Teď to máte spočítané.“

10

Rob Batt využil služeb generála Kendalla, LaValleovy pravé ruky. Díky němu získal přístup k agentům Národní bezpečnostní služby pro tajné operace. Žádný kongresový dohled, žádný zbytečný rozruch. Pokud šlo o federální vládu, ti lidé vůbec neexistovali. Byli to jen externí spolupracovníci Pentagonu, o nichž si všichni mysleli, že přehazují papíry v nějaké zastrčené kanceláři v útrobách budovy.

Takhle by měly fungovat tajné služby, říkal si Batt, když vysvětloval akci osmi mladým mužům seřazeným v půlkruhu v instruktážní místnosti Pentagonu, kterou mu Kendall poskytl. Žádný dozor ani slídivé kongresové výbory, jimž se musí podávat hlášení.

Ten plán byl jednoduchý jako všechny jeho nápady. Ostatní snad měli rádi fanfáry, Batt však ne. Čím víc lidí se do toho zapojí, tím víc se toho může pokazit. Jednoduché plány málokdy selhávají: v případě potřeby se dají připravit a provést v řádu hodin, třeba i v jiném obsazení. Tito agenti se mu však líbili, možná proto, že byli vojáci. Rychle chápali a ještě rychleji se učili. Nikdy jim nemusel nic opakovat.

Ještě lepší bylo, že díky své vojenské průpravě poslouchali rozkazy bez otázek, na rozdíl od agentů CIA – Soraya Mooreová byla názorným příkladem –, kteří si myslí, že vědí všechno líp. Tihle ostří hoši se navíc nebáli boje a klidně by stiskli spoušť. Pokud k tomu dostanou rozkaz, zlikvidují cílovou osobu bez sebemenší lítosti.

Battovi dělalo radost, že se mu nikdo nedívá přes rameno a že nebude nikomu muset nic vysvětlovat, dokonce ani nové ředitelce CIA. Vstoupil na úplně jiné kolbiště, které patřilo jen jemu. Mohl tam přijímat zásadní rozhodnutí, plánovat operace a pak je provádět s jistotou, že všechno do puntíku klapne a žádná akce se mu nevrátí jako bumerang a nebude ji muset potupně vysvětlovat Kongresu. Když rozdával vojákům poslední instrukce, měl úplně červené tváře a zrychloval se mu tep. Cítil vzrušující horkost.

Snažil se nemyslet na svůj rozhovor s ministrem obrany a na to, jak Luther LaValle za jeho bezmocného přihlížení usedá do čela Týfónu. Zoufale se nechtěl vzdát vlády nad takovou mocnou zbraní proti terorismu, Halliday mu však nedal na vybranou.

Ale všeho do času. Pokud existuje způsob, jak plány těch dvou zmařit, on jej určitě najde. Nyní se však potřeboval soustředit na aktuální práci. Dopadení Jasona Bournea už mu nikdo nepřekazí, byl o tom skálopevně přesvědčen. Za několik hodin bude Bourne za mřížemi a ven ho nedostane ani největší z kouzelníků Houdini.

Soraya Mooreová mířila do kanceláře Veroniky Hartové. Právě odsud vycházeli dva muži: šéf rozvědky Dick Symes a vedoucí logistiky Rodney Feir. Symes byl zavalitý mužík s červeným obličejem, který snad přirůstal přímo k ramenům. O několik let mladší Feir měl světlé vlasy, sportovní postavu a tvářil se jako zamčený bankovní trezor.

Oba muži ji srdečně pozdravili, ale ze Symesova úsměvu čišela odpudivá blahosklonnost.

„Jdete dráždit lvici přímo do doupěte?“ nadhodil Feir.

„Má špatnou náladu?“ otázala se Soraya.

Feir pokrčil rameny. „Zatím těžko říct.“

„Počkáme si, jestli na těch svých slabých ramínkách unese váhu celého světa,“ řekl Symes. „A totéž platí o vás, paní ředitelko.“

Soraya procedila úsměv zaťatými čelistmi. „To je od vás hezké, pánové.“

Feir se zasmál. „Kdykoli k službám, madam.“

Soraya se dívala, jak odcházejí, a pak strčila hlavu do svatyně ředitelky CIA. Veronika Hartová na rozdíl od svého předchůdce vůči svým nejbližším podřízeným zastávala politiku otevřených dveří. Vyvolávalo to pocit důvěry a družnosti, který – jak řekla Soraye – dřív v CIA zoufale chyběl. Z ohromného množství elektronických dat, které si v posledních pár dnech prostudovala, jí připadalo čím dál tím víc zřejmější, že uzavřené chování minulého šéfa CIA zplodilo mezi řediteli jednotlivých odborů cynismus a odcizení. Starý pán nechal „velkou sedmu“ zápasit mezi sebou a výjimkou nebylo ani vrážení dýk do zad. Ona sama se ostatně stala obětí různých ústrků.

Hartová byla produktem nové éry, kde hlavním heslem byla spolupráce. Události roku 2001 jasně prokázaly, že řevnivost uvnitř zpravodajských služeb je smrtící. Soraya změnu vítala.

„Jak dlouho už na tom děláte?“ zeptala se Soraya.

Hartová se podívala z okna. „To už je ráno? Roba jsem před pár hodinami poslala domů.“

„Ráno už bylo,“ usmála se Soraya. „Co zajít na oběd? Potřebujete vypadnout z kanceláře.“

Rozpřáhla ruce, aby naznačila, jaká halda věcí na ni čeká v počítači. „Mám moc práce…“

„Ale kdo ji udělá, když umřete hladem a žízní?“

„Tak jo, můžeme skočit do kantýny…“

„Venku je hezky. Myslela jsem, že zajdeme do mojí oblíbené restaurace.“

Když Hartová v Sorayině jinak klidném hlase zachytila varovný tón, vzhlédla k ní. Ředitelka Týfónu s ní chce zřejmě něco probrat mimo budovu CIA.

Hartová tedy přikývla. „Dobře. Vezmu si kabát.“

Soraya vytáhla nový mobilní telefon, který si toho rána vyzvedla v CIA. Ten starý našla u svého auta na sledovacím stanovišti u Moiry Trevorové a v kanceláři ho vyhodila.

Vyťukala zprávu a o chvíli později Hartové pípl mobil. V textovce od Sorayi stálo: AUTO NAPROTI.

Hartová odložila telefon a pustila se do dlouhého vyprávění, na jehož konci se obě ženy zasmály. Pak se bavily o tom, jestli jsou lepší lodičky, nebo kozačky, kůže, nebo semiš a které boty od Jimmyho Choose by si koupily, kdyby na to měly.

Obě po očku nenápadně sledovaly ten dodávkový vůz. Soraya úmyslně zamířila do boční uličky, kam auto nemohlo, aniž by na sebe upoutalo nežádoucí pozornost. Pohybovali se mimo dosah jeho elektronických zařízení.

„Přišla jste z privátního sektoru,“ řekla Soraya. „Víte, čemu nerozumím? Proč jste se vzdala vysokého platu a přijala místo ředitelky CIA. Je to strašně nevděčná práce.“

„A proč vy jste se stala ředitelkou Týfónu?“ opáčila Hartová.

„Byl to pro mě velký krok nahoru – kariérní i platový.“

„Ale to není ten pravý důvod, proč jste to na to kývla, že ne?“

Soraya zavrtěla hlavou. „Ne. Cítila jsem závazek vůči Martinu Lindrosovi. Byla jsem u toho od začátku. Jelikož jsem napůl Arabka, Martin mě požádal o pomoc při zakládání Týfónu a pak i při náboru lidí. Chtěl vybudovat úplně jinou špionážní organizaci, obsazenou lidmi, kteří rozumějí arabskému a muslimskému uvažování. Cítil, že jediným způsobem, jak úspěšně bojovat s teroristickými skupinami, je pochopit jejich pohnutky. Jakmile člověk pozná, co je motivuje, může začít předvídat jejich činy.“

Hartová přikývla a její podlouhlá tvář se ponořila do ještě hlubšího zamyšlení. „Já jsem měla podobné důvody jako vy. Z cynického přístupu soukromých bezpečnostních agentur už mi bylo špatně. Všechny – nejen Černá řeka, kde jsem pracovala – zajímalo jen to, kolik ze zmatků na Středním východě vytěží peněz. V dobách války je stát dojnou krávou, která horečně tiskne peníze a posílá je do všech oblastí, jako by to samo o sobě něco vyřešilo. Skutečnost je ovšem taková, že všichni zúčastnění můžou plenit a krást, co hrdlo ráčí. Co se stane v Iráku, taky tam zůstane. Nikdo je nepožene k soudu. Můžou beztrestně těžit z cizího neštěstí.“

Soraya vzala Hartovou do obchodu s oděvy, kde pak předstíraly, že si prohlížejí kabátky. Byl to způsob, jak zakrýt vážnost jejich rozhovoru.

„Dala jsem se k CIA, protože jsem nedokázala změnit Černou řeku, ale měla jsem dojem, že tady bych byla něco platná. Prezident mi dal volnou ruku s tím, že CIA už dávno ztratila směr a je potřeba v ní zase udělat pořádek.“

Opustily krámek zadem, přešly ulici a spěchaly ke křižovatce, kde zahnuly doleva, pak doprava a pak znovu doleva. Nakonec vstoupily do velké restaurace plné lidí. Ideální místo. V hluku, kde se sráželo množství hlasů, jejich konverzace snadno zanikne.

Hartová vybrala stůl v zadní části, odkud měly vynikající výhled na interiér i na vstupní dveře, a mohly si tak prohlédnout každého nového hosta.

„Dobrá práce,“ řekla Hartová, když se posadily. „Vidím, že to neděláte poprvé.“

„Bývaly doby, kdy jsem potřebovala setřást jeden i dva stíny z CIA. Hlavně když jsem pracovala s Jasonem Bournem.“

Hartová nahlédla do obsáhlého jídelníčku. „Myslíte, že to byla dodávka CIA?“

„Ne.“

Hartová se zpoza jídelního lístku podívala na Sorayu. „Já taky ne.“

Objednaly si pstruha, salát Caesar a minerálku a nenápadně sledovaly lidi, kteří vcházeli do restaurace.

V polovině salátu Soraya řekla: „V posledních dnech jsme zachytili jisté informace. Nebudu přehánět, když řeknu, že jsou alarmující.“

Hartová odložila vidličku. „Oč jde?“

„Nedá se vyloučit, že teroristé chystají další útok na americké půdě. A už je na spadnutí.“

Hartovou to zjevně otřáslo. „Tak co tady sakra děláme?“ vyhrkla zlostně. „Proč nejsme u mě v kanceláři, kde bych mohla začít mobilizovat?“

„Počkejte, až to uslyšíte celé,“ požádala ji Soraya. „Skoro všechny linky a frekvence, které Týfón monitoruje, se nacházejí v zámoří. Na rozdíl od hovorů, které prověřují ostatní tajné služby, jsou ty naše hustší, a jak jsem viděla, také mnohem přesnější. Jak dobře víte, v běžných hovorech se vždycky najde spousta dezinformací. U teroristů, které odposloucháváme, to ale tak nevypadá. Samozřejmě že pravost těch informací neustále prověřujeme, ale dokud se neprokáže opak, musíme je pokládat za směrodatné. Máme však dva problémy, což je důvod, proč by mobilizace CIA teď nebyla tím nejlepším řešením.“

Do lokálu vstoupily tři ženy zabrané do živé konverzace. Vrchní je uvítal jako staré známé a uvedl je ke kulatému stolu u okna.

„Zaprvé, ten útok se má odehrát brzy, to znamená do týdne, maximálně do deseti dnů. O jeho cíli ovšem skoro nic nevíme. Z odposlechů plyne jen to, že je to něco velkého, možná nějaká budova. Na základě znalosti muslimské mentality se domníváme, že to bude nějaká stavba, která má ekonomický a symbolický význam.“

„A místo?“

„Východní pobřeží, nejspíš New York.“

„Na stole mi nic nepřistálo, což znamená, že žádná z našich sesterských organizací o tom nemá tušení.“

„Přesně tak,“ pokračovala Soraya. „Víme to jen my v Týfónu. Proto jsme taky vznikli.“

„Ještě jste mi neřekla, proč bych to neměla oznámit ministerstvu vnitřní bezpečnosti a zmobilizovat CIA.“

„Protože zdroj těch informací je úplně nový. Vážně si myslíte, že by ministerstvo nebo Národní bezpečnostní agentura považovaly naši zprávu za bernou minci? Chtěli by důkaz, a ten by z vlastních zdrojů nezískali. Jejich zapojení by navíc ohrozilo cestičky, které jsme si vyšlapali.“

„To máte pravdu,“ připustila Hartová. „Chovají se jako slon v porcelánu.“

Soraya se nahrbila dopředu. „Potíž je v tom, že útok plánuje úplně neznámá skupina. To znamená, že nevíme nic o jejich motivech, uvažování a metodách.“

Do sálu vešli dva muži, jeden po druhém. Měli na sobě civilní šaty, prozradilo je však vojenské chování. Posadili se k různým stolům na opačných stranách restaurace.

„Národní bezpečnostní agentura,“ hlesla Hartová.

Soraya se zachmuřila. „Proč by nás sledovali?“

„To vám povím za chvíli. Nejdřív probereme to hlavní. Vy si myslíte, že proti sobě máme naprosto neznámou samostatnou teroristickou organizaci, která dokáže naplánovat útok ve velkém měřítku. To zní dost přehnaně.“

„A představte si, jak to asi bude znít šéfům vašich odborů. Naši agenti se navíc domnívají, že pokud tu informaci neudržíme v tajnosti, nezjistíme další podrobnosti. Jakmile teroristé zavětří, že se na ně chystáme, odloží operaci na jindy.“

„Dalo by se to zrušit nebo odložit v takhle pozdní fázi příprav? Mluvila jste o týdnu.“

„My sami bychom to nedokázali, to je jasná věc.“ Soraya se trpce usmála. „Ale teroristické sítě nemají žádnou infrastrukturu ani byrokracii, která by je brzdila, takže kdoví? Jsou neskutečně pružné, a proto je tak těžké je vypátrat a zneškodnit. Martin se snažil, aby se jim Týfón vyrovnal. A totéž chci já.“

Číšník odnesl nedojedené saláty a o chvíli později dorazil s hlavním chodem. Hartová si objednala ještě jednu minerálku. Vyschlo jí v ústech. Na jedné straně měla Národní bezpečnostní agenturu a na druhé neznámou teroristickou organizaci, která plánuje útok na nějakou velkou budovu na východním pobřeží Spojených států. Byly jako bájné příšery Scylla a Charybda. Obě mohly zničit její kariéru u CIA dřív, než pořádně začala. To nemohla dovolit. V žádném případě.

„Omluvte mě na chvíli.“ Vstala od stolu.

Soraya se rozhlédla po restauraci, a přitom neustále koutkem oka sledovala alespoň jednoho z agentů. Uviděla, jak se napjal, když ředitelka odešla na dámskou toaletu. Vstal a vykročil do zadní části, ale vtom se Hartová vrátila. Obrátil se tedy a znovu se posadil.

Když ředitelka znovu zaujala své místo, zadívala se Soraye do očí. „Jelikož jste se rozhodla mi tu informaci sdělit tady, a ne oficiálně v kanceláři, budete mít asi konkrétní představu, co podniknout.“

„Poslyšte,“ řekla Soraya, „máme tu krizovou situaci a chybí nám dostatek informací k mobilizaci, natož k rázné akci. Máme necelý týden na to zjistit všechno o teroristické organizaci, která sídlí bůhvíkde a má bůhvíkolik členů. Na běžné postupy není čas ani místo.“ Podívala se na rybu na talíři, jako by to byla ta poslední věc na světě, kterou by si chtěla vložit do úst. Pak znovu vzhlédla a dodala: „Potřebujeme Jasona Bournea. Najde nám tu teroristickou skupinu a my se postaráme o zbytek.“

Hartová se na ni podívala jako na blázna. „To nepřipadá v úvahu.“

„Jedině on má šanci je vypátrat a zastavit.“

„Jakmile by vyšlo najevo, že využívám služeb Jasona Bournea, nepřežila bych ve funkci už ani den.“

„Jenže pokud nebudete jednat a ta skupina svůj útok uskuteční, vyletíte ze CIA stejně.“

Hartová se opřela a krátce se zasmála. „Vy jste dobrá. Chcete po mně, abych schválila nasazení nespolehlivého agenta, jehož řada vlivných lidí považuje za nebezpečného? Mám ho poslat do mise, která může mít katastrofální následky pro naši zemi a pro pokračování CIA v dnešní podobě?“

V Soraye hrklo. „Moment, zopakujte to. Co myslíte tím pokračováním CIA v dnešní podobě?“

Hartová přejela pohledem z jednoho agenta Národní bezpečnostní agentury na druhého. Pak dlouze vzdychla a řekla Soraye o všem, co se stalo od chvíle, kdy ji prezident povolal do Oválné pracovny a ocitla se proti Lutheru LaValleovi a generálu Kendallovi.

„Když se mi podařilo prezidenta přesvědčit, LaValle mě zastavil venku na chodbě,“ uzavřela Hartová. „Sdělil mi, že jestli nebudu hrát podle jeho not, půjde po mně. Chce převzít řízení CIA, Sorayo, a učinit z ní součást svého rozpínavého panství zpravodajských služeb. Za tím plánem určitě stojí ministr Halliday. Černá řeka s ním za mého působení přišla do styku a nebylo to nic příjemného. Pokud se mu podaří převést CIA pod Pentagon, buďte si jistá, že armáda svou válečnickou podstatou všechno rozmetá na kousky.“

„O to větší důvod nasadit do akce Jasona.“ Sorayin hlas nabyl na naléhavosti. „Odvede vám víc práce než skupina agentů. Věřte mi, dvakrát jsem s ním byla v akci. To, co se o něm povídá v CIA, je úplně mimo. Jistě, byrokrati jako Rob Batt nemají důvod mít ho rádi. Bourne má svobodu, kterou by taky chtěli. A navíc umí věci, o kterých se jim ani nezdá.“

„Sorayo, v několika posudcích se naznačuje, že jste kdysi s Bournem něco měla. Prosím vás, řekněte mi pravdu. Potřebuju vědět, jestli vás vede jen blaho země a CIA, nebo máte jiné motivy.“

Soraya věděla, že to musí přijít, a proto byla připravena. „Myslela jsem, že Martin ty fámy utnul. Není na nich ani zrnko pravdy. Seznámili jsme se, když jsem vedla pobočku v Oděse. To už je dávno a on si to ani nepamatuje. Když se vloni vrátil zachránit Martina, neměl tušení, kdo vlastně jsem.“

„Před rokem jste s ním byla v terénu znovu.“

„Dobře se nám spolupracuje. To je všechno,“ řekla Soraya pevně.

Hartová stále pokradmu sledovala agenty v sále. „I kdybych na vás dala, on by stejně nikdy nesouhlasil. Podle všeho, co jsem od svého nástupu četla a slyšela, CIA doslova nenávidí.“

„To je fakt,“ připustila Soraya. „Ale myslím, že až pochopí závažnost hrozby, dá se ode mě přesvědčit, aby ještě jednou kývl na spolupráci.“

Hartová zavrtěla hlavou. „Já nevím. Už jen ho oslovit je riziko, které se mi moc nechce podstupovat.“

„Jestli tuhle příležitost nevyužijete, další se vám už nenaskytne. Bude pozdě.“

Hartová si však stále nebyla jistá, jakým směrem se vydat: osvědčeným a správným, nebo neobvyklým? Ani ne tak neobvyklým, pomyslela si, jako spíš šíleným. „Je čas zvednout kotvy,“ řekla náhle a mávla na číšníka. „Sorayo, měla byste si přepudrovat nos. A přitom, prosím vás, zavolejte městskou policii. Zkuste to z automatu – ověřila jsem si, že funguje. Řekněte, že v restauraci jsou dva ozbrojení muži. Pak se vraťte ke stolu a připravte se na rychlou akci.“

Soraya se na ni spiklenecky pousmála, pak vstala a vykročila dozadu k dámským toaletám. Číšník zamračeně přistoupil ke stolu.

„Je něco s tím pstruhem, madam?“

„Ne, všechno v pořádku,“ odtušila Hartová.

Zatímco číšník sbíral talíře, Hartová vytáhla pět dvacetidolarových bankovek a zastrčila mu je do kapsy. „Vidíte toho pána támhle, toho s velkou hlavou a širokými rameny?“

„Ano, madam.“

„Až půjdete kolem jeho stolu, co kdybyste zakopl?“

„A přitom bych mu ty pstruhy mohl vysypat do klína.“

„Výborně,“ řekla Hartová s vítězným úsměvem. „Ale to by mě mohli vyhodit z práce.“

„Nebojte se.“ Hartová mu ukázala průkaz. „S vaším šéfem to urovnám.“

Číšník kývl a odvrátil se. Na scéně se znovu objevila Soraya a mířila ke svému místu. Hartová hodila na stůl několik bankovek, ale vstala teprve, když číšník vrazil do sběrače nádobí. Zavrávoral a talíře se zvrhly. Jak agent Národní bezpečnostní služby vyskočil, Hartová se vztyčila a společně se Sorayou vykročila ke dveřím. Agent zatím spílal číšníkovi, jenž ho otíral několika ubrousky. Všichni kolem se dívali a gestikulovali. Pár lidí nejblíž vykřikovalo vlastní verze oné nešťastné nehody. Druhý agent v rostoucím zmatku vstal a chtěl jít druhovi na pomoc, ale když uviděl, že k němu kráčejí objekty jeho sledování, rozmyslel si to.

Hartová a Soraya došly ke dveřím a vykročily na ulici. Druhý agent je začal pronásledovat, ale do restaurace vpadli dva hřmotní policisté a zadrželi ho. „Hej! A co ty dvě?“ křikl za ženami.

U chodníku se zaskřípěním brzd zastavily další dva hlídkové vozy, z nichž se vyhrnuli policisté. Hartová se Sorayou už měly legitimace v ruce. Policisté je zkontrolovali.

„Jdeme pozdě na poradu,“ objasnila Hartová rázně a autoritativně. „Jedná se o bezpečnost státu.“

Ta věta zapůsobila jako sezame, otevři se. Policisté je s mávnutím propustili.

„Super,“ hlesla Soraya uznale.

Hartová souhlasně kývla, tvářila se však ponuře. Zvítězit v takové malé bitvě pro ni znamenalo jen chvilkové uspokojení, nic víc. Ona chtěla vyhrát celou válku.

Když ušly kus cesty od restaurace a usoudily, že už se LaValleových poskoků nemusí bát, Soraya prohodila: „Dovolte mi aspoň domluvit schůzku s Bournem, ať zjistíme, jak to vidí.“

„Upřímně pochybuju, že to k něčemu bude.“

„Jason mi důvěřuje. Rozhodne se správně,“ řekla Soraya naprosto přesvědčivě. „Jako vždycky.“

Hartová chvíli uvažovala. V hlavě jí stále strašily Scylla a Charybda. Je lepší se utopit, nebo uhořet? Ani na chvíli však nezalitovala, že funkci ředitelky vzala. Potřebovala nové výzvy a větší si neuměla představit.

„Jak jistě víte, Bourne chce vidět přepisy rozhovorů mezi Lindrosem a Moirou Trevorovou.“ Odmlčela se a sledovala, jak Soraya zareaguje na jméno ženy, k níž měl nyní Bourne blízko. „Souhlasila jsem.“ Sorayina tvář se ani nezachvěla. „Mám se s ním sejít dneska v pět odpoledne,“ pronesla pomalu, jako by tu myšlenku stále rozvažovala. Pak najednou rozhodně kývla. „Pojďte se mnou. Aspoň si vyslechneme jeho názor na vaše informace.“

11

„Skvělá práce,“ pochválil Specter Bournea. „Máte můj obdiv, jak jste zvládl situace v zoo a v nemocnici. Nedokážu to ani vyjádřit slovy.“

„Michail Tarkanian je mrtvý,“ řekl Bourne. „To jsem nechtěl.“

„Ale stalo se.“ Specterovo oko nebylo zvlášť nateklé, ale začínalo hrát všemi barvami. „Znovu vám musím srdečně poděkovat, Jasone. Tarkanian byl zjevně zrádcem. Nebýt vás, mučili by mě a nakonec zabili. Takže mi promiňte, ale oplakávat ho nebudu.“

Profesor poplácal Bournea po zádech; kráčeli spolu ke smuteční vrbě na Specterově zahradě. Bourne koutkem oka viděl několik mladých mužů ozbrojených útočnými puškami, kteří stáli po stranách. Po dnešních událostech Bourne profesorovi jeho ozbrojené stráže nemohl vyčítat. Naopak ho uklidňovaly: alespoň ho nemusel sám hlídat.

Oba muži se pod příkrovem tenkých žlutých větví zahleděli na hladinu rybníka hladkou jako plát oceli. Z vrby se zlostným krákáním vzlétlo několik plachých vlhovců. V letu se naklonili od rychle zapadajícího slunce a jejich lesklé peří na chvíli zahrálo duhovými barvami.

„Jak moc dobře znáte Moskvu?“ zeptal se Specter. Bourne mu předtím prozradil, co Tarkanian říkal, a shodli se, že pátrání po Petrově vrahovi by měl Bourne začít právě v ruském hlavním městě.

„Docela dost. Několikrát jsem tam byl.“

„Přesto jsem požádal svého známého Lva Baronova, aby na vás počkal na letišti Šeremetěvo. Ve všem vám vyhoví, dodá i zbraně.“

„Pracuju na vlastní pěst,“ ucedil Bourne. „Parťáka nechci a nepotřebuju.“

Specter chápavě přikývl. „Lev tam bude jen pro jistotu. Nebude vám překážet, máte můj slib.“

Profesor se na okamžik odmlčel. „Jedna věc mi dělá starosti, Jasone: váš vztah k paní Trevorové.“ Odvrátil se od domu a tišeji dodal: „V žádném případě se vám nechci plést do osobního života, ale jestliže jedete do zahraničí…“

„To my oba. Ona dnes večer odlétá do Mnichova,“ řekl Bourne. „Cením si vašeho zájmu, ale Moira je ta nejtvrdší ženská, jakou jsem kdy poznal. Postará se o sebe sama.“

Specterovi se očividně ulevilo. „No tak dobře. Jde jen o ty informace na Ikupova.“ Vytáhl obálku. „Vevnitř jsou letenky do Moskvy spolu s dokumenty, které budete potřebovat. Peníze na vás čekají. Lev zná jméno banky, číslo konta i bezpečnostní schránky napsané na falešné jméno, ne na vaše.“

„To vyžadovalo pořádnou přípravu.“

„Zařídil jsem to včera večer v naději, že budete souhlasit a pojedete,“ vysvětlil mu Specter. „Teď už stačí vás vyfotit do pasu.“

„A kdybych odmítl?“

„Už se mi nabídl někdo jiný.“ Specter se usmál. „Ale já vám věřil, Jasone. A vy jste mě nezklamal.“

Otočili se a vykročili k domu, když vtom se profesor zastavil. „Ještě jedna věc. V Moskvě zuří tradiční boj mezi zločineckými bandami. Kazaňská soupeří s ázerbájdžánskou o moc nad obchodem s drogami. Jde o miliardy dolarů, takže se jim radši nepřipleťte do cesty. Pokud na ně narazíte, tak se, prosím vás, nebraňte, ale nastavte druhou tvář. Jinak nepřežijete.“

„Vezmu si to k srdci,“ řekl Bourne. V té chvíli přispěchal ze zadní části domu jeden ze Specterových mužů.

„Je tady nějaká Moira Trevorová, přišla za panem Bournem,“ ohlásil turecky s německým přízvukem.

Specter se otočil na Bournea. Obočí měl zvednuté: buď překvapením, nebo znepokojením, případně obojím.

„Neměl jsem jinou možnost,“ objasnil Bourne. „Potřebuju s ní mluvit, než odjede, a po dnešních událostech jsem vás do poslední chvíle nechtěl opustit.“

Specterova tvář se rozjasnila. „Toho si vážím, Jasone. Opravdu.“ Máchl rukou. „Běžte za ní a pak domluvíme podrobnosti.“

• • •

„Jedu na letiště,“ řekla Moira, když k ní Bourne přistoupil „Letí mi to za dvě hodiny.“ Sdělila mu všechny potřebné informace.

„Já letím jiným spojem. Mám nějakou práci pro pana profesora.“

Po tváři se jí mihl záblesk zklamání, který vzápětí vystřídal úsměv. „Musíš udělat to, co pro sebe považuješ za nejlepší.“

Bourne v jejím tónu zaslechl lehkou odtažitost, jako by se mezi nimi spustila skleněná přepážka. „Odcházím z univerzity. Měla jsi pravdu.“

„Další dobrá zpráva.“

„Moiro, nechci, aby moje rozhodnutí způsobilo nějaké problémy mezi námi dvěma.“

„To se nestane, Jasone, slibuju.“ Políbila ho na tvář. „Mám v Mnichově domluvených pár rozhovorů s bezpečnostními experty, které se mi podařilo oslovit neoficiální cestou – dva Němci, Izraelec a německý muslim. Ten bude možná nejslibnější.“

Když dovnitř vstoupili dva mladí Specterovi pomocníci, Bourne odvedl Moiru do jednoho ze dvou přijímacích pokojů. Mosazné hodiny ve tvaru lodi na mramorové římse odbily výměnu stráže.

„Na šéfa univerzity dost luxusní palác.“

„Profesor pochází z bohaté rodiny,“ zalhal Bourne. „Ale nechlubí se tím.“

„Budu mlčet jako hrob,“ ujistila ho Moira. „Mimochodem, kam tě posílá?“

„Do Moskvy. Jeho známí se tam dostali do menších potíží.“

„S ruskou mafií?“

„Tak nějak.“

Nejlepší bude, když uvěří tomu nejprostšímu vysvětlení, řekl si Bourne. Sledoval, jak světlo mění její výraz. S neupřímností měl bohaté zkušenosti, ale při pomyšlení, že by si s ním Moira mohla zahrávat stejně jako s Martinem, se mu svíralo srdce. Několikrát během dne zvažoval, že se schůzce s novou ředitelkou CIA vyhne, ale chtě nechtě si musel přiznat, že vidět inkriminované rozhovory mezi ní a Martinem je pro něj hodně důležité. Až spatří důkazy na vlastní oči, bude mu jasné, jak s Moirou dál. Potřeboval odhalit pravdu o jejím vztahu k Martinovi, dlužil mu to. Navíc si nemělo cenu nic nalhávat: teď už měl na celé věci osobní zájem. Jeho nově odhalené city k ní komplikovaly situaci nejen jemu samotnému, ale i ostatním. Proč se za každou rozkoš musí zaplatit? ptal se v duchu trpce. Nyní však cítil nezvratné odhodlání. Není cesty zpět. Musí do Moskvy a také zjistit, co je Moira doopravdy zač.

Moira k němu přistoupila a položila mu ruku na rameno. „Copak je? Vypadáš ustaraně.“

Bourne se snažil tvářit jakoby nic. Moira měla Mariin dar vycítit, co právě prožívá, i když před jinými se dokázal mistrně přetvařovat. Teď jí nesměl lhát, jelikož by to okamžitě poznala.

„Ta akce je velice nebezpečná. Profesor Specter mě varoval, že skočím přímo doprostřed války mezi dvěma mafiánskými bandami.“

Krátce zesílila stisk. „Obdivuju tě, co všechno bys pro pana profesora udělal. Ostatně, nezištnosti si na tobě Martin cenil nejvíc.“ Podívala se na hodinky. „Už budu muset.“

Zvedla k němu tvář a dala mu dlouhý polibek. Její měkké rty se přitom rozpouštěly jako máslo.

Tiše se zasmála. „Neboj, Jasone, až se znovu uvidíme, nebudu se zbytečně vyptávat.“

Pak se otočila, zamířila do vestibulu a vyšla ven. O chvíli později Bourne uslyšel zakašlání startujícího auta a chroupání pneumatik po štěrkové cestě, jež se stáčela k silnici.

Arkadin se probudil celý špinavý a ztuhlý. Košili měl pořád propocenou od zlých snů. Mezi zavřenými žaluziemi pronikalo dovnitř šedavé světlo. Chvíli kroužil hlavou a protahoval si krk. Jak rád by si dopřál pořádnou koupel, jenže hotel měl jen společné sprchy na chodbě.

Převalil se a zjistil, že je v pokoji sám. Devra zmizela. Posadil se, vyklouzl z vlhké, zmuchlané postele a promnul si rukama svou drsnou tvář. V rameni mu tepalo. Bylo oteklé a horké.

Už už sahal po klice, když se dveře otevřely. Na prahu stála Devra s papírovou taškou v ruce.

„Stýskalo se ti po mně?“ prohodila s ironickým úsměvem. „Vidím to na tobě. Myslel jsi, že jsem utekla.“

Vešla dovnitř a kopnutím zavřela dveře. Bez mrknutí se mu zahleděla do očí. Zvedla volnou ruku a stiskla mu levé rameno, jen trochu, ale přesto to bolelo.

„Přinesla jsem kafe a čerstvé rohlíky,“ oznámila mu klidně. „Nebij mě za to.“

Arkadin se na ni chvíli upřeně díval. Bolest ho nedráždila tolik jako její vzdor. Nezmýlil se. Skutečně se v ní skrývalo víc, než dávala na odiv.

Odstoupili od sebe.

„Vím, kdo jsi,“ sdělil jí. „Filja nebyl Petrův kurýr. To ty.“

Zase ten její ironický úsměv. „Říkala jsem si, jak ti asi dlouho potrvá, než na to přijdeš.“ Přešla k toaletnímu stolku a složila na něj papírové pohárky s kávou i rohlíky. Pak vytáhla sáček s ledem a hodila mu ho.

„Ještě jsou teplé.“ Zakousla se do pečiva a zamyšleně žvýkala.

Arkadin si položil led na levé rameno a hned se mu ulevilo. Zhltl rohlík třemi sousty a zalil jej vroucí kávou.

„Příště strčíš ruku rovnou do ohně.“ Devra zavrtěla hlavou. „No jo, chlapi.“

„Proč jsi ještě tady?“ zeptal se Arkadin. „Mohla jsi zdrhnout.“

„A kam jako? Zastřelila jsem jednoho z Petrových mužů.“

„Určitě máš přátele.“

„Těm nemůžu věřit.“

Což naznačovalo, že jemu důvěřuje. Instinkt mu říkal, že nelže. Smyla si vrstvu maskary, která se jí v noci rozmazala, a její oči teď kupodivu vypadaly ještě větší. A tváře měla najednou červené – předtím je asi zakrývalo bílé divadelní líčidlo.

„Vezmu tě do Turecka,“ oznámila mu. „Do městečka Eskisehir. Tam jsem ten dokument poslala.“

To znělo logicky – Turecko tvořilo od starověku most mezi Východem a Západem.

Arkadin ji chytil za košili, přešel k oknu a prudce ho otevřel. Sáček s ledem mu sklouzl z ramena a bolest zesílila, on na ni však nedbal. Z ulice k nim jako vůně pekoucího se chleba stoupal běžný ranní hluk. Ohnul Devru dozadu tak, že jí hlava a trup vyčnívaly z okna. „Co jsem říkal o lhaní?“

„Klidně mě zabij,“ řekla svým holčičím hlasem. „Utlačovat už se nenechám.“

Arkadin ji zatáhl zpátky do pokoje a pustil ji. „Co chceš dělat?“ ušklíbl se, „skočit z okna?“

Sotva to vyřkl, Devra nevzrušeně vykročila k oknu a posadila se na parapet, aniž by z něj přitom spustila oči. Pak se v otevřeném okně převrhla dozadu. Arkadin ji chytil za nohy a zatáhl zpátky do pokoje.

Chvíli tam stáli, upřeně na sebe hleděli a rychle oddychovali. Srdce jim bušila nadmírou adrenalinu.

„Když jsme včera byli na tom žebříku, říkal jsi, že ani nemáš pro co žít,“ začala Devra. „A totéž platí o mně. Jsme dva ztracenci, kteří mají jen sami sebe.“

„Jak mám vědět, že ta věc je opravdu v Turecku?“

Odhrnula si vlasy z tváře. „Už mě nebaví ti lhát,“ řekla mu. „Je to, jako bych lhala sama sobě. Proč mi nevěříš?“

„To jsou jen slova.“

„Dobře, dokážu ti to. Až budeme v Turecku, zavedu tě k tomu dokumentu.“

Arkadin se snažil příliš nemyslet na to, co právě řekla, a souhlasným kývnutím stvrdil jejich vratké příměří. „Už na tebe ani nesáhnu.“

Jen až tě budu zabíjet, dodal v duchu.

12

Freerova umělecká galerie stojí na jižní straně parku The Mall ohraničená na západě Washingtonovým památníkem a na východě dlouhým bazénem Reflecting Pool tvořícím vstupní bránu k ohromné budově Kapitolu, sídla amerického Kongresu.

Florentský renesanční palác obložený žulou schraňoval ohromnou sbírku umění Blízkého východu a východní Asie z majetku automobilového magnáta Charlese Freera. Hlavní vchod na severní straně budovy, kde se měla schůzka odehrát, sestával ze tří oblouků podepřených dórskými sloupy obklopujícími centrální lodžii. Vzhledem k neokázalé architektuře mnozí kritici považovali fasádu za příliš fádní, zvláště v porovnání s nedalekou Národní galerií umění.

Freer však byl předním muzeem svého druhu v zemi a Soraya jej měla ráda nejen pro kvalitu vystaveného umění, ale také pro elegantní linie samotného paláce. Obdivovala zejména klidný otevřený prostor u vchodu a také skutečnost, že Freerova galerie představovala oázu klidu a míru i ve chvílích, když se okolními parky valily hordy turistů do a ze stanice metra Smithsonian na 12. ulici jako například právě nyní. Když jí práce v kanceláři přerůstala přes hlavu, chodila si do Freera odpočinout. Deset minut strávených uprostřed nefritů a lakovaných sošek z období čínské dynastie Sung působilo na její duši jako hojivý balzám.

Když se blížila k severní straně parku, zadívala se do davu před vchodem do galerie, na statné muže s tvrdým a úsečným středozápadním přízvukem, skotačící děti a jejich usměvavé maminky či výrostky s prázdným pohledem a se sluchátky v uších. Měla pocit, že zahlédla vysokou ladnou postavu Veroniky Hartové, jak prošla kolem vchodu a zase se vrátila.

Sestoupila z chodníku, ale klakson přijíždějícího auta ji zahnal zpátky. V tu chvíli jí zazvonil mobilní telefon.

„Co tady sakra děláš?“ sykl jí Bourne do ucha.

„Jasone!“

„Proč jsi sem přišla?“

Rozhlédla se, i když dobře věděla, že ho nikde neuvidí. „Pozvala mě Hartová. Musím si s tebou promluvit. A ředitelka CIA taky.“

„O čem?“

Soraya se zhluboka nadechla. „Týfón zachytil sérii znepokojivých odposlechů naznačujících možný teroristický útok na velké město na východním pobřeží. Nic víc bohužel nevíme. Navíc šlo o rozhovory mezi dvěma oddíly organizace, o které máme nulové informace. Oslovit tě s tím, abys pomohl ten útok odvrátit, byl můj nápad.“

„Moc toho v ruce nemáte,“ řekl Bourne. „Ale nevadí. Ta skupina se jmenuje Černá legie.“

„Na škole jsme se učili o spojení jisté odnože muslimského extremismu a Třetí říše. Ale tohle nemůže být stejná Černá legie. Po pádu nacistického Německa byli její příslušníci zabiti nebo se rozprchli.“

„Ale může,“ nesouhlasil Bourne. „Nevím, jak se jí podařilo přežít, ale stalo se. Tři její členové se dnes ráno pokusili unést profesora Spectera. Jeden měl na ruce zvláštní tetování.“

„Tři koňské hlavy s umrlčí lebkou?“

„Ano.“ Bourne jí dopodrobna popsal, co se stalo. „Zkontrolujte si tělo v márnici.“

„To udělám,“ přitakala Soraya. „Ale jak by mohla Černá legie tak dlouho přežít v podzemí, aniž by si jí někdo všiml?“

„Mají skvělou krycí organizaci,“ vysvětlil jí Bourne. „Východní bratrstvo.“

„To se mi nezdá. Východní bratrstvo vystupuje jako most mezi islámem a Západem.“

„Mám to ze spolehlivého zdroje.“

„Panebože, co jsi po odchodu z CIA dělal?“

„Já u CIA nikdy nebyl,“ ohradil se Bourne rázně, „a tohle je jeden z důvodů. Říkáš, že si se mnou chcete promluvit, ale k tomu přece nepotřebujete partu agentů.“

Soraya ztuhla. „Jakých agentů?“ Došla do samotného parku a musela se držet, aby se znovu nerozhlédla. „Tady žádní agenti CIA nejsou.“

„Jak to víš?“

„Hartová by mi to řekla…“

„Proč by ti měla něco říkat? Ví, že se dobře známe.“

„To je fakt.“ Kráčela bez zastavení. „Ale dneska se stalo něco, co mě vede k domnění, že ti agenti budou od Národní bezpečnostní agentury.“ Popsala Bourneovi, jak ji s Hartovou sledovali od ústředí CIA až do restaurace. Řekla mu o ministru Hallidayovi, Lutheru LaValleovi a jejich snaze začlenit CIA pod tajnou službu Pentagonu.

„To by dávalo smysl, kdyby tady byli dva. Ale šest? Ne, v tom je něco jiného.“

„Co třeba?“

„Ti agenti byli dokonale rozmístění do trojúhelníku u vchodu do galerie,“ řekl Bourne. „To znamená, že o té schůzce museli vědět dopředu. Taky to znamená, že těch šest nemělo za úkol sledovat Veroniku Hartovou. A když tady nejsou kvůli ní, budou tady kvůli mně. Tohle je akce Hartové.“

Soraye přeběhl mráz po zádech. Co když jí ředitelka CIA lhala? Co když chtěla od začátku vylákat Bournea do pasti? Mělo by svou logiku, aby jedním z jejích prvních kroků ve funkci bylo právě dopadení Jasona Bournea. Jistě by jí to pomohlo proti Robu Battovi a ostatním, kteří se Bournea báli a neměli pro ni jediné dobré slovo. Chycením Jasona by navíc zabodovala u prezidenta a zabránila by ministru Hallidayovi v rozšíření jeho už tak dost značného vlivu. Proč by však Hartová zvala i Sorayu a riskovala, že zpacká její první operaci v terénu? Ne, musela předpokládat, že je to akce Národní bezpečnostní agentury.

„Tomu nevěřím,“ pronesla důrazně.

„Řekněme, že máš pravdu. Druhá možnost ale není o nic lepší. Pokud tu past nenastražila Hartová, tak to udělal někdo jiný vysoko v CIA. Oslovil jsem ji přímo.“

„Jo, z mého mobilu, pěkně děkuju.“

„Našla jsi ho? Už máš nový.“

„Ležel ve škarpě, kam jsi ho zahodil.“

„Tak si přestaň stěžovat,“ prohodil Bourne celkem vlídně. „Nedovedu si představit, že by Hartová řekla o téhle schůzce příliš mnoha lidem, ale jeden z nich jde proti ní, a pokud ano, tak ho možná naverboval LaValle.“

Jestli má Bourne pravdu…, ale samozřejmě, že má. „Tady jde hlavně o tebe, Jasone. Pokud tě LaValle dostane, bude v CIA za hrdinu, protože se to ještě nikdy nikomu nepodařilo. Pak pro něj bude hračka CIA uchvátit.“ Soraya cítila, jak jí na čele vyráží pot. „Za daných okolností by ses měl asi radši stáhnout.“

„Potřebuju vidět korespondenci mezi Martinem a Moirou. A jestli Hartová stojí za touhle pastí, jindy mi k těm materiálům přístup neumožní. Budu to muset risknout, ale nejdřív se musíš přesvědčit, že Hartová ty věci opravdu má.“

Soraya, která už došla téměř ke vchodu, dlouze vydechla. „Jasone, já jsem ty rozhovory našla a můžu ti říct, co v nich je.“

„Uměla bys mi je odrecitovat doslova?“ otázal se. „Ale není to tak jednoduché. Karim al-Džamil před svým koncem pozměnil stovky spisů. Znám metodu, kterou při jejich úpravě použil. Potřebuju se na ně podívat.“

„Vidím, že ti to asi nerozmluvím.“

„To ne,“ přitakal Bourne. „Až se přesvědčíš, že je ten materiál pravý, prozvoň mě. Pak odvedeš Hartovou do lodžie, dál od vchodu.“

„Proč?“ podivila se. „To ti přece zkomplikuje… Jasone?“

Jenže Bourne už ukončil spojení.

Z vyvýšeného místa na střeše budovy ministerstva energetiky v Independence Avenue přejel Bourne brýlemi s nočním viděním od Sorayi, kráčející k ředitelce CIA, přes hlouček spěchajících turistů až k agentům rozmístěným na západní straně parku. Dva další postávali a klábosili na rohu sídla ministerstva zemědělství. Jiný s rukama v kapsách pláště přecházel přes ulici úhlopříčně ke Smithsonianské nadaci. Čtvrtý seděl za volantem nedovoleně parkujícího auta v Constitution Avenue. Právě on jejich nekalou hru prozradil. Bourne si totiž všiml, že u něj předtím zastavilo policejní auto. Okna sjela dolů a následoval krátký rozhovor. Pak řidič parkující na zákazu ukázal svůj průkaz a hlídkový vůz pokračoval dál.

Pátý a šestý agent se pohybovali východně od Freerovy galerie, každý zvlášť. Bourne věděl, že tam musí být ještě nejméně jeden další.

Bylo už téměř pět hodin. Na město se snesl krátký zimní soumrak zkrášlený třpytivými světélky slavnostně omotanými kolem stožárů lamp. Když si Bourne uložil do paměti polohu všech agentů, slezl po fasádě budovy na zem.

Ve chvíli, kdy se ukáže, se agenti pustí do akce. Vzhledem ke vzdálenosti, která je dělila od ředitelky CIA a Sorayi, měl Bourne maximálně dvě minuty na to, aby od Hartové získal kýžené spisy.

Čekal ve stínu na Sorayino znamení a zatím se snažil zachytit zbývající agenty. Pokud by Hartová ty spisy neměla, pak by uposlechl Sorayu a nepozorovaně zmizel. Představil si ji, jak u vchodu do galerie hovoří s ředitelkou CIA. Tam nastane první nervózní okamžik, po němž Soraya navede konverzaci k oněm materiálům. Bude muset Hartovou přesvědčit, aby jí je ukázala, jinak se o jejich pravosti nepřesvědčí.

Telefon mu jednou zazvonil a utichl. Spisy tedy jsou pravé.

Otevřel si internet, vyhledal stránku washingtonského metra a na ní podrobné jízdní řády. Trvalo mu to déle, než mu bylo milé. Hrozilo reálné nebezpečí, že jeden z těch šesti agentů je ve spojení s domácí základnou – CIA či Pentagonem – a ta s pomocí telemetrie dokáže vyhledat jeho telefon, a dokonce i zjistit, co si stahuje z internetu. Jinak to však nešlo. Kvůli možným zpožděním dopravy se tam potřeboval podívat právě nyní. Vyhnal z hlavy obavy a soustředil se na nejbližší kroky. Příštích pět minut rozhodne o všem.

Byl čas jít.

Chvíli poté, co Soraya dala Bourneovi tajné znamení, sdělila Veronice Hartové: „Asi máme problém.“

Ředitelka CIA prudce otočila hlavu. Do té doby pročesávala okolí a snažila se zachytit jakoukoli známku Bourneovy přítomnosti. Davy kolem Freerovy galerie houstly: mnozí lidé mířili ke stanici metra za rohem a vraceli se do hotelů na večeři.

„Jaký problém?“

„Myslím, že jsem zahlédla jednoho z agentů, kteří se na nás pověsili u oběda.“

„Sakra, já nechci, aby LaValle věděl, že se scházím s Bournem. Dostane záchvat a poběží za prezidentem.“ Obrátila se. „Musíme zmizet, než Bourne dorazí.“

„A co moje informace?“ otázala se Soraya. „Jakou bez něj budeme mít šanci? Navrhuji zůstat a promluvit s ním. Když mu ten materiál ukážeme, získáme si jeho důvěru.“

Ředitelka CIA byla očividně na vážkách. „To se mi nelíbí.“

„Teď jde o čas.“ Soraya ji vzala za loket. „Pojďme támhle,“ ukázala na lodžii. „Tam na nás ten agent neuvidí.“

Hartová neochotně vstoupila do otevřeného prostoru. Lodžie překypovala lidmi, kteří chodili dokola a debatovali o exponátech, které před chvílí zhlédli, či o tom, kam půjdou na večeři a co budou dělat zítra. Galerie zavírala o půl šesté, takže se budova začínala vyprazdňovat.

„Kde sakra je?“ řekla Hartová kysele.

„Nebojte, přijde,“ ujistila ji Soraya. „Chce vidět ten spis.“

„No samozřejmě, vždyť se týká jemu blízké osoby.“

„Očistit Martinovo jméno je pro něj mimořádně důležité.“

„Já mluvím o Moiře Trevorové,“ řekla ředitelka.

Než Soraya stačila zformulovat odpověď, z hlavních dveří vyšla skupina lidí s Bournem uprostřed. Soraya ho viděla, ale pozorovatelé na druhé straně ulice nikoli.

„Tady je,“ zamumlala, když k nim Bourne rychle a tiše přistoupil zezadu. Musel nějak proklouznout vchodem na jižní straně budovy, kam byl nepovolaným vstup zakázán, a projít galeriemi dopředu.

Ředitelka CIA se obrátila a probodla Bournea pohledem. „Tak jste přece jen tady.“

„Říkal jsem, že přijdu.“

Nehnul ani brvou. Soraya cítila, že z něj jde hrůza. Sálala z něj nezdolná vůle, která pro něj byla tak typická. „Něco pro mě máte.“

„Slíbila jsem, že si to můžete přečíst.“ Ředitelka mu podala malou žlutou obálku.

Bourne si ji vzal. „Tady to bohužel nejde.“

Otočil se na podpatku, propletl se davem a zmizel ve Freerově galerii.

„Počkat!“ vykřikla Hartová. „Stůjte!“

Ale bylo už pozdě a do vchodu se navíc nahrnuli dva agenti Národní bezpečnostní služby. Museli se prodírat mezi návštěvníky, kteří vycházeli z galerie, a to je zpomalovalo. Prohnali se kolem ředitelky CIA a Sorayi, jako by vůbec neexistovaly. Třetí agent zaujal pozici uvnitř lodžie. Zadíval se na ně a chladně se usmál.

Bourne se rychle, ale pokud možno nenápadně pohyboval galerií. Jelikož si ji nastudoval z brožury a jednou si ji předtím prošel, nemusel udělat ani krok navíc. Jedna věc ho však znepokojovala. Cestou dovnitř žádné agenty nezahlédl. To s největší pravděpodobností znamenalo, že si s nimi bude muset poradit, až půjde ven.

Strážný v zadní části muzea procházel expozice těsně před zavírací hodinou. Bourne musel zahnout za roh s požárním hlásičem a hasicím přístrojem. Slyšel, jak hlídač tiše pohání jakousi rodinu k přednímu východu. Bourne se chystal vyklouznout ven, když vtom uslyšel jiné hlasy, ostřejší, úsečné. Uchýlil se do stínu a spatřil dva hubené, bělovlasé čínské vědce v proužkových oblecích a leštěných polobotkách, kteří se právě dohadovali nad hodnotou nějaké porcelánové vázy z období dynastie Tchang. Jak oba badatelé mířili k východu, jejich hlasy i kroky postupně utichaly.

Bourne neztrácel čas a zkontroloval přemostění, které předtím provedl na poplašném systému. Podle alarmu bylo všechno v nejlepším pořádku. Zatlačil do dveří. Do obličeje ho udeřil noční vítr a vzápětí uviděl dva agenty, kteří s vytasenými pistolemi spěchali do žulových schodů. Letmo si povšiml jejich zvláštních zbraní, než znovu zapadl dovnitř a vydal se k požárnímu hlásiči.

Agenti vstoupili do galerie. První dostal do tváře dávku hasicí pěny, druhý vystřelil, ale Bourne stačil včas uhnout. Neozvala se žádná rána, cosi se však odrazilo od bílé mramorové stěny u jeho ramene a pak cinklo o podlahu. Vrhl hasicí přístroj na střelce, a ten se po úderu do spánku skácel. Bourne rozbil sklo požárního hlásiče a zatáhl za červenou kovovou rukojeť. Rozezvučel se alarm, jehož kvílení pronikalo do všech koutů galerie.

Když se Bourne dostal ven, seběhl úhlopříčně ze schodů a dal se směrem ke 12. ulici. Očekával, že na rohu budovy objeví další agenty, ale narazil jen na proud lidí zburcovaných poplachem. Sílící změtí hlasů už prostupovaly sirény hasičských aut.

Spěchal ulicí ke vchodu do metra. Cestou se znovu mobilem připojil na internet. Když přístroj konečně zareagoval, Bourne klikl na ikonku OBLÍBENÉ a vrátil se na stránku metra, kde okamžitě vyhledal stanici Smithsonian a sjel k odkazu na nejbližší spoj, který se aktualizoval každých třicet vteřin. Do příjezdu soupravy číslo šest Oranžové linky do stanice Vienna/Fairfax zbývaly tři minuty. Rychle napsal textovou zprávu a odeslal ji na číslo dohodnuté s profesorem Specterem.

Vchod do metra zahlcený lidmi, kteří sledovali dění ze schodiště, byl pouhých padesát metrů daleko. Bourne zaslechl policejní sirény a uviděl řadu neoznačených vozů mířících po 12. ulici, které na křižovatce zabočily na východ. Až na jeden, který pokračoval dál.

Bourne se rozběhl, ale uvízl v neproniknutelném davu. Prodral se do míst, kde jakoby zázrakem nebylo tak husto. V té chvíli se však spustilo okno u řidiče auta, které právě pomalu projíždělo kolem. Vykoukl z něj statný muž s pochmurnou tváří a téměř holou hlavou, jenž na něj namířil jednou z těch zvláštních zbraní.

Bourne skočil za jeden ze sloupů u vchodu metra. Stejně jako předtím ve Freerově galerii, nic neuslyšel, něco ho však štíplo do levého lýtka. Podíval se dolů a uviděl na ulici ležet miniaturní kovovou šipku. Jen ho škrábla. Bourne se hbitě odpoutal od sloupu a prodíral se mezi čumily do metra. Měl necelé dvě minuty na to, aby stihl oranžovou šestku do Vienny. Příští vlak jel až za další čtyři minuty, což byla dostatečná doba, aby ho číhající agenti dopadli na nástupišti. Nedalo se nic dělat: potřeboval stihnout první vlak.

Koupil si jízdenku a vešel dovnitř. Davy pulzovaly podzemím jako vlny spěchající ke břehu. Začal se potit a náhle mu podklouzla levá noha. Když se narovnal, došlo mu, že na něj působí látka obsažená v šipce, která ho předtím letmo zasáhla. Zvedl oči k elektronickým tabulím a dalo mu hodně práce zaostřit a najít správné nástupiště. Neochvějně se prodíral kupředu, i když vnitřně toužil po odpočinku. Posaď se, zavři oči a na chvíli si schrupni. Přistoupil k prodejnímu automatu, vylovil z kapes drobné a nakoupil si hrst čokoládových tyčinek. Pak se zařadil do fronty na eskalátor.

Po chvíli cesty dolů zavrávoral a vrazil do páru před sebou. Na okamžik se mu zatmělo před očima. Když konečně sjel na nástupiště, připadal si jako zpomalený film. Strop z betonových panelů účinně pohlcoval hluk stovek lidí srocených u kolejí.

Do odjezdu zbývala necelá minuta. Už cítil vibrace přijíždějícího vlaku i vítr, který tlačil tunelem před sebou.

Zhltl jednu čokoládovou tyčinku a právě se zakousl do druhé, když souprava vjela do stanice. Nechal se unášet davem a nastoupil. Ve chvíli, kdy se už dveře zavíraly, vběhl do vzdálenější části Bourneova vagonu vysoký muž se širokými rameny v černém plášti. Dveře se zavřely a vlak se dal do pohybu.

13

Když Bourne uviděl, jak k němu chlap v černém plášti postupuje z druhého konce vagonu, propadl pocitu klaustrofobie. Až do příští stanice byl uvězněn v uzavřeném prostoru. Navzdory počáteční čokoládové vzpruze navíc začínal cítit otupělost, jež se mu plíživě šířila z levé nohy, kam ho zasáhla šipka s omamnou látkou. Strhl obal z další čokoládové tyčinky a zhltl ji. Čím rychleji do sebe dostane cukr a kofein, tím lépe se tělo vypořádá s působením drogy. Bude to však mít jen dočasný účinek, pak hladina cukru v jeho krvi prudce poklesne a s ní i adrenalin, který ho nabíjel energií.

Vlak dojel do stanice Federal Triangle a dveře se otevřely. Množství lidí vystoupilo, další nastoupili. „Černý plášť“ využil toho, že masa lidí prořídla, a s rukama na chromové tyči postoupil o kus k Bourneovi. Dveře se zavřely a souprava se opět rozjela. Pronásledovateli zastoupil cestu mohutný chlap s tetováním na předloktích. Agent se chtěl protlačit kolem něj, ale potetovaný muž se na něj zlostně podíval a odmítl ustoupit. „Černý plášť“ mohl vytáhnout průkaz a lidé by mu uhnuli, neudělal to však, aby nevyvolal zbytečnou paniku. Stále však nebylo jasné, zda patří k Národní bezpečnostní agentuře, či k CIA. Bourne se zahleděl protivníkovi do obličeje a snažil se nalézt nějakou nápovědu, měl však co dělat, aby ustálil roztěkané myšlenky. Muž měl prázdnou masitou tvář, z níž však čišela zvláštní surovost, kterou od svých tajných agentů vyžadovala armáda. Určitě Národní bezpečnostní agentura, usoudil Bourne. Mozek mu obestírala mlha, přesto však dobře věděl, že se toho chlapa musí zbavit dřív, než dojede na místo schůzky.

Když vlak projížděl zatáčkou, do Bournea vrazily dvě děti. Zachytil je a vrátil je jejich matce, která se na něj děkovně usmála a vzala křehké potomky pod svá křídla. Vlak vjel do další stanice. Bourne uviděl záblesk pracovních reflektorů, jež sloužily dělníkům opravujícím pojízdné schody. Z druhé strany se k němu ramenem přitiskla mladá blondýna se sluchátky v uších, vytáhla levnou pudřenku a zkontrolovala si stav make-upu. Našpulila rty, vrátila pudřenku do kabelky a vylovila z ní lesk na rty s příchutí. Zatímco si jím potírala rty, Bourne vzal pudřenku, bleskově ji ukryl v dlani a nahradil ji dvacetidolarovou bankovkou.

Dveře se otevřely a Bourne spolu s hloučkem lidí vystoupil. „Černý plášť“, jenž uvízl mezi oběma východy, se rozběhl vagonem a jen tak tak stihl vyskočit na nástupiště. Proplétal se spěchajícími zástupy za Bournem k výtahu. Většina cestujících mířila ke schodům.

Bourne si ověřil polohu přenosných reflektorů, jichž si předtím povšiml. Vydal se k nim, ale ne příliš rychle. Chtěl, aby agent stáhl jeho náskok. Musel předpokládat, že je rovněž vyzbrojen pistolí na šipky. Pokud by šipka Bournea zasáhla, stačilo i do nohy či ruky, byl by to konec. Bez ohledu na množství kofeinu v krvi by omdlel a padl by do rukou bezpečnostních orgánů.

Před výtahem čekal zástup starších a tělesně postižených lidí, někteří na vozíčku. Dveře se rozestoupily. Bourne prudce vyrazil kupředu, jako by mířil k výtahu, ale když se ocitl v záři reflektorů, zabočil a namířil zrcátko pudřenky tak, aby oslepil muže v černém plášti. Dezorientovaný agent se zastavil a zvedl dlaň před oči. Bourne k němu vmžiku přiskočil, sekl ho do hlavního nervového svazku pod pravým uchem, vykroutil mu pistoli z ruky a vypálil mu šipku do boku.

Když muž zavrávoral, Bourne ho zachytil a odtáhl ke stěně. Několik lidí otočilo hlavu a zíralo, žádný se však nezastavil. Proudící dav jen mírně zakolísal a pak se vrátil k původnímu tempu.

Bourne nechal agenta agentem a proklouzl téměř neprostupnou clonou lidí zpátky k Oranžové lince. V příštích čtyřech minutách spořádal další dvě čokoládové tyčinky. Když přijela šestka do Vienny, Bourne se ještě naposledy ohlédl přes rameno a nastoupil. Stále měl zastřené myšlení a věděl, že potřebuje vypít co nejvíc vody, aby chemikálii vyplavil z těla.

O dvě zastávky později vystoupil. Vyčkal na konci nástupiště, až z vagonů vyjdou poslední cestující, a pak se za nimi vydal nahoru. Bral schody po dvou, jako by si tím mohl vyčistit hlavu.

Když se konečně zhluboka nadechl chladného večerního vzduchu, byl to povznášející pocit. Až na lehkou nevolnost, zřejmě způsobenou pokračující závratí, mu bylo líp. Ve chvíli, kdy vyšel z metra, nedaleko zakašlal motor a rozsvítily se reflektory tmavomodrého audi. Bourne vykročil svižně k autu, otevřel dveře u spolujezdce a vklouzl dovnitř.

„Jak to šlo?“ Profesor Specter se vmísil do hustého provozu.

„Dostal jsem víc, než jsem počítal,“ odpověděl Bourne a složil hlavu na opěrku. „A nastala změna plánu. Na letišti mě určitě budou hledat. Poletím s Moirou, aspoň do Mnichova.“

Profesorova tvář se zachmuřila znepokojením. „Je to rozumné?“

Bourne otočil hlavu a zadíval se z okna na ubíhající město. „Co na tom záleží?“ Myslel na Martina a na Moiru. „Rozum už je pro mě minulostí.“

Kniha druhá

14

„To jsou věci,“ řekla Moira.

Bourne vzhlédl od papírů, které sebral Veronice Hartové. „Copak?“

„Sedíš tady vedle mě v tomhle luxusním soukromém tryskáči.“ Moira měla na sobě přiléhavý černý kostým z hrubé vlny, boty s rozumně vysokými podpatky a kolem krku tenký zlatý řetízek. „Neměl jsi dneska večer letět do Moskvy?“

Bourne se napil vody z láhve na své straně servírovacího stolku a zaklapl desky. K tomu, aby definitivně poznal, jestli Karim al-Džamil ty rozhovory upravil, potřeboval víc času. Měl však důvodné podezření, že ano. Martin byl příliš chytrý na to, aby jí prozradil cokoli tajného – a tajné bylo v CIA v podstatě všechno.

„Nemohl jsem bez tebe vydržet.“ Moira se trpce pousmála. Pak Bourne odpálil nálož: „A taky po mně jde Národní bezpečnostní agentura.“

V Moiře by se krve nedořezal. „Cože?“

„Už je to tak. Luther LaValle si mě vzal na mušku.“ Mávnutím předešel jejím otázkám. „Jde o politiku. Pokud mě dostane, dokáže těm nahoře, že by CIA opravdu měla přejít pod něj, zvlášť pokud je ve stavu, v jakém se nachází od Martinovy smrti.“

Moira našpulila rty. „Takže Martin měl pravdu. Byl jediný, kdo ti ještě věřil.“

Bourneovi se zachtělo dodat Sorayino jméno, hned si to však rozmyslel. „Na tom teď nezáleží.“

„Ale mně jo,“ řekla plamenně.

„Protože jsi ho měla ráda.“

„Oba jsme ho měli rádi.“ Mírně naklonila hlavu. „Anebo je na tom snad něco špatného?“

„Žijeme na okraji společnosti, ve světě tajemství.“ Záměrně použil množné číslo. „Lidi jako my vždycky musí zaplatit za to, že mají někoho rádi.“

„Například?“

„Už jsme o tom mluvili,“ odvětil Bourne. „Cit je slabina, které můžou využít tvoji nepřátelé.“

„A já jsem řekla, že je to strašný život.“

Bourne se pootočil a zadíval se oknem do temnoty ubíhající kolem. „Jiný neznám.“

„Tomu nevěřím.“ Moira se předklonila, až se jejich kolena dotkla. „Určitě sám cítíš, že v sobě máš víc, Jasone. Přece jsi miloval svoji ženu a děti.“

„Co já jsem za otce? Jsem jen nějaká vzpomínka z minulosti. A znamenám pro ně nebezpečí. Brzy se úplně vytratím.“

„S tím ale můžeš něco udělat. Pro Martina jsi byl ten nejlepší přítel a to je strašně důležité.“ Snažila se ho přimět, aby se k ní znovu obrátil. „Někdy mi připadá, že hledáš odpovědi na otázky, které žádné nemají.“

„Co tím myslíš?“

„Že bez ohledu na to, co jsi udělal nebo uděláš, nikdy neztratíš svou lidskou stránku.“ Pomalu k ní stočil zrak a záhadně se jí zadíval do očí. „A právě to tě tolik děsí, viď?“

„Co je s tebou?“ zeptala se Devra.

Arkadin sedící za volantem auta, které si vypůjčili v Istanbulu, popuzeně zavrčel. „Jak to myslíš?“

„Kdy mě konečně ošukáš?“

Jelikož ze Sevastopolu do Turecka nic nelétalo, strávili celou noc v těsné kajutě lodi Hrdinové Sevastopolu, která je přepravila přes Černé moře na jihozápad.

„Proč bych to měl dělat?“ podivil se Arkadin a předjel hřmotící náklaďák.

„Všichni chlapi mě chtěj ošukat. Proč bys měl být výjimka?“ Devra si prohrábla vlasy, a přitom se jí podbízivě zvedla její malá ňadra. „Takže se ptám: Co je s tebou?“ V koutcích úst jí zahrál posměšný úšklebek. „Třeba nejsi opravdový chlap. Trefa?“

Arkadin se zasmál. „Jsi strašně průhledná.“ Letmo na ni pohlédl. „Co to na mě hraješ? Proč se mě snažíš provokovat?“

„Reakce mých chlapů mě zajímají. Jak jinak je mám poznat?“

„Já ale nejsem tvůj,“ zabručel.

Teď se pro změnu zasmála Devra. Obepnula své útlé prsty kolem Arkadinovy ruky a přejížděla sem a tam. „Jestli tě bolí rameno, budu řídit.“

Na vnitřní straně jejího zápěstí si všiml známého symbolu. Tím, že byl vytetován na porcelánové pleti, vypadal ještě hrozivěji. „Kde jsi k tomu přišla?“

„Záleží na tom?“

„Ani ne. Ale chci znát důvod, proč ses nechala tetovat.“ Otevřela se před ním volná dálnice, a tak šlápl na plyn. „Jak jinak tě mám poznat?“

Poškrábala si tetování, jako by se jí pod kůží pohnulo. „Byl to Petrův nápad. Říkal, že je to součást zasvěcení. Když si to prý nenechám vytetovat, nebude se mnou spát.“

„A tys s ním spát chtěla.“

„Ne tolik jako s tebou.“

Náhle se odvrátila a zadívala se bočním oknem, jako by jí to přiznání bylo trapné. Arkadin uviděl návěstidlo odpočívadla, vyhodil blinkr, přejel přes dva pruhy doprava a odbočil z dálnice. Zaparkoval na druhém konci odstavné plochy, v uctivé vzdálenosti od dvou vozů stojících na vyznačených parkovacích místech. Vystoupil a vykročil k trávníku, kde se zády k ní úlevně vymočil. Trvalo mu to dlouho.

Bylo zde tepleji než v Sevastopolu. Větřík vanoucí od moře s sebou přinášel vlhkost, která se mu lepila na kůži jako vlastní pot. Cestou zpátky k autu si vyhrnul rukávy. Jeho kabát ležel spolu s Devřiným na zadní sedačce.

„Pořádně si to teplo užij,“ prohodila Devra. „Až dojedeme na Anatolskou plošinu, necháme hezké počasí za horama a bude tam zima jak v psírně.“

Arkadin zbystřil pozornost. Zdálo se mu, že se o ní něco důležitého dozvěděl – nebo spíš sám o sobě. Když se nad tím tak zamyslel, s Galou to bylo stejné. Vypadalo to, že má nad ženami jistou moc. Věděl, že ho Gala z hloubi srdce miluje, a nebyla zdaleka první. A teď mu podlehla i tahle hubená, přidrzlá a dost otrlá děvočka. Což znamenalo, že na ni měl páku, kterou potřeboval.

„Kolikrát jsi byla v Eskisehiru?“ otázal se.

„Dostkrát na to, abych věděla, co mám čekat.“

Opřel se. „Kde ses naučila odpovídat na otázky a nic přitom neříct?“

„Jestli jsem zkažená, může za to moje matka. Asi mě špatně kojila.“

Arkadin odvrátil zrak. Najednou se nemohl pořádně nadechnout. Beze slova otevřel dveře, vyrazil ven a začal přecházet v kruhu jako lev v kleci.

„Neumím být sám,“ svěřil se Arkadin kdysi Semjonu Ikupovovi a ten ho vzal za slovo. Ubytoval ho ve své vile ve společnosti jednoho mladíka. Když ovšem Arkadin o týden později svého druha zbil téměř do bezvědomí, Ikupov změnil taktiku. Trávil s Arkadinem celé hodiny a snažil se přijít na kloub jeho výbuchům vzteku. Nikam to však nevedlo, jelikož Arkadin si ty děsivé epizody nepamatoval, natož aby je dokázal vysvětlit.

„Tak co s vámi?“ zeptal se Ikupov. „Nechci vás držet násilím, ale musím se chránit.“

„Vám bych nikdy neublížil,“ odtušil Arkadin.

„Vědomě možná ne,“ pravil starší muž přemítavě.

Následující týden s Arkadinem trávil každé odpoledne chlapík se svěšenými rameny, kozí bradkou a bezbarvými rty. Sedával v plyšovém čalouněném křesle, nohu přes nohu, a úhledným rukopisem si dělal poznámky do malého bloku, který střežil jako oko v hlavě. Arkadin přitom ležel na oblíbené lenošce svého hostitele s válcovým polštářem pod hlavou a odpovídal na otázky. Rozvláčně mluvil o mnoha věcech, ale ty podstatné, které mu strašily v hlavě, si ponechal uschované v tom nejtemnějším zákoutí své mysli. Dveře k nim měly zůstat navždy zavřené.

Po třech týdnech předal psychiatr svou zprávu Ikupovovi a zmizel jako pára nad hrncem. Nic se nezměnilo. Arkadina dál děsily noční můry, které ho budily ze spánku uprostřed noci a on měl v tu chvíli přesvědčivý pocit, že slyší cupitání krys a kdesi ve tmě na něj číhají žhnoucí rudé oči. Skutečnost, že se v Ikupovově vile žádní hlodavci nevyskytovali, mu neposkytovala žádnou útěchu. Ty krysy žily v jeho nitru, kde se zmítaly, pištěly a požíraly ho zaživa.

Další osobou, kterou Ikupov angažoval ve snaze proniknout do Arkadinovy minulosti a vyléčit ho ze záchvatů zlosti, byla žena smyslného půvabu s plnými křivkami. Ikupov věřil, že ji právě tyto vlastnosti ochrání před Arkadinovými násilnými sklony. Marlene to s muži uměla a byla zvyklá na různé jejich choutky. Měla záhadnou schopnost vcítit se do nich a dopřát jim to, co chtějí.

Arkadin zprvu Marlene nedůvěřoval. Proč by také měl? Psychiatrům věřit nemohl a ona přece nebyla ničím jiným. Dostala za úkol vypáčit z něj tajemství jeho minulosti. Marlene si jeho averze samozřejmě všimla a rozhodla se s ní bojovat. Arkadin žil v jejích očích pod vlivem zlého kouzla, ať už z vlastní vůle či nikoli, a ona za svůj úkol považovala namíchat patřičnou protilátku.

„Bude to na delší dobu,“ sdělila Ikupovovi na konci prvního týdne s Arkadinem a on jí uvěřil.

Arkadin vnímal, jak kolem něj Marlene našlapuje opatrně jako kočka. Zřejmě dobře věděla, že stačí jediný krok vedle a vyvolá u něj zemětřesení, které pohřbí veškerou důvěru, kterou si u něj tak pracně budovala. Připadala mu ostražitá, jako by si naléhavě uvědomovala, že by se každou chvíli mohl obrátit proti ní. Chovala se jako cvičitelka, kterou zavřou do klece s medvědem. Každý den sledovala jeho pokroky, to však neznamenalo, že jí nemohl nečekaně ukousnout kus obličeje.

Arkadin se musel smát její až dojemné opatrnosti, s níž k němu přistupovala. Postupně si však něco uvědomil. Pojal podezření, že k němu začíná cítit něco opravdového.

Devra pozorovala Arkadina čelním sklem auta. Pak rozrazila dveře a vydala se za ním. Zakryla si oči před bílým sluncem stojícím na vysoké bledé obloze.

„Co se stalo?“ zeptala se. „Co jsem řekla špatně?“

Arkadin na ni vrhl vražedný pohled. Zdálo se, že v něm kypí vztek, který jen těžko drží na uzdě. Devru napadlo, co by se asi stalo, kdyby se přestal ovládat. Rozhodně mu přitom nechtěla stát v cestě.

Toužila se ho dotknout a konejšit ho, ale cítila, že by ho tím ještě víc rozdráždila. Vrátila se tedy do auta a trpělivě čekala.

Když konečně přišel, posadil se bokem vedle ní a nohy ponechal na zemi, jako by se hned zase chystal vstát.

„Nevyspím se s tebou, ale to neznamená, že bych nechtěl.“

Cítila, že chce ještě něco dodat, ale nemůže, protože to souvisí s něčím, co se mu stalo v dávnější minulosti.

„To byl jen fór,“ hlesla. „Jen jsem hloupě vtipkovala.“

„Byly doby, kdy bych si z toho nic nedělal,“ řekl, jako by se obracel sám k sobě. „Sex není to hlavní.“

Vytušila, že mluví o něčem jiném, co znal jen on sám, a uvědomila si, že je úplně sám. Něco jí říkalo, že si tak připadá i mezi lidmi, ve společnosti přátel, pokud vůbec nějaké měl. Zdálo se jí, že se sexuálnímu spojení brání, protože by jen podtrhlo hloubku jeho odcizení. Připomínal jí planetu bez měsíce, která nemá ani žádné slunce, kolem něhož by se mohla otáčet. Kam až oko dohlédne, všude jen prázdno. V té chvíli si uvědomila, že se do něj zamilovala.

„Jak dlouho tady je?“ zeptal se Luther LaValle.

„Šest dnů,“ odvětil generál Kendall. Byl jen v košili s vyhrnutými rukávy, ani ty ho však neochránily od stříkanců krve. „Ale zaručuju vám, že mu to připadá jako šest měsíců. Je tak dezorientovaný, že už to víc ani nejde.“

LaValle zamručel a jednosměrným zrcadlem se díval se na vousatého Araba. Muž vypadal zbídačeně. LaValle nevěděl ani se nezajímal, jestli je sunnita nebo šíita. Pro něj byli všichni stejní – sprostí teroristé odhodlaní zničit jeho způsob života. Tyhle věci si bral velice osobně.

„Co vyzradil?“

„Dost na to, abychom věděli, že kopie odposlechů Týfónu od Batta jsou falešné.“

„Ale pocházejí přece přímo z Týfónu,“ namítl LaValle.

„Ten chlap je hodně vysoko postavený a o jeho totožnosti není žádných pochyb. O žádných pokročilých plánech na zničení velké budovy v New Yorku neví.“

„Třeba to na nás hraje,“ řekl LaValle. „Ti šmejdi jsou v tom machři.“

„To je fakt.“ Kendall si otřel ruce do ručníku, který si přehodil přes rameno jako kuchař u sporáku. „Mají strašně rádi, když nás vidí běhat dokolečka a honit se za vlastním ocasem. A přesně to se stane, když vydáme výstrahu.“

LaValle roztržitě přikývl. „Chci na to nasadit naše nejlepší lidi. Ať zjistí, jestli jsou odposlechy Týfónu pravé.“

„Uděláme, co se dá, ale musím vám sdělit, že když jsem se našeho vězně zeptal na tu teroristickou skupinu, vysmál se mi do obličeje.“

LaValle několikrát luskl prsty. „Jak že si říkají?“

„Černá legie nebo tak nějak.“

„Máme o nich něco v databázi?“

„Ne, ani žádná z našich sesterských organizací.“ Kendall hodil špinavý ručník do koše, jehož obsah se každých dvanáct hodin pálil. „Podle mě neexistuje.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil LaValle, „ale rád bych měl jistotu.“

Odvrátil se od okna a oba vyšli z promítací síně do strohé betonové chodby vymalované sterilní zelenou barvou. Nad hlavou jim bzučely zářivky, jež vrhaly purpurové stíny na linoleovou podlahu. LaValle trpělivě počkal před šatnou, až se Kendall převlékne, a pak pokračovali chodbou dál. Na jejím konci vystoupali po schodech k vyztuženým kovovým dveřím.

LaValle přitiskl ukazovák ke čtečce otisků. Odměnou mu bylo cvakání zámků, jako když se otevírá bankovní trezor.

Ocitli se v další chodbě, mnohem hezčí. Byla obložená leštěným mahagonem a svícny na stěnách vytvářely ostrůvky měkkého krémového světla mezi obrazy námořních bitev, válečných šiků římských legií, pruských husarů a anglické lehké pěchoty.

Prvními dveřmi vlevo vstoupili do místnosti jako vystřižené z exkluzivního pánského klubu včetně zelených stěn, bezových ozdobných lišt, koženého nábytku, starožitných knihoven a dřevěného baru ze staré anglické hospody. Pohovky a křesla byly rozmístěny tak, aby si tu lidé mohli soukromě promluvit. Ve velkém krbu poklidně praskaly a jiskřily plameny.

Než udělali tři kroky po tlustém koberci pohlcujícím zvuk, přivítal je komorník v livreji. Uvedl je na jejich obvyklé místo v zastrčeném rohu, kde stál mahagonový karetní stolek a u něj dvě kožené židle s vysokým opěradlem. Hned vedle bylo vysoké okno obklopené tlustými závěsy, které nabízelo výhled na virginský venkov. Tento „klub“, známý jako Knihovna, se nacházel v ohromném kamenném domě, který byl už desítky let v majetku Národní bezpečnostní agentury. Sloužil jako klidné útočiště i místo, kde se generálové a šéfové organizace scházeli k oficiálním večeřím. Jeho útroby však sloužily ještě k jiným účelům.

Když si objednali pití s lehkým občerstvením a znovu osaměli, LaValle se zeptal: „Jsme už Bourneovi na stopě?“

„Ano i ne.“ Kendall přehodil nohu přes nohu a upravil si puk na kalhotách. „Jak padlo na poradě, zachytili jsme ho včera v půl sedmé večer, kdy prošel cizineckou policií na Dullesově letišti. Měl rezervaci na let s Lufthansou do Moskvy. Kdyby nastoupil, mohli jsme do letadla posadit McNallyho.“

„Na to je Bourne moc chytrý,“ zavrčel LaValle. „Ví, že po něm jdeme. Moment překvapení je pryč, sakra.“

„Podařilo se nám zjistit, že nasedl do firemního letadla společnosti NextGen Energy Solutions.“

LaValle zvedl hlavu jako lovecký pes, jenž zavětřil kořist. „Vážně? Povídejte.“

„Letěla s ním manažerka Moira Trevorová.“

„Co má s Bournem společného?“

„To je otázka, na kterou zatím hledáme odpověď,“ řekl Kendall nešťastně. Štvalo ho, že musí svého šéfa zklamat. „Ale sehnali jsme kopii letového plánu. Cílovým místem je Mnichov. Mám tam aktivovat našeho člověka?“

„To je ztráta času.“ LaValle mávl rukou. „Já bych vsadil všechny peníze na Moskvu. Tam měl přece namířeno a taky tam určitě pojede.“

„Hned to zařídím.“ Kendall otevřel mobilní telefon.

„Chci Anthonyho Prowesse.“

„Ten je v Afghánistánu.“

„Tak ho kurva stáhněte,“ odsekl LaValle. „Naložte ho do vojenské helikoptéry. Chci ho mít v Moskvě dřív, než tam dorazí Bourne.“

Kendall přikývl, naťukal speciální číslo a napsal Prowessovi šifrovanou textovku.

LaValle se usmál na přicházejícího číšníka. „Děkuji, Willarde.“ Sluha prostřel naškrobený bílý ubrus a vyrovnal na něm sklenky s whisky, malé talířky s jednohubkami a příbory. Zmizel stejně tiše, jako se objevil.

LaValle se zadíval na jídlo. „Asi jsme vsadili na špatného koně.“

Generál Kendall věděl, že tím myslí Roba Batta. „Soraya Mooreová u toho průšvihu byla. Rychle si spočítala, která bije. Batt nám řekl, že ví o schůzce Hartové s Bournem, protože byl u ní v kanceláři, když jí Bourne volal. Komu kromě té Mooreové to asi ještě řekla? Nikomu. To povede Hartovou přímo k panu zástupci.“

„Ať si sní, co si nadrobil.“

Kendall pozvedl sklenku. „Je čas na plán B.“

LaValle se zahleděl do kaštanově hnědé tekutiny. „Díkybohu za plány B, Richarde. Ty se vždycky hodí.“

Cinkli o sebe sklenkami a mlčky se napili. LaValle vypadal zamyšleně. Když o půl hodiny později drželi v rukou nové sklenky, LaValle prohodil: „Pokud jde o Sorayu Mooreovou, asi už je čas trochu si s ní promluvit.“

„Soukromě?“

„Ano.“ LaValle zapil alkohol douškem vody, který podtrhl bohatou chuť whisky. „Předvolejte ji.“

15

„Řekni mi něco o Jasonu Bourneovi.“

Harun Iliev, ve stejných teplákách značky Nike jako jeho velitel Semjon Ikupov, obíhal zatáčku přírodního kluziště v srdci vesnice Grindelwald. Už přes deset let působil coby Ikupovova pravá ruka. V dětství ho adoptoval Ikupovův otec Fárid poté, co jeho rodiče zahynuli při potopení trajektu z Istanbulu do Oděsy. Čtyřletý Harun tam byl tehdy na návštěvě u babičky. Ze zprávy o smrti své dcery a zetě dostala infarkt a téměř okamžitě zemřela, což všichni kolem považovali za požehnání, protože by stejně neměla sílu ani trpělivost postarat se o tak malého chlapce. Fárid Ikupov se do toho vložil, jelikož pro něj Harunův otec pracoval a měli k sobě blízko.

„Na to je těžká odpověď,“ řekl Harun. „Vlastně ani žádná neexistuje. Někdo přísahá, že je to agent americké CIA, jiní tvrdí, že je nájemný vrah. Obojí najednou být ale nemůže. Nesporné je, že před třemi lety stál za zmařením plánu otrávit plynem účastníky mezinárodní proti teroristické konference v Reykjavíku a vloni zase odvrátil hrozící jaderný útok na Washington, který chystala teroristická skupina Dudža, řízená bratry Fádim a Karimem al-Džamilem. Proslýchá se, že Bourne oba zabil.“

„Úžasné, tedy pokud je to pravda. Je strašně zajímavé, že o něm vlastně nikdo nic neví.“ Ikupov kýval rukama v dokonalém souladu se svým bruslařským tempem. Tváře měl červené jako jablíčka a srdečně se usmíval na okolní děti, smál se jako ony, a když některé z nich upadlo, povzbuzoval ho. „Kde takový chlap natrefil na našeho přítele?“

„Na univerzitě v Georgetownu,“ odpověděl Harun. Byl to štíhlý muž s vzezřením účetního, jež podporovala zesinalá plet a zapadlá očka připomínající pecky oliv. Nebruslil tak plavně jako Ikupov. „Ten Bourne má totiž vedle zabíjení lidí ještě talent na jazyky.“

„Opravdu?“

I když bruslili už přes čtyřicet minut, Ikupov se nezadýchával. Harun věděl, že pro něj je to stále jen zahřívací trénink. Byli v úžasné zemi. Zimní středisko Grindelwald leželo asi sto padesát kilometrů jihovýchodně od Bernu. Nad nimi se tyčily tři nejslavnější hory Švýcarska – Jungfrau, Mönch a Eiger. Na jejich štítech a vrcholcích se blyštil sníh a led.

„Zdá se, že Bourne má slabost pro své učitele. Ten první se jmenoval Alexander Conklin…“

„Alexe jsem znal,“ uťal ho Ikupov. „Bylo to předtím, než jsi přišel ty. A někdy se mi zdá, že v úplně jiném životě.“ Pokýval hlavou. „Pokračuj, prosím.“

„Náš přítel to zřejmě na Bournea sehrál tak, aby se stal jeho novým učitelem.“

„To se mi moc nezdá.“

„Tak proč by Bourne zabíjel Michaila Tarkaniana?“

„Míšu.“ Ikupovova tvář se zachvěla. „Alláh s námi! Ví to Leonid Danilovič?“

„Arkadin je v současnosti mimo dosah.“

„Jak je na tom?“

„Přijel do Sevastopolu a zase odjel.“

„No vida.“ Ikupov zavrtěl hlavou. „Už nemáme moc času.“

„Arkadin to ví.“

„Nechci, aby se dozvěděl o Tarkanianově smrti, Harune. Míša byl jeho nejlepší přítel, byli si bližší než bratři. Nic ho nesmí rozptylovat od svěřeného úkolu. Za žádnou cenu.“

Půvabná mladá žena, která právě bruslila po jejich boku, natáhla ruku a Ikupov ji uchopil. Chvíli se nechal unášet ledním tancem a připadal si jako dvacetiletý mladík. Když dotančil, pokračoval v jízdě kolem kluziště. Kdysi Harunovi řekl, že lehké klouzání při bruslení mu pomáhá myslet.

„Podle toho, co říkáš,“ pronesl Ikupov nakonec, „by nám ten Jason Bourne mohl nadělat dost problémů.“

„Náš přítel si Bournea určitě získal tvrzením, že jsi zavinil smrt…“

Ikupov po něm šlehl varovným pohledem. „Souhlasím. Otázkou však je, kolik pravdy se Bourneovi odvážil říct.“

„Jak znám našeho přítele,“ pokračoval Harun, „řekl bych, že velice málo, pokud vůbec něco.“

„Ano.“ Ikupov si ukazovákem v rukavici poklepal na rty. „Pokud je to tak, můžeme tu pravdu obrátit proti němu, co říkáš?“

„Jestli se ovšem k Bourneovi dostaneme,“ podotkl Harun. „A podaří se nám ho přesvědčit.“

„Uvěří nám, o to se postarám.“ Ikupov provedl dokonalou otočku. „Harune, tvým novým úkolem bude najít ho dřív, než stačí napáchat další škody. Nemůžeme si dovolit ztratit naši osobu v táboře nepřítele. Další mrtví nepřipadají v úvahu.“

Mnichov skrápěl studený déšť. I za těch nejhezčích dnů to bylo šedivé město, ale v lijáku hnaném větrem působilo schlíple jako želva, která zatahuje hlavu do své betonové skořápky a všem návštěvníkům nastavuje záda.

Bourne s Moirou seděli v prostorném interiéru Boeingu 737. Bourne si právě telefonicky rezervoval let do Moskvy.

„Škoda, že nedokážu zařídit, aby tě tam odvezlo naše firemní letadlo,“ řekla Moira, když uložil telefon.

„Stejně bys to neudělala,“ poznamenal Bourne. „Byla bys nejradši, kdybych tady zůstal s tebou.“

„Už jsem ti říkala, že to není nejlepší nápad.“ Podívala se ven na mokrý asfalt s duhovými cákanci paliva a oleje. Po okně stékaly krůpěje deště, jež spolu soupeřily jako auta na závodní dráze „A já sama bych tady radši nebyla.“

Bourne otevřel spis, který vzal Veronice Hartové, otočil ho a podal Moiře. „Chci, aby ses na to podívala.“

Moira si položila desky do klína a začala jimi listovat. Vtom zvedla oči. „To mě sledovala CIA?“ Když Bourne přikývl, dodala: „Tak to se mi ulevilo.“

„Jak to?“

Zvedla spis. „Tohle všechno jsou dezinformace, podvrhy. Před dvěma lety, když bylo v plném proudu výběrové řízení na dodávku plynového terminálu v Long Beach, dostali moji šéfové podezření, že nás hlavní konkurent AllEn odposlouchává ve snaze dostat se k patentovaným systémům, díky nimž je náš terminál unikátní. Martin mi udělal laskavost a zašel za tehdejším ředitelem CIA, aby mu povolil prověrku. Starý pán souhlasil, ale nesměl se o tom dozvědět nikdo jiný. Vyšlo to. Monitoring telefonických hovorů odhalil, že nás AllEn skutečně odposlouchává.“

„Na to si vzpomínám,“ vyhrkl Bourne.

„Díky důkazům, které jsme s Martinem předložili, AllEn ani nenapadlo jít k soudu.“

„NextGen dosáhl mimosoudního vyrovnání.“

Moira přikývla. „A získal práva postavit plynový terminál v Long Beach. Mě pak povýšili na místo viceprezidentky.“

Bourne si vzal spis zpátky. I jemu se ulevilo. Důvěra pro něj byla jako nedokonalá loď, do které při každém náklonu zatéká a kdykoli se může potopit. Odhalil Moiře část svého já, ale ztráta moci nad sebou samým bolela jako bodnutí do srdce.

Moira se na něj smutně podívala. „Měl jsi podezření, že jsem Mata Hari?“

„Potřeboval jsem mít jistotu.“

Její tvář se zaťala. „Jasně. Rozumím.“ Začala si ukládat papíry do útlé kožené aktovky s větší vervou, než bylo třeba. „Myslel sis, že jsem zradila Martina a teď se chystám zradit i tebe.“

„Jsem rád, že to není pravda.“

„To mě strašně těší.“ Šlehla po něm pohledem.

„Moiro…“

„Co?“ Odhrnula si vlasy z tváře. „Co mi chceš říct, Jasone?“

„Já…, je to pro mě těžké.“

Předklonila se a zadívala se mu do očí. „Povídej.“

„Věřil jsem Marii,“ řekl Bourne. „Mohl jsem se o ni opřít. Věděla, že trpím ztrátou paměti a pomáhala mi. Vždycky byla vedle mě. A najednou nebyla.“

Moiřin hlas změkl. „Já vím.“

Konečně se na ni podíval. „Být sám není nic hezkého. Ale pro mě je všechno otázka důvěry.“

„Myslíš si, že jsem ti o sobě a Martinovi neřekla pravdu.“ Vzala do dlaní jeho ruce. „Nikdy jsme nebyli milenci, Jasone. Byli jsme spíš jako bratr a sestra. Vzájemně jsme se podporovali. Důvěřovat jsme si začali až časem. Je důležité, abys to věděl.“

Bourne pochopil, že také nemluví jen o sobě a Martinovi, ale také o nich dvou. V životě důvěřoval jen několika lidem: Marii, Alexi Conklinovi, Mo Panovovi, Martinovi, Soraye. Přesně věděl, co mu brání pokročit v životě dál. Neměl skoro žádnou minulost, a tak bylo těžké pustit se lidí, které znal a na kterých mu tolik záleželo.

Ucítil bodnutí žalu. „Marie je mrtvá. Patří do minulosti. A mým dětem je mnohem líp u dědečka s babičkou. Mají tam klidný a spokojený život. Tak je to pro ně nejlepší.“

Potřeboval se hýbat, a tak vstal.

Moira věděla, že je z toho celý nesvůj, a tak změnila téma. „Víš, jak dlouho budeš v Moskvě?“

„Asi tak jako ty v Mnichově.“

Neubránila se úsměvu. Vstala a naklonila se k němu. „Hodně štěstí, Jasone. Dávej na sebe pozor.“ Dlouze a láskyplně ho políbila. „A vzpomínej na mě.“

16

Soraya Mooreová byla srdečně uvedena do ztichlé Knihovny, kde necelých čtyřiadvacet hodin předtím Luther LaValle a generál Kendall vedli u krbu svůj rozhovor. Právě Kendall ji osobně vyzvedl a zavezl ji do konspiračního domu Národní bezpečnostní agentury na virginském venkově. Soraya tam samozřejmě ještě nikdy nebyla.

LaValle měl na sobě tmavomodrý proužkovaný oblek, modrou košili s bílým límečkem i manžetami a pruhovanou kravatu v barvách univerzity Yale, a tak připomínal spíš obchodního bankéře. Když ji Kendall přivedl k místu u okna, vstal. Kolem starožitného karetního stolku stála tři křesla.

„Paní ředitelko, tolik jsem toho o vás slyšel! Je mi velkou ctí, že vás poznávám.“ LaValle se širokým úsměvem ukázal na jedno z křesel. „Posaďte se, prosím.“

Soraya neviděla důvod nabídku odmítat. Nebyla si jistá, zda ji to nečekané předvolání spíš překvapilo, či znepokojilo. Rozhlédla se po místnosti. „Kde je ministr Halliday? Tady pan generál mi tvrdil, že to pozvání je od něj.“

„Ale ovšem,“ řekl LaValle. „Ministra obrany bohužel odvolali na poradu do Oválné pracovny. Telefonoval mi, že se omlouvá a máme pokračovat bez něj.“

Což znamenalo, že Halliday neměl nikdy v úmyslu se tohoto malého soukromého setkání zúčastnit. Soraya dokonce pochybovala, že o něm vůbec ví.

„Když už jste tady,“ pronesl LaValle, když Kendall usedl do třetího křesla, „udělejte si co největší pohodlí.“ Zvedl ruku a jako mávnutím kouzelného proutku se objevil Willard. „Dáte si něco k pití, paní ředitelko? Vím, že jako muslimka alkohol pít nesmíte, ale máme tady velký výběr jiných nápojů.“

„Čaj, prosím,“ řekla přímo Willardovi. „Cejlonský, jestli můžu prosit.“

„Samozřejmě, madam. Mléko? Cukr?“

„Ne, děkuji.“ Britské zvyky si nikdy neosvojila.

Willard se neznatelně uklonil a pak beze slova zmizel.

Soraya znovu zaměřila pozornost na své hostitele. „Jak bych vám mohla pomoci, pánové?“

„Já bych řekl, že je to přesně naopak,“ pravil generál Kendall.

Soraya naklonila hlavu. „Jak jste na to přišel?“

„Upřímně řečeno, Týfón má podle nás kvůli těm zmatkům v CIA svázané ruce,“ řekl LaValle.

Willard přinesl Soraye čaj a oběma mužům whisky. Položil podnos se šálkem, sklenkami a čajovým servisem a odešel.

LaValle počkal, až si Soraya nalije čaj, a pak pokračoval: „Myslím, že by Týfónu nesmírně prospělo, kdyby využil veškerých zdrojů, které má k dispozici Národní bezpečnostní agentura. Mohli bychom vám dokonce pomoci rozšířit působení mimo dosah CIA.“

Soraya pozvedla šálek ke rtům a zjistila, že voňavý cejlonský čaj má mimořádně lahodnou chuť. „Zdá se, že víte o Týfónu víc, než jsme v CIA tušili.“

LaValle se tiše zasmál. „Fajn, nebudeme šlapat kolem horké kaše. Měli jsme u vás špiona. Teď už víte, kdo to byl. Udělal fatální chybu: šel po Jasonu Bourneovi a selhal.“

Veronika Hartová toho rána odvolala Roba Batta z funkce, což LaValleovi nemohlo ujít už proto, že jeho nástupce Peter Marks byl od prvního dne ve funkci jedním z nejhlasitějších zastánců Hartové. Soraya ho dobře znala, a tak se za něj u Hartové přimluvila.

„Batt teď dělá pro Národní bezpečnostní agenturu?“

„Pan Batt se už bohužel vyčerpal,“ pravil Kendall poněkud toporně.

Soraya se na něj zadívala. „Abyste nedopadl stejně, pane generále.“

Kendallova tvář se zaťala jako pěst, ale LaValle jemně zavrtěl hlavou a generál svou repliku raději spolkl.

„Život v tajných službách umí být tvrdý, někdy dokonce až brutální,“ podotkl LaValle, „ale někteří jedinci jsou vůči tomu, řekněme, imunní.“

Soraya nespouštěla pohled z Kendalla. „Předpokládám, že mě řadíte do této kategorie.“

„Ano, jednoznačně.“ LaValle spojil ruce na koleni. „Znáte muslimské myšlení a zvyky a byla jste pravou rukou Martina Lindrose při budování Týfónu. To jsou neocenitelné zkušenosti.“

„Víte, jak to chodí, pane generále,“ utrousila Soraya. „Jednoho dne neocenitelný člověk jako já logicky nastoupí na vaše místo.“

LaValle si odkašlal. „Znamená to, že jdete s námi?“

Soraya se medově usmála a položila šálek s čajem. „Pane LaValle, vy to člověku umíte osladit, to se musí nechat.“

LaValle odvrátil její úsměv jako tenisové podání. „Milá paní ředitelko, teď jste vystihla jednu z mých silných stránek.“

„Proč si myslíte, že bych opustila CIA?“

LaValle si přiložil ukazovák k nosu. „Jak vás tak sleduju, jste pragmatická žena. Víte líp než my, v jakém rozvratu se CIA nachází. Jak dlouho podle vás nové ředitelce CIA potrvá, než se jí podaří tu vratkou bárku vyrovnat? A podaří se jí to vůbec?“ Zvedl prst. „Váš názor mě velice zajímá, ale než odpovíte, uvažte prosím, že do útoku té neznámé teroristické organizace už možná nezbývá moc času.“

Soraya se cítila, jako by dostala úder do týla. Jak se vojenská kontrarozvědka sakra dozvěděla o odposleších teroristů? V dané chvíli to však nemělo cenu zkoumat. Důležité bylo, jak na toto jasné narušení bezpečnosti reagovat.

Než stačila připravit protiúder, LaValle dodal: „Ale jedna věc mi nejde do hlavy. Proč si ředitelka Hartová nechala tu věc pro sebe a nepostoupila ji ministerstvu vnitřní bezpečnosti, FBI a Národní bezpečnostní agentuře?“

„Udělala to na moji žádost.“ Teď v tom lítám, pomyslela si Soraya. „Až do těch událostí ve Freerově galerii jsme měli jen kusé informace a připadalo mi, že zapojení dalších zpravodajských služeb by všechno jen zkomplikovalo.“

„Což znamená,“ využil Kendall příležitosti k úderu, „že jste nechtěla, abychom se vrtali ve vašem záhonku.“

„Tohle je vážná situace, paní ředitelko,“ řekl LaValle. „V otázkách národní bezpečnosti…“

„Pokud tahle muslimská teroristická skupina – o které teď víme, že si říká Černá legie – zavětří, že jsme ji odposlouchávali, budeme v koncích dřív, než proti jejich útoku něco uděláme.“

„Mohl bych vás nechat vyhodit.“

„A ztratit moje neocenitelné zkušenosti?“ Soraya zavrtěla hlavou. „To těžko.“

„Takže co s tím?“ vyštěkl Kendall.

„Je to patová situace.“ LaValle si přejel rukou po čele. „Myslíte, že bych mohl ty odposlechy vidět?“ Jeho tón se dočista změnil: přepnul se do smířlivého režimu. „Věřte nebo ne, my nejsme Říše zla. A možná bychom vám dokonce mohli pomoct.“

Soraya uvažovala. „Snad by se to dalo zařídit.“

„Výborně.“

„Ale jen k nahlédnutí.“

LaValle okamžitě přikývl.

„A v řízeném prostředí,“ dodala Soraya, vědoma si své chvilkové výhody. „Nejlíp přímo v kanceláři Týfónu.“

LaValle rozpřáhl ruce. „Proč ne tady?“

Soraya se usmála. „To by nebyl dobrý nápad.“

„Snad chápete, že za současné situace se mi tam příliš nechce.“

„Tomu rozumím.“ Soraya se na okamžik zamyslela. „Když přinesu ty odposlechy sem, chci mít někoho s sebou.“

LaValle rázně přikývl. „Ale ovšem, když se tak budete cítit líp.“ Působil mnohem radostněji než Kendall, který ji sledoval jako ze zákopu na bojišti.

„Upřímně řečeno,“ ucedila Soraya, „o nic líp mi určitě nebude.“ Znovu se rozhlédla po místnosti.

„Budova je třikrát denně kontrolovaná proti odposlechům,“ zdůraznil LaValle. „Navíc máme ty nejmodernější sledovací prostředky. Počítačový monitorovací systém vyhodnocuje záběry z dvou tisíc kamer průmyslové televize instalovaných po celé centrále i okolí a hledá na nich ty sebemenší odchylky. Software z dílny DARPA je porovnává s databází více než milionu snímků a rozhoduje se v řádu nanosekund. Například ptáka v letu ignoruje, ale běžící postavu ne. Věřte mi, nemáte se čeho obávat.“

„Jediná věc, která mi teď dělá starosti, jste vy, pane LaValle,“ řekla Soraya.

„Naprosto vám rozumím.“ LaValle dopil svou whisky. „A o to tady právě jde, paní ředitelko. Vytvořit vzájemnou důvěru. Jak bychom jinak mohli spolupracovat?“

Generál Kendall nechal Sorayu odvézt jedním ze svých řidičů. Vystoupila před někdejším Národním historickým muzeem voskových figurín v E Street, kde si domluvila setkání s Kendallem. Počkala, až se černý ford znovu zařadí do provozu, pak se otočila a normálním krokem obešla celý blok. Na konci okruhu měla jistotu, že ji nikdo nesleduje, a odeslala z mobilu textovou zprávu složenou ze tří písmen. O dvě minuty později se objevil mladý muž na motocyklu. Měl na sobě džíny, černou koženou bundu a lesklou černou helmu s tmavým zorníkem. Zpomalil a krátce zastavil, aby mohla nasednout za něj. Podal jí přilbu, počkal, až si ji nasadí, a pak zase vyrazil ulicí.

„Mám v DARPA pár známých,“ řekl Deron. DARPA byla zkratka Agentury pokročilých zbraňových systémů, odnože ministerstva obrany. „Navíc znám softwarovou architekturu sledovacího systému Národní bezpečnostní agentury.“ Pokrčil rameny. „Aspoň nevyjdu ze cviku.“

„Musíme se přes něj dostat,“ řekl Tyrone.

Pořád na sobě měl černou koženou bundu. Černá helma ležela na stole vedle té, kterou dal Soraye na krkolomnou cestu do Deronovy domácí laboratoře. Soraya na Derona s Tyronem poprvé narazila, když ji do tohoto nenápadného olivově zeleného domu nedaleko 7. ulice před časem zavedl Bourne.

„Děláte si srandu, že jo?“ Deron, vysoký pohledný muž se světle kakaovou pletí, přejížděl pohledem z jednoho na druhého. „Řekněte mi, že je to vtip.“

„Kdyby to byla legrace, nejsme tady.“ Soraya si promnula spánek ve snaze zahnat ostrou bolest hlavy, která ji přepadla po tom strašném rozhovoru s LaVallem a Kendallem.

„To prostě nejde.“ Deron dal ruce v bok. „Ten software je absolutní špička. A dva tisíce kamer! No to mě podržte.“

Seděli na plátěných křesílkách v jeho laboratoři, vysoké síni plné všemožných monitorů, klávesnic a elektronických systémů, jejichž účel znal jen sám Deron. Na stěně visela řada obrazů – vrcholná díla Tiziana, Seurata, Rembrandta či Van Gogha. Vodní lilie, Zelený odraz a Levá část patřily mezi Sorayiny oblíbené. Při první návštěvě ji šokovalo, že všechny ve skutečnosti namaloval Deron. Teď cítila jen úžas. Nedokázala pochopit, jak se mu podařilo tak přesně napodobit Monetův odstín kobaltové modři. Nebylo divu, že si Bourne u Derona objednával veškeré falešné průkazy, které bylo v dnešní době čím dál těžší vyrobit. Mnozí padělatelé zavřeli krám s vysvětlením, že státní orgány znemožňují jejich práci, Deron však nikoli. Pokračoval dál a využíval vzniklé díry na trhu. Člověk se nemohl divit, že si s Bournem tak padli do oka. Vrána k vráně sedá, pomyslela si Soraya.

„A co zrcadla?“ zeptal se Tyrone.

„To by bylo nejjednodušší,“ přitakal Deron. „Ale jeden z důvodů, proč instalovali tolik kamer, je ten, aby získali víc pohledů na stejnou oblast. Takže zrcadla jsou ze hry.“

„Škoda že Bourne zabil toho šmejda Karima al-Džamila. Ten by snad dokázal nasadit do softwaru DARPA nějakýho červa a nabourat se do něj jako do databáze CIA.“

Soraya se obrátila na Derona. „Vy byste to nedokázal?“

„Já nejsem hacker. To přenechávám svojí holce.“

Soraya nevěděla, že má Deron přítelkyni. „Je dobrá?“

„Ale no tak.“

„Můžeme si s ní promluvit?“

Deron se zatvářil pochybovačně. „Bavíme se tu o Národní bezpečnostní agentuře. S tou zatracenou bandou není žádná sranda. Neměla by sis s ní zahrávat.“

„Bohužel nemám na vybranou,“ odvětila Soraya.

„Chtěj s náma vyjebat,“ řekl Tyrone, „a jestli jim nezatneme tipec, tak nás převálcujou.“

Deron zavrtěl hlavou. „Cos to s ním provedla, Sorayo? Než ses tady objevila, byl to na ulici můj nejlepší osobní strážce. A teď se na něj podívej. Ghetto už mu nestačí, on si chce hrát s velkýma klukama!“ Neskrýval hrdost, kterou k Tyronovi cítil, ale jeho hlas zněl i varovně. „Doufám, že víš, do čeho se pouštíš, Tyrone. Pokud se to nějak zvrtne, budeš v lapáku dřív, než bys řekl švec.“

Tyrone vzdorně založil ruce na prsou.

Deron vzdychl. „No tak dobře. Jsme přece dospělí.“ Sáhl po mobilním telefonu. „Kiki je nahoře u sebe. Nemá ráda, když ji někdo ruší, ale tohle ji, myslím, zaujme.“ Krátce promluvil do telefonu a pak ho zase schoval. O chvíli později se objevila štíhlá žena s krásnými africkými rysy a tmavě čokoládovou pletí. Byla vysoká jako Deron a nesla se vznešeně jako členka staré královské rodiny.

Když spatřila Tyrona, usmála se od ucha k uchu. „Čau,“ pozdravili se navzájem. Víc slov k tomu nepotřebovali.

„Kiki, tohle je Soraya,“ představil ji Deron.

Kikin úsměv byl doslova oslnivý. „Ve skutečnosti se jmenuju Esiankiki. Jsem Masajka. Ale v Americe na formality nehledím, všichni mi říkají Kiki.“

Podaly si ruce. Kiki měla studený a suchý stisk a měřila si Sorayu velkýma kávovýma očima. Měla tu nejhladší pleť, jakou kdy Soraya viděla, a také jí náležitě záviděla. Její vlasy byly krátce střižené a vypadaly spíš jako čepice zakrývající protáhlou hlavu. Hnědé šaty dlouhé až ke kotníkům provokativně přiléhaly k jejím štíhlým bokům a drobným ňadrům.

Deron jí krátce nastínil situaci a zobrazil na jednom z počítačů softwarovou architekturu DARPA. Zatímco si ji Kiki prohlížela, vyložil jí základní věci. „Potřebujeme překonat firewall, ale tak, aby to nikdo nezjistil.“

„To první nebude tak složité.“ Kikiny dlouhé jemné prsty létaly nad klávesnicí a hrály si s počítačovým kódem. „To druhé nevím.“

„Ale to ještě není všechno.“ Deron se postavil tak, aby jí mohl nahlížet přes rameno. „Tenhle program řídí dva tisíce průmyslových kamer. Tady naši přátelé se potřebují nepozorovaně dostat dovnitř a ven.“

Kiki vstala a obrátila se k nim čelem. „Přes těch dva tisíce kamer?“

„Přesně tak,“ přitakala Soraya.

„Milá zlatá, vy nepotřebujete hackera. Vy potřebujete neviditelného muže!“

„Ale ty je přece můžeš zneviditelnit, Kiki.“ Deron ji vzal kolem štíhlého pasu. „Nebo ne?“

„Hmm.“ Kiki se znovu zadívala na kód v počítači. „No, opakuje se tady určitá nepravidelnost, kterou bych snad mohla využít.“ Dřepla si na stoličku. „Pošlu si to nahoru.“

Deron mrkl na Sorayu, jako by naznačoval: Já to říkal.

Kiki odeslala řadu souborů do svého počítače. Pak se otočila, plácla se do stehen a vstala. „Fajn, tak zatím.“

„Kdy to bude?“ zeptala se Soraya, ale to už Kiki brala schody po třech.

Když Bourne vystoupil z letadla Aeroflotu na letišti Šeremetěvo, Moskva se utápěla ve sněhu. Jeho spoj měl čtyřicet minut zpoždění, protože letadlo muselo kroužit nad městem, než se podařilo rozmrazit přistávací dráhy. Prošel celnicí i pasovou kontrolou, za kterou na něj čekal drobný chlapík zachumlaný v bílém kabátě. Lev Baronov, spojka profesora Spectera.

„Vidím, že nemáte žádné zavazadlo,“ pronesl Baronov angličtinou s těžkým přízvukem. Když se prodíral hloučkem černých taxikářů zápasících o zákazníky, štěkal na ně jako nervózní teriér. Byli to ubožáci z řad kavkazských menšin, Asiatů a podobných, jimž národnost bránila získat v Moskvě slušnou práci za slušné peníze. „Cestou do města to zařídíme. Budete potřebovat oblečení do zdejší zimy, i když dneska jsou jen minus dva stupně.“

„To budu moc rád,“ odpověděl Bourne dokonalou ruštinou.

Baronovovo huňaté obočí se překvapeně zvedlo. „Mluvíte jako rodilý Rus, gospodin Bourne.“

„Měl jsem skvělé učitele,“ odtušil Bourne lakonicky.

Prohlížel si zástupy cestujících v rušné příletové hale a všímal si lidí, kteří zastavili u novinového stánku či bezcelního obchodu, a těch, kteří se vůbec nepohybovali. Od chvíle, kdy sem vstoupil, měl neodbytný pocit, že ho někdo sleduje. Samozřejmě, všude byly kamery, ale to zvláštní mravenčení ve vlasech, které si vypěstoval léty práce v terénu, ho ještě nikdy nezklamalo. Někdo se na něj pověsil. To bylo znepokojivé, a současně uklidňující – skutečnost, že pronásledovatele vycítil, znamenala jediné: někdo věděl, že má přijet do Moskvy. Národní bezpečnostní agentura mohla prověřit seznamy pasažérů z New Yorku a zachytila jeho jméno u Lufthansy; neměl čas nechat se ze soupisu vymazat. Rozhlížel se jen letmými pohledy jako běžný turista, aby si toho jeho „stín“ nevšiml.

„Sledují mě,“ řekl Bourne, když usedl do Baronovova dýchavičného zilu, který poté vyrazil dálnicí M10.

„To nebude problém,“ odvětil Baronov, jako by byl na sledování sám zvyklý. Ani se ho nezeptal, kdo po něm jde. Bourne si vzpomněl na profesorův slib, že se mu Baronov nebude plést do cesty.

Jason se probral věcmi, jež mu Baronov předal: byly tam nové doklady, klíč a číslo bezpečnostní schránky v bance Moskva, kde si měl vyzvednout peníze.

„Potřebuju plán bankovní budovy,“ řekl Bourne.

„To nebude problém.“ Baronov sjel z dálnice. Z Bournea byl nyní Fjodor Iljič Popov, střední manažer GazPromu, obrovské státní energetické společnosti.

„Jak dobře tenhle průkaz obstojí?“ otázal se Bourne.

„Nemusíte se obávat.“ Baronov se zakřenil. „Profesor má v GazPromu přátele, kteří vědí, jak vás chránit, Fjodore Iljiči.“

Anthony Prowess měl co dělat, aby udržel stařičký zil v hledáčku, a přes řidičovy úhybné manévry ho nehodlal ztratit. Počkal, až Bourne projde na letišti pasovou kontrolou. Generál Kendall mu poslal do mobilu jeho aktuální foto. Byl to detail pořízený dlouhým objektivem, sice trochu zrnitý, ale Bourne na něm byl bezpečně poznat.

Příštích několik minut bylo pro Prowesse zásadních. Nedělal si iluze, že si ho Bourne dříve nebo později nevšimne, proto se snažil včas zaznamenat sebemenší jeho zvyky či tiky, byť zdánlivě nepodstatné. Trpká zkušenost ho naučila, že takové drobnosti jsou při sledování často neocenitelné, zvlášť když nadejde čas k objektu přistoupit a zlikvidovat ho.

Prowess to v Moskvě dobře znal, vždyť se tu narodil: jeho otec byl britský diplomat, matka kulturní atašé. Teprve v patnácti pochopil, že matčina práce je pouhou zástěrkou. Ve skutečnosti pracovala jako špionka MI6, tajné služby Jejího Veličenstva. O čtyři roky později byla Prowessova matka odhalena a MI6 propašovala rodinu ze země. Jelikož se matka stala hledanou osobou, zamířili do Ameriky, kde začali nový život s novým jménem. Prožité nebezpečí se Prowessovi zarylo tak hluboko pod kůži, že na své původní jméno úplně zapomněl. Teď byl prostě Anthony Prowess.

Hned po škole se přihlásil se k Národní bezpečnostní agentuře. Od chvíle, kdy zjistil, že jeho matka byla špionka, netoužil po ničem jiném. Rodiče mu to mohli vymlouvat, jak chtěli, nic s ním však nepořídili. Díky jeho znalosti cizích jazyků a kultur ho vojenská kontrarozvědka vyslala do zahraničí, nejdřív na výcvik do Afrického rohu a poté do Afghánistánu, kde spolupracoval s místními kmeny bojujícími v drsném horském terénu proti Talibanu. Byl to tvrdý muž, zvyklý na strádání a smrt. Znal víc způsobů, jak zabít člověka, než kolik je dní v roce. Ve srovnání s tím, čím si prošel v posledních devatenácti měsících, bude tenhle nový úkol hračkou.

17

Bourne s Baronovem ujížděli po Volokamské silnici. Crocus City bylo ohromné luxusní nákupní středisko postavené v roce 2002, které tvořila zdánlivě nekonečná řada nablýskaných butiků, restaurací, autosalonů a mramorových fontán. Lepší místo, kde se zbavit pronásledovatele, aby člověk pohledal.

Zatímco Bourne nakupoval zimní oblečení, Baronov si zavolal. Nemělo cenu se pracně snažit setřást slídila uvnitř obchodního bludiště, aby se na ně po návratu k autu zase pověsil. Baronov proto zatelefonoval kolegovi, aby přijel do Crocus City: vezmou si jeho auto a on odjede zilem do Moskvy.

Bourne zaplatil a převlékl se. Pak ho Baronov zavedl do kavárny Franck Muller, kde si dali kávu a obloženou housku.

„Řekněte mi o Petrově poslední přítelkyni,“ požádal Bourne.

„O Gale Němatovové?“ Baronov pokrčil rameny. „Skoro není co. Je to jedna z těch hezkých dívenek, jakých jsou plné místní noční kluby. Tyhle holky jsou snadno k mání.“

„Kde bych ji našel?“

Baronov pokrčil rameny. „Bude tam, kde se scházejí oligarchové. Vím o tom v podstatě to co vy.“ Dobromyslně se zasmál. „Já už jsem na podobné lokály dědek, ale dneska večer vás rád provedu.“

„Stačí, když mi půjčíte auto.“

„Ale beze všeho, moj drug.“

O chvíli později Baronov odešel na pánskou toaletu, kde si měl vyměnit klíčky od aut se svým známým. Když se vrátil, podal Bourneovi přeložený papír s plánkem banky Moskva.

Vyšli ven jinudy, než přišli, a ocitli se na parkovišti na druhé straně nákupního centra. Nastoupili do staré černé volhy, která k Bourneově úlevě okamžitě nastartovala.

„Vidíte? Žádný problém.“ Baronov se žoviálně zasmál. „Co byste si beze mě počal, gospodin Bourne?“

• • •

Nábřeží Frunzenská leží jihozápadně od moskevského vnitřního Zahradního okruhu. Michail Tarkanian říkal, že z okna obýváku vidí most pro pěší do Parku Gorkého. Nelhal. Jeho byt se nacházel v domě nedaleko od restaurace Chlestakov, kde podle Baronova vařili skvělé ruské jídlo. Kvůli jednopatrové arkádě s hranatými sloupy a zdobenými betonovými balkony byla budova dokonalým příkladem stalinského slohu, který znásilnil a potlačil všechno hezké a romantické z architektury.

Bourne nařídil Baronovovi, aby do jeho návratu zůstal ve volze. Vyšel po kamenných schodech pod kolonádou a skleněnými dveřmi vstoupil dovnitř. Ocitl se v malém vestibulu, který končil u zamčených dveří. Na pravé stěně byla mosazná tabulka s řadami zvonků jednotlivých bytů. Bourne sjížděl prstem dolů, až našel tlačítko s Tarkanianovým jménem. Podíval se na číslo bytu, přešel k vnitřním dveřím a drobnou ohebnou planžetou oklamal zámek, že má skutečný klíč. Dveře se s cvaknutím otevřely a on mohl vejít.

Vlevo se rýsoval malý rozhrkaný výtah, vpravo celkem ucházející schodiště do prvního patra. První tři stupně byly mramorové, po nich však následovaly prosté betonové schody pokryté pískovým práškem, jak se časem ošlapávaly.

Tarkanianův byt se nacházel ve druhém patře a šlo se k němu tmavou chodbou, kde to páchlo vařeným zelím a dušeným masem. Podlaha sestávala z drobných šestiúhelníkových dlaždic, odštípaných a odřených jako schody vedoucí vzhůru.

Bourne bez problémů našel správné dveře. Přiložil k nim ucho a naslouchal. Když zevnitř nezaslechl žádné zvuky, použil paklíč. Pomalu otočil skleněnou koulí a otevřel dveře na škvíru. Napůl zataženými závěsy rámujícími okna vpravo pronikalo slabé světlo. Za pachem nevětrané zatuchliny se ukrýval závan mužské vůně – kolínské nebo pomády. Tarkanian tvrdil, že tady už léta nebyl, tak kdo tu teď bydlí?

Bourne se tiše a ostražitě vydal pokojem. Čekal, že všechno bude zaprášené, ale mýlil se, ani nábytek nezakrývala prostěradla. V ledničce bylo jídlo, i když chléb na kuchyňské lince už plesnivěl. Přes týden tu však někdo zřejmě pobýval. Všechny dveře měly skleněné koule jako ty vstupní, a některé držely na mosazných osách jen silou vůle. Na stěně visely zasmušilé černobílé snímky Parku Gorkého v různých ročních obdobích.

Tarkanianova postel byla rozestlaná a přikrývky tvořily divoké vlny, jako by byl někdo vyrušen ze spánku nebo musel chvatně odejít. Za postelí byly pootevřené dveře do koupelny.

Když Bourne obcházel hlavu postele, všiml si fotky mladé ženy v rámečku. Byla to blondýnka se svatozáří krásy typickou pro modelky na celém světě. Napadlo ho, jestli je to Gala Němatovová, když vtom koutkem oka zahlédl rozmazaný pohyb.

Vrhl se na něho jakýsi muž, který se dosud schovával za dveřmi koupelny. Třímal rybářský nůž s tlustou čepelí a hrotem obráceným k Bourneovi. Ten se převalil po posteli, chlap však skočil za ním. Byl modrooký, světlovlasý a urostlý. Po stranách krku a na dlaních měl tetování. Památka na ruské vězení.

Nejlepší způsob, jak odrazit útok nožem, je zaklesnout se do protivníka. Jak se na něj muž vrhal, Bourne se obrátil, popadl ho za košili a čelem jej udeřil do kořene nosu. Chlapovi se spustila krev, zasténal a hrdelní ruštinou zaklel: „Bljaď!“

Praštil Bournea pěstí do boku a pokusil se vymanit ruku s nožem. Bourne mu umrtvil nerv pod palcem, Rus ho však udeřil do břicha a vyhnal ho z postele k pootevřeným dveří koupelny. Skleněná koule se zaryla Bourneovi do zad, až se prohnul. Dveře se rozlétly a on se rozplácl na studených dlaždicích. Rus si protřepal ochromenou ruku a vytasil automatickou pistoli Stěčkin APS. Bourne nakopl útočníka do holeně, tím ho srazil na jedno koleno a pak ho praštil do strany tváře. Stěčkin odlétl po dlaždičkách. Rus kolem sebe začal mlátit hlava nehlava, čímž odrazil Bournea ke dveřím, a pak se zmocnil pistole. Bourne sáhl nahoru a ucítil chladné sklo dveřní koule. Rus s úsměvem namířil pistoli Bourneovi na srdce. Bourne vypáčil kouli ze dveří a vší silou jí mrštil doprostřed Rusova čela. Ten obrátil oči v sloup a svezl se na podlahu.

Bourne shrábl pistoli a chvíli popadal dech a poté se přikradl k Rusovi. Samozřejmě u sebe neměl žádný průkaz, ovšem to neznamenalo, že by Bourne nemohl zjistit, co je zač.

Strhl silnému chlapovi bundu i košili a dlouze se zadíval na různá tetování. Na hrudi měl tygra, znak rváče. Na levém rameni byla dýka s odkapávající krví: tedy zabiják. Třetí symbol, džin vycházející z lampy, však Bournea zaujal nejvíc. Znamenalo to, že Rus se dostal do vězení za drogové delikty.

Profesor Bourneovi říkal, že o trh s drogami zápasí dvě skupiny mafie: Kazaňská a Ázerbájdžánská. Nepřipleťte se jim do cesty, varoval ho Specter. Pokud na ně narazíte, tak se, prosím vás, nebraňte, ale nastavte druhou tvář, jinak nepřežijete.

Bourne už se chystal vstát, když si něčeho všiml na vnitřní straně Rusova levého lokte: drobné tetování postavy s lidským tělem a šakalí hlavou. Anubis, egyptský bůh podsvětí. Toto znamení mělo chránit jeho nositele před smrtí, ale v poslední době si ho také přivlastnila „Kazaňská“. Co člen tak mocné ruské mafie dělal v Tarkanianově bytě? Měl za úkol ho dopadnout a zabít? Ale proč? To Bourne potřeboval zjistit.

Rozhlédl se po koupelně: umyvadlo s kapajícím kohoutkem, oční krémy, pudry, tužky, umouněné zrcadlo. Odtáhl závěs sprchy a vytáhl z odtoku několik blonďatých vlasů. Byly dlouhé. Ženské. Patřily Gale Němatovové?

Zamířil do kuchyně, kde otvíral zásuvky a přehraboval se v nich, až našel modrou propisku. V koupelně pak vzal jednu z tužek na obočí. Dřepl si k Rusovi a obkreslil si tetování Anubise na vnitřní stranu svého levého předloktí: když se dopustil nepřesnosti, čáru zase smazal a zkusil to znova. Když byl s výsledkem konečně spokojen, modrou propisovačkou si udělal „tetování“ načisto. Věděl, že by při bližším zkoumání neobstálo, ale jako letmý poznávací prostředek snad postačí. U umyvadla jemně smyl tahy tužky a inkoustový náčrt postříkal lakem na vlasy, aby jej zafixoval na kůži.

Podíval se za nádržku záchoda i do ní, ale v těchto oblíbených skrýších peněz, dokumentů či jiných důležitých materiálů nic nenašel. Už se chystal odejít, když mu oči znovu padly na zrcadlo. Zadíval se blíž a uviděl tam stopy čehosi červeného, zřejmě pečlivé otřené rtěnky, kterou se někdo – možná ten Rus z Kazaňské? – snažil smazat. Proč by to dělal?

Bourneovi se zdálo, že šmouhy tvoří jakýsi obrazec. Zvedl pudřenku a foukl přes ni na zrcadlo. Jemný prášek vyrobený z ropných produktů přilnul k utajeným tahům rtěnky založené na stejném základě. Pak pudřenku odložil a poodstoupil. Před očima mu vyvstal naškrábaný vzkaz:

Jdu k Čínskému pilotovi. Kde jsi? Gala

Takže Gala Němatovová, Petrova poslední přítelkyně, tady skutečně bydlela. Používal Petr tento byt v době Tarkanianovy nepřítomnosti?

Cestou ven zkontroloval Rusovi tep. Byl pomalý, ale pravidelný. Hlavou mu vrtala otázka, proč Kazaňská poslala toho kriminálníka do bytu, kde dřív Gala Němatovová žila s Petrem. Existovala nějaká souvislost mezi Semjonem Ikupovem a tím mafiánským klanem?

Bourne se naposledy podíval na snímek Galy Němatovové a pak vyklouzl z bytu tak tiše, jak do něj vstoupil. Venku v chodbě se pozorně zaposlouchal, avšak kromě tlumeného pláče dítěte kdesi v prvním patře tam panoval naprostý klid. Sestoupil po schodech a prošel vestibulem, kde malá holčička táhla svou matku za ruku směrem vzhůru. Bourne si s ženou vyměnil prázdný pohled cizích lidí, kteří se jen náhodně míjejí. Vzápětí byl venku a vyšel z kolonády. Až na stařenu vratce našlapující po zrádném sněhu nikde ani živáčka. Nastoupil do volhy a zavřel za sebou dveře.

Vtom uviděl, že Baronovovi vytéká z krku krev. Ve stejné chvíli se mu kolem krku omotal drát a zařízl se mu do průdušnice.

Šéf logistiky CIA Rodney Feir chodil čtyřikrát týdně po práci do posilovny kousek od svého domu ve Fairfaxu ve státě Virginia. Nejdřív hodinu jezdil na rotopedu, další hodinu pak zvedal činky a nakonec si dal studenou sprchu a zamířil do páry.

Toho večera tam na něj čekal generál Kendall. Matně viděl, jak se skleněné dveře otvírají, dovnitř nakrátko zavanul studený vzduch a proužky páry unikly do pánské šatny. Pak se v mlhovině objevilo Feirovo svalnaté vysportované tělo.

„Rád vás vidím, Rodney,“ řekl generál Kendall.

Feir tiše kývl a posadil se vedle něj.

Rodney Feir byl oním „plánem B“, tedy žolíkem, kterého měl generál v rukávu pro případ, že by to s Robem Battem nevyšlo. Ostatně, s Feirem bylo snadnější pořízení. Nedal se totiž k bezpečnostním složkám z nějakých vlasteneckých důvodů nebo proto, že by ho přitahoval život plný tajemství, ale z čiré lenosti. Aby nevznikl omyl: svou práci dělal zatraceně dobře, ale život ve státních službách mu vyhovoval od hlavy až ke špičatým černým polobotkám. Vyznačoval se tím, že ať dělal cokoliv, měl na mysli především vlastní prospěch. Byl to dokonalý oportunista. Velice dobře věděl, odkud vítr vane, a právě proto se tak snadno a hladce přiklonil k Národní bezpečnostní agentuře. Se smrtí Starého pána všechno skončilo. Neměl v sobě Battovu oddanost CIA, s níž by musel bojovat.

Není však moudré považovat kohokoli za spolehlivého, což byl také důvod, proč se s ním tady Kendall občas scházel. Poseděli v páře, pak se vysprchovali, převlékli do civilních šatů a zašli na večeři do jednoho z několika odporných lokálů, které Kendall v okolí znal.

Vesměs šlo o pochybné podniky. Na venkovním grilu kuchař nekonečné hodiny s láskou opékal žebírka, bůček, normální i pálivé klobásy, někdy i celé prase. Vše korunovaly oprýskané dřevěné stoly s omáčkami roztodivných příchutí. Většina lidí si nechávala jídlo zabalit s sebou, ne tak Kendall s Feirem. Seděli u stolu, jedli a popíjeli pivo, zatímco se vedle nich vršily kosti, zmuchlané ubrousky a krajíčky bílého chleba, které byly tak křehké, že se pod několika kapkami omáčky rozpadaly.

Feir tu a tam hodování přerušil a sdělil Kendallovi nějakou horkou novinku nebo fámu z kuchyně CIA. Kendall si je zaznamenával do svého vojenského mozku a občas přitom Feirovi kladl doplňující otázky, zvláště pokud šlo o věci souvisící s Veronikou Hartovou a Sorayou Mooreovou.

Potom zajeli do jedné staré opuštěné knihovny, kde je čekal zlatý hřeb večera. Dům v pseudorenesančním slohu zakoupil se slevou místní obchodník Drew Davis, o němž se toho k jeho značnému potěšení příliš nevědělo. Patřil k lidem, kteří se dokázali umně vyhýbat hledáčku washingtonské policie. To v jihovýchodní části města nebylo tak snadné, jelikož stejně jako téměř všichni zdejší obyvatelé i on byl černoch. Na rozdíl od většiny z nich však měl přátele na vysokých místech, a to především díky podniku, který vlastnil. Jmenoval se Skleněná bačkora.

Podle všech vnějších známek šlo o legální a mimořádně úspěšný hudební klub, kde koncertovala velká jména rhythm and blues. Vzadu se však ukrývalo to podstatné: moderní nevěstinec se zaměřením na barevné ženy. Fajnšmekři zde mohli nalézt prostitutky snad všech národností. Ceny byly vysoké, ale nikomu to zřejmě nevadilo, částečně i proto, že Drew Davis svým dívkám dobře platil.

Kendall sem začal chodit už v posledním ročníku na univerzitě. Jednou večer sem z legrace zavítal s partou kamarádů z dobrých rodin. Nechtěl, ale oni ho popichovali a Kendall dobře věděl, že když jim nevyhoví, budou se mu posmívat. Ironií osudu se časem stal pravidelným návštěvníkem a naučil se „vyhazovat si z kopýtka“, jak tomu s oblibou říkal. Nejdřív si namlouval, že jde jen o tělesnou potřebu. Pak si však uvědomil, že do Skleněné bačkory chodí rád: nikdo ho tam neotravoval, nikdo si z něj nedělal legraci. Později to pro něj znamenalo odreagování od druhořadé role, kterou hrál ve společnosti lidí posedlých mocí, jako byl Luther LaValle. Kristepane, i ten ubožák Rob Batt byl v Yale členem Lebky&Kostí. Skleněná bačkora je moje Lebka&Kosti, pomyslel si Kendall, když ho uvedli do zadního pokoje. Bylo to tu stejně tajné a výsadní jako věci, které se odehrávaly v mocenských kruzích. Kendall tu měl svou vlastní malou skrýš, kde mohl vést svůj vlastní život. Nevěděl o ní dokonce ani sám Luther. Bylo příjemné mít před LaVallem nějaké tajemství.

Kendall s Feirem seděli v purpurových sametových křeslech – Kendall tomu říkal „královská barva“ – a před nimi defilovala lahodná přehlídka žen všech velikostí a odstínů. Kendall si vybral Imáni, jednu ze svých oblíbenkyň, Feir její snědou kolegyni, částečnou Indku.

Odebrali se do prostorných pokojů zařízených jako ložnice v luxusních vilách: postele s nebesy a hojnost kartounu, sametu a závěsů. Kendall sledoval, jak Imáni jediným zatřesením vyklouzla z čokoládových hedvábných šatů se šňůrkovými ramínky. Pod nimi nic neměla. Její tmavá pleť se zaleskla v diskrétním osvětlení.

Pak otevřela náruč a generál Richard Kendall s procítěným zasténáním vplul do vlnité řeky jejího bezchybného těla.

Jakmile Bourne ucítil, že nemůže dýchat, vzepřel se na předním sedadle a prohnul záda. Položil na palubní desku nejdřív jednu nohu, pak i druhou a odrazil se úhlopříčně na zadní sedadlo, takže přistál hned za nebohým Baronovem. Škrtič se musel otočit doprava, aby udržel drát kolem Bourneova hrdla. Byla to pro něj nešikovná pozice, která mu neumožňovala tak pevné sevření, jako když měl Bournea přímo před sebou.

Bourne vrazil podpatek do škrtičova rozkroku, ale docházel mu kyslík, a tak nemohl vyvinout sílu, jakou by chtěl.

„Chcípni, hajzle,“ sykl zabiják ostrým přízvukem amerického Středozápadu.

Bourne viděl hvězdičky a všude kolem něj se rozlévala tma. Připadalo mu, jako by se díval do tunelu opačnou stranou dalekohledu. Všechno vypadalo fantaskně, měl zkreslenou perspektivu. Viděl toho chlapa, jeho tmavé vlasy, krutou tvář i typicky sveřepý pohled odhodlaného vojáka. V zákoutí mysli mu blesklo, že si ho Národní bezpečnostní agentura našla.

Bourneův výpadek soustředění umožnil škrtiči se vymanit a škubnout za oba konce drátu, který se vzápětí zaryl ještě hlouběji do krku. Do plic mu už neproudil vůbec žádný vzduch. Drát mu prořízl kůži a krev mu stékala na límec. Z hloubi jeho útrob bublaly zvláštní zvířecí zvuky. Mrkáním vyhnal z očí slzy i pot a z posledních sil vrazil agentovi palec do oka. Tlačil dál a dál navzdory úderům do břicha, a tím získal dočasnou úlevu. Drát povolil. Bourne mocně zalapal po dechu a zabořil palec ještě hlouběji.

Škrtidlo ochablo ještě víc. Dveře auta se otevřely. Škrtič od něj odlepil obličej a dveře se znovu zabouchly. Uslyšel běžící nohy, jejichž klapot mizel v dálce. Když se mu podařilo rozmotat drát a kašlavě nabrat vzduch do hořících plic, ulice byla prázdná. Agent vojenské kontrarozvědky zmizel.

Bourne osaměl ve volze s mrtvolou Lva Baronova, omámený, zesláblý a zničený.

18

„Nemůžu Hajdara jen tak oslovit,“ řekla Devra. „Po tom, co se stalo v Sevastopolu, budou vědět, že po nich půjdeš.“

„V tom případě je ten dokument dávno pryč,“ namítl Arkadin.

„Třeba ne.“ Devra si zamíchala tureckou kávu hustou jako tér. „Tenhle Zapadákov si vybrali proto, že se sem nedá snadno dostat. Ale to je dvousečná zbraň. Nedá se vyloučit, že Hajdar ten dokument ještě nestačil předat.“

Seděli v malé zaprášené kavárně v Eskisehiru. I na Turecko to bylo zaostalé místo plné ovcí, kde to páchlo pryskyřicí, mrvou a močí. Horským průsmykem skučel studený vítr. Na severní straně domů tvořících vesnici ležel sníh a další byl soudě podle klesajících mraků na cestě.

„Zapadákov je pro tuhle díru moc vznešený výraz,“ utrousil Arkadin. „Proboha, vždyť tady ani není signál na mobil.“

„Že to říkáš zrovna ty.“ Devra dopila kávu. „Ty ses přece taky narodil v díře, ne?“

Arkadin cítil skoro neovladatelné nutkání odtáhnout ji někam dozadu a tam ji pořádně ztlouct. Ale zadržel ruku a potlačil vztek. Ušetří si jej na jindy, až na ni pohlédne jakoby z velké dálky a pošeptá jí do ucha: jsi mi úplně volná. Tvůj život pro mě nic neznamená. Jestli chceš zůstat ještě chvilku naživu, už nikdy se mě neptej, kde jsem se narodil, kdo byli moji rodiče, prostě vůbec na nic osobního, rozumíš?

Jak se ukázalo, kromě dalších schopností byla Marlene i zdatná hypnotizérka. Řekla mu, že ho chce zhypnotizovat, aby se dostala na kořen jeho vzteku.

„Slyšel jsem, že na některé lidi hypnóza neplatí,“ řekl Arkadin. „Je to pravda?“

„Ano,“ odvětila Marlene.

Zjistilo se, že on je jedním z nich.

„Vy prostě sugesci odmítáte přijmout,“ vyčetla mu. „Vaše mysl si postavila zeď, kterou se nedá proniknout.“

Bavili se v zahradě za vilou Semjona Ikupova. Vzhledem ke svažitému terénu byla velice malá. Seděli na kamenné lavičce ve stínu velkého fíkovníku, jehož tmavé dozrávající ovoce začínalo ohýbat větve ke kamenité zemi.

„No a co s tím provedeme?“

„Spíš co s tím provedete vy, Leonide.“ Smetla si ze stehna drobný lístek. Měla na sobě značkové americké džíny, rozhalenku a na nohou sandály. „Proces zkoumání vaší minulosti vám má pomoci znovu ovládnout vlastní já.“

„Myslíte moje sklony k vraždění?“

„Proč to říkáte?“

Zadíval se jí hluboko do očí. „Protože je to pravda.“

Marleniny oči potemněly. „Tak proč se tak bráníte mluvit se mnou o věcech, které by vám určitě pomohly?“

„Jen se mi chcete prokousat do hlavy. Myslíte, že když o mně budete všechno vědět, můžete mě ovládat.“

„Mýlíte se. Tady o žádnou moc nejde, Leonide.“

Arkadin se zasmál. „A o co tedy?“

„O to, abyste získal vládu sám nad sebou.“

Lehký větřík jí rozčechral vlasy a ona si je znovu uhladila. Arkadin si takových věcí všímal a připisoval jim psychologický význam. Marlene měla ráda všechno tak, jak má být.

„Neměl jsem šťastné dětství. A pak do mě vjel vztek. Utekl jsem z domova. Stačí?“

Marlene naklonila hlavu tak, aby zachytila paprsek slunce pronikající mezi třepotavým listím fíkovníku. „Kde se ve vás ten vztek vzal?“

„Vyrostl jsem,“ odpověděl Arkadin.

„Byl jste pořád kluk.“

„Jen na papíře.“

Chvíli si ji prohlížel. Měla ruce překřížené v klíně. Jednu zvedla, konečky prstů se dotkla jeho tváře a přejela po čelisti až k bradě. Otočila ho obličejem k sobě a pak se k němu přitáhla. Přitiskla k němu své měkké rty, které se vzápětí rozevřely jako květ. Když mu strčila jazyk do úst, vyvolala tím úplnou explozi.

• • •

Arkadin potlačil své temné pudy a vítězně se usmál. „To je fuk. Nikdy se tam už nevrátím.“

„To ti schvaluju.“ Devra pokývala hlavou a vstala. „Myslíš, že se tady dá sehnat slušné bydlení? Nevím jak ty, ale já se potřebuju vysprchovat. Pak se podíváme, jestli se můžeme s Hajdarem nějak nenápadně spojit.“

Když se začala odvracet, chytil ji za loket.

„Moment.“

Zatvářila se tázavě a čekala, co bude.

„Jestli nejsi můj nepřítel, jestli jsi mi nelhala a chceš se mnou zůstat, tak to dokaž.“

„Řekla jsem ti přece, že udělám, co budeš chtít.“

„Takže bys byla třeba schopná zabít lidi, kteří Hajdara hlídají?“

Devra ani nemrkla. „Dej mi tu podělanou bouchačku.“

Veronika Hartová bydlela v bytovém komplexu v Langley, který sloužil jako dočasné ubytování pro tisíce státních zaměstnanců včetně špionů všech druhů, kteří často vyráželi na akce do zahraničí či do jiných částí země.

Hartová v tom bytě žila něco přes dva roky. Čas ovšem nebyl důležitý: do Washingtonu přišla před sedmi lety a od té doby měla samé dočasné příbytky. Natolik si na to zvykla, že už sama pochybovala, jestli vůbec touží po tom se někde usadit. Tak alespoň uvažovala ve chvíli, kdy bzučákem vpustila Sorayu Mooreovou do haly. O chvíli později se ozvalo diskrétní zaklepání a Hartová šla návštěvě otevřít.

„Nikdo mě nesleduje,“ oznámila Soraya, když ze sebe shodila kabát. „Ověřila jsem si to.“

Hartová jí pověsila kabát do skříně v předsíni a zavedla ji do kuchyně. „K snídani vám můžu nabídnout studené müsli nebo“ – otevřela lednici – „studenou Čínu. Zbytky od večeře.“

„Já si na snídaně moc nepotrpím,“ uklidnila ji Soraya.

„Tak fajn. Já taky ne.“

Hartová vytáhla několik kartónových krabic a řekla Soraye, kde najde talíře, naběračky a hůlky. Přesunuly se do obývacího pokoje a všechno složily na skleněný konferenční stolek mezi dvěma pohovkami.

Hartová začala otvírat krabice. „Vepřové nesmíte, že?“

Soraya se usmála. Potěšilo ji, že si šéfová vzpomněla na její muslimská omezení.

Hartová se vrátila do kuchyně a postavila vodu na čaj. „Mám earl grey nebo oolong.“

„Oolong, prosím.“

Hartová uvařila čaj a přinesla do obýváku konvici se dvěma malými šálky bez oušek. Posadily se na koberec s abstraktními vzory a překřížily nohy. Konferenční stolek měly mezi sebou. Soraya se rozhlédla. Na stěnách visely reprodukce, jaké by člověk našel v každém běžném hotelu. Nábytek vypadal stejně tuctově jako všechno ostatní. Nebyly tam žádné fotografie ani jiné připomínky minulosti či rodiny. Jediným zvláštním rysem místnosti bylo piano.

„Můj jediný majetek,“ následovala Hartová Sorayin pohled. „Steinway K-52. Má ozvučnici větší než řada klavírů, takže zní zatraceně dobře.“

„Vy hrajete na piano?“

Hartová vstala, usedla na stoličku a spustila Chopinovo Nokturno b moll. Naprosto plynule přešla do smyslné Malagueni od Isaaka Albénize a nakonec přidala hřmotnou verzi Purple Haze od Jimiho Hendrixe.

Soraya se rozesmála a zatleskala. Hartová vstala a znovu se posadila naproti ní.

„Nic jiného kromě špionážní práce neumím.“ Hartová otevřela jednu z krabic a nabrala kuře „generál Tso“. „Pozor,“ varovala kolegyni, „objednávám si ho extra pálivé.“

„To mi nevadí,“ odpověděla Soraya a zalovila v krabici. „Na piano jsem vždycky chtěla hrát.“

„Já spíš na elektrickou kytaru.“ Hartová si olízla z prstu ústřicovou omáčku a zvedla další krabici. „Otec o tom ale nechtěl ani slyšet. Podle něj elektrická kytara není nástroj pro dámu.“

„Byl přísný, že?“ řekla Soraya soucitně.

„To si pište. Byl to plukovník letectva. V mládí lítal se stíhačkou. Pak už nemohl a to ho štvalo, chyběla mu vůně oleje a nekonečná svoboda. U armády si stěžovat nemohl, a tak si svou zlost vybíjel na mně a na matce.“

Soraya pokývala hlavou. „Můj otec je muslim ze staré školy. Velice přísný a zásadový. Jako velká část jeho generace nerozumí modernímu světu a to ho zlobí. Doma jsem si připadala jako ve vězení. Když jsem odešla, řekl, že mi nikdy neodpustí.“

„A dodržel to?“

Soraya měla v očích vzdálený pohled. „Mámu vídám jednou za měsíc. Chodíme spolu nakupovat. S otcem mluvím jednou za čas. Zpátky domů mě nikdy nepozval a já se sama nevrátila.“

Hartová odložila hůlky. „To mě mrzí.“

„Nemusí. Tak to prostě je. A vy se se svým otcem stýkáte?“

„Ano, ale on neví, kdo jsem. Máma už naštěstí nežije. Určitě by ho nechtěla vidět jako trosku připoutanou na lůžko.“

„Musí to pro vás být těžké. Neohrožený pilot a dopadne takhle…“

„V určité chvíli v životě se musíte od rodičů odpoutat.“ Hartová jedla dál, i když trochu pomaleji. „Člověk, který leží v té posteli, není můj otec. Ten už dávno zemřel.“

Soraya na chvíli sklopila oči k jídlu. Pak řekla: „Povězte mi, jak jste věděla o tom konspiračním domě Národní bezpečnostní agentury.“

„Aha, tohle.“ Tvář Hartové se rozjasnila. Očividně byla ráda, že se vrátily k pracovnímu tématu. „Když jsem pracovala u Černé řeky, Agentura si nás často najímala. Bylo to předtím, než si vycvičila vlastní oddíly pro tajné operace. Znamenali jsme pro ni ideální volbu, protože nikdy nemusela nikomu vysvětlovat, co máme vlastně za úkol. Šlo výhradně o práci v terénu, jako je příprava bojiště pro naše vojska. Dál v tom nikdo z mocných nešťoural.“

Otřela si ústa ubrouskem a opřela se. „Po jedné akci jsem si vytáhla krátkou sirku. Musela jsem tlumočit zjištění našeho oddílu vojenské rozvědce. Jelikož šlo o přísně tajnou operaci, hlášení se podávalo v konspiračním domě ve Virginii. Ne v té krásné knihovně, kam vzali vás, ale v jedné ze sklepních kójí vyztužených železobetonem. Připomíná to tam spíš bunkr.“

„A co jste viděla?“

„Nejde o to, co jsem viděla, ale co jsem slyšela. Ty kobky jsou zvukotěsné, tedy až na dveře – to asi proto, aby strážní na chodbě měli přehled. Slyšela jsem strašný nářek. Zněl až skoro nelidsky.“

„Řekla jste to šéfům Černé řeky?“

„K čemu by to bylo? Jim to bylo fuk, a i kdyby ne, co by s tím asi udělali? Zahájili by kongresové vyšetřování na základě nějakých zvuků, které jsem údajně slyšela? Národní bezpečnostní agentura by je rozmázla jak šváby a oni by si už v oboru ani neškrtli.“ Zavrtěla hlavou. „Ne ne, tihle hoši jsou obchodníci a umějí si to spočítat. Jejich jediným cílem je co nejvíc podojit vládu.“

„Takže teď máme příležitost udělat, co jste dřív nemohla a co by Černá řeka nechtěla.“

„Přesně tak,“ přitakala Hartová. „Chci získat fotky a videa, prostě nezvratný důkaz toho, co vojenská kontrarozvědka tam dole dělá, a pak s tím jít přímo za prezidentem. A tady do toho vstupujete vy s Tyronem.“ Odsunula talíř stranou. „Chci hlavu Luthera LaVallea na zlatém podnose a Bůh je mi svědkem, že ji dostanu.“

19

Kvůli mrtvole a spoustě krve na sedadlech musel Bourne opustit volhu. Předtím však Baronovovi vzal mobil a peníze. Mrzlo až praštělo. Během nepřirozeně tmavého zimního odpoledne začal padat sníh, který se snášel k zemi ve stále hustších přívalech. Bourne věděl, že musí co nejrychleji zmizet. Vytáhl ze svého telefonu SIM kartu, vložil ji do Baronovova a pak vlastní mobil zahodil do kanálu. Jako Fjodor Iljič Popov, jak teď zněla jeho krycí identita, si nemohl dovolit mít u sebe americký přístroj.

Vykročil ulicí proti větru a sněhu. Když prošel šestou křižovatkou, schoulil se do jednoho z vchodů a zavolal svému příteli Borisi Karpovovi. Hlas na druhém konci linky mu chladně odpověděl: „Plukovník Karpov už u FSB nepracuje.“

Bourneovi přeběhl mráz po zádech. Rusko se zas tolik nezměnilo, aby se už lidé nevyhazovali z práce na základě smyšlených obvinění.

„Potřebuju s ním mluvit,“ trval Bourne na svém.

„Teď pracuje u Federální protidrogové agentury.“ Hlas mu odříkal místní číslo a pak hned zavěsil.

Tak proto to odtažité chování, pomyslel si Bourne. Federální protidrogovou agenturu vedl Viktor Čerkesov. Mnozí se však domnívali, že tento silovik chce se svou organizací konkurovat Federální bezpečnostní službě FSB, nástupkyni nechvalně známé KGB. Mezi ním a šéfem FSB Nikolajem Petruševem zuřila nefalšovaná válka. Její vítěz měl nejlepší předpoklady stát se příštím prezidentem Ruska. Pokud Karpov z FSB odešel, bylo to zřejmě proto, že Čerkesov získával v tomto souboji navrch.

Bourne zavolal do kanceláře Federální protidrogové agentury, ale tam mu řekli, že Karpov v práci není a je nedostupný.

Na okamžik uvažoval, že zavolá chlapíkovi, který vyzvedl Baronovův zil na parkovišti v Crocus City, vzápětí si to však rozmyslel. Stačilo, že zavinil Baronovovu smrt, nechtěl mít na svědomí další.

Kráčel dál, až došel k zastávce. Nasedl do první tramvaje, která se z šera vynořila. Stopu po drátu na krku si už předtím zakryl šálou, kterou si koupil v butiku v Crocus City. Sice mu do ní prosáklo trochu krve, ta však na mrazivém vzduchu hned zaschla.

Tramvaj se kývala a kodrcala na nerovných kolejích. Bourne se mačkal uvnitř s hlučným páchnoucím davem a cítil se mizerně. Jako by nestačilo, že v Tarkanianově bytě našel zabijáka z řad mafie, ale jeho spojku navíc zavraždil agent americké vojenské kontrarozvědky, který po něm šel. Nikdy v životě si nepřipadal tolik sám. Děti plakaly, muži šustili novinami, ženy si povídaly a stařec svírající sukovitou rukou hůlku pokradmu pozoroval dívku začtenou do obrázkového časopisu. To byl opravdový život. Kypěl všude kolem něj jako zurčící potok, narazil do Bournea jako do nehybného balvanu, a pak se zase spojil v jeden proud, zatímco on zůstával vzadu, strnulý a opuštěný.

Jako vždycky v podobných chvílích pomyslel na Marii. Jenže Marie byla pryč a vzpomínka na ni ho příliš neutěšovala. Stýskalo se mu po dětech a uvažoval, zda se v něm neozývá osobnost Davida Webba. Zmocnilo se ho staré známé zoufalství, jež nezakusil od chvíle, kdy ho Alex Conklin vytáhl ze dna, stvořil pro něj Bourneovu identitu a navlékl mu ji jako brnění. Cítil na sobě drtivou váhu smutného a osamělého života, který mohl skončit jediným způsobem.

A pak se jeho myšlenky obrátily k Moiře, k jejich poslednímu setkání, jež tak těžce prožíval. Co by udělal, kdyby byla skutečně špionka, zradila Martina a chtěla zradit i jeho? Předal by ji Soraye nebo Veronice Hartové?

Ona však naštěstí špionka nebyla, takže toto dilema nemusel řešit.

Pokud šlo o Moiru, osobní pocity mu nerozlučně splývaly s profesionální povinností. Věděl, že ho miluje, a v zoufalství najednou pochopil, že k ní také cítí lásku. Jen s ní si připadal celý, ale úplně jinak. Moira nebyla Marie a on by o to ani nestál. Chtěl ji takovou, jaká je.

Když v centru Moskvy vyskočil z tramvaje, sněžení se zmírnilo v závoje vloček poletujících ve větru přes velká otevřená prostranství. Světla města sváděla boj s dlouhým zimním večerem, a jelikož se vyjasňovalo, teplota vzduchu klesala. Ulice byly plné nelegálních taxikářů v levných autech vyrobených za Brežněvovy éry: pomalu projížděli nárazník na nárazník, aby nezmeškali jediného pasažéra. V místním slangu se jim říkalo bombily – kvůli závratné rychlosti, kterou s pasažéry doslova bombardovali ulice města.

Vstoupil do internetové kavárny, zaplatil si čtvrt hodiny u počítače a zadal heslo Kitajskij ljotčik. Kitajskij ljotčik Čao-Ta, jak zněl plný název – neboli v překladu Čínský pilot –, byl elitní klub v Lubjanské ulici číslo 25. Bourne vystoupil na zastávce metra Kitaj gorod na konci bloku. Na jedné straně se táhl zamrzlý vodní kanál, na druhé řada budov různého ražení. Čínský pilot byl nepřehlédnutelný díky terénním vozům BMW, Mercedes a Porsche i řadě všudypřítomných dýchavičných žigulíků černých taxikářů. Sveřepí vyhazovači drželi dav za sametovou šňůrou, takže čekající hosté opilecky sklouzávali z chodníku. Bourne přistoupil k červenému sporťáku Porsche Cayenne a zaklepal na okno. Když ho řidič stáhl, Bourne mu ukázal tři sta dolarů.

„Až vyjdu z těch dveří, jste můj, jasný?“

Řidič se lačně zadíval na peníze. „Ovšem, pane.“

Obzvlášť v Moskvě měly americké dolary větší váhu než slova.

„A co když mezitím vyjde váš zákazník?“

„Nevyjde,“ ujistil šofér Bournea. „Ten bude nejmíň do čtyř do rána v salonku.“

Dalších sto dolarů pomohlo Bourneovi proniknout pokřikujícím nezkrotným zástupem. Uvnitř si dal orientální salát a kuřecí prsíčka na mandlích nevalné chuti. Z výhodného místa u zářivého baru sledoval, jak ruští silovici přicházejí a odcházejí se svými děvočkami ověšenými šperky v kožíšcích a minisukních. V Rusku vládl nový řád. Bourne však věděl, že u moci se drží stále stejní lidé – bývalí příslušníci KGB nebo jejich potomci sešikovaní proti hochům ze Sokolníků, kteří přes noc přišli k bohatství. Silovici, pojmenovaní podle ruského výrazu pro „moc“, byli muži z takzvaných silových ministerstev, bezpečnostních orgánů a armády, kteří se dostali nahoru v Putinově éře. Byla to nová stráž, jež svrhla oligarchy Jelcinova období. To však nebylo důležité. Silovici nebo gangsteři, byli to zločinci, kteří zabíjeli, mučili, mrzačili a vydírali. Všichni měli na rukou krev a neznali výčitky svědomí.

Bourne hledal u stolů Galu Němatovovou, ale v tlumeném světle odpovídalo jejímu popisu nejméně šest dívek. Bylo ohromující si takhle zblízka prohlížet to pšeničné pole vysokých, štíhlých mladých žen, jedna půvabnější než druhá. Existovala rozšířená teorie o přežití těch nejhezčích, která v duchu jakéhosi pokřiveného darwinismu vysvětlovala, proč je v Rusku a na Ukrajině tolik podivuhodně krásných dívek. Pokud jste byli v těchto zemích v roce 1947 mužem do třiceti let, znamenalo to, že jste přežili jednu z největších mužských genocid v historii lidstva. Jelikož byli tito muži v obrovské menšině, mohli si ženy vybírat. A koho si asi zvolili pro manželství a oplodnění? Odpověď byla zřejmá. A odsud také pocházely armády děvčat, které se scházely tady či v dalších nočních klubech po celém Rusku.

Na tanečním parketu panovala tlačenice svíjejících se těl, kde nebylo možné nikoho poznat. Bourne si všiml osamocené rusovlasé dívky, vykročil k ní a pokynul jí, jestli si nechce zatančit. Ohlušující rytmická hudba tepající z deseti masivních reproduktorů znemožňovala jakoukoli společenskou konverzaci. Přikývla, chytila se jeho ruky a lokty si začali razit cestu na našlapaný parket. Příštích dvacet minut by vydalo za intenzivní cvičení. Tančilo se nonstop, nepřetržité bylo i blikání barevných světel a rytmika hudební skupiny Tequilajazz, která vibrovala až v hrudníku.

Nad hlavou zrzky Bourne zahlédl další blonďatou děvočku. Tahle však byla jiná. Vzal zrzku za ruku a ponořili se hlouběji do vířícího houfu tanečníků. Parfémy, kolínská a nakyslý pot se mísily se syrovým rachotem tvrdé muziky vycházející z obřích reproduktorů.

Bourne nepřestával tancovat, ale přitom postupoval davem, až získal jistotu. Blondýna tančící s urostlým gangsterem byla určitě Gala Němatovová.

„Nikdy už to nebude jako dřív,“ řekl doktor Mitten.

„Co to má sakra znamenat?“ štěkl Anthony Prowess na očního lékaře, který se nad ním skláněl. Seděl na nepohodlné židli v konspiračním bytě Národní bezpečnostní agentury nedaleko Moskvy.

„Pane Prowessi, nejsem si jist, jestli jste připraven slyšet plnou diagnózu. Počkal bych, až šok…“

„Za prvé v šoku nejsem,“ zalhal Prowess, „a za druhé nemám čas čekat.“ To byla pravda: ztratil Bourneovu stopu a potřeboval se na ni co nejrychleji vrátit.

Doktor Mitten vzdychl. Přesně takovou reakci očekával, jiná by ho vlastně překvapila. Cítil však profesionální odpovědnost ke svému pacientovi, i když pracoval na smlouvu pro americkou vojenskou kontrarozvědku.

„Znamená to, že na to oko už nikdy neuvidíte. Aspoň ne nic, co by stálo za řeč.“

Prowess seděl se zakloněnou hlavou a poraněné oko měl umrtvené kapkami, aby se mu v něm mohl ten zatracený oftalmolog šťourat. „Konkrétně, prosím.“

Doktor Mitten byl vysoký hubený muž s útlými rameny, „přehazovačkou“ na hlavě a výrazným ohryzkem, který mu při mluvení či polykání komicky poskakoval. „Snad zachytíte pohyb a rozeznáte světlo od tmy.“

„To je všechno?“

„Ale je taky možné,“ pokračoval doktor Mitten, „že až ustoupí otok, budete na to oko úplně slepý.“

„Fajn, takže tu špatnou zprávu už vím. Teď mě koukejte dát dokupy, ať odsud můžu vypadnout.“

„Nedoporučoval bych…“

„Na vaše doporučení vám kašlu,“ obořil se na něj Prowess. „Udělejte, co povídám, nebo vám zakroutím tím vaším vyzáblým kuřecím krkem.“

Doktor Mitten se popuzeně nafoukl, ale odmlouvat agentovi se neodvážil. Byl jako stlačená pružina připravená kdykoli bleskově vyskočit; snad to měl vrozené, snad za to mohl vojenský výcvik.

Zatímco mu lékař ošetřoval oko, v Prowessovi to vřelo. Nejenže se mu nepodařilo Bournea zlikvidovat, ale ten darebák ho ještě trvale zmrzačil! Měl na sebe vztek, že stáhl ocas a utekl, i když dobře věděl, že pokud oběť získá navrch, člověk musí co nejrychleji vyklidit pole.

Prowess se přesto obviňoval. Nešlo ani tak o tu bolest – dokázal něco vydržet. Dokonce ani o to, že ho Bourne převezl – to zase brzy napraví. Šlo o jeho oko. Už od dětství měl morbidní strach z oslepnutí. Jeho otec totiž přišel o zrak při nešťastném pádu, když vystupoval z autobusu a udeřil se do hlavy tak nešťastně, že si utrhl obě sítnice. Tehdy je ještě lékaři nedokázali vrátit zpět na místo. Pro šestiletého kluka byla hrůza sledovat, jak se jeho veselý urostlý tatínek mění v zahořklou trosku, která nechce s nikým mluvit. Ten děsivý prožitek se mu navždy vryl do paměti a znovu se přihlásil o slovo, když mu Jason Bourne vší silou zaryl palec do oka.

Prowess seděl na židli uprostřed místnosti, čichal chemikálie, které mu doktor Mitten aplikoval, a rostlo v něm odhodlání. Slíbil si, že Jasona Bournea vypátrá, a až se tak stane, donutí ho za všechno draze zaplatit. Teprve pak ho s chutí zabije.

Profesor Specter předsedal schůzi vedoucích kateder na univerzitě, když mu zavibroval soukromý mobilní telefon. Okamžitě vyhlásil čtvrthodinovou přestávku, opustil sál a vykročil halou na nádvoří.

Když byl z doslechu, otevřel mobil a uslyšel Němcovův hlas. Němcov byl ten muž, s nímž si Baronov vyměnil auto v nákupním centru Crocus City.

„Baronov je mrtvý?“ zeptal se Specter. „Jak se to stalo?“

Němcov mu popsal útok v autě před Tarkanianovým bytem. „Zabiják Národní bezpečnostní agentury,“ uzavřel Němcov. „Čekal na Bournea, aby ho uškrtil stejně jako Baronova.“

„A Jason?“

„Přežil. Ale ten vrah uprchl.“

Specterovi spadl kámen ze srdce. „Najděte toho agenta, než dostane Jasona, a zlikvidujte ho. Je to jasné?“

„Naprosto. Ale neměli bychom zkusit s Bournem navázat kontakt?“

Specter chvíli uvažoval. „Ne. Nejradši pracuje sám. V Moskvě se vyzná, mluví plynně rusky a má naše falešné doklady. Udělá, co je potřeba.“

„Spoléháte na jediného člověka?“

„Vy ho neznáte, Němcove, jinak byste takovou hloupost nevypustil z úst. Co bych dal za to, kdyby u nás Jason mohl být natrvalo.“

Gala Němatovová a její chlapec se do sebe celí zpocení zavěsili a opustili taneční parket. Bourne je následoval. Pozoroval, jak si páreček razí cestu ke stolu, kde jej uvítali dva muži. Všichni začali hltat šampaňské, jako by to byla voda. Bourne počkal, až si dolijí číše, a pak k nim povýšeně vykročil ve stylu novodobých gangsterů.

Naklonil se nad Galiným společníkem a houkl jí do ucha: „Mám pro vás důležitou zprávu.“

„Hej vy, co jste sakra zač?“ křikl její společník bojovně.

„Špatná otázka.“ Bourne ho zpražil pohledem a vyhrnul si rukáv bundy tak akorát, aby ukázal falešné tetování Anubise.

Muž se hryzl do rtu a znovu se opřel. Bourne sáhl dolů a zvedl Galu Němatovovou od stolu.

„Promluvíme si venku.“

„Zešílel jste?“ Snažila se vymanit z jeho sevření. „Vždyť mrzne.“

Bourne ji však už odváděl za loket. „Promluvíme si u mě v autě.“

„No tak to je výborná zpráva.“ Gala Němatovová nešťastně vycenila zuby. Byly úplně bílé, jako by si je vydrhla až na dřeň. Její kaštanové oči byly velké a měly zvednuté koutky: důkaz, že jí v žilách koluje asijská krev.

Řada drahých aut a taxíků poskytovala jen chabou ochranu před ledovým větrem, který foukal od kanálu. Bourne zaklepal na dveře porsche. Řidič ho poznal a odemkl dveře. Bourne s dívkou nastoupili.

Roztřesená Gala se zachumlala do svého nepatřičně krátkého kožíšku. Bourne požádal šoféra, aby zatopil. Ten vyhověl a zabořil se hlouběji do kabátu s kožešinovým límcem.

„Je mi fuk, jakou pro mě máte zprávu,“ řekla Gala mrzutě. „Odpověď zní ne.“

„Určitě?“ Bourne uvažoval, kam tím asi směřuje.

„To si pište. Vím, že hledáte Leonida Daniloviče, a podobných jako vy už mám dost.“

Leonida Daniloviče? zapřemítal Bourne. To jméno profesor nikdy nezmínil.

„Jdeme po vás, protože o něm určitě víte.“ Bourne neměl tušení, co vlastně říká, ale cítil, že pokud udrží její pozornost, něco z ní dostane.

„Já nic nevím.“ Gala najednou mluvila jako malá rozčilená holčička. „Ale i kdyby, nepráskla bych ho. Vyřiďte to Maslovovi.“ Doslova vyplivla jméno vůdce Kazaňské skupiny Dimitrije Maslova.

Konečně něco konkrétního, pomyslel si Bourne. Ale proč šel Maslov po Leonidu Danilovičovi a co to všechno má společného s Petrovou smrtí? Rozhodl se vydat se tímto směrem.

„Proč jste vy a Leonid Danilovič používali Tarkanianův byt?“

Okamžitě věděl, že udělal chybu. Galin výraz se dramaticky změnil. Přimhouřila oči a vydala jakýsi hrdelní zvuk. „Co to je sakra za otázku? Vy přece víte, proč jsme se tam utábořili.“

„Tak mi to zopakujte,“ zoufale improvizoval Bourne. „Slyšel jsem to jen ze třetí ruky. Možná mi něco uniklo.“

„Co vám asi tak mohlo uniknout? Leonid Danilovič a Tarkanian jsou nejlepší přátelé.“

„Zvala jste tam Petra na noční schůzky?“

„Tak o tohle tady jde. Kazaňská chce vědět všechno na Petra Zilbera a já vím proč. Petr si objednal vraždu Borji Makse ve věznici. Představte si, v táboře s přísnou ostrahou! Kdo to asi mohl udělat? Dostat se dovnitř, oddělat Makse, vyhlášeného zabijáka Kazaňské, a dostat se nepozorovaně ven?“

„Přesně to by Maslova zajímalo,“ řekl Bourne, protože tím nic neriskoval.

Gala si bezděčně začala pohrávat s umělými nehty, když si to však uvědomila, nechala toho. „Myslí si, že to spáchal Leonid Danilovič, protože on takové kousky umí. Je přesvědčen, že nikdo jiný by to nedokázal.“

Je čas trochu přitlačit, usoudil Bourne. „Nedělá to zadarmo.“

Gala pokrčila rameny.

„Proč Leonida chráníte?“

„Protože ho miluju.“

„Tak jako jste milovala Petra?“

„Nebuďte trapný.“ Gala se zasmála. „Petra jsem nikdy nemilovala. Byl to jen úkol, za který mi Semjon Ikupov slušně zaplatil.“

„A Petr vaši zradu zaplatil životem.“

Gala se na něj podívala jinýma očima. „Kdo jste?“

Bourne její otázku přešel. „Kde jste se s Ikupovem sešla?“

„Já ho nikdy neviděla. Jako prostředník sloužil Leonid.“

Bourne zapnul mozek na plné obrátky a snažil se poskládat dílky stavebnice, které mu Gala předložila, na správná místa. „Vy přece víte, že Leonid zavraždil Petra.“ On sám to samozřejmě nevěděl, ale vzhledem k okolnostem se mu to zdálo velice pravděpodobné.

„Ne.“ Gala zesinala. „To není možné.“

„Přece musíte tušit, co se asi stalo. Ikupov Petra nezabil vlastníma rukama, to je snad jasné.“ Viděl, jak jí v očích narůstá strach. „Komu jinému by to Ikupov mohl svěřit? Leonid byl jediný, kdo věděl, že jste na Petra donášela Ikupovovi.“

Z Galiny tváře jasně čišelo, že uhodil hřebíček na hlavičku. Bylo to, jako když se najednou z mlhy vynoří ukazatel směru. Bourne využil jejího ohromení a pokračoval: „Jak zní celé Leonidovo jméno?“

„Cože?“

„Slyšela jste dobře,“ zpražil ji Bourne. „Možná je to jediný způsob, jak ho zachránit. Jinak ho Kazaňská zabije.“

„Ale vy jste přece z Kazaňské.“

Bourne si vyhrnul rukáv a nechal ji podívat se zblízka na falešné tetování. „Jeden z členů Kazaňské dneska večer čekal na Leonida v Tarkanianově bytě.“

„Nevěřím vám.“ Vytřeštila oči. „Co jste tam dělal?“

„Tarkanian je mrtvý,“ řekl Bourne. „Chcete pomoci člověku, kterého údajně milujete?“

„Ale já Leonida vážně miluju! Je mi jedno, co udělal.“

V té chvíli řidič mocně zaklel a otočil se na sedadle. „Přichází můj zákazník.“

„Pokračujte,“ pobídl Bourne Galu. „Napište mi jeho jméno.“

„Ve VIP salonku se muselo něco stát,“ zavrčel řidič. „Kurva, vypadá naštvaně. Musíte okamžitě vypadnout.“

Bourne popadl Galu a otevřel dveře do ulice tak prudce, že je skoro vrazil do blatníku projíždějícího taxíku. Zamával na něj hrstí plnou rublů a jediným krokem přešel ze západního luxusu k východní chudobě. Když nastupoval do žigulíku, Gala Němatovová se mu vysmekla. Chytil ji za kožich, ona z něj však vyklouzla a rozběhla se pryč. Taxikář šlápl na plyn a do kabin zavanul tak silný pach výfukových zplodin, že Bourne musel stáhnout okno, aby se neudusil. Vtom uviděl vycházet z klubu dva muže, kteří s ní předtím seděli u stolu. Rozhlédli se na obě strany. Jeden z nich zahlédl běžící Galu, pokynul druhému a společně za ní vyrazili.

„Sledujte ty chlapy!“ houkl Bourne na taxikáře.

Šofér měl plochou tvář se zřetelně asiatskými rysy. Byl tlustý, umaštěný a mluvil rusky s příšerným přízvukem. Ruština zjevně nebyla jeho rodným jazykem. „To být vtip, že jo?“

Bourne mu hodil další rubly. „Žádný vtip.“

Taxikář pokrčil rameny, zařadil jedničku a šlápl na plyn.

V té chvíli dvojice mužů dostihla Galu.

20

Tou dobou se Leonid Danilovič Arkadin s Devrou rozhodovali, jak se dostat k Hajdarovi, aniž by se o tom dozvěděli její lidé.

„Nejlepší by bylo vytrhnout ho z jeho prostředí,“ navrhl Arkadin. „Ale k tomu potřebujeme vědět, kde se obvykle pohybuje. Nemám čas…“

„Já bych možná věděla,“ řekla Devra.

Seděli bok po boku na posteli v přízemí malého hostince. Pokoj nebyl nic moc, jen postel, křeslo a rozbitý prádelník, ale měl vlastní koupelnu a sprchu se spoustou teplé vody, jejíchž služeb jeden po druhém využili. A hlavně tam bylo teplo.

„Hajdar je hazardní hráč,“ pokračovala. „Skoro každý večer dřepí v zadní místnosti zdejší kavárny. Zná majitele, který je nechává hrát a nic za to nechce. Dokonce se k nim jednou týdně sám přidá.“ Podívala se na hodinky. „Teď tam určitě bude.“

„K čemu nám to je? Vaši ho určitě budou chránit.“

„To budou, a proto se k tomu místu ani nepřiblížíme.“

O hodinu později seděli ve vypůjčeném autě se zhasnutými světly na krajnici dvouproudové silnice. Byla jim zima. Sněžení, které předtím hrozilo, se nekonalo. Na obloze visel půlměsíc jako starobylá lucerna odhalující chuchvalce mračen i závěje se zmrzlou namodralou krustou.

„Tudy Hajdar chodí do herny a zpátky.“ Devra naklonila hodinky, aby zachytila odraz měsíce od hald sněhu. „Každou minutou by se měl objevit.“

Arkadin seděl za volantem. „Stačí, když mi ukážeš to auto, zbytek už nech na mně.“ Jednu ruku měl na klíčcích v zapalování, druhou na řadicí páce. „Musíme se připravit. Třeba bude mít doprovod.“

„Jestli má stráže, pojedou s ním v autě,“ řekla Devra. „Jsou tady tak mizerné silnice, že by ho z druhého vozu nemuseli udržet na dohled.“

„V jednom autě? Tím líp.“

O chvíli později noc na okamžik osvětlil pohyblivý záblesk pod kopcem.

„Reflektory.“ Devra ztuhla. „Směr souhlasí.“

„Poznáš jeho auto?“

„Jo, v okolí moc aut nejezdí, většinou staré náklaďáky.“

Záře sílila. Pak spatřili čelní světla vozidla, které dosáhlo vrcholu stoupání. Podle rozteče reflektorů Arkadin poznal, že je to auto osobní, ne nákladní.

„Je to on,“ řekla Devra.

„Vystup,“ nařídil jí Arkadin. „Uteč! Okamžitě!“

„Dokud neřeknu, jeďte na jedničku,“ zavelel Bourne taxikáři. „To není…“

Jenže Bourne už otevřel dveře a rozběhl se k oběma mužům. Jeden držel Galu, druhý se otáčel a zvedal ruku: možná dával znamení jednomu z čekajících aut. Bourne ho oběma rukama sekl do břicha. Muž se zlomil v pase a narazil hlavou na Bourneovo zvednuté koleno, až mu zacvakaly zuby. Vzápětí se zhroutil na zem.

Druhý chlap otočil Galu dokola a schoval se za ní. Sáhl po zbrani, ale Bourne byl rychlejší. Natáhl se kolem Galy po gangsterovi, ten se však kryl. V té chvíli mu Gala dupla patou na nárt. Muž na chvíli zakolísal a to Bourneovi bohatě stačilo. Chytil Galu kolem pasu, odtrhl ji od něj a vší silou ho udeřil pěstí do krku. Chlap se začal dávit a reflexivně zvedl ruce. Když ho Bourne dorazil dvěma ranami do břicha, padl na chodník.

„Pojďte!“

Bourne vzal Galu za ruku a vyrazil k taxíku, který pomalu projížděl ulicí s otevřenými dveřmi. Bourne ji vtlačil dovnitř, pak také naskočil a zabouchl dveře.

„Jedem!“ křikl na taxikáře. „Fofrem!“

Gala roztřesená zimou vytáhla okno nahoru.

„Já jsem Jakov,“ představil se taxikář a natáhl krk, aby je viděl ve zpětném zrcátku. „Na dnešní večer jste mi připravili parádní vzrůšo. Můžu se těšit na další? Kam chcete?“

„Prostě jeďte,“ zavelel Bourne.

O několik křižovatek dál zjistil, že na něj Gala upřeně hledí. „Nelhal jste mi,“ řekla.

„Ani vy ne. Kazaňská si zjevně myslí, že víte, kde Leonid je.“

„Leonid Danilovič Arkadin.“ Pořád se snažila popadnout dech. „Tak zní jeho celé jméno. To jste přece chtěl vědět, ne?“

„Já se chci sejít s Dimitrijem Maslovem.“

„S šéfem Kazaňské? Vy jste se zbláznil.“

„Leonid si začal se špatnou partou,“ řekl Bourne. „Ohrozil vás. Jestli Maslova nepřesvědčím, že o Arkadinovi nevíte, nebudete nikdy v bezpečí.“

Rozechvělá Gala se znovu s námahou zabalila do kožíšku. „Proč jste mě zachránil? Proč to všechno děláte?“

„Protože nemůžu Arkadinovi dovolit, aby vás předhodil vlkům.“

„To přece neudělal,“ namítla.

„Jak byste to tedy nazvala?“

Otevřela ústa, ale hned je znovu zavřela a hryzla se do rtu, jako by jí bolest mohla dát odpověď.

Dojeli k okružní silnici, po níž auta svištěla omračující rychlostí. Taxikář se nechtěl nechat zahanbit.

„Kam to bude?“ houkl přes rameno.

Chvíli bylo ticho, pak se Gala předklonila a sdělila mu adresu.

„A kde to má jako sakra bejt?“ otázal se šofér.

To byla další zvláštnost zdejších „drožkářů“. Skoro žádný z nich nepocházel z Moskvy, a tak se tu pořádně nevyznali. Gala se nenechala vyvést z míry a popsala mu cestu. V příští chvíli se taxík v mračnech výfukových plynů vrhl do zdejšího bláznivého provozu.

„Do toho bytu se vrátit nemůžeme,“ prohodila Gala. „Pojedeme k mojí kamarádce. Nebude jí to vadit, nedělám to poprvé.“

„Ví o ní Kazaňská?“

Gala se zamračila. „Řekla bych, že ne.“

„To nemůžeme riskovat.“ Bourne zadal řidiči adresu jednoho z nových amerických hotelů nedaleko Rudého náměstí. „To je poslední místo, kde by vás hledali,“ vysvětlil jí, zatímco taxikář přeřadil na vyšší rychlostní stupeň a řítil se třpytivou moskevskou nocí.

• • •

Když Arkadin v autě osaměl, nastartoval a rozjel se. Šlápl na plyn tak prudce, až mu hlava odlétla dozadu. Zapnul světla až těsně předtím, než vrazil do pravé přední strany Hajdarova auta. Hajdarovi osobní strážci sedící vzadu se zrovna začali otáčet, když se vůz otřásl. Záď Hajdarova auta sebou smýkla doleva. Arkadin ostře zabrzdil, vrazil do pravých zadních dveří a promáčkl je dovnitř. Hajdar, jenž bojoval s volantem, úplně ztratil vládu nad autem. Stočilo se ze silnice a narazilo zadní částí do stromu, nárazník se rozpůlil vedví, kufr se probořil, až pak se vůz zastavil jako zmrzačené zvíře. Arkadin sjel z cesty, vystoupil a vykročil k Hajdarovi. Čelní světla jeho vozu svítila přímo na pomačkané auto. Viděl Hajdara za volantem: byl při vědomí, ale zjevně v šoku. Na zadním sedadle se rýsoval jen jeden muž: hlavu měl zvrácenou dozadu a na tváři krev, která se v ostrém jasu temně leskla.

Když Arkadin zamířil ke strážcům, Hajdar se vyplašeně přikrčil. Oboje zadní dveře byly tak poškozené, že se nedaly otevřít. Arkadin loktem rozbil zadní okno a nahlédl dovnitř. Jeden zabiják při Arkadinově nárazu odlétl na druhou stranu auta a částečně ležel na klíně sedícího kolegy. Ani jeden z nich se nehýbal.

Když se Arkadin chystal vytáhnout Hajdara zpoza volantu, z temnoty se vynořila Devra. Hajdar ji poznal a vytřeštil oči. Skočila na Arkadina a srazila ho na zem.

Hajdar ohromeně sledoval, jak se převalují po sněhu, co chvíli se objevují v paprscích světlometů a pak zase mizí. Viděl, jak ho Devra bije, ale mnohem větší muž se brání a díky své mohutnosti a síle postupně získává navrch. Pak uskočila dozadu. Hajdar spatřil v její ruce nůž. Máchla jím do temnoty a bodla. A pak znovu a znovu.

Když se vztyčila do světel reflektorů, ztěžka oddychovala. Její ruka byla prázdná. Hajdar usoudil, že nůž zůstal zapíchnutý v tom chlapovi. Devra chvíli otřeseně vrávorala a poté k němu vykročila.

Prudce otevřela dveře a zeptala se: „Jsi celý?“

Přikývl a stáhl se víc do auta. „Říkali, že ses postavila proti nám a přeběhla jsi na druhou stranu.“

Zasmála se. „To je přesně to, o čem jsem toho hajzla chtěla přesvědčit. Dostal Šumenka a Filju, a tak jsem si řekla, že jestli chci přežít, musím hrát jeho hru a čekat na svoji šanci.“

Hajdar přikývl. „Tohle je rozhodující bitva. Představa, že jsi zradila, byla hrozná. Vím, že si někteří mysleli, že ses dostala nahoru přes Petrovu postel. Já k nim ale nepatřil.“ Z jeho očí postupně mizel šok a vracelo se do nich staré rozvážné světlo.

„Kde je ta zásilka?“ chtěla vědět. „V bezpečí?“

„Dnes večer jsem ji předal Heinrichovi – u karet.“

„Odjel do Mnichova?“

„Proč by asi sakra zůstával? Nenávidí to tady. Nejspíš vyrazil do Istanbulu, aby jako obvykle stihl podvečerní let.“ Přimhouřil oči. „Proč tě to zajímá?“

Náhle vyjekl, ze tmy se totiž vynořil Arkadin. Hajdar klouzal pohledem z jednoho na druhého. „Co to má znamenat? Viděl jsem, jak jsi ho zabodla.“

„Viděl jsi to, co jsme chtěli.“ Arkadin podal Devře její pistoli a ta střelila Hajdara mezi oči.

Otočila se k Arkadinovi a vrátila mu zbraň pažbou napřed. Vzdorovitým tónem se zeptala: „Teď už věříš, že jsem dobrá?“

Bourne se ubytoval v hotelu Metropolja jako Fjodor Iljič Popov. Noční recepční ani nemrkl, že přišel s Galou, natož aby ji požádal o doklady. Vrátnému úplně stačilo, když zapsal do knihy hostí pana Popova. Vstupní hala s pozlacenými svícny a ozdobami a blyštivými křišťálovými lustry jako by vypadla z carské éry a na příšernou stalinskou architekturu dělala dlouhý nos.

Jedním z výtahů potažených hedvábím vyjeli do sedmého podlaží. Bourne plastovou kartičkou otevřel dveře do pokoje. Po důkladné prohlídce dovolil Gale vstoupit. Svlékla si kožíšek. Když se posadila na postel, minisukně se jí vyhrnula ještě výš, ale jí to očividně nevadilo.

Předklonila se, opřela se lokty o kolena a prohodila: „Díky, že jste mě zachránil. Ale upřímně řečeno nevím, co teď budu dělat.“

Bourne odsunul křeslo od psacího stolu a posadil se proti ní. „Nejdřív mi musíte říct, kde je Arkadin.“

Gala zapíchla pohled do koberce. Promnula si paže, jako by jí byla pořád zima, třebaže v pokoji bylo celkem teplo.

„Dobře,“ řekl Bourne, „tak si promluvíme o něčem jiném. Víte něco o Černé legii?“

Zvedla hlavu a svraštila obočí. „To je zvláštní.“

„Proč?“

„Leonid o ní mluvil.“

„Arkadin patří k nim?“

Gala si odfrkla. „Děláte si legraci? On o nich se mnou vlastně nikdy nemluvil. Jen se občas zmínil, když šel k Ivanovi.“

„A kdo je Ivan?“

„Ivan Volkin. Leonidův starý přítel. Býval u mafie. Leonid mi říkal, že šéfové ho občas žádají o radu, takže zná všechny hlavní hráče. Je to v podstatě jakýsi historik podsvětí. Leonid za ním ale každopádně chodil.“

To Bournea zaujalo. „Můžete mě k němu vzít?“

„Proč ne? Je to noční pták. Leonid ho navštěvoval pozdě večer.“ Gala vylovila z kabelky mobil. Projela telefonní seznam a navolila Volkinovo číslo.

Několik minut s ním mluvila, pak ukončila hovor a přikývla. „Za hodinu nás přijme.“

„Dobře.“

Zachmuřila se a schovala telefon. „Jestli si myslíte, že Ivan ví, kde je Leonid, tak jste na omylu. Leonid se nikomu nesvěřoval, dokonce ani mně ne.“

„Vy ho musíte hodně milovat.“

„Ano.“

„A on vás?“

Když se k němu znovu obrátila, oči měla plné slz. „Ano, taky mě miluje.“

„Proto jste Petra za peníze špehovala? Proto jste dneska večer tancovala s tím chlapem u Čínského pilota?“

„Ježíšikriste, na tom přece vůbec nezáleží.“

Bourne si poposedl. „Tomu nerozumím. Jak to, že na tom nezáleží?“

Gala na něj dlouhou chvíli hleděla. „To myslíte vážně? Copak nevíte nic o lásce?“ Po tváři jí skanula první slza. „Co dělám pro peníze, mi umožňuje žít. Co dělám se svým tělem, nemá s láskou nic společného. Láska je čistě věcí srdce. A moje srdce patří Leonidu Danilovičovi. To je čistá a posvátná věc. Nikdo se jí nesmí dotknout a pošpinit ji.“

„Možná si lásku vykládáme každý jinak,“ pravil Bourne.

Zavrtěla hlavou. „Nemáte právo mě soudit.“

„Samozřejmě máte pravdu,“ odtušil Bourne. „Ale tak jsem to nemyslel. Mám potíž lásku pochopit, toť vše.“

Naklonila hlavu. „Jak to?“

Bourne zaváhal, než pokračoval. „Ztratil jsem dvě ženy, dceru a řadu přátel.“

„A lásku taky?“

„Nemám ponětí, co to znamená.“

„Můj bratr zemřel, když se mě snažil chránit.“ Gala se roztřásla. „Byl jediný, koho jsem měla. Nikdo mě nebude nikdy mít rád tak jako on. Po smrti rodičů jsme se od sebe nehnuli. Přísahal, že dohlídne, aby se mi nic nestalo. A ten slib si vzal do hrobu.“ Narovnala se a zatvářila se vzdorně. „Teď už tomu rozumíte?“

Bourne si uvědomil, že dívku vážně podcenil. Nedopustil se téhož i s Moirou? I když si city k Moiře přiznával, podvědomě žil v přesvědčení, že žádná jiná žena nemůže být tak silná a pevná jako Marie. V tom se zjevně mýlil. A za toto poznání děkoval této ruské děvočce.

Gala se na něj upřeně zadívala. Zlost z ní zase rychle vyprchala. „V hodně věcech mi připomínáte Leonida Daniloviče. Vy už v lásku nevěříte, nepůjdete jí vstříc. Prožil jste si svoje stejně jako on. Jenže tím pádem je vaše současnost stejně smutná jako minulost. Máte jedinou šanci: najít ženu, kterou budete milovat.“

„Ale já ji našel,“ odpověděl Bourne. „A ona je teď mrtvá.“

„A žádná další na obzoru není?“

Bourne pokýval hlavou. „Snad.“

„Tak ji musíte obejmout, a ne před ní utíkat.“ Spojila ruce. „Pusťte lásku k sobě. Totéž bych řekla i Leonidu Danilovičovi, kdyby tady byl místo vás.“

• • •

Taxikář Jakov, který vezl Galu s Bournem, zaparkoval u chodníku o tři bloky dál, vytáhl mobil a stiskl klávesu rychlé volby. Když uslyšel známý hlas, řekl: „Před necelými deseti minutami jsem je vysadil u hotelu Metropolja.“

„Nespouštějte je z očí,“ nakázal mu hlas. „Jestli vyjdou ven, nahlaste mi to. A pověste se na ně.“

Jakov přitakal, otočil auto a zastavil naproti vchodu do hotelu. Pak vytočil jiné číslo a stejnou informaci sdělil dalšímu ze svých klientů.

„Ta zásilka nám utekla o vlásek,“ řekla Devra, když kráčeli od vraku auta. „Měli bychom okamžitě vyrazit do Istanbulu. Heinrich má dobrých pár hodin náskok.“

Pak sedli do vozu a ujížděli noční silnicí plnou zatáček a ostrých serpentin. Tichou společnost jim dělaly drsné černé hory omotané šálami mihotavého sněhu. Vozovka byla děravá, jako by se ocitli ve válečné zóně. Jednou najeli na kluzkou ledovou plochu a dostali smyk, Arkadin však neztratil hlavu. Strhl auto zpátky, vyřadil na neutrál, několikrát jemně šlápl na brzdu a nakonec vypnul zapalování. Zastavili se u závěje na krajnici.

„Doufám, že Heinrich tady měl taky problémy,“ prohodila Devra.

Arkadin znovu nastartoval, ale na kluzké ploše se nedokázal rozjet. Vystoupil a šel dozadu, Devra se zatím chopila volantu. V kufru nic užitečného nenašel, a tak se odplahočil do lesa, kde ulámal pár větví, které pak zaklínil pod pravou zadní pneumatiku. Dvakrát klepl na blatník a Devra šlápla na plyn. Auto kvičelo a sténalo. Pneumatiky se protáčely a do vzduchu létaly spršky zrnitého sněhu. Pak vzorek konečně najel na dřevo, převalil se přes ně a vůz byl venku.

Devra uvolnila Arkadinovi místo za volantem. Přes měsíc plula mračna, jež halila silnici do hustého stínu. Když projížděli horským průsmykem, nenarazili na žádná jiná auta a jediné osvětlení jim po mnoho kilometrů poskytovaly reflektory vlastního vozu. Nakonec měsíc přece jen vstal ze své oblačné postele a uzavřený svět kolem nich se rázem koupal ve strašidelném modravém světle.

„V podobných chvílích mi chybí můj Američan,“ rozjímala Devra, hlavu na opěradle sedačky. „Přišel z Kalifornie. Ráda jsem poslouchala, když mi vyprávěl o surfování. Strašně divný sport. Provozují ho snad jen v Americe, ne? Ale říkala jsem si, že by bylo skvělé žít v zemi zalité sluncem, jezdit v kabrioletu po nekonečných dálnicích a zaplavat si, kde se člověku zamane.“

„Americký sen,“ ucedil Arkadin kysele.

Vzdychla. „Když odjížděl, strašně jsem chtěla, aby mě vzal s sebou.“

„Kamarád Míša taky chtěl, abych ho vzal s sebou,“ řekl Arkadin, „ale to už je dávno.“

Devra k němu otočila hlavu. „Kam jsi jel?“

„Do Ameriky.“ Krátce se zasmál. „Ale ne do Kalifornie. Míšovi to bylo jedno, byl do Ameriky blázen. Proto jsem ho s sebou nevzal. Člověk jde někam za prací, zamiluje si to tam a už se mu pracovat nechce.“ Na chvíli se odmlčel a soustředil se na průjezd ostrou zatáčkou. „To jsem mu samozřejmě neřekl,“ pokračoval. „Takhle jsem ho ranit nemohl. Oba jsme vyrůstali v chudinských čtvrtích. Je to život pod psa. Zbili mě tolikrát, že jsem to přestal počítat. A pak přišel Míša. Byl větší než já, ale to nebylo to hlavní. Naučil mě zacházet s nožem – nejen bodat, ale taky házet. Pak mě vzal za jedním svým známým. Byl to prcek, který na sobě neměl snad ani gram tuku, ale bleskově mě složil na záda, až mi bolestí vyhrkly slzy. Nemohl jsem popadnout dech! Míša se mě zeptal, jestli bych se to chtěl taky naučit, a já na to: ‚Sakra, kde se mám hlásit?‘“

Náhle se před nimi zjevily světlomety nákladního auta, jež se rychle blížily a na chvíli je oslepily svou strašlivou září. Arkadin zpomalil a počkal, až náklaďák s hřmotem projede kolem.

„Míša je můj nejlepší přítel, vlastně jediný. Nevím, co bych si bez něj počal.“

„Až mě vezmeš zpátky do Moskvy, uvidím ho?“

„Teď je v Americe,“ řekl Arkadin. „Ale vezmu tě do jeho bytu, kde teď bydlím. Je na Frunzenském nábřeží. Z obýváku je krásný výhled na park Gorkého.“ Letmo pomyslel na Galu, která v tom bytě stále byla. Věděl, jak ji dostat ven – nebude to žádný problém.

„Určitě se mi tam bude líbit,“ řekla Devra. Byla ráda, že Arkadin začal konečně mluvit o sobě. Povzbuzená jeho hovorností pokračovala: „Co jsi v Americe dělal za práci?“

A jeho nálada se rázem změnila. Zabrzdil a zastavil. „Budeš řídit,“ rozhodl.

Devra si už na jeho rozmary zvykla, a tak sledovala, jak obchází předek auta, a pak vklouzla za volant. Když zabouchl dveře u spolujezdce, Devra zařadila a uvažovala, jakého citlivého místa se asi dotkla.

Sjížděli dolů horským úbočím.

„Brzy budeme na dálnici,“ prolomila houstnoucí ticho. „Nemůžu se dočkat, až zalezu do teplé postele.“

Nevyhnutelně přišel čas, kdy se Arkadin rozhodl s Marlene skoncovat. Stalo se to, když spala. Proplížil se chodbou k jejím dveřím. Byla pro něj hračka odemknout zámek jen s pomocí drátu, který omotával korkovou zátku šampaňského, jež Ikupov podával u večeře. Jako muslim se Ikupov samozřejmě alkoholu nedotkl, Arkadin s Marlene se však omezovat nemuseli. Arkadin se nabídl, že láhev otevře, a přitom umně schoval drát do dlaně.

Pokoj voněl citrusovým parfémem a jejím pižmem, což byla kombinace, která ho silně vzrušovala. Měsíc byl v úplňku a visel nízko nad obzorem. Zdálo se, jako by jej v dlaních tiskl sám Bůh.

Arkadin nehnutě stál, poslouchal její hluboký pravidelný dech s občasnými náznaky chrápání. Pak zašustily přikrývky: otočila se na pravou stranu, směrem od něj. Čekal, až znovu začne klidně oddychovat, a pak vykročil k posteli. Vylezl na pelest a klekl si nad ni. Obličej a rameno měla ozářené měsícem, kdežto krk se skrýval ve stínu, takže to vypadalo, jako by jí už uřízl hlavu. Bůhvíproč ho ten pohled znepokojil. Snažil se zhluboka a pravidelně dýchat, avšak ten zneklidňující obraz mu svíral hruď tak silně, až se mu zatočila hlava a málem ztratil rovnováhu.

A pak ucítil něco tvrdého a studeného. Se zatajeným dechem se opět vrátil do reality. Marlene byla vzhůru. Otočila hlavu a upřeně na něj hleděla. V pravé ruce svírala pistoli Glock 20 ráže l0mm.

„Mám plný zásobník,“ řekla.

Což znamenalo, že kdyby ho neskolila prvním výstřelem, měla na to ještě čtrnáct dalších nábojů. K tomu by však zřejmě nedošlo, neboť tento glock byl jednou z nejsilnějších ručních zbraní na trhu. Marlene si jen tak nehrála.

„Slez dolů.“

Převalil se z postele a ona se posadila. Její ňadra bledě zářila v měsíčním svitu. Byla polonahá, ale vůbec jí to nevadilo.

„Tys nespala.“

„Nespím od chvíle, kdy jsem sem přišla,“ řekla Marlene. „Předvídala jsem to. Čekala jsem, až se mi vplížíš do pokoje.“

Odložila pistoli. „Pojď do postele. U mě ti nic nehrozí, Leonide.“

Jako zhypnotizovaný vlezl znovu do postele a jako malé děcko položil hlavu na teplý polštář jejích ňader, zatímco ona ho konejšivě pohoupala. Pak se k němu přitulila a nechala své teplo vstoupit do Arkadinovy chladné mramorové kůže. Cítila, že jeho srdeční tep postupně ztrácí svůj šílený rytmus. Při pravidelném tlukotu jejího srdce nakonec podlehl dřímotě.

Po nějaké době ho probudila zašeptáním do ucha. Nebylo to těžké; potřeboval vysvobodit ze zlého snu. Procitl a hodnou chvíli se na ni nehnutě díval. Ústa ho bolela od toho, jak ve spánku křičel. Vrátil se do přítomnosti a poznal ji. Ucítil kolem sebe její ruce i schoulené tělo a k jejímu úžasu a radosti se uvolnil.

„Tady ti nic neublíží, Leonide,“ vydechla. „Ani tvoje noční můry.“

Bez mrknutí oka na ni podivně zíral. Kdokoli jiný by dostal strach, ne tak Marlene.

„Proč jsi křičel?“

„Všude byla krev…, v posteli.“

„Ve tvé posteli? Někdo tě bil, Leonide?“

Zamžikal a kouzlo zmizelo. Odvrátil se od ní a čekal na popelavé světlo rozbřesku.

21

Za hezkého, jasného odpoledne, kdy už slunce na obloze klesalo, vezl Tyrone Sorayu Mooreovou do konspiračního domu Národní bezpečnostní agentury schovaného v oblých virginských kopcích. Kiki zatím seděla v nějaké internetové kavárně v severovýchodním Washingtonu a zaváděla počítačový virus vlastní výroby, který měl vyřadit z provozu dva tisíce kamer sledujících areál.

„Udělám to tak, aby se přehrávala nekonečná smyčka,“ vysvětlila jim. „To byla ta lehčí věc. Aby na ten kód nikdo nepřišel, může fungovat maximálně deset minut. Pak se v podstatě sám zničí a zůstanou z něj jen neškodné útržky, které systém nezaznamená jako něco nenormálního.“

Všechno záviselo na správném načasování. Jelikož nebylo možné odeslat elektronický signál z konspiračního domu, aniž by byl zachycen a označen jako podezřelý, museli se držet přesného plánu. Pokud se něco stane a Tyrone se z nějakého důvodu zpozdí, oněch deset minut uplyne a plán zkrachuje. To byla Achillova pata jejich záměru. Jinou možnost však neměli.

Po prozkoumání architektonických nákresů budovy jim navíc Deron přichystal řadu pomůcek. Bůhví, kde ty plány sehnal, protože Soraye se to nepodařilo. Národní bezpečnostní agentura měla záznamy o tom domě pevně pod zámkem.

Ještě než zastavili u brány, Soraya se zeptala: „Určitě chceš pokračovat?“

Tyrone s kamennou tváří přikývl. „Co je to za řeči?“ Byl naštvaný, že ji taková otázka vůbec napadla. Kdyby se někdo z členů elitního gangu odvážil zpochybnit jeho odvahu či odhodlání, dohrál by. Tyrone si však musel neustále připomínat, že tady není na ulici. Příliš dobře věděl, že Soraya na sebe vzala ohromné riziko tím, že ho z té ulice vytáhla a „zcivilizovala“, jak to vnímal ve chvílích, kdy se cítil příliš svázaný pravidly a předpisy bílých mužů, o nichž nic nevěděl.

Koutkem oka na ni pohlédl a uvažoval, zda by někdy vstoupil do toho bílého světa, nebýt lásky k ní. Stála před ním barevná žena, navíc muslimka, která pracovala pro bílou společnost. Když to nevadilo jí, proč by mělo jemu? Pocházeli však každý z úplně jiného prostředí. Podle toho, co mu řekla, jí rodiče dávali všechno. Ti jeho nestáli za řeč: buď mu vše dát nechtěli, nebo nemohli. Ona měla prvotřídní vzdělání, kdežto on měl Derona, jenž ho sice naučil mnoha věcem, ale nahradit školy nedokázal.

Ironií bylo, že ještě před několika měsíci by nad jejím vzděláním ohrnoval nos. Když se s ní však setkal, začal chápat, jak je sám nevědomý. Jistě, vyznal se na ulici – rozhodně víc než ona. Vedle lidí, kteří měli střední nebo vysokou školu, se však cítil nesvůj. Čím víc je pozoroval – jak mluví, jednají, jak se k sobě chovají –, tím víc si uvědomoval, jak je jeho vlastní život zakrnělý. Se svými znalostmi se možná uměl pohybovat na ulici v ghettu, jenže za jeho hranicemi ležel celý svět. Stejně jako si Deron uvědomil, že chce ty hranice překročit a podívat se, co leží dál. To však znamenalo, že se sám musí od základu změnit.

To všechno mu běželo hlavou, když hleděl na tu impozantní budovu z kamene a břidlice za vysokým železným plotem. Podle plánů, které si vryl u Derona do paměti, byla dokonale souměrná, měla čtyři vysoké komíny, osm pokojů a štít. Jediným zvláštním rysem byly antény a satelitní talíře na střeše.

„V tom obleku ti to moc sluší,“ řekla Soraya.

„Připadám si v něm prkenně,“ ucedil. „Nemůžu se skoro ani hnout.“

„Agenti jsou na tom stejně.“

Zasmál se asi tak jako římský gladiátor při vstupu do arény.

„Což je účel,“ dodala. „Máš ten štítek od Derona?“

Poklepal si na místo nad srdcem. „Bez obav.“

Soraya přikývla. „Fajn, tak jdeme na to.“

Věděl, že z toho domu možná nevyjde živý, ale bylo mu to jedno. Proč by si s tím měl lámat hlavu? Co vlastně doteď dokázal? Prd. Hrdě se postavil – jako Deron – a zvolil si cestu. To je přece to, co se od chlapa v životě čeká.

Soraya se prokázala doklady, které jí LaValle toho rána poslal kurýrem. Přesto je oba důkladně prověřili dva sveřepí muži s hranatými čelistmi a rozkazem neusmívat se. Ti byli nakonec spokojeni a mávnutím je vpustili dovnitř.

Když Tyrone projížděl klikatou štěrkovou cestou, Soraya ho upozornila na hrozivý arzenál sledovacích systémů, které by musel případný narušitel překonat. Ujistila ho, že jim v tomto směru nic nehrozí, jelikož je sem pozval LaValle. Stačilo poradit si uvnitř samotného domu. Dostat se znovu ven byla úplně jiná záležitost.

Dojel ke krytému sloupořadí. Než stačil vypnout motor, auto si přišel převzít jakýsi zřízenec. Byl to další voják s ostrými rysy, kterému civilní šaty příliš nepadly.

Generál Kendall už na ně čekal u dveří, přesný jako obvykle. Bez zájmu podal Soraye ruku a pak upřel pohled na Tyrona, kterého mu představila.

„Vaše ochranka?“ řekl Kendall tónem, v němž zaznívala lehká výčitka. „Nevypadá jako normální produkt CIA.“

„Tohle taky není normální setkání,“ odtušila Soraya kysele.

Kendall pokrčil rameny. Další letmé potřesení rukou, pak se otočil na podpatku a uvedl je do ohromné budovy. Kráčeli přes společenské sály plné pozlátka a nepředstavitelně drahé výzdoby, po ztichlých chodbách lemovaných válečnými obrazy a kolem vysokých oken, jimiž probleskovalo lednové slunce a dopadalo na modrý plyšový koberec. Tyrone si nenápadně všímal všech maličkostí, jako by si připravoval půdu pro velkou loupež, což byla ostatně pravda. Cestou minuli dveře vedoucí do sklepení. Vypadaly přesně tak, jak mu je spolu s Deronem Soraya popsala.

Ušli ještě deset metrů k ořechovým dveřím vedoucím do Knihovny. V krbu hučel oheň a před ním byla rozestavená čtyři křesla tak, jak to Soraya zažila při své první návštěvě a rozhovoru s Kendallem a LaVallem. Hned za vstupem je uvítal Willard.

„Dobré odpoledne, paní Mooreová,“ pravil se svou obvyklou mírnou úklonou. „To jsem rád, že vás tady znovu vidím. Dáte si váš oblíbený cejlonský čaj?“

„To bych moc ráda, děkuji vám.“

Tyrone už se chystal požádat o coca-colu, ale rozmyslel si to. Místo toho si také objednal cejlonský čaj, i když neměl nejmenší tušení, jak vlastně chutná.

„K službám,“ řekl Willard a opustil je.

„Tudy,“ pronesl Kendall zbytečně a vedl je k zasedací části, kde už čekal Luther LaValle a zdobenými okny sledoval ovál světla nad kopci na západě.

Zřejmě slyšel jejich tiché kroky, jelikož vstal a otočil se právě ve chvíli, kdy vkročili do místnosti. Ten manévr Soraye připadal nacvičený a stejně umělý jako LaValleův úsměv. Náležitě představila Tyrona a všichni se společně posadili.

LaValle sepjal ruce. „Paní ředitelko, ještě než začneme, vám musím sdělit, že naše archivní oddělení objevilo kusé informace z historie Černé legie. V období Třetí říše nejspíš skutečně existovala. Sestávala z muslimských válečných zajatců, kteří byli přivezeni do Německa při prvních vpádech do Sovětského svazu. Ti muslimové, hlavně tureckého původu z Kavkazu, nenáviděli Stalina tolik, že by udělali cokoli, jen aby jeho režim svrhli. A tak se dali k nacistům.“

LaValle zavrtěl hlavou jako profesor historie přednášející třídě plné vykulených studentů o zlých časech. „Je to jedna z hnusných věcí, které se v té době děly. Ale pokud jde o samotnou Černou legii, neexistuje žádný důkaz, že by přežila režim, který ji zplodil. Ostatně, její patron Himmler byl mistr propagandy, zvlášť když to znamenalo vlastní zveličení v Hitlerových očích. Podle neoficiálních zdrojů hrála Černá legie na východní frontě minimální roli a pověst obávané síly jí zajistila právě Himmlerova propagandistická mašinérie, ne činy jejích členů.“

Usmál se, jako když z bouřkových mraků vykoukne slunce. „Mohl bych se, prosím vás, podívat na odposlechy Týfónu?“

Soraya přešla tento povýšený úvod, který měl zpochybnit původ odposlechů dřív, než je vůbec dala z ruky, bez komentáře. Potlačila směsici rozhořčení s ponížením a soustředila se na svůj úkol. Položila si útlou aktovku do klína, odemkla zámek na heslo a vytáhla červenou složku s tlustým černým pruhem přes pravý horní roh a nápisem PŘÍSNĚ TAJNÉ, POUZE PRO ŘEDITELE.

Zadívala se LaValleovi do očí a pak mu materiál podala.

„Promiňte, paní ředitelko.“ Tyrone natáhl ruku. „Ta bezpečnostní páska.“

„Ach ano, já zapomněla,“ řekla Soraya. „Pane LaValle, podal byste to panu Elkinsovi?“

LaValle si prohlédl desky blíž a uviděl stužku lesklého kovu, jež je obepínala. „Není třeba, tohle umím strhnout sám.“

„Pokud si chcete přečíst ty odposlechy, tak to třeba je,“ opáčil Tyrone. „Když pásku nepřestřihnete tímhle“ – zvedl malý plastový nástroj – „spis během několika vteřin vzplane.“

LaValle souhlasně pokýval hlavou nad bezpečnostními opatřeními, která Soraya podnikla.

Když předal spis Tyronovi, Soraya řekla: „Po našem minulém setkání moji lidé zachytili další komunikaci stejné skupiny, která podle všeho představuje velitelské centrum.“

LaValle se zachmuřil. „Velitelské centrum? To je pro teroristickou síť velice neobvyklé. Už ze své podstaty se skládá z nezávislých skupin.“

„Proto jsou ty odposlechy tak závažné.“

„A podle mě taky podezřelé,“ řekl LaValle. „Proto bych si je také velice rád osobně přečetl.“

Tyrone přeťal kovovou bezpečnostní pásku a vrátil spis LaValleovi. Ten otevřel desky a začal číst.

„Mohl bych si odskočit?“ ozval se Tyrone náhle.

LaValle mávl rukou. „Poslužte si,“ řekl, aniž by vzhlédl.

Kendall sledoval, jak míří k Willardovi, jenž právě přinášel nápoje, a ptá se ho na cestu. Soraya to viděla koutkem oka. Pokud všechno půjde dobře, za několik minut bude Tyrone stát přede dveřmi do suterénu, a to právě ve chvíli, kdy Kiki pošle do bezpečnostního systému Národní bezpečnostní agentury svůj počítačový virus.

Ivan Volkin byl chlupatý jako medvěd, měl prošedivělé vlasy rozčepýřené jako šílenec, plnovous bílý jak padlý sníh a malá, ale veselá šedá očka. Nohy mírně do O vypadaly, jako by celý život jezdil na koni. Z jeho vrásčité tváře čišela jistá vznešenost, jako by si za svůj život vysloužil úctu lidí.

Srdečně je přivítal a uvedl je do bytu, který působil stísněně kvůli stohům knih a časopisů, jež pokrývaly snad každou vodorovnou plochu včetně kuchyňského sporáku i postele.

Zavedl je úzkou klikatou uličkou z vestibulu do obýváku, sundal z pohovky tři vratké sloupce knížek a udělal jim místo.

Pak si stoupl před ně a zeptal se: „Tak copak bych pro vás mohl udělat?“

„Potřeboval bych vědět všechno o Černé legii.“

„A pročpak vás zajímá tak nevýznamná drobnost v lidských dějinách?“ Volkin probodl Bournea pohledem. „Vy nevypadáte jako historik.“

„Ani vy ne,“ odtušil Bourne.

Starší muž vyprskl smíchy. „To máte asi pravdu.“ Otřel si oči. „Bavíme se jako dva vojáci, co?“ Sáhl za sebe, přisunul si židli, obkročmo se na ni posadil a překřížil ruce přes opěradlo.

„Co by vás konkrétně zajímalo?“

„Jak se jim podařilo přežít do jednadvacátého století?“

Volkinova tvář se okamžitě zastřela. „Kdo vám řekl, že Černá legie pořád existuje?“

Bourne nechtěl prozradit profesora Spectera. „Spolehlivý zdroj.“

„Opravdu? V tom případě se ten váš zdroj mýlí.“

„Proč zapíráte?“ otázal se Bourne.

Volkin vstal a odešel do kuchyně. Bourne slyšel otvírání a zavírání dveří ledničky a pak jemné cinkání skla. Když se Volkin vrátil, měl v jedné ruce vychlazenou láhev vodky a ve druhé tři sklenice.

Podal jim sklenky, odšrouboval uzávěr, nalil jim do půlky a pak i sobě. Znovu se posadil a nechal láhev stát na rozedraném koberci.

Pozvedl sklenku. „Na zdraví.“ Vypil alkohol dvěma mocnými doušky. Olízl si rty, sáhl dolů a dolil si. „Dobře mě poslouchejte. Kdybych měl přiznat, že Černá legie žije, už bych si na zdraví připíjet nemusel. Rozumíte?“

„Jak by se to někdo dozvěděl?“ namítl Bourne.

„Jak? Já vám to povím. Řeknu vám, co vím, a pak odejdete a zařídíte se podle toho. Na koho se ta bouře, která se rozpoutá, asi tak snese?“ Poklepal si sklenkou na válcovitý hrudník a přitom si polil vodkou už beztak ušpiněnou košili. „Každá akce vyvolá nějakou reakci, vážený pane, a pokud je v tom Černá legie, tak si to někdo zatraceně odskáče.“

Jelikož už v podstatě přiznal, že Černá legie skutečně přežila porážku nacistického Německa, Bourne se posunul k tématu, které ho doopravdy zajímalo. „Co s tím má společného Kazaňská?“

„Prosím?“

„Zatím netuším proč, ale Kazaňská se zajímá o Michaila Tarkaniana. V jeho bytě jsem narazil na jednoho z mafiánských zabijáků.“

Volkin se zhrozil: „Co jste dělal u něj doma?“

„Tarkanian je mrtvý,“ řekl Bourne.

„Cože?“ vybuchl Volkin. „Nevěřím vám.“

„Bohužel jsem byl u toho.“

„A já vám říkám, že to není možné.“

„Naopak, je to fakt,“ odpověděl Bourne. „Jeho smrt byla přímým důsledkem toho, že patřil k Černé legii.“

Volkin založil ruce na prsou, takže připomínal gorilu v zoologické zahradě. „Vím, o co vám jde. Neštítíte se ničeho, jen abyste ze mě vytáhl informace o Černé legii.“

„To jste se trefil,“ přitakal Bourne. „Kazaňská má totiž s Černou legií něco společného, což je dost hrozná představa.“

„Možná si myslíte, že znám na všechno odpověď, ale není to tak.“ Volkin se na Bournea zadíval, jako by ho chtěl vyprovokovat, aby ho obvinil ze lži.

Bourne byl přesvědčen, že Volkin ví víc, než přiznává, ale také si uvědomoval, že na něj nesmí tlačit. Volkin měl zjevně pro strach uděláno. Profesor Specter ho varoval, aby se nezapletl do války mafiánů, jenže ten byl od Moskvy daleko. Jeho informace závisely na spolehlivosti lidí, které měl na místě. Něco Bourneovi říkalo, že je tu značný rozpor. Existoval jediný způsob, jak zjistit pravdu.

„Řekněte mi, jak se můžu setkat s Maslovem.“

Volkin zavrtěl hlavou. „To bych vám neradil. Kazaňská vede válku s Ázerbájdžánci…“

„Popov je jen moje krycí jméno,“ řekl Bourne. „Ve skutečnosti jsem poradce Viktora Čerkesova.“ Tedy šéfa Federální protidrogové agentury, jednoho z dvou nebo tří nejmocnějších siloviků v Rusku.

Volkin sebou cukl, jako by ho něco kouslo. Šlehl vyčítavým pohledem po Gale, jako by Bourne byl škorpion, kterého mu zavlekla domů. Pak se otočil zpět k Bourneovi a zeptal se: „Můžete to dokázat?“

„Nebuďte k smíchu. Ale můžu vám říct jméno toho, kdo mi velí. Je to Boris Iljič Karpov.“

„Opravdu?“ Volkin vytáhl pistoli Makarov a položil si ji na pravé koleno. „Jestli lžete…“ Zvedl mobilní telefon, který jakýmsi zázrakem vylovil ze změti věcí, a rychle vyťukal číslo. „Nemáme tu žádné amatéry.“

Po chvíli řekl do telefonu: „Borisi Iljiči, mám tady jednoho člověka, který tvrdí, že pro vás pracuje. Můžu vám ho dát k telefonu?“

Volkin s kamennou tváří předal mobil. „Borisi, tady Jason Bourne.“

„Jasone, příteli!“ zahlaholil Karpov. „Neviděl jsem vás od té akce v Reykjavíku.“

„To už je dávno, co?“

„Strašně dávno!“

„Kde jste byl?“

„V Timbuktu.“

„Co jste dělal v Mall?“ zeptal se Bourne.

„Nepovím.“ Karpov se zasmál. „Jestli tomu dobře rozumím, teď pracujete pro mě.“

„Přesně tak.“

„Na tenhle den jsem se těšil.“ Karpov se znovu dunivě zasmál. „Musíme si na to připít vodkou, ale jindy. Dejte mi toho starého kozla Volkina. Předpokládám, že od něj něco chcete.“

„Tak nějak.“

„Nevěřil vám ani slovo, ale já to zařídím. Zapamatujte si moje číslo, a až budete sám, zavolejte mi. Tak zatím, příteli.“

„Chce s vámi mluvit,“ řekl Bourne.

„To je jasné.“ Volkin si vzal mobil a přiložil si jej k uchu. Jeho výraz se téměř okamžitě změnil. Pootevřel ústa a zíral na Bournea. „Ano, Borisi Iljiči. Ano, ovšem. Rozumím.“

Volkin ukončil spojení a dál na Bournea nevěřícně civěl. Nakonec ze sebe vysoukal: „Ihned zavolám Dimitriji Maslovovi. Upřímně doufám, že víte, co děláte. Jinak vás už nikdy nikdo neuvidí, živého ani mrtvého.“

22

Tyrone okamžitě zamířil do jedné z kabinek na pánských toaletách. Vylovil plastovou cedulku, kterou mu připravil Deron, a připnul si ji na sako obleku podobného, jaký nosili zdejší špioni. Podle cedulky byl nyní zvláštní agent Damon Riggs z pobočky Národní bezpečnostní agentury v Los Angeles. Tato identita měla skutečný základ. Jmenovka totiž pocházela přímo z databáze personálního oddělení vojenské kontrarozvědky.

Tyrone spláchl, vyšel z kabinky a mrazivě se usmál na agenta, jenž se skláněl nad umyvadlem a oplachoval si ruce. Muž se podíval na Tyronův průkaz a řekl: „Daleko od domova, co?“

„A navíc uprostřed zimy.“ Tyronův hlas byl silný a pevný. „Chybí mi ty jízdy z kopce v Santa Monice.“

„To se nedivím.“ Agent si usušil ruce. „Tak hodně štěstí,“ prohodil a odešel.

Tyrone se chvíli díval na zavřené dveře, pak se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. Zatím šlo všechno hladce. Odhodlaným krokem vyšel do chodby a díval se přímo před sebe. Cestou minul čtyři nebo pět agentů. Někteří se zběžně podívali na jeho jmenovku a kývli. Ostatní ho úplně ignorovali.

„Vtip je v tom,“ vysvětloval Deron, „tvářit se, jako že tam patříš. Chovej se rázně a odhodlaně. Když to bude působit, že víš, kam jdeš, splyneš s prostředím a nikdo si tě nevšimne.“

Tyrone bez problémů došel ke dveřím. Nejdřív je minul, protože proti němu zrovna šli dva agenti zabraní do rozhovoru. Pak se rozhlédl oběma směry a vrátil se zpátky. Rychle vytáhl jakousi čirou pásku a přiložil ji ke čtečce otisků prstů. Podíval se na hodinky a čekal, až druhá ručička doběhne ke dvanáctce. Pak zatajil dech a přitiskl ukazovák k pásce, která přilnula ke čtečce. Dveře se otevřely. Sloupl pásku a vklouzl dovnitř. Na oné pásce byl LaValleův otisk prstu, který Tyrone sejmul ze zadní desky spisu, když přetínal bezpečnostní pečeť. Soraya zatím navázala s LaVallem hovor a odvedla jeho pozornost.

Pod schody se na chvíli zastavil. Nespustil se žádný alarm, ani neslyšel ochranku běžící jeho směrem. Kikin program splnil svůj úkol. Zbytek už byl na něm.

Svižně a tiše kráčel chodbou z hrubého betonu. Jedinými ozdobami byly bzučivé zářivky vydávající mdlé světlo. Nikoho neviděl, nic neslyšel, jen ševelení přístrojů.

Navlékl si latexové rukavice a zkoušel jednotlivé dveře. Většinou byly zamčené. První, které povolily, vedly do malé kobky s okénkem na jedné stěně. Tyrone už navštívil dost policejních stanic na to, aby věděl, že je to jednosměrné sklo. Nahlédl do místnosti jen o málo větší, než byla ta, v níž se nacházel. Uprostřed rozeznával kovovou židli, pod níž byl velký odtok. Na stěně vpravo se táhl téměř metr hluboký a dva metry dlouhý žlab, který měl na koncích připevněná pouta. Nad ním byla svinutá požární hadice, jejíž ohromná tryska působila v této místnůstce nepatřičně. Z fotek Tyrone věděl, že jde o zařízení k waterboardingu, tedy k metodě simulovaného topení. Pořídil co nejvíc snímků té věci jako důkaz pro Sorayu, že Národní bezpečnostní agentura provádí nezákonné a nelidské mučení.

Tyrone ho nafotil digitálním aparátem, jímž ho Soraya vybavila. Na jeho velkou paměťovou kartu se dalo nahrát šest videozáznamů o délce až tří minut.

Pokračoval dál s vědomím, že má strašně málo času. Pomalinku otevřel dveře na škvíru a usoudil, že chodba je stále opuštěná. Spěchal po ní a postupně zkoušel všechny dveře. Nakonec se ocitl v další pozorovací místnosti. Tentokrát však vedle stolu spatřil klečícího muže. Ruce měl stažené dozadu a spoutané na stole. Hlavu mu zakrývala černá kápě. Vypadal jako poražený voják, který bude každou chvíli přinucen políbit nohy svého přemožitele. V Tyronovi se vzedmula dosud nepoznaná vlna vzteku. Maně si vzpomněl na dějiny vlastního lidu na východním pobřeží Afriky protkané kmenovými sváry. I na to, jak byli tamní obyvatelé prodáváni bílému muži a odváženi jako otroci do Ameriky. Vybavila se mu celá ta strašlivá historie, kterou mu vštěpoval Deron, aby věděl, odkud pochází, z čeho pramení předsudky, vrozená nenávist a všechny mocné síly v jeho nitru.

S námahou se zase vzpamatoval. Přesně tohle hledali: důkaz, že vojenská kontrarozvědka podrobuje vězně nezákonným formám mučení. Tyrone pořídil sérii snímků, dokonce i krátké video a opustil místnost.

Znovu byl v chodbě sám. To ho znepokojilo. Měl by se tu pohybovat někdo ze zaměstnanců, nebylo tu však ani živáčka.

Najednou ucítil svrbění v zátylku. Otočil se a poklusem se vrátil stejnou cestou. Srdce mu bušilo, v uších mu šuměla krev. Jeho neblahá předtucha s každým krokem sílila. Nakonec se rozběhl jako o závod.

Luther LaValle vzhlédl od čtení a zlověstně se zeptal: „Co to na mě hrajete, paní ředitelko?“

Soraya udržela nervy na uzdě. „Prosím?“

„Už dvakrát jsem si prošel ty údajné odposlechy Černé legie, ale nikde jsem o tom názvu nenašel ani zmínku. Není tady vůbec nic konkrétního.“

Přišel Willard a podal generálu Kendallovi přeložený papírek. Kendall si jej lhostejně přečetl. Pak se omluvil. Soraya znepokojeně sledovala, jak vychází z místnosti.

Aby LaValle znovu získal její pozornost, krátce zamával papíry ve vzduchu jako rudým hadrem před býkem. „Řekněte mi pravdu. Tyhle rozhovory klidně mohly vést dvě party jedenáctiletých kluků, co si hrají na teroristy.“

Soraya se napružila. „Moji podřízení mě ujistili, že jsou pravé, pane LaValle, a oni jsou nejlepší v oboru. Jestli tomu nevěříte, pak vůbec nechápu, proč o Týfón tak stojíte.“

LaValle její poznámku přijal, ale ještě neskončil. „Jak můžete vědět, že pocházejí od Černé legie?“

„Nepřímé informace.“

LaValle narovnal záda. Jeho nápoj zůstal nedotknutý na stole. „Co to sakra znamená?“

„Se zprávou o hrozícím útoku na americké půdě přišel jiný zdroj bez vztahu k těm odposlechům. Podle něj ho chystá Černá legie.“

„O jejíž existenci nemáme žádný hmatatelný důkaz.“

Soraya se cítila čím dál víc nesvá. Rozhovor nebezpečně sklouzával k výslechu. „Přinesla jsem ty odposlechy na vaši žádost, abych mezi námi vytvořila důvěru.“

„To je možné,“ řekl LaValle. „Ale budu k vám upřímný: tyhle anonymní odposlechy mi nestačí, i když na první pohled vypadají znepokojivě. Vy nám něco tajíte, paní ředitelko. Chci znát zdroj těch vašich takzvaných nepřímých informací.“

„To bohužel nepůjde. Musí zůstat v utajení.“ Soraya mu nemohla říct, že oním zdrojem je Jason Bourne. „Ale něco bych měla.“ Sáhla do své útlé aktovky, vytáhla několik fotek a podala mu je.

„Hm, nějaká mrtvola,“ ucedil LaValle. „Nechápu, co to…“

„Podívejte se na druhou fotku,“ vybídla ho Soraya. „Je to detail vnitřní strany lokte oběti. Co tam vidíte?“

„Tetování. Tři koňské hlavy a uprostřed – co to je? Vypadá to jako umrlčí lebka SS.“

„Přesně tak.“ Soraya mu podala další snímek. „Tohle je nášivka z uniformy Černé legie pod vedením Heinricha Himmlera.“

LaValle našpulil rty. Pak založil papíry zpět do spisu a vrátil jej Soraye. Zvedl fotky. „Jestli jste ty znaky našla vy, mohl je najít každý. Třeba to byla skupina, která prostě přijala znak Černé legie, stejně jako se skinheadi v Německu hlásí k hákovému kříži. A navíc to není důkaz, že ty odposlechy pocházejí od Černé legie. A i kdyby ano, mám jeden problém, paní ředitelko. A vy taky. Řekla jste mi, že podle toho vašeho posvátného zdroje Černou legii kryje Východní bratrstvo. Víte, jaký vypukne mediální humbuk, pokud na základě toho začneme jednat? Východní bratrstvo, jak je vám jistě dobře známo, má velmi dobré jméno u zahraničního tisku. Pokud do toho půjdeme a zmýlíme se, prezidentovi i celé zemi to přinese ohromné ponížení, které si teď nemůžeme dovolit. Vyjadřuji se dostatečně jasně?“

„Dokonale, pane LaValle. Ale pokud to budeme ignorovat a Amerika se znovu stane terčem útoku, jak asi podle vás budeme vypadat pak?“

LaValle se poškrábal na tváři. „Takže jsme ve dvou ohních.“

„Víte stejně dobře jako já, že aktivita je lepší než nečinnost, zvláště v tak výbušné situaci.“

LaValle už se chystal kapitulovat, Soraya to na něm poznala, ale znovu se objevil Willard. Vklouzl dovnitř tiše jako duch, sklonil se a pošeptal LaValleovi cosi do ucha.

„Děkuji, Willarde,“ řekl LaValle, „to bude všechno.“ Pak se znovu zaměřil na Sorayu. „Paní ředitelko, mám bohužel něco naléhavého.“ Vstal, zvysoka se na ni usmál a ocelově dodal: „Pojďte, prosím, se mnou.“

Soraye se zastavilo srdce. Neznělo to jako pozvání, ale jako rozkaz.

Taxikář Jakov, jenž dostal příkaz zaparkovat naproti vchodu hotelu Metropolja, se už čtyřicet minut nacházel ve společnosti muže, který vypadal, jako by právě vypadl z mlátičky. I když se to snažil maskovat, měl oteklou a zarudlou tvář. Jedno oko mu zakrývala stříbrná náplast. Ještě předtím, než mu ten člověk podal hrst plnou peněz, Jakov usoudil, že je to hrubián. Neřekl ani slovo na pozdrav, ale padl na zadní sedadlo a svezl se dolů, takže mu nebylo vidět ani temeno hlavy, kdyby snad někdo zběžně nahlédl dovnitř.

Atmosféra v taxíku rychle natolik zhoustla, že Jakov musel vyměnit relativní teplo za mrazivou moskevskou noc. Od pouličního tureckého prodejce si koupil kebab a další půlhodinu ho pak jedl a rozprávěl se svým přítelem Maxem, který zastavil za ním, protože to byl líný budižkničemu a každá záminka proč nepracovat mu byla dobrá.

Jakov s Maxem se nacházeli uprostřed horečného rozhovoru o vysokém představiteli banky RAB, jehož minulý týden našli svázaného, zbitého a udušeného v garáži vlastní luxusní dači. Oba se podivovali nad tím, proč se o ten případ pere státní zastupitelství a nově vytvořená prezidentská vyšetřovací komise.

„Je to jasné jak facka: je v tom politika,“ řekl Jakov.

„Špinavá politika,“ přitakal Max.

Právě tehdy si Jakov všiml, že z jiného taxi před hotelem vystupuje Jason Bourne s tou sexy holkou. Když třikrát dlaní udeřil do boku svého auta, vycítil na zadním sedadle pohyb.

„Je tady,“ ohlásil, když se spustilo zadní okénko.

• • •

Těsně předtím, než Bourne s Galou vystoupil, podíval se z okna vozu a uviděl taxi, které ho předtím vezlo od Čínského pilota do hotelu. Šofér Jakov se opíral o blatník svého letitého veterána, cpal se něčím mastným a bavil se přitom s taxikářem stojícím přímo za ním.

Bourne si všiml, jak se po nich Jakov podíval. Když prošli otáčivými dveřmi do hotelu, Bourne jí přikázal, aby zůstala na místě. Vlevo od něj byly služební dveře pro portýry, kteří tudy nosili zavazadla hostů dovnitř a ven. Bourne se podíval přes ulici. Jakov mezitím strčil hlavu do zadního okénka a bavil se s mužem ukrytým na zadním sedadle.

Ve výtahu nahoru se Galy zeptal: „Máte hlad? Já strašný.“

Harun Iliev, kterého Semjon Ikupov poslal vypátrat Jasona Bournea, strávil dlouhé hodiny horečným vyjednáváním, které většinou končilo ve slepé uličce. Nakonec musel na pronásledování vynaložit spoustu peněz. Nikoli náhodou se pak dostal k taxikáři Jakovovi, jelikož Jakov byl ctižádostivý chlapík, který věděl, že ježděním po Moskvě nikdy nezbohatne, ani když bude přebírat naštvaným kolegům jejich pasažéry. Co může být výnosnější než špehování jiných lidí? Zvlášť když je hlavní klient ten Američan. Jakov měl mnoho zákazníků, žádný z nich však nerozhazoval dolary jako Američané, kteří upřímně věřili, že za peníze si můžou koupit vše. Většinou měli pravdu. I když ji však neměli, přesto hodně zaplatili.

Většina Jakovových zákazníků se Američanům posmívala, že nesmyslně utrácejí. Měl však podezření, že je v tom čirá žárlivost. Než se trápit kvůli tomu, co nemáte a nikdy mít nebudete, je lepší si z toho dělat legraci.

Jedině Ikupovovi lidé platili stejně dobře. Využívali ho však mnohem méně než Američané. Na druhé straně ho měli pod smlouvou. Jakov Haruna Ilieva dobře znal. Mnohokrát už s ním jednal a věřil mu. Navíc byli oba muslimové. Jakov své vyznání v Moskvě raději tajil, zvláště před Američany, kteří by ho kvůli tomu odmrštili jako falešný rubl.

Jakmile mu americký atašé zadal tu práci, Jakov zavolal Harunu Ilievovi. Ten měl spojku mezi personálem hotelu Metropolja, protože jeho bratranec tam pracoval v kuchyni, kde měl na starosti zadávání objednávek kuchařům. Když uviděl, že z pokoje 1728, tedy Bourneova dočasného příbytku, přišel požadavek na pokojovou službu, zavolal Harunovi.

„Dneska večer tady máme málo lidí,“ řekl. „Přijď do pěti minut dolů a já zařídím, že objednávku pro něj převezmeš ty.“

Harun Iliev rychle zamířil za svým bratrancem a dostal vozík úhledně potažený škrobeným bílým ubrusem, pod nímž se skrývaly různé mísy s poklopem, talíře, příbory a ubrousky. Poděkoval bratranci za šanci dopadnout Jasona Bournea a tlačil vozík ke služebnímu výtahu. Někdo už tam čekal. Harun toho člověka pokládal za jednoho z hotelových manažerů, ale když vstoupili do výtahu, dotyčný se pootočil a Harun zahlédl jeho potlučenou tvář a stříbrnou náplast na oku.

Harun natáhl ruku a stiskl knoflík do sedmnáctého podlaží. Muž zvolil osmnácté. Výtah se zastavil ve čtvrtém patře, kde vešla pokojská se svým náčiním. O patro výš zase vystoupila.

Výtah právě minul patnácté podlaží, když muž natáhl ruku a zmáčkl velký červený knoflík STOP. Harun se k němu obrátil pro vysvětlení, jenže chlap vystřelil z mimořádně tiché devítimilimetrové pistole Welrod osazené tlumičem. Kulka prorazila Harunovo čelo a projela mozkem. Byl mrtvý dřív, než se zhroutil na podlahu výtahu.

Anthony Prowess z vozíku pokojové služby ubrouskem otřel trošku vystříklé krve. Pak rychle vysvlékl oběť ze šatů a oblékl si uniformu hotelu Metropolja. Znovu stiskl tlačítko STOP a výtah pokračoval ve stoupání do sedmnáctého podlaží. Když se přesvědčil, že chodba je prázdná, nahlédl Prowess do plánu patra, odtáhl mrtvolu do skladovací místnosti a pak tlačil vozík za roh k pokoji 1728.

„Nedáte si pořádnou sprchu?“ nadhodil Bourne.

Gala se zatvářila uličnicky. „Jestli smrdím, určitě ne tak hrozně jako vy.“ Začala si svlékat minisukni. „Co kdybychom se vysprchovali spolu?“

„Někdy jindy. Mám práci.“

Směšně ohrnula spodní ret. „Nic nudnějšího už si představit nedokážu.“

Bourne se zasmál, zatímco ona zamířila do koupelny a zavřela za sebou. Chvíli poté k němu dolehl zvuk tekoucí vody a zpoza dveří tu a tam vycházely malé obláčky páry. Zapnul televizi, kde běžela nějaká příšerná ruská estráda.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Bourne vstal z postele a otevřel. Ve dveřích stál číšník s vozíkem plným jídla. Měl na sobě krátké sako, čepici a před obličejem držel rozvinutý účet. Když zatlačil vozík do pokoje, Bourne účet podepsal a muž se obrátil k odchodu. Hned vzápětí se však otočil s nožem v ruce. Bleskově máchl rukou dozadu, Bourne byl však připraven. Když číšník vrhl nůž, Bourne zvedl kopulovitý kovový poklop z ohřívací mísy a použil jej jako štít. Pak švihl zápěstím a hodil víko na útočníka, jenž musel uskočit. Okraj roztočeného poklopu srazil chlapovi čepici z hlavy a odhalil oteklou tvář vraha, jenž uškrtil Baronova a pokusil se zabít i Bournea.

Chlap vytasil pistoli a stačil dvakrát vypálit, než mu Bourne natlačil vozík do podbřišku. Když zavrávoral, Bourne se vrhl přes vozík, popadl Prowesse za uniformu a srazil ho na podlahu.

Bourneovi se podařilo pistoli odkopnout. Muž mlátil rukama i nohama a snažil se jí znovu zmocnit. Bourne viděl, že má oko přelepené náplastí, a mohl se jen dohadovat, jak vážně mu je poranil.

Agent naznačil pohyb na stranu a zasáhl Bournea přímo do čelisti. Bourne se zapotácel, útočník na něj skočil a omotal mu kolem krku drát. Ostře s ním škubl a vytáhl Bournea zpátky na nohy, až narazil do vozíku. Když se od něj Bourne odrazil, popadl ohřívací mísu a chrstl její obsah agentovi do tváře. Horká polévka útočníka zasáhla jako ohnivá pochodeň. Vykřikl, ale drát nepustil, naopak jej ještě pevněji utáhl a strhl Bournea na svou hruď.

Bourne byl na kolenou, hlavu ostře zakloněnou. Jeho plíce žadonily o kyslík a jeho svaly rychle ztrácely sílu. Nemohl se pořádně soustředit. Věděl, že brzy omdlí.

Z posledních sil vrazil agentovi loket do rozkroku. Drát trochu povolil, takže Bourne mohl vstát. Vrazil zátylkem Prowessovi do obličeje a uslyšel uspokojivou ránu, jak hlava udeřila o zeď. Drát se ještě o kousek uvolnil a to stačilo, aby si ho Bourne stáhl z hrdla a mohl se konečně nadechnout. Jejich role se obrátily: tentokrát Bourne omotal škrtidlo kolem Prowessova krku. Agent se vzpínal a kopal jako šílenec, jenže Bourne se nedal a utahoval drát pevněji a pevněji, až tělo oběti ochablo a její hlava se svezla stranou. Bourne drát nepovolil, dokud se nepřesvědčil, že srdce už nebije. Až poté pustil muže na podlahu.

Když Gala vyšla z koupelny obklopená mlhou s nádechem levandule, skláněl se s rukama opřenýma o stehna a zhluboka nabíral vzduch do plic.

„Ježíšikriste,“ vydechla. Pak se otočila a pozvracela si bosé růžové nohy.

23

„Ať to berete, jak chcete,“ řekl Luther LaValle, „je to mrtvý muž.“

Soraya ponuře hleděla jednosměrným zrcadlem na Tyrona, který stál v cele se zlověstnou mělkou vanou, která připomínala rakev, s pouty na zápěstí a kotnících. Nad ní visela stočená požární hadice. Uprostřed místnosti stál ocelový stůl přišroubovaný k holé betonové podlaze, pod nímž se rýsoval odtok na vodu a krev.

LaValle zvedl digitální fotoaparát. „Tohle generál Kendall našel u vašeho kolegy.“ Dotkl se knoflíku a po displeji se začaly posouvat snímky, jež Tyrone pořídil. „Přímý důkaz. Bude obviněn z vlastizrady.“

Soraya bezděčně uvažovala, kolik obrázků mučících komor asi Tyrone nafotil, než ho dopadli.

„Přijde o hlavu,“ vycenil Kendall zuby.

Soraya se nemohla zbavit nepříjemného tlaku v břiše. Samozřejmě, Tyrone nebyl v nebezpečné situaci poprvé, ale za jeho ohrožení teď nesla plnou zodpovědnost ona. Kdyby se mu něco stalo, nikdy by si to neodpustila. Jak ho mohla zatáhnout do tak riskantní akce? Dopustila se obrovské chyby, ale na nápravu už bylo pozdě.

„Ale nejhorší na tom je,“ pokračoval LaValle, „že bez problémů můžeme vznést obvinění i proti vám. To je mi opravdu líto.“

Soraya však myslela jen na Tyrona, jemuž tolik ublížila.

„Byl to můj nápad,“ řekla otupěle. „Jeho pusťte.“

„Chcete říct, že jen poslouchal rozkazy,“ podotkl generál Kendall. „Tady ale nejsme v Norimberku. Upřímně řečeno, neexistuje vůbec nic, čím byste se vy dva mohli obhájit. Čeká ho soud a poprava – a vás taky.“

Odvedli ji zpátky do Knihovny. Willard viděl její popelavou tvář a ochotně jí přinesl čerstvou konvici cejlonského čaje. Ve trojici se posadili k oknu. Čtvrtá židle, okázale prázdná, jako by se na Sorayu vyčítavě dívala. Její tragický špatný odhad situace násobilo vědomí, že LaVallea silně podcenila. Nechala se ukolébat jeho samolibým agresivním chováním a dospěla k názoru, že ji nebude brát vážně. Strašlivě se zmýlila.

Svíral se jí hrudník a vzdouvala se v ní panika z toho, že se s Tyronem ocitli v neřešitelné situaci. Využila čajového rituálu, aby se vzpamatovala. Poprvé v životě si do čaje přidala smetanu i cukr a vypila jej, jako by ji snad mohl vyléčit či vykoupit její hříchy.

Snažila se rozmrazit mozek ze šoku a přimět ho znovu normálně pracovat. Jestli chce Tyronovi pomoci, nejdřív se odsud musí sama dostat. Pokud by ji LaValle skutečně chtěl obvinit, jak vyhrožoval Tyronovi, už by seděla v sousední cele. Fakt, že ji přivedli zpět do Knihovny, vpouštěl do temnoty kolem ní alespoň slabý paprsek světla. Rozhodla se, že odteď bude hrát podle LaValleových a Kendallových not.

Když položila šálek, LaValle pozvedl svou sekyru. „Jak už jsem řekl, paní ředitelko, je mi vážně líto, že jste se do toho zapletla. Velice nerad bych ztratil takového spojence – i když teď vidím, že jsem ho ve vás nikdy neměl.“

Ty věty zněly nacvičeně, jako by si LaValle každé slovo předžvýkal.

„Upřímně řečeno,“ pokračoval, „když se ohlédnu zpátky, tak si musím přiznat, že jste mi od začátku lhala. Vy jste pod Národní bezpečnostní agenturu nikdy přejít nechtěla, viďte.“ Vzdychl, jako by byl předseda školní kázeňské komise promlouvající k chytré, ale neposlušné studentce. „Proto nemohu uvěřit, že jste ten plán vymyslela sama.“

„Kdybych se měl vsadit,“ ozval se Kendall, „tipnul bych si, že jste dostala rozkaz shora.“

„Problém má jméno Veronika Hartová.“ LaValle rozpřáhl ruce. „Po tom, co se tady dnes odehrálo, možná začnete vidět věci naší optikou.“

Soraya nepotřebovala meteorologa, aby poznala, kterým směrem vítr fouká. Úmyslně neutrálním hlasem se zeptala: „Jak bych vám mohla být nápomocna?“

LaValle se žoviálně usmál, otočil se ke Kendallovi a řekl: „Vidíš, Richarde, paní ředitelka nám i přes tvoje výhrady může být užitečná.“ Rychle se obrátil zpátky na Sorayu a zvážněl. „Pan generál pro vás oba žádá nejvyšší trest, a snad vám nemusím zdůrazňovat, že je opravdu hodně vysoký.“

Jejich hra na hodného a zlého policajta připadala Soraye obehraná, ale bohužel to byla skutečnost. Věděla, že ji Kendall nenávidí; své pohrdání nijak neskrýval. Byl to voják, a jako takový nesnesl, aby mu velela žena. Ta představa mu zněla přímo směšně. Valné mínění neměl ani o Tyronovi, a tím pádem bylo ještě horší, že se mu dostal do rukou.

„Chápu, že moje pozice je neudržitelná.“ Nemohla snést, že se musí plazit před někým tak odporným.

„Výborně, u toho můžeme začít.“

LaValle vzhlédl ke stropu. Vypadal jako ztělesnění člověka, který se rozhoduje o dalším postupu. Soraya ho však podezírala, že velice dobře ví, co dělá.

Zadíval se jí do očí. „Jak to vidím já, náš problém se skládá ze dvou částí. Jedna se týká vašeho zadrženého přítele a druhá přímo vás.“

„Víc mě zajímá on,“ řekla Soraya. „Jak ho můžu dostat ven?“

LaValle si poposedl. „Nejdřív si proberme vaši situaci. Můžeme proti vám vznést nepřímé obvinění, ale bez svědectví vašeho přítele…“

„Tyrona,“ doplnila Soraya. „Jmenuje se Tyrone Elkins.“

LaValle ji záměrně ignoroval, aby jí připomněl, kdo tento rozhovor vede. „Bez svědectví vašeho přítele se daleko nedostaneme.“

„Až ho trochu vykoupeme, to svědectví získáme,“ řekl Kendall.

„Ne,“ vyhrkla Soraya. „To nemůžete.“

„Proč? Protože se to nesmí?“ ušklíbl se Kendall.

Soraya se obrátila na LaVallea. „Existuje i jiný způsob. To přece všichni víme.“

LaValle chvíli mlčel, aby zvýšil napětí. „Řekla jste mi, že váš zdroj ohledně těch odposlechů musí zůstat v utajení. Pořád to platí?“

„Když vám to řeknu, tak Tyrona pustíte?“

„Ne,“ odtušil LaValle, „ale vy budete volná.“

„A co bude s ním?“

LaValle si přehodil nohu přes nohu. „Vezmeme to popořádku, ano?“

Soraya přikývla. Věděla, že dokud tady bude sedět, nebude mít žádný manévrovací prostor. „Tím zdrojem byl Bourne.“

LaValle se zatvářil překvapeně. „Jason Bourne? Děláte si legraci?“

„Ne, pane LaValle. Má informace o Černé legii a o tom, že ji kryje Východní bratrstvo.“

„Kde to sakra vzal?“

„Neměl čas mi to říct, i kdyby chtěl,“ odpověděla. „V okolí bylo příliš mnoho agentů.“

„Ta záležitost ve Freerově galerii,“ nadhodil Kendall.

LaValle zvedl ruku. „Pomohla jste mu uprchnout.“

Soraya zavrtěla hlavou. „Naopak si myslel, že jsem ho zradila.“

„Zajímavé.“ LaValle si poklepal na ret. „A myslí si to pořád?“

Soraya usoudila, že je čas se trochu vzepřít a zalhat. „Nevím. Jason má paranoidní sklony, takže to nemůžu vyloučit.“

LaValle vypadal zamyšleně. „Třeba by se to dalo využít.“

Generál Kendall nasadil znechucený výraz. „Takže jinými slovy, celá ta historka o Černé legii možná není ničím jiným než výplodem fantazie jednoho šílence.“

„Nebo spíš záměrnou dezinformací,“ řekl LaValle.

Soraya zavrtěla hlavou. „Proč by to dělal?“

„Kdo se v něm vyzná?“ LaValle si pomalu usrkl whisky zředěné rozpuštěnými kostkami ledu. „Nesmíme zapomenout, že vám Bourne řekl o Černé legii ve stavu rozrušení. I podle vás samotné si myslel, že jste ho zradila.“

„Na tom něco bude.“ Soraya věděla, že by nebylo moudré Bournea před těmito lidmi hájit. Čím víc proti nim člověk argumentoval, tím víc se zakopávali na svých pozicích. Ze strachu a nenávisti by hnali Jasona před soud. Ne proto, jak tvrdili, že byl nespolehlivý, ale proto, že zkrátka kašlal na jejich pravidla a předpisy. Místo aby je porušoval, s čímž by si šéfové už nějak poradili, on je naprosto ignoroval.

„To bych řekl.“ LaValle položil sklenku. „Přejděme k vašemu příteli. Ten případ je naprosto neprůstřelný. Neexistuje žádná naděje na odvolání nebo zmírnění trestu.“

„Ať jedí koláče,“ pronesl Kendall.

„Tohle Marie Antoinetta nikdy neřekla,“ zpražila ho Soraya.

Kendall se na ni zlostně podíval, zatímco LaValle pokračoval: „Výstižnější by bylo: Nechť trest odpovídá zločinu. Nebo v našem případě Nechť pokání odpovídá zločinu.“ Mávnutím poslal blížícího se Willarda pryč. „Budeme od vás potřebovat důkaz, paní ředitelko. Nezvratný důkaz, že váš nezákonný vpád do rajonu Národní bezpečnostní agentury podnítila Veronika Hartová.“

Věděla, co po ní žádá. „Takže se tu v podstatě bavíme o výměně zajatců – Hartová za Tyrona.“

„Pochopila jste to dokonale,“ přitakal LaValle s očividnou potěchou.

„To si musím nechat projít hlavou.“

LaValle přikývl. „To beru. Řeknu Willardovi, ať vám připraví něco k jídlu.“ Podíval se na hodinky. „My s Richardem máme za čtvrt hodiny nějakou poradu. Vrátíme se asi za dvě hodiny. Do té doby můžete zvážit svou odpověď.“

„Ne, potřebuju si to promyslet v jiném prostředí,“ nedala se Soraya.

„Paní Mooreová, my vás už známe a takovou chybu neuděláme.“

„Slíbil jste, že když vám řeknu svůj zdroj, budu volná.“

„To platí, ale musíte přistoupit na moje podmínky.“ Vstal a s ním i Kendall. „Vy a váš přítel jste sem přišli společně. Teď jste spojení jako siamská dvojčata.“

Bourne počkal, až se Gala trochu vzpamatuje. Rozechvěle se oblékla, a přitom se nejednou po očku podívala na mrtvého agenta.

„Mrzí mě, že jsem vás do toho zatáhl,“ řekl Bourne.

„Ale nemrzí. Beze mě byste se k Ivanovi nikdy nedostal.“ Gala zlostně vrazila nohy do bot. „Tohle je určitě jen zlý sen,“ zabroukala si pro sebe. „Každou chvíli se probudím ve vlastní posteli a zjistím, že nic z toho se nestalo.“

Bourne ji vedl ke dveřím.

Když Gala opatrně obcházela mrtvolu, znovu se roztřásla.

„Dala jste se ke špatné partě.“

„Ha, ha, ha, tak to se vám povedlo,“ utrousila, když vykročili chodbou. „Sám do ní patříte.“

O chvíli později jí pokynul, aby zastavila. Klekl si a sáhl konečkem prstu na vlhké místo na koberci.

„Co to je?“

Bourne si prst zkoumavě prohlédl. „Krev.“

Gala tiše vyjekla. „Kde se tady vzala?“

„Dobrá otázka,“ odtušil Bourne a kradl se chodbou. Všiml si drobné šmouhy před úzkými dveřmi. Otevřel je a rozsvítil.

„Panebože,“ vydechla Gala.

V komoře našli zkrouceného muže s kulkou v čele. Byl nahý, v rohu však ležela hromádka šatů, jaké nosili agenti Národní bezpečnostní agentury. Bourne si klekl a prohledal je v naději, že najde nějaký průkaz. Nic však neobjevil.

„Co to děláte?“ vyjekla Gala.

Bourne si všiml trojúhelníčku tmavě hnědé kůže vykukujícího zpod mrtvoly, který byl vidět jen z jeho přikrčené pozice. Převalil mrtvolu na bok a odhalil peněženku. Doklady mrtvého muže by se mu hodily, protože teď žádné neměl. Totožnost, kterou použil při ubytování v hotelu, mu byla k ničemu, protože po nalezení mrtvoly v pokoji Fjodora Iljiče Popova se kolem tohoto jména nepochybně spustil poplach. Bourne se natáhl pro peněženku.

Pak vstal, popadl Galu za ruku a odtáhl ji pryč. Trval na tom, že sjedou služebním výtahem do kuchyně. Pak stačilo jen najít zadní východ.

Venku začalo znovu sněžit. Od náměstí vanul ledový, štiplavý vítr. Bourne mávl na taxi a už se chystal nadiktovat šoférovi adresu Galina přítele, pak si ovšem uvědomil, že Jakov, taxikář ve službách Národní bezpečnostní agentury, ji také zná.

„Nastupte si,“ vyzval Bourne tiše Galu, „ale buďte připravená rychle vystoupit a udělat přesně to, co řeknu.“

• • •

Soraya nepotřebovala na rozmyšlenou dvě hodiny, dokonce ani dvě minuty.

„Dobře,“ řekla. „Udělám všechno, abych odsud Tyrona dostala.“

LaValle se otočil a zadíval se na ni. „Víte, taková kapitulace by mi udělala radost, kdybych nevěděl, že jste falešná potvora. Od vás to ale bohužel nezní moc přesvědčivě. Proto vám tady pan generál naprosto jasně vysvětlí, jaké by pro vás měl další podraz důsledky.“

Soraya vstala spolu s Kendallem.

LaValle ji zarazil: „Až odsud odejdete, budete mít na rozhodnutí čas až do zítřka do deseti hodin. Pak vás tady budu znovu čekat. Doufám, že jsem se vyjádřil srozumitelně.“

Generál ji odvedl z Knihovny a pak chodbou ke dveřím do sklepení. Když si uvědomila, kam ji vedou, vyhrkla: „Ne! Nedělejte to, prosím vás. To není potřeba.“

Kendall, strnulý jako obvykle, na ni vůbec nedbal. Když u bezpečnostních dveří zaváhala, chytil ji pevně za loket a jako dítě ji vlekl po schodech dolů.

Zakrátko se ocitla v pozorovací místnosti. Tyrone klečel na kolenou, ruce svázané za sebou na desce stolu, který byl výš než v úrovni ramen. Byla to nesmírně bolestivá a ponižující pozice. Jeho trup se nakláněl dopředu, lopatky směřovaly dozadu.

Sorayino srdce naplnila hrůza. „Dost,“ vydechla. „Beru to. Dosáhl jste svého.“

„Kdepak,“ řekl generál Kendall.

Soraya uviděla, že se po cele pohybují dvě temné postavy. I Tyrone si jich všiml. Pokusil se otočit se a zjistit, co mají v úmyslu. Jeden z mužů mu nasadil na hlavu černou kápi.

Bože, lekla se Soraya, co to má ten druhý v rukou?

Kendall ji ostře postrčil ke sklu. „To je začátek, to hlavní teprve přijde.“

O dvě minuty později začali plnit vanu vodou. Soraya vykřikla.

• • •

Bourne požádal taxikáře, ať projede kolem hotelu. Všechno působilo klidným a běžným dojmem, což znamenalo, že mrtvoly v sedmnáctém podlaží ještě nebyly nalezeny. Nepotrvá však dlouho a někdo se po nezvěstném číšníkovi pokojové služby začne shánět.

Zadíval se přes ulici a hledal Jakova. Pořád stál před svým vozem a bavil se s kolegou. Oba mávali rukama, aby se zahřáli. Ukázal Jakova Gale a ta ho poznala. Když nechali náměstí za sebou, Bourne nařídil zastavit.

Otočil se ke Gale. „Chci, abyste se vrátila zpátky k Jakovovi a nechala se odvézt na Univerzitní náměstí ve Vrabčích horách.“ Bourne mluvil o jediném kopci v jinak rovném městě, kam se milenci a vysokoškoláci chodili opíjet, milovat a kouřit marihuanu. „Tam na mě počkejte, ale za žádných okolností nevystupujte z auta. Řekněte taxikáři, že tam máte s někým schůzku.“

„Ale on nás přece špehoval,“ namítla Gala.

„Nebojte,“ uklidnil ji Bourne. „Budu hned za vámi.“

Výhled z Vrabčích hor nebyl zas tak úchvatný. Jeho bližší horizont hyzdil monstrózní stadion Lužniky a věže Kremlu, jež se rýsovaly v pozadí, by neinspirovaly ani ty nejvášnivější milence. Přes to všechno to ve večerních hodinách bylo asi nejromantičtější místo v celé Moskvě.

Bourne požádal svého taxikáře, aby jel za vozem, v němž seděla Gala. Ulevilo se mu, že Jakov měl rozkaz jen pozorovat a hlásit. Ostatně, americká vojenská kontrarozvědka se zajímala o Bournea, ne o nějakou blonďatou děvočku.

Když dojeli na vyhlídku, Bourne zaplatil smluvenou taxu, vykročil po chodníku a posadil se na místo spolujezdce do Jakovova taxíku.

„Co je?“ ohradil se Jakov. Pak poznal Bournea a sáhl po pistoli Makarov uložené v podomácku vyrobeném závěsu pod omšelou palubní deskou.

Bourne mu zadržel ruku, přitlačil ho k sedadlu a sám se zmocnil střelné zbraně. Namířil na Jakova. „Pro koho děláte?“

Jakov zakňučel: „Chtěl bych vás vidět, kdybyste večer co večer jezdil po Zahradním okruhu, věčně se vlekl po Tvěrské, nechal se od drzých kolegů okrádat o kunčofty a měl se z toho uživit.“

„Je mi jedno, proč děláte udavače,“ sdělil mu Bourne. „Chci vědět, komu to hlásíte.“

Jakov zvedl ruku. „Hele, hele, já jsem z Biškeku v Kyrgyzstánu. Lidi tam třou bídu s nouzí, tak jsem sbalil rodinu a vyrazil do Ruska, tlukoucího srdce nové federace, kde jsou ulice dlážděné rubly. Ale tady se mnou jednají jako se špínou. Chodci na ulicích plivou na moji ženu. Moje děti jsou terčem bití a nadávek. A já neseženu žádnou pořádnou práci. ‚Moskva pro Moskvany‘, to je písnička, kterou slyším v jednom kuse. Takže musím dělat načerno taxikáře, jinak to nejde. Pane, vy nemáte ponětí, co je to za život. Někdy po dvanácti hodinách přinesu domů sto rublů, někdy taky nic. Nemůžete mi vyčítat, že beru peníze od Američanů. Rusko je zkorumpované, ale Moskva nejvíc. Nedá se vyjádřit slovy, jaká je to tady hrůza. Všemu vládnou mafiáni a zločinci. Plundrují přírodní zdroje – ropu, zemní plyn, uran. Všichni jen berou, berou, berou, takže můžou mít cizí auta, každý den jinou holku a daču v Miami Beach. A co zbývá pro nás? Brambory a řepa, pokud pracujeme osmnáct hodin denně a máme štěstí.“

„Necítím k vám žádnou zášť,“ uklidnil ho Bourne. „Máte právo si vydělávat na živobytí.“ Podal Jakovovi hrst dolarů.

„Nikoho neznám, pane. Přísahám. Jen hlasy v mobilním telefonu. Peníze mi chodí do poštovní přihrádky na…“

Bourne mu opatrně vložil pistoli do ucha. Taxikář se přikrčil a žalostně se na něj podíval.

„Prosím, prosím, pane, co jsem vám udělal?“

„Viděl jsem vás před hotelem s chlapem, který se mě pokusil zabít.“

Jakov zapištěl jako nabodnutá krysa. „Zabít? Já mám jen sledovat dění a hlásit to. O ničem jiném…“

Bourne taxikáře udeřil. „Přestaňte lhát a řekněte mi, co chci vědět.“

„Dobře, dobře.“ Jakov se třásl strachem. „Ten Američan, co mi platí, se jmenuje Low. Harris Low.“

Bourne si vyslechl Lowův podrobný popis a pak vzal Jakovův telefon.

„Vystupte si,“ zavelel.

„Ale, pane, přece jsem vám na všechno odpověděl,“ zaprotestoval Jakov. „Co víc ještě chcete?“

Bourne se naklonil přes Jakova, otevřel dveře a vystrčil ho ven. „Tohle je populární místo. Jezdí sem mraky taxíků. Teď jste bohatý člověk. Z peněz ode mě si můžete v klidu zaplatit odvoz domů.“

Vklouzl za volant, zařadil jedničku a vyrazil zpátky do centra města.

Harris Low byl švihák s úzkým knírkem, předčasně bílými vlasy a brunátnou pletí typickou pro rodiny s modrou krví z amerického Severovýchodu. Posledních jedenáct let strávil v Moskvě ve službách Národní bezpečnostní agentury, protože to slíbil svému otci, jenž kráčel stejnou nebezpečnou stezkou. Low si otce idealizoval a odjakživa chtěl být jako on. Oba měli hvězdy a pruhy vytetované hluboko do duše. Prošel tvrdým fyzickým výcvikem na agenta a pak honil teroristy v Afghánistánu a Africkém rohu. Nebál se boje muže proti muži ani zabít nepřítele. Dělal to pro Boha a pro svou zemi.

Během těch jedenácti let v hlavním městě Ruska si Low udělal mnoho známých, z nichž někteří byli synové přátel jeho otce. Zkrátka si vytvořil síť spolupracovníků, kteří si uměli navzájem vyhovět. Harris si nedělal žádné iluze. Ve jménu Ameriky byl ochoten podrbat kohokoli po zádech – pokud on zase na oplátku poškrábal jeho…

O vraždách v hotelu Metropolja se doslechl od jednoho známého v kanceláři generálního prokurátora, který zachytil policejní signály. Harris se s tím člověkem setkal přímo v inkriminovaném hotelu a následně byl jedním z prvních lidí na místě činu.

Mrtvola ve skladu ho vůbec nezajímala, ale okamžitě poznal Anthonyho Prowesse. Omluvil se, uchýlil se na schodiště v sedmnáctém podlaží a vyťukal číslo do zámoří. Po chvíli se ozval Luther LaValle.

„Máme problém,“ oznámil Low. „Prowess byl vyřazen z provozu a už to nerozchodí.“

„To je špatné,“ řekl LaValle. „Po Moskvě nám běhá šílený agent, který už zabil jednoho z našich vlastních lidí. Snad víte, co máte dělat.“

Low pochopil. Nebyl čas povolávat na místo dalšího specialistu na černou práci, což znamenalo, že musí Bournea zneškodnit sám.

„Teď když zabil amerického občana, oznámím to moskevské policii i generální prokuratuře,“ pokračoval LaValle. „Dostanou stejnou Bourneovu fotku, jakou vám během hodiny pošlu na mobil.“

Low chvíli přemýšlel. „Otázka je, jak ho vystopovat. Moskva je v bezpečnostních kamerách dost pozadu.“

„Bude potřebovat peníze,“ řekl LaValle. „Přes celnici by jich po přistání moc nepronesl, takže to podle mě radši ani nezkusil a založil si konto u nějaké moskevské banky. Požádejte místní, ať vám s tím pomůžou.“

„Jako by se stalo.“

„A, Harrisi, nedopusťte se s Bournem stejné chyby jako Prowess.“

Bourne odvezl Galu k bytu její kamarádky, který byl i podle amerických měřítek luxusní. Její přítelkyně Lorraine byla Američanka arménského původu. Díky tmavým očím i vlasům a olivové pleti vypadala velice exoticky. Když objala a políbila Galu, srdečně pozdravila Bournea a pozvala ho na drink nebo čaj.

Když se vydal na obhlídku pokojů, Gala vysvětlila: „Bojí se o moji bezpečnost.“

„Co se stalo?“ otázala se Lorraine.

„Zas bude dobře. Za pár dní se to přežene,“ řekl Bourne po návratu do obývacího pokoje. Když se přesvědčil, že v bytě nic nehrozí, opustil je s varováním, aby neotvíraly nikomu cizímu.

Ivan Volkin poslal Bournea do Novoslobodské ulice číslo 20, kde se měla odehrát schůzka s Dimitrijem Maslovem. Bourne si zprvu myslel, jaké má štěstí, že taxikář tu adresu zná. Na místě však pochopil. V Novoslobodské 20 totiž sídlil Motorhome, nový klub, kam se chodili bavit mladí Moskvané. Na obřích plochých obrazovkách nad centrálním barem běžely přenosy baseballu, basketbalu, amerického fotbalu, ragby a mistrovství světa ve fotbale. Hlavnímu sálu dominovaly stoly na ruský biliár a americký pool. Podle Volkinova popisu Bourne zamířil k zadní místnosti, která jako by vypadla z Pohádek tisíce a jedné noci. Nechyběly tu arabské koberečky ani polštáře v rubínových odstínech a samozřejmostí byly pestrobarevné vodní dýmky v rukou pokuřujících mužů i žen.

Když Bournea zastavili dva svalnatí členové klubové ochranky, sdělil jim, že jde za Dimitrijem Maslovem. Jeden z nich ukázal na muže, který polehával a kouřil v levém zadním rohu.

„Maslov?“ zeptal se Bourne, když došel k hromádce polštářů obklopujících nízký mosazný stolek.

„Já jsem Jevgenij. Maslov tady není. Posaďte se, prosím.“

Bourne na okamžik zaváhal a pak si sedl na podušku naproti Jevgenijovi. „Kde je?“

„Myslel jste, že to půjde tak jednoduše? Jeden telefonát a simsalabim, zjeví se jako džin z lampy?“ Jevgenij zavrtěl hlavou a nabídl Bourneovi dýmku. „Výborná. Ochutnejte.“

Když Bourne odmítl, Jevgenij pokrčil rameny, zhluboka potáhl do plic, zadržel dech a pak syčivě vydechl.

„Proč chcete s Maslovem mluvit?“

„To řeknu jen jemu,“ odpověděl Bourne.

Jevgenij znovu pokrčil rameny. „Jak je libo. Maslov je mimo město.“

„Tak proč jsem měl přijít?“

„Abychom si vás mohli prohlídnout a posoudit, jestli jste seriózní člověk. A jestli vás Maslov má přijmout.“

„Maslov za sebe nechává rozhodovat jiné lidi?“

„Má hodně práce. Musí řešit spoustu věcí.“

„Třeba jak vyhrát válku s Ázerbájdžánci.“

Jevgenij přimhouřil oči. „Možná byste se s Maslovem mohl setkat příští týden.“

„Potřebuju ho vidět hned,“ řekl Bourne.

Jevgenij pokrčil rameny. „Jak říkám, není v Moskvě. Ale možná se vrátí zítra ráno.“

„Tak to zařiďte.“

„To bych snad mohl,“ připustil Jevgenij. „Ale nebude to zadarmo.“

„Kolik?“

„Deset tisíc.“

„Deset tisíc dolarů za setkání s Dimitrijem Maslovem?“

Jevgenij zavrtěl hlavou. „Americký dolar šel dolů. Deset tisíc švýcarských franků.“

Bourne chvíli uvažoval. Tolik peněz u sebe neměl, natož ve švýcarských francích. Od Baronova však věděl o bezpečnostní schránce v bance Moskva. Ta ovšem byla na jméno Fjodora Iljiče Popova, po kterém teď pátrala policie kvůli mrtvole v jeho pokoji v hotelu Metropolja. Nedá se nic dělat, pomyslel si Bourne. Musím to risknout.

„Do rána ty peníze seženu,“ řekl Bourne.

„To by šlo.“

„Ale dám je Maslovovi, nikomu jinému.“

Jevgenij přikývl. „Domluveno.“ Napsal něco na útržek papíru a ukázal to Bourneovi. „Zítra v poledne buďte na téhle adrese.“ Pak zapálil sirku a přidržel ji v růžku papíru, který vzápětí vzplanul a pak se rozpadl na popel.

Semjon Ikupov přijal zprávu o smrti Haruna Ilieva ve svém dočasném sídle v Grindelwaldu. Nesl to velice těžce. Smrt pro něj nebyla ničím neznámým, ale Haruna bral jako bratra. Byli si dokonce ještě blíž, protože jejich vztah nekalilo sourozenecké břemeno. Ikupov spoléhal na Harunovy moudré rady a jeho ztráta byla opravdu bolestná.

Z myšlenek ho vytrhl organizovaný chaos, který kolem nich panoval. Houf lidí tam obsluhoval počítače připojené k satelitním linkům, sledovacím sítím a kamerám monitorujícím hlavní dopravní tepny na celém světě. Plánovaný útok Černé legie přecházel do své finální fáze. Bylo třeba prozkoumat a analyzovat každý záběr, zachytit tváře podezřelých a protáhnout je speciálními programy na rozpoznávání lidských obličejů. Na základě toho Ikupovovi agenti sestavovali mozaiku prostředí, v němž se měl útok odehrát.

Ikupov si všiml, že se mu kolem stolu shlukli tři jeho asistenti. Zřejmě mu chtěli něco říct.

„Co je?“ Jeho hlas zněl podrážděně, ale ať: alespoň zamaskoval jeho žal a roztržitost.

Ismail, nejstarší z příchozích, si odkašlal. „Chtěli jsme jen vědět, koho nasadíte na Jasona Bournea, když je teď Harun…“ Pak se zarazil.

Ikupov přemítal nad stejnou otázkou. V duchu sestavil seznam mužů, které mohl poslat do akce, ale většinu z nich pro to či ono vyřazoval. Při druhém a třetím kole si však začal uvědomovat, že ty důvody byly v podstatě malicherné. Když se na to teď Ismail zeptal, najednou věděl, jak odpovědět.

Vzhlédl k dychtivým tvářím svých asistentů a řekl: „Půjdu po Bourneovi sám.“

24

V Alter Botanischer Garten bylo teplo a vlhko jako v deštném pralese. Ohromné skleněné panely se zamlžovaly stejnými kapičkami, jaké jim stékaly po tvářích. Moira si svlékla rukavice, dlouhý zimník a nakonec i tlustý pletený svetr, který ji měl chránit před vlhkým mnichovským ránem, jehož chlad pronikal až na kost.

Pokud by si měla vybrat mezi německými městy, dala by přednost Berlínu. Jednak se po mnoho let držel na vrcholu populární hudby. Právě sem si takové slavné popové ikony jako David Bowie, Brian Eno či Lou Reed jezdily nabíjet tvůrčí baterky poslechem muziky mnohem mladších kolegů. A za druhé Berlín ctil odkaz války i následného období. Připomínal živoucí muzeum, které se s každým nádechem obnovovalo.

Její náklonnost k Berlínu však měla čistě osobní důvod. Přišla sem totiž z úplně stejného důvodu jako Bowie: aby se zbavila starých zvyků a nadýchala se čerstvého vzduchu ve městě tolik odlišném od těch, jež znala. Už v mládí začalo všechno známé Moiru nudit. Pokaždé když cítila povinnost přidat se k nějaké skupině, protože to dělali kamarádi, měla dojem, že ztrácí kousek sebe sama. Postupně si uvědomila, že její přátelé přestávají být samostatně myslícími osobnostmi a rozpouštějí se v davu, což ji odpuzovalo. Jediným způsobem, jak z toho ven, byl odjezd za hranice Spojených států.

Mohla si vybrat Londýn nebo Barcelonu jako někteří jiní spolužáci z druhého ročníku univerzity, ale byla blázen do Bowieho a Velvet Underground, a tak zvítězil Berlín.

Mnichovská botanická zahrada vznikla uprostřed devatenáctého století původně jako výstavní síň, ale když její okolí o osmdesát let později zničil požár, stal se z ní veřejný park. Prostranství, jímž Moira právě procházela, zastiňovala obludná Neptunova fontána z předválečné éry.

Nádherné rostliny vystavené ve sklenících jen podtrhovaly skutečnost, že samotný Mnichov je bez energie a jiskry. Bylo to těžkopádné město untermenchen, obchodníků šedivých jako město samo, a továren chrlících kouř k nízké zlostné obloze. Bylo to také ohnisko aktivity evropských muslimů, což z něj podle zákona akce a reakce činilo rovněž semeniště neonacistických skinheadů.

Moira se podívala na hodinky. Bylo přesně půl desáté dopoledne a naproti právě přicházel Noah. Byl elegantní a schopný, povahově sice nevýrazný a poněkud uzavřený, ale celkově ne špatný, jako svůj řídící orgán by ho odmítla, na to měla dost vysoké postavení. A dobře věděla, že by ji Noah respektoval.

V mnoha ohledech jí připomínal Johanna, který ji kdysi naverboval na univerzitě. Sám to tedy neudělal, na to byl příliš chytrý, ale požádal o to svou přítelkyni. Správně si totiž domyslel, že Moira si dá spíš říct od spolužačky. Nakonec se s Johannem sešla, jeho nabídka ji zaujala a zbytek byl už historie. Vlastně ne tak docela. Nikdy nikomu neřekla, dokonce ani Martinovi a Bourneovi, pro koho doopravdy pracuje. Kdyby tak učinila, porušila by smlouvu s firmou.

Zastavila se před narůžovělými květy orchideje, pihovatými jako nosík krásné panny. V Berlíně také zažila první milostný románek, tak vášnivý, že v člověku všechno vře a nemůže se soustředit na práci ani na budoucnost. Ta aférka ji skoro zničila, protože ji pohltila jako vír a připravila ji o vlastní já. Stala se pouhým sexuálním nástrojem, na který hrál její milenec. Chtěla totéž co on a rozpouštěla se v něm jako kostka cukru v kávě.

Johann ji nakonec zachránil, ale odepřít si najednou rozkoš pro ni bylo nesmírně bolestné. Zvlášť proto, že o dva měsíce později její milenec zemřel. Nějakou dobu měla na Johanna strašlivý vztek. Pošlapal jejich přátelství a ohrozil důvěru, kterou do sebe navzájem vkládali. Na tehdejší lekci nikdy nezapomněla. I to byl jeden z důvodů, proč se do Martina nechtěla zamilovat, i když ve skrytu duše tolik toužila po jeho dotyku. Jason Bourne byl úplně jiný případ, protože znovu uvízla v tom prudkém víru. Tentokrát se však nedala strhnout. Částečně díky tomu, že už byla zkušená a věděla o životě své. Ale hlavně proto, že od ní Bourne nic nežádal. Nechtěl ji vést ani ovládat. Všechno s ním bylo čisté a otevřené. Přešla k další orchideji. Byla tmavá jako noc a uprostřed ukrývala žlutou lucerničku. Bourne měl sice starostí až nad hlavu, ale ona kupodivu v životě nepotkala člověka, který by se uměl tak ovládat. Jeho sebejistota na ni působila jako afrodiziakum a byla také účinným lékem na její vrozenou melancholii.

Další ironie osudu, pomyslela si. Kdyby se na to někdo Bournea zeptal, určitě by se prohlásil za pesimistu, ona však jako skutečná pesimistka dokázala poznat optimistu. Bourne našel řešení i v těch nejsložitějších situacích a to umějí právě jen optimisté.

Uslyšela tiché kroky, otočila se a spatřila Noaha s rameny vtaženými do tvídového kabátu. I když se narodil v Izraeli, působil jako pravý Němec, možná proto, že tak dlouho žil v Berlíně. Byl to Johannův chráněnec; ti dva k sobě měli velice blízko. Když Johanna zabili, Noah zaujal jeho místo.

„Ahoj, Moiro.“ Měl úzkou tvář a tmavé vlasy s předčasnými šedinami. Dlouhý nos a vážná ústa neodpovídaly jeho výjimečnému smyslu pro absurdní humor. „Koukám, že bez Bournea.“

„Udělala jsem, co se dalo, abych ho pro NextGen získala.“

Noah se usmál. „To věřím.“

Pokynul jí a pak společně vykročili. Toho ponurého rána se kolem pohybovalo minimum lidí, takže mohli mluvit bez obav, že je někdo uslyší.

„Ale podle toho, cos mi řekla, to byla hodně nejistá sázka.“

„Zklamaná nejsem,“ řekla Moira. „Celé se mi to z duše protivilo.“

„Protože ti není lhostejný.“

„A kdyby?“ bránila se Moira.

„To mi pověz ty.“ Noah se na ni opatrně zadíval. „Partneři se shodují, že do práce pleteš city.“

„Kdo to o mně sakra říká?“

„Chci, abys věděla, že jsem na tvojí straně.“ Mluvil jako psychoanalytik, který se snaží uklidnit čím dál rozrušenějšího pacienta. „Ale měla jsi sem přijít už před několika dny.“ Minuli zahradníka plejícího záhon afrických fialek. Když poodešli z doslechu, pokračoval: „A přivést Bournea s sebou.“

„Řekla jsem ti přece, že jsem se ho snažila najmout.“

„Nelži, Moiro. Víš, že to poznám.“ Založil ruce na prsou. Když znovu promluvil, každé jeho slovo mělo svou váhu. „Existuje vážná obava, že se nesoustředíš na práci. Dostala jsi velice důležitý úkol a firma si nemůže dovolit, aby ses něčím rozptylovala.“

„Chceš říct, že mě chcete vyměnit?“

„I o tom byla řeč,“ připustil.

„Blbost. Projekt už jde do finále a nikdo ho nezná tak dobře jako já.“

„Ale pak padla jiná možnost: zrušení projektu.“

Moira neskrývala šok. „To neuděláte.“

Noah z ní nespouštěl oči. „Partneři usoudili, že v daném případě bude stažení lepší než propadák.“

Moira cítila, jak v ní vře krev. „To nesmíte, Noahu. Já to zvládnu.“

„Bohužel je pozdě, rozhodnutí už padlo. Dneska v sedm hodin ráno jsme společnosti NextGen oficiálně oznámili, že z projektu odstupujeme.“

Podal jí jakýsi balíček. „Tady máš nové zadání. Odpoledne letíš do Damašku.“

Arkadin a Devra dorazili k Bosporskému mostu a zamířili do Istanbulu s východem slunce. Přijeli z drsných zasněžených hor tvořících páteř Turecka a cestou ze sebe shodili vrstvy oblečení. Istanbulské ráno bylo jasné a poměrně teplé. Úžinou Bospor brázdily výletní jachty i obří tankery plující k různým cílům. Bylo příjemné stáhnout okna v autě. Svěží, vlhký vzduch navoněný solí znamenal po suchém chladu vnitrozemí výraznou úlevu.

Během noci stavěli na každé čerpací stanici, v každém oprýskaném motelu i otevřeném krámku a hledali tam Heinricha, dalšího kurýra Petrovy sítě.

Když přišel čas, aby ji u volantu vystřídal, Devra přelezla na vedlejší sedadlo, opřela hlavu o dveře a upadla do hlubokého spánku, z něhož vyvstal sen. Zdálo se jí, že je velryba plující v ledové černé vodě. Do hlubin, kde se pohybovala, nepronikalo žádné slunce. Pod ní zela bezedná propast. Před ní se rýsoval jakýsi tmavý útvar. Nevěděla proč, ale připadalo jí důležité vydat se za ním, dostihnout jej a poznat. Je to přítel, či nepřítel? Její hlavu i hrdlo přitom co chvíli rozezníval zvláštní zvuk, který vysílala do tmy. Nedostávala však žádnou odezvu. Kolem nebyly jiné velryby, koho se to tedy tak zoufale snažila dohonit? Nikdo jí nemohl pomoci. Dostala strach, který sílil a sílil…

Když prudce procitla v autě vedle Arkadina, stále se bála. V šedavém světle, které se před rozbřeskem plížilo krajinou, působily všechny tvary záhadně, až skoro hrozivě.

Po pětadvaceti minutách dojeli do tlukoucího srdce Istanbulu.

„Heinrich před odletem rád chodí na pláže do Kilyosu,“ řekla Devra. „Je to na severním předměstí. Trefíš tam?“

Arkadin přikývl. „Znám to tam.“

Proplétali se čtvrtí Sultanahmet, jádrem starého Istanbulu, pak přejeli přes most Galata překlenující Zlatý roh a vydali se na sever do Karaköye. V dávných dobách, když se Istanbul jmenoval Konstantinopol a byl sídlem Byzantské říše, proslul Karaköy jako mocná janovská obchodní kolonie známá jako Galata. Když dojeli doprostřed mostu, Devra se podívala na západ směrem k Evropě, pak na východ přes Bospor k Usküdaru a Asii.

Přejeli do Karaköye s římskými hradbami a kamennou věží Galata s kuželovým vrcholem, jedním z monumentů, který společně s královským palácem Topkapi a Modrou mešitou vévodí panoramatu dnešního města.

Kilyos ležel u pobřeží Černého moře třicet kilometrů severně od samotného Istanbulu. V létě to bylo populární letovisko napěchované návštěvníky, kteří se koupali, jedli v restauracích podél pláží, nakupovali sluneční brýle a slaměné klobouky, opalovali se nebo jen tak snili. V zimě zde však panovala smutná a mlhavě ponurá atmosféra, kterou místo připomínalo stařenku s počínající senilitou. Přesto se toho slunečného rána pod blankytně modrou oblohou po pláži procházeli lidé: mladí milenci držící se za ruce či matky s malými dětmi, které se smíchem utíkaly k vodě, a když na břeh dorazila větší vlna, s vyděšeným i radostným křikem zase pelášily zpátky. Stařec sedící na skládací stoličce kouřil pokroucenou ručně balenou cigaretu, která smrděla a dýmila jako tovární komín.

Arkadin zaparkoval, vystoupil a protáhl si tělo po dlouhé jízdě.

„Pozná mě na první pohled,“ řekla Devra, jež zůstala na místě. Dala Arkadinovi podrobný Heinrichův popis, a ještě než vykročil k pláži, dodala: „Rád si máčí nohy ve vodě, prý ho to uklidňuje.“

Dole na pláži bylo tak teplo, že ze sebe někteří shodili bundy. Jeden starší pán se svlékl do pasu, vsedě obepnul ruce kolem pokrčených kolen a nastavil tvář hřejivým paprskům. Děti hrabaly v písku žlutými umělohmotnými lopatkami a sypaly jej do růžových kyblíčků. U břehu se zastavil milenecký pár, začal se objímat a vášnivě líbat.

Arkadin kráčel dál. Kousek za dvojicí stál v příboji jakýsi muž. Měl vyhrnuté kalhoty a boty i s ponožkami stály umístěny na písku opodál, kam voda nemohla. Zíral na hladinu tečkovanou tankery, maličkými jako lodě ze stavebnice LEGO, které se šinuly po modrém horizontu.

Devřin popis nebyl jen podrobný, ale také přesný. Ten člověk stojící ve vodě byl Heinrich.

Banka Moskva sídlila v ohromné zdobené budově, kterou by v jiném městě pokládali za palác, podle moskevských měřítek však patřila k průměru. Stála na rohu rušné křižovatky, co by kamenem dohodil od Rudého náměstí. Ulice a chodníky byly plné Moskvanů i turistů.

Bylo chvíli před devátou ráno. Bourne se už dvacet minut procházel po okolí a snažil se odhalit případné slídily. Žádného si nevšiml, ale to neznamenalo, že banka nebyla pod dozorem. Zasněženými ulicemi za tu dobu projelo možná víc policejních vozů, než bylo obvyklé.

Jak tak kráčel nedalekou ulicí, spatřil další policejní auto, tentokrát s blikajícím majáčkem. Schoval se do vchodu jednoho z obchodů a sledoval, jak projelo kolem. V půlce ulice se zastavilo za vozem parkujícím vedle jiného auta. Chvíli stálo, pak oba policisté vystoupili a pyšně vykročili k vozidlu.

Bourne té příležitosti využil a vykročil přeplněným chodníkem. Lidé chodili zachumlaní v teplém oblečení jako miminka v zavinovačce. Spěchali kolem se svěšenými rameny a ohnutými zády a z úst i nosu jim vycházely obláčky dechu. Když Bourne došel na úroveň hlídkového vozu, sklonil se a podíval se do okna.

Z papíru, který dostali zřejmě všichni strážníci z celé Moskvy, na něj hleděla vlastní tvář. Podle doprovodného textu po něm pátrali v souvislosti s vraždou jistého amerického činitele.

Bourne chvatně vykročil opačným směrem a zmizel za rohem, než se policisté stačili vrátit k autu.

Pak zavolal Gale, která parkovala v Jakovově otlučeném žigulíku tři ulice odsud a čekala na jeho znamení. Po jeho telefonátu se zařadila do provozu a zabočila doprava a pak zase doprava. Jak předpokládali, šlo to ztuha, protože v ulicích panovala ranní dopravní špička.

Podívala se na hodinky a viděla, že musí Bourneovi dát ještě devadesát vteřin. Využila toho času k hledání vhodného terče. A našla: ke křižovatce u banky se v pravém úhlu k ní pomalu blížila lesklá limuzína Zil, která neměla na kapotě či střeše jedinou vločku sněhu.

V příhodnou chvíli šlápla na plyn. Pneumatiky taxíku, jak při kontrole vozu s Bournem po návratu k Lorraine zjistili, měly vzorek sjetý skoro až dohladka. Gala ostře zabrzdila, ozval se skřípot a staré gumy se smýkly po zledovatělé vozovce. Žigulík narazil do předního blatníku limuzíny.

Veškerá doprava se rázem zastavila. Klaksony troubily a kolem nehody se začali shlukovat lidé. Během půl minuty se na místo sjely tři policejní vozy.

V rostoucím zmatku Bourne proklouzl otáčivými dveřmi do bohatě zdobeného vestibulu banky Moskva a vykročil po mramorové podlaze pod jedním ze tří ohromných pozlacených lustrů zavěšených na vysokém klenutém stropě. V tak velkém sále si člověk připadal naprosto nicotný, což byl ostatně záměr. Jako když jdete navštívit nebožtíka do obří mramorové hrobky.

Ve dvou třetinách cesty rozlehlou síní se táhl nízký pult, za nímž seděla řada úředníků s hlavami skloněnými nad prací. Než k nim Bourne přistoupil, snažil se zjistit jakékoli podezřelé chování. Prokázal se Popovovým pasem a pak napsal číslo bezpečnostní schránky do malého bloku určeného právě k tomuto účelu.

Úřednice se na něj podívala, vzala si jeho pas i papírek, který vytrhla z bloku. Zamkla si zásuvku a řekla Bourneovi, aby počkal. Pozoroval, jak míří k množství dohlížitelů a vedoucích, kteří seděli v řadách za dřevěnými stoly, a předkládá jim Bourneovy doklady. Jakýsi manažer porovnal číslo se svým seznamem bezpečnostních schránek a pak nahlédl do pasu. Zaváhal, sáhl po telefonu, ale když si všiml, že se na něj Bourne dívá, vrátil sluchátko do kolébky. Cosi ženě řekl, pak vstal a vykročil ke stojícímu Bourneovi.

„Pane Popove.“ Vrátil mu pas. „Vasilij Legěv, k vašim službám.“ Byl to úlisný muž, který si neustále mnul dlaně, jako by strkal ruce, kam neměl. Jeho úsměv byl falešný jako třídolarovka.

Otevřel dvířka v pultu a uvedl Bournea dovnitř. „Bude mi potěšením doprovodit vás k sejfu.“

Zavedl Bournea do zadní části sálu. Nenápadné dveře vedly do diskrétní chodby s kobercem lemované po obou stranách hranatými sloupy. Na stěnách visely nepovedené reprodukce slavných krajinomaleb. Bourne slyšel tlumené zvonění telefonů, klapání počítačových klávesnic a šustění papíru. Trezor se nacházel přímo vpředu a jeho masivní dveře byly otevřené. Vlevo stoupala řada mramorových schodů.

Vasilij Legěv pokynul Bourneovi kruhovým vstupem do trezoru. Závěsy dveří byly snad půl metru dlouhé a tak tlusté jako Bourneovy bicepsy. Uvnitř se prostírala obdélníková místnost naplněná od podlahy ke stropu kovovými schránkami.

Přešli k Bourneovu číslu. Box měl dva zámky, a tudíž dvě klíčové dírky. Vasilij Legěv vložil svůj klíč do té levé, Bourne do pravé. Oba současně otočili, schránka se uvolnila a dala se vyjmout. Legěv to udělal a přenesl ji do jedné z řady přilehlých kójí. Položil ji na polici, kývl na Bournea, pak se vytratil a taktně za sebou zatáhl závěs.

Bourne se ani neposadil. Když schránku otevřel, objevil v ní značnou částku v amerických dolarech, eurech, švýcarských francích a dalších měnách. Zastrčil si do kapsy deset tisíc franků, nějaké dolary a eura, pak box zavřel, odtáhl závěs a opět vyšel z trezoru.

Vasilij Legěv zmizel, před Bournem však stáli dva policisté. Jeden na něj namířil pistoli Makarov. Druhý ho posměšně vyzval: „Půjdete s námi, gospodin Popov.“

• • •

Arkadin kráčel s rukama v kapsách po půlkruhové pláži kolem spokojeně štěkajícího psa puštěného z vodítka. Prošel kolem mladé ženy, která si odhrnula z tváře kaštanové vlasy a usmála se na něj.

Když už byl skoro u Heinricha, skopl boty, svlékl si ponožky, vyhrnul si kalhoty a vykročil k vodě, kde písek tmavl a hrubl. Postupoval tak, aby byl při vstupu do příboje kurýrovi na doslech.

Heinrich za sebou někoho vycítil, otočil se a zastínil si oči před sluncem. Kývl na Arkadina a zase se odvrátil.

Arkadin předstíral, že zakopl ve větší vlně, a opět se o něco přiblížil. „Překvapuje mě, že zimní příboj má rád i někdo jiný než já.“

Heinrich jako by ho neslyšel a dál zadumaně hleděl k obzoru.

„Pořád si kladu otázku, co je na vodě, která mi oplachuje nohy, tak zvláštního.“

Heinrich na něj konečně pohlédl. „Snažím se meditovat, jestli vám to nevadí.“

„Jen si meditujte,“ řekl Arkadin a opatrně mu bodl do boku nůž.

Heinrich vytřeštil oči a zavrávoral, ale Arkadin ho zachytil. Společně se posadili do příboje jako dva staří milovníci přírody.

Z Heinrichových úst vycházelo zajíkání, jako když vytahujete chycenou rybu z vody.

„Co… co?“

Arkadin ho jednou rukou objal a druhou zašátral pod jeho popelínovou bundou. Přesně jak předpokládal, Heinrich měl tu zásilku u sebe. Ani na chvíli ji nechtěl nechat mimo dohled. Arkadin ten svinutý kartónový váleček pozvedl v dlani. Tak malá věcička a měla takovou moc.

„Kvůli tomuhle zemřelo hodně lidí,“ řekl Arkadin.

„A než to skončí, bude jich ještě mnohem víc,“ vypravil ze sebe Heinrich. „Kdo jste?“

„Vaše smrt,“ odpověděl Arkadin. Zabodl nůž znovu a otočil jej mezi Heinrichovými žebry.

„Ááá,“ šeptal Heinrich, jak se mu plíce plnily vlastní krví. Jeho dech byl mělký a posléze přerývaný. Nakonec úplně ustal.

Arkadin ho dál držel jako přítel. Když se na něj Heinrich bezvládně zhroutil jako pytel cementu, podepřel ho. Vlny příboje jim dál olizovaly nohy a zase se stahovaly do moře.

Arkadin se jako předtím Heinrich zadíval na horizont s hlubokým přesvědčením, že za tou čarou není nic než černá propast, nekonečná a nepoznatelná.

V doprovodu dvou policistů v civilu Bourne dobrovolně vyšel z trezoru. Když vstoupili do chodby, Bourne sekl jednoho ze strážníků do zápěstí a vyrazil mu pistoli z ruky. Pak se otočil a druhého policajta vší silou nakopl, až odlétl na hranatý sloup. Popadl prvního muže za ruku, zvedl ji, praštil ho loktem do hrudníku a pak pěstí do zátylku. Když oba zneškodnil, vyrazil chodbou, cestu ven mu však vzápětí zastoupil další muž, jenž odpovídal Jakovově popisu Harrise Lowa.

Bourne změnil směr, rozběhl se k mramorovému schodišti a bral schody po třech. Vyběhl do prvního patra a zmizel za rohem. Na základě plánů, jež mu opatřil Baronovův přítel, si předem naplánoval nouzový únik. Nechtěl se spoléhat na to, že se do banky a ven dostane úplně nepozorovaně. Bylo jasné, že Vasilij Legěv využije pobytu gospodina Popova v kóji trezoru a spustí poplach.

Když se Bourne vřítil do chodby, narazil na jednoho z členů bankovní ostrahy. Chytil ho za košili uniformy a hodil ze schodů proti stoupajícímu agentovi.

Doběhl ke dveřím nouzového východu, otevřel je a vstoupil. Stejně jako řada podobně starých budov, i tato měla otevřený střed, kolem kterého se vinulo požární schodiště.

Bourne vyrazil vzhůru. Minul druhé patro, pak třetí. Slyšel, jak se dveře na schody rozlétly a následovalo hlasité dupání. Manévr se strážnými agenta zbrzdil, ale nezastavil.

Byl uprostřed cesty do čtvrtého, tedy nejvyššího patra, když na něj agent vystřelil. Bourne uslyšel cinknutí odražené kulky, přikrčil se a dál se hnal nahoru. Prolétla kolem něj další střela.

Konečně vystoupal ke dveřím na střechu, otevřel a zabouchl za sebou.

Harris Low zuřil. Měl k ruce tolik lidí, ale Bourne si pořád běhal po svobodě. Takhle to končí, když se člověk spolehne na Rusy, myslel si zlostně při běhu do schodů. Rozumějí brutální síle, ale jemná tajná práce není pro ně. Tak třeba ti dva policajti v civilu. Přes Lowovy námitky na něj nepočkali a šli za Bournem do trezoru sami. A on teď musel hasit požár, který způsobili.

Dorazil ke dveřím na střechu, vzal za kliku a prudce je rozkopl. Uviděl dehtovou střechu a podmračené zimní nebe. S pistolí Walther PPK/S v ruce vstoupil v podřepu na střechu. Vtom se dveře bez varování přibouchly a srazily ho zpátky na malé odpočívadlo.

Bourne dveře otevřel a vrhl se do nich. Zasadil Lowovi tři údery: nejdřív do břicha a pak do pravého zápěstí, takže agent musel pustit zbraň. Walther slétl po schodišti a přistál na stupni těsně nad čtvrtým podlažím.

Rozběsněný Low dvakrát po sobě praštil Bournea pěstí do ledvin. Bourne klesl na kolena, agent ho skopl na záda, skočil na něj a přidřepl mu ruce k podlaze. Pak ho chytil pod krkem a vší silou zmáčkl.

Bourne se snažil vyprostit ruce, ale neměl dostatečnou sílu. Zkusil se nadechnout, avšak Lowův stisk byl tak pevný, že do sebe nedostal ani trochu kyslíku. Přestal se snažit uvolnit paže a místo toho se přitiskl křížem k zemi, vzepřel se, švihnutím zvedl nohy, zaklesl je do sebe lýtky a vzal mezi ně Lowovu hlavu. Low divoce vrtěl rameny a snažil se ho setřást, ale Bourne ho držel a svíral stále silněji. Nakonec nohy z posledních sil prudce zkroutil doleva. Lowova hlava udeřila o stěnu a Bourneovi se uvolnily ruce. Rozpletl nohy a dlaněmi z obou stran udeřil Lowa do uší.

Agent vykřikl bolestí, vysmekl se a začal se škrábat ze schodů. Klečící Bourne viděl, že Low míří pro pistoli. Vstal a ve chvíli, kdy se Low natáhl po zbrani, skočil po něm. Low ho šlehl krátkou, ale tlustou hlavní do obličeje. Bourne odlétl dozadu a Low ho ohnul přes zábradlí. Dole se rýsovala tři patra větrací šachty zakončené tvrdou betonovou podlahou. Zatímco tam spolu zápolili, Low mu pomalu, ale jistě přitiskl ústí zbraně k tváři. Bourne mu přitom dlaní tlačil hlavu nahoru.

Agent se vymanil z Bourneova sevření a vrhl se na něj, jako by ho chtěl tou pistolí utlouct. Bourne se pokrčil v kolenou, využil Lowovy setrvačnosti, zasunul mu ruku do rozkroku a nadzvedl ho. Low se snažil na Bournea namířit, ale nešlo mu to, a tak máchl rukou dozadu k dalšímu úderu hlavní.

Bourne ho z posledních sil zvedl přes zábradlí a hodil do ventilační šachty. Low mával rukama i nohama a v příští chvíli se zřítil až na dno.

Bourne se otočil a znovu vyšel na střechu. Jak po ní běžel, uslyšel dobře známé houkání policejních sirén. Hřbetem ruky si setřel krev z tváře. Když dorazil na druhou stranu střechy, vylezl na zídku a přeskočil mezeru na střechu sousední budovy. Zopakoval to ještě dvakrát, a teprve poté usoudil, že se může bezpečně vrátit na ulici.

25

Soraya nikdy nepochopila podstatu paniky, třebaže vyrůstala s tetou, která podobnými stavy trpěla. Teta jí říkala, že když na ni přijde záchvat, má pocit, jako by jí někdo navlékl přes hlavu igelitovou tašku a ona se měla každou chvíli udusit. Soraya ji pozorovala schoulenou v křesle nebo v posteli a přemítala, jak proboha může něco takového prožívat. V domě proto žádné igelitové tašky být nesměly. Jak si může člověk představovat udušení, když na obličeji nic nemá?

Teď to najednou věděla.

Když odjela z konspiračního domu Národní bezpečnostní agentury bez Tyrona a automaticky se za ní zavřela vysoká kovová brána, ruce se jí třásly na volantu a srdce bolestně poskakovalo v hrudi. Na horním rtu, v podpaží i na zátylku měla studený pot. A nejhorší ze všeho bylo, že nemohla popadnout dech. Myšlenky jí běhaly hlavou jako myši v kleci. Zajíkala se a přerývaně lokala vzduch. Krátce řečeno, měla pocit, jako by se dusila. Pak se jí zvedl žaludek.

Okamžitě zajela ke krajnici, vystoupila a odklopýtala do lesa, kde padla na všechny čtyři a vyzvracela sladký cejlonský čaj s mlékem.

Kvůli jejím zbrklým krokům byli teď Jason, Tyrone i Veronika Hartová ve strašlivém nebezpečí. Při tom pomyšlení na ni šly mdloby. Vést pobočku v Oděse je jedna věc, ale dělat ředitelku je něco docela jiného. Možná si toho vzala víc, než mohla unést. Třeba neměla ocelové nervy, které člověk potřeboval k přijímání drsných rozhodnutí. Kam se poděla její vyhlášená sebejistota? Zůstala v té výslechové cele spolu s Tyronem.

Nějak dojela do Alexandrie a tam zaparkovala. Seděla zhroucená v autě, lepkavé čelo přitisknuté k volantu. Snažila se souvisle uvažovat, ale zdálo se jí, jako by měla mozek zalitý v betonu. Nakonec se hořce rozplakala.

Musela zavolat Deronovi, ale bála se jeho reakce, až mu řekne, že jeho chráněnec za jejího přihlížení padl do zajetí a stal se obětí mučení. Pokazila, co se dalo, a neměla tušení, jak situaci napravit. Volba, kterou jí LaValle předestřel – Veronika Hartová za Tyrona –, byla nepřijatelná.

Zapadla do malé čajovny, a když zašátrala v kabelce po mobilu, uviděla krabičku cigaret. Jedna cigareta by jí urovnala pocuchané nervy, ale kdyby si šla zakouřit ven na studenou ulici, připadala by si ještě víc ztracená. Řekla si, že si zapálí cestou zpátky k autu. Položila telefon na stůl a zírala na něj, jako by byl živý. Objednala si heřmánkový čaj, který ji uklidnil dost na to, aby přístroj zvedla. Navolila Deronovo číslo, ale když uslyšela jeho hlas, jazyk se jí přilepil na patro.

Po chvíli ze sebe přece jen vypravila své jméno. Než se jí stačil zeptat, jak to šlo, řekla, že chce mluvit s Kiki, jeho přítelkyní. Neměla ponětí, jak ji to napadlo, viděla ji jen dvakrát. Kiki však byla také žena a Soraya instinktivně vycítila, že pro ni bude snadnější přiznat se jí než Deronovi.

Když se Kiki ozvala, Soraya se zeptala, jestli za ní může přijet do čajovny. Na otázku „kdy“ Soraya odpověděla: „Hned. Prosím.“

„Vy se teď hlavně musíte přestat obviňovat,“ řekla Kiki, když jí Soraya do bolestných podrobností popsala, co se stalo v tom konspiračním domě. „Ochromuje vás pocit viny a věřte mi, že jestli máme dostat Tyrona z té díry, budete potřebovat i tu poslední mozkovou buňku.“

Soraya zvedla oči od bledého čaje.

Kiki se usmála a pokývala hlavou. V rudých šatech, s vlasy staženými dozadu a se zlatými náušnicemi vypadala ještě vznešeněji a exotičtěji než jindy. Všechny ostatní v čajovně převyšovala nejméně o patnáct centimetrů.

„Vím, že to musím Deronovi říct, ale bojím se jeho reakce,“ řekla Soraya.

„Nebude to tak strašné,“ uklidňovala ji Kiki. „Tyrone je navíc dospělý a dobře znal rizika. Byla to jeho volba, Sorayo. Mohl odmítnout.“

Soraya zavrtěla hlavou. „To je právě ono. Já si myslím, že ze svého pohledu nemohl.“ Zamíchala si čaj, aby oddálila to, co musela vyřknout. Pak vzhlédla a olízla si rty. „Koukněte, Tyrone pro mě má slabost.“

„To není nic nového.“

Soraya se zatvářila zaskočeně. „Vy to víte?“

„Všichni to vědí, zlato. Stačí ho sledovat, když jste vy dva spolu.“

Soraya cítila, jak jí rudnou tváře. „Udělal by pro mě všechno bez ohledu na nebezpečí, i kdyby sám nechtěl.“

„Ale vy víte, že chtěl.“

To je pravda, pomyslela si Soraya. Byl sice nervózní, ale hrozně se těšil. Dobře věděla, že od chvíle, kdy ho vzal Deron pod křídlo, mu přestalo ghetto stačit. Měl na víc, a Deron to věděl. Pro Deronův obor však neměl vlohy, ani ho nezajímal. A pak přišla ona. Řekl jí, že v ní vidí svou propustku z ghetta.

Přesto ji však tížil kámen na prsou a odporný pocit v žaludku. Nemohla z hlavy vyhnat obraz Tyrona klečícího na kolenou s kápí na hlavě a rukama na stole za sebou.

„Nějak jste zbledla,“ všimla si Kiki. „Děje se něco?“

Soraya zavrtěla hlavou. Chtěla jí o své představě říct, ale nemohla. Kdyby o ní začala mluvit, nabyla by děsivě reálné podoby a ona by znovu propadla panice.

„Půjdeme.“

Soraye poskočilo srdce. „Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek.“

Když vyšly ze dveří, vytáhla krabičku cigaret a zahodila ji do nedalekého odpadkového koše. Už je nebude potřebovat.

Gala podle dohody vyzvedla Jakovovým taxíkem Bournea a společně se vrátili do bytu Lorraine. Bylo krátce po desáté a jeho schůzka s Maslovem se měla odehrát až v poledne. Potřeboval se vysprchovat, oholit a trochu si odpočinout.

Lorraine byla tak laskavá a umožnila mu všechny tři věci uskutečnit. Dala Bourneovi sadu ručníků, jednorázové holení a nabídla se, že mu vypere a vysuší šaty. V koupelně se Bourne svlékl, pak pootevřel dveře a podal Lorraine špinavé oblečení.

„Hodím to do pračky a pak s Galou skočíme pro něco k jídlu. Chcete něco konkrétního?“

Bourne jí poděkoval. „Vezmu zavděk vším, co bude.“

Zavřel dveře, přešel ke sprše a naplno ji pustil. Otevřel lékárničku, vytáhl z ní čistý líh, gázový polštářek, leukoplast a antibiotickou mast. Pak zamířil k záchodové míse, sklopil prkénko a očistil si svou odřenou patu. Dostala pořádně zabrat a zela v ní rudá živá rána. Vymáčkl mast na gázu, přikryl ránu a přelepil.

Pak vzal mobilní telefon z okraje umyvadla, kam ho při svlékání položil, a vytočil číslo, které mu dal Boris Karpov.

„Nemohla bys jít ven sama?“ zeptala se Gala, když Lorraine sáhla v předsíni do skříně pro kožíšek. „Najednou se mi udělalo zle.“

Lorraine k ní vykročila. „Co je s tebou?“

„Já nevím.“ Gala klesla na bílou koženou sedačku. „Nějak se mi motá hlava.“

Lorraine ji vzala zezadu za hlavu. „Předkloň se a dej hlavu mezi kolena.“

Gala poslechla. Lorraine šla k baru, vytáhla láhev vodky a trochu nalila do sklenice. „Tumáš, napij se. To tě uklidní.“

Gala k ní vykročila opatrně jako opilec. Vzala si vodku a obrátila ji do sebe tak rychle, že se div neudusila. V příští chvíli se jí však v břiše rozhořel oheň, který se začal šířit celým tělem.

„Tak co?“ otázala se Lorraine.

„Je to lepší.“

„Dobře. Skočím ti koupit horký boršč. Potřebuješ do sebe něco dostat.“ Navlékla si kabát. „Natáhni se.“

Gala znovu poslechla, když však její kamarádka odešla, vstala. Na gauči se jí nikdy nespalo dobře. Přesvědčila se, že udrží rovnováhu, a vykročila do chodby. Potřebovala si lehnout na pořádnou postel.

Když míjela koupelnu, zaslechla nějaký hovor, ale Bourne byl přece uvnitř sám. Zvědavě přistoupila blíž a přiložila ucho ke dveřím. Jasně slyšela šumění sprchy, ale také Bourneův hlas. Zřejmě někomu telefonoval.

Slyšela ho říkat: „Co že Medveděv udělal?“ Probíral s někým pracovní záležitosti. Už chtěla odlepit ucho ode dveří, když Bourne řekl: „S Tarkanianem to byla smůla… Ne, ne, zabil jsem ho… Musel jsem, neměl jsem jinou možnost.“

Gala se odtáhla, jako by se dotkla uchem rozpálené žehličky. Hodnou chvíli stála a zírala na zavřené dveře, pak konečně vycouvala. Tak Bourne zabil Míšu! Panebože, zaúpěla v duchu. Jak to mohl udělat? A pak si vzpomněla na Míšova nejlepšího přítele Arkadina. Panebože!

26

Dimitrij Maslov měl oči chřestýše, ramena zápasníka a ruce zedníka. Byl však oblečen jako bankéř, když se s ním Bourne sešel ve skladišti připomínajícím letecký hangár. Měl na sobě proužkovaný oblek s vestičkou z londýnské Savile Row, košili z egyptské bavlny a kravatu s konzervativním vzorkem. Jeho silné nohy byly zakončené podivně malými chodidly, jakoby naroubovanými z jiného, mnohem menšího těla.

„Žádné jméno mi radši neříkejte,“ prohlásil, když přijal deset tisíc švýcarských franků, „stejně by bylo určitě falešné.“

Byl to jeden z mnoha skladů v téhle začouzené průmyslové oblasti na okraji Moskvy, a tudíž ničím nevyčníval. Přední část měl stejně jako jeho sousedé naplněnou krabicemi a bednami na dřevěných paletách, jež se úhledně vršily téměř až ke stropu. V jednom rohu stál vysokozdvižný vozík. Vedle něj visela nástěnka, na níž byly přišpendlené vrstvy vzájemně se překrývajících letáků, zpráv, faktur, inzerátů a oznámení. Holé žárovky na koncích kovového drátu zářily jako maličká slunce.

Když Bournea zručně prošacovali, jestli nemá střelnou zbraň či škrtidlo, uvedli ho na vykachličkovanou toaletu, kde to páchlo močí a zkyslým potem. Obsahoval žlab na močení, po jehož dně líně stékala voda, a řadu kabinek. Nasměrovali ho k té poslední. Uvnitř se místo záchodové mísy nacházely dveře, jimiž ho dva statní Rusové zavedli do jakéhosi kancelářského prostoru, jemuž dominovala buňka na ocelové plošině přišroubované na protější stěně. Vystoupili po schodech k jejím dveřím, kde ho průvodci opustili a zřejmě šli zaujmout místo na stráži.

Maslov seděl za zdobeným stolem obklopen dvěma dalšími muži, které si člověk mohl splést s těmi venku. V jednom rohu seděl nějaký chlap s jizvou pod okem v nápadně křiklavé košili s havajským vzorem. Bourne stál zády k otevřeným dveřím, kde cítil někoho dalšího.

„Tak vy jste mě prý chtěl vidět.“ Maslovovy chřestýší oči v ostrém světle žlutě planuly. Pak pokynul a plavně natáhl levou ruku dlaní nahoru, jako by ze sebe smetal špínu. „Ale někdo by zase moc rád viděl vás.“

Šmouha postavy stojící za Bournem se vrhla dopředu. Bourne se shrbeně otočil a spatřil muže, který na něj zaútočil v Tarkanianově bytě. Měl v ruce nůž. Bourne ho nemohl odrazit, na to bylo pozdě, a tak před čepelí uskočil. Levou rukou chytil chlapa za pravé zápěstí, a ten vlastní setrvačností pokračoval dopředu a narazil obličejem do Bourneova zvednutého lokte. Klesl na zem a Bourne mu přišlápl zápěstí. Když útočník pustil nůž, Bourne jej pozvedl v ruce. Oba urostlí strážci se k němu okamžitě vrhli s namířenými pistolemi. Bourne si jich nevšímal a nabídl Maslovovi nůž rukojetí dopředu.

Maslov se zadíval na chlapa v havajské košili, který vzápětí vstal a vzal si nůž z Bourneovy dlaně. „Těší mě, Dimitrij Maslov jsem já,“ řekl Bourneovi.

Hromotluk v bankéřském obleku vstal a uctivě se Maslovovi uklonil. Ten mu podal nůž a sám se posadil za stůl.

„Odveďte Jevseje a sežeňte mu nový nos,“ řekl Maslov kamsi do prostoru.

Kolohnát v obleku vytáhl omráčeného Jevseje na nohy a odvlekl ho z kanceláře.

„Zavřete dveře,“ nakázal Maslov. Opět se neobracel na nikoho konkrétního.

Jeden z urostlých ruských bodyguardů přešel ke dveřím, zavřel je, otočil se a opřel se o ně zády. Vyklepal cigaretu z krabičky a zapálil si.

„Posaďte se,“ řekl Maslov. Otevřel zásuvku, vytáhl z ní pistoli Mauser a položil ji na stůl, aby byla po ruce. Teprve pak zvedl oči a znovu se na Bournea zadíval. „Můj drahý přítel Váňa říká, že pracujete pro Borise Karpova. Prý máte informace, které bych mohl použít proti jistým stranám, co se mi snaží vecpat do rajonu.“ Poklepal prsty na rukojeť pistole. „Ale nejsem tak naivní, abych uvěřil, že se se mnou o ty informace podělíte zadarmo. Tak pojďme k věci. Kolik chcete?“

„Chci vědět, co máte společného s Černou legií.“

„Já? Vůbec nic.“

„Ale slyšel jste o ní.“

„Samozřejmě že jsem o ní slyšel.“ Maslov se zamračil. „Kam míříte?“

„Poslal jste Jevseje do bytu Michaila Tarkaniana. Tarkanian byl členem Černé legie.“

Maslov zvedl ruku. „Kde jste to sakra slyšel?“

„Pracoval proti jistým lidem – mým přátelům.“

Maslov pokrčil rameny. „Může být, ale já o tom nic nevím. Jednu věc vám ale můžu říct úplně jistě: Tarkanian k Černé legii nepatřil.“

„Tak proč tam Jevsej chodil?“

„Řekl bych, že se dostáváme k podstatě věci.“ Maslov si výmluvně začal třít palec o ukazováček a prostředník. „Řekněte, co za to?“ Jeho ústa se zasmála, žluté oči však zůstaly vzdálené a zlé. „I když mi něco říká, že z toho žádné peníze nekoukají. Proč by mi Federální protidrogová agentura měla pomáhat?“

Bourne si konečně přitáhl židli a posadil se. V duchu si znovu přehrával dlouhý telefonát s Borisem v Lorrainině bytě, během něhož ho Karpov informoval o současném politickém klimatu v Moskvě.

„Tady vůbec nejde o drogy, ale o politiku. Federální protidrogovou agenturu řídí Čerkesov, který vede podobnou válku jako vy – válku siloviků o moc,“ řekl Bourne. „Zdá se, že prezident si už vybral nástupce.“

„Jo, toho pitomce Mogiloviče.“

Maslov přikývl. „No a?“

„Čerkesov ho nemá rád – a víte proč? Mogilovič dřív pracoval pro prezidenta na radnici v Petrohradu. Prezident ho pověřil vedením právního oddělení papírny a celulózky VM a Mogilovič z firmy rychle udělal největší a nejbohatší dřevařskou firmu v celém Rusku. Jedna z největších amerických papíren teď kupuje padesát procent VM za stovky milionů dolarů.“

Během Bourneova výkladu Maslov vytáhl kapesní nožík a začal si vydloubávat špínu ze svých pěstěných nehtů. Těžko se bránil zívání. „To jsou všeobecně známé věci. Co já s tím?“

„Neví se ovšem, že při privatizaci společnosti přes banku RAB si Mogilovič přihrál do kapsy slušný balík akcií. V té době se objevily otázky ohledně Mogilovičova vztahu s bankou RAB, ale pak zázračně utichly. Vloni firma VM odkoupila zpátky pětadvacetiprocentní podíl, který si RAB vzala jako záruku za hladké provedení privatizace. Obchod posvětil Kreml.“

„To znamená prezident.“ Maslov narovnal záda a odložil nožík.

„Správně,“ přitakal Bourne. „Což znamená, že Mogilovič vstupem Američanů získá královské výpalné, o jehož zveřejnění prezident nestojí.“

„Kdoví, jaký zájem prezident na tom kšeftu má?“

Bourne přikývl.

„Moment,“ vyhrkl Maslov. „Minulý týden našli jednoho úředníka banky RAB svázaného, umučeného a udušeného v garáži své dači. Vzpomínám si na to, protože podle generální prokuratury šlo o sebevraždu. Všichni jsme se tomu od srdce zasmáli.“

„Shodou okolností to byl šéf oddělení půjček dřevařskému průmyslu.“

„Muž s časovanou náloží, který mohl zničit Mogiloviče a potažmo i prezidenta,“ doplnil Maslov.

„Podle mého šéfa ten chlap měl k té časované náloži přístup, ale ve skutečnosti ji nikdy nedržel v ruce. Několik dní před vraždou s ní práskl do bot jeho asistent a teď není k nalezení.“ Bourne si posunul křeslo dopředu. „Až nám ho najdete a předáte dokumenty usvědčující Mogiloviče, můj šéf je připraven ukončit válku mezi vámi a Ázerbájdžánci. Jednou provždy a ve váš prospěch.“

„A jak to sakra chce udělat?“

Bourne otevřel mobilní telefon a přehrál Maslovovi soubor ve formátu MP3, který mu poslal Boris. Byl to rozhovor mezi bossem Ázerbájdžánců a jedním z jeho pobočníků o přípravě útoku na toho nebohého bankéře. Boris jako správný Rus nešel hned po tom mafiánském šéfovi, ale ponechal si ten důkaz jako trumf v rukávu.

Maslov se usmál od ucha k uchu. „Konečně se, kurva, někam dostáváme!“

Po nějaké době si Arkadin uvědomil, že nad ním stojí Devra. Aniž by se na ni podíval, zvedl váleček, který sebral Heinrichovi.

„Pojď ven z vody,“ vybídla ho, ale když ji Arkadin neposlechl, posadila se za něj do písku.

Heinrich ležel na zádech, jako by se opaloval a přitom usnul. Voda odplavila všechnu krev.

Po nějaké době se Arkadin přece jen stáhl zpátky, nejdřív na tmavý písek a pak až na břeh, kde seděla Devra a opírala si bradu o pokrčená kolena. Vtom si všimla, že mu na levé noze chybějí tři prsty.

„Panebože, co se ti stalo?“

Právě ta noha stála Marlene život. Tři chybějící prsty na Arkadinově levé noze. Marlene totiž udělala tu chybu, že se ho zeptala, co se mu stalo.

„Nehoda,“ odvětil Arkadin s nacvičenou nenuceností. „Když jsem byl poprvé ve vězení. Lisovací stroj se rozpadl, hlavní válec mi spadl na nohu a rozdrtil prsty na kaši. Museli mi je amputovat.“

Byla to lež, vymyšlená báchorka založená na skutečné události, která se odehrála při jeho prvním pobytu za mřížemi. Jeden chlápek ukradl Arkadinovi krabičku cigaret, kterou měl pod postelí. Dotyčný pracoval u lisu. Arkadin si se strojem pohrál, takže když ho muž druhý den ráno nastartoval, spadl na něj válec. Mělo to ošklivé následky, jeho křik se rozléhal po celé věznici. Nakonec mu museli uříznout pravou nohu pod kolenem.

Od toho dne si dával na Marlene pozor. Přitahoval ji, tím si byl celkem jist. Sestoupila z piedestalu práce, kterou ji Ikupov pověřil. Neměl to Ikupovovi za zlé. Chtěl ho znovu ujistit, že mu neublíží, ale věděl, že by mu nevěřil. Proč by taky měl? Věděl, čeho všeho je Arkadin schopen, a to ho logicky znervózňovalo. A přece Arkadin vycítil, že Ikupov by se k němu nikdy neotočil zády. Nikdy by neporušil slib, že ho zasvětí.

S Marlene však bylo potřeba něco udělat. Nešlo jen o to, že zahlédla jeho levou nohu, tu ostatně viděl i Ikupov. Arkadin věděl o Marlenině podezření, že zmrzačená noha nějak souvisí s jeho strašlivými nočními můrami. Že je součástí něčeho, o čem jí nechce nic říct. Ani historka o rozbitém lisu ji plně neuspokojila. Mnozí by jí snad uvěřili, ale ne Marlene. Nepřeháněla, když mu řekla, že má zázračnou schopnost vcítit se do svých klientů a najít způsob, jak jim pomoci.

Potíž byla v tom, že Arkadinovi pomoci nemohla. Nikdo by to nedokázal. Nikdo totiž nesměl vědět, co zažil.

„Povězte mi o něco o svých rodičích,“ požádala ho Marlene. „Ale neopakujte ty pohádky, kterými jste krmil psychiatra, co tu byl přede mnou.“

Byli u Luganského jezera, kde panovalo příjemné letní počasí. Marlene na sobě měla červené plavky s velkými růžovými puntíky, na nohou růžové gumové trepky a tvář jí před sluncem stínil kšilt. Opodál kotvil jejich malý motorový člun, který se občas zahoupal na vlnách od výletních lodí brázdících křišťálově modrou hladinu. Na úbočí se jako několikapatrový svatební dort rozkládala vesnička Campione d’Italia.

Arkadin zpražil Marlene pohledem, ale ke své mrzutosti ji nezastrašil. Pouštět hrůzu na lidi mu přitom šlo dobře, od smrti rodičů vlastně nedělal nic jiného.

„Vy si nemyslíte, že měla moje matka hroznou smrt?“

„Zajímá mě, když ještě žila,“ řekla Marlene nenuceně. „Jaká byla?“

„Víte, že mi ji dost připomínáte?“ Marlene se na něj udiveně zadívala.

„No fakt. Moje matka byla tvrdá jako ocel. Věděla, jak se na otce musí.“

Marlene se chopila příležitosti. „Byl na ni hrubý?“ Arkadin pokrčil rameny. „Řekl bych, že ne víc než jiní otcové. Když se mu v práci nedařilo, vyléval si zlost na ní.“

„A vy to považujete za normální.“

„Já nevím, co je to normální.“

„Ale na hrubé zacházení jste zvyklý, nebo ne?“

„Neříká se tomu návodná otázka, paní obhájkyně?“

„Co váš otec dělal?“

„Byl to consigliere – poradce šéfa Kazaňské mafie, která řídí obchod s drogami a prodej zahraničních aut v Moskvě a okolí.“ Nebyla to však vůbec pravda. Arkadinův otec pracoval v železárnách, byl chudý jak kostelní myš a dvacet hodin denně ožralý stejně jako všichni zoufalci v Nižném Tagilu.

„Takže k němu hrubost a násilí patřily.“

„On nepracoval na ulici,“ pokračoval Arkadin ve lžích.

Chladně se na něj usmála. „Dobře, kde tedy podle vás ty vaše záchvaty násilí pramení?“

„Kdybych vám to řekl, musel bych vás zabít.“

Marlene se zasmála. „Ale no tak, Leonide Daniloviči. Copak nechcete být panu Ikupovovi užitečný?“

„Samozřejmě že ano. Chci, aby mi věřil.“

„Tak mi to řekněte.“

Arkadin hodnou chvíli jen seděl. Slunce ho příjemně hřálo na předloktích. Měl pocit, že se mu teplem nafukují svaly, až je mu těsná kůže. Vnímal tlukot svého srdce, jako by to byla hudba. Najednou mu připadalo, že se svého břímě zbavil a předal je někomu jinému, snad nějaké rozervané postavě z ruského románu. Jenže vzápětí se minulost vrátila a udeřila ho do břicha svou tvrdou pěstí, že se div nepozvracel.

Velice zvolna si rozvázal tenisky a sundal si je. Pak si stáhl i bílé sportovní ponožky a odhalil levou nohu se dvěma prsty a třemi maličkými pahýly růžovými jako puntíky na Marleniných plavkách.

„Povím vám, co se stalo,“ začal. „Když mi bylo čtrnáct, matka praštila otce pánvičkou do hlavy. Přišel domů ožralý do němoty a byl cítit jinou ženou. Ležel na břiše na manželské posteli, spokojeně chrápal a najednou bác! Máma vzala z věšáku na kuchyňské stěně těžkou železnou pánev a beze slova ho desetkrát udeřila do stejného místa. Umíte si asi představit, co mu pak zbylo z lebky.“

Marlene si poposedla. Zdálo se, že nemůže pořádně dýchat. Nakonec ze sebe vypravila: „Že to není další z vašich báchorek?“

„Ne,“ ujistil ji Arkadin.

„A kde jste byl vy?“

„Kde jsem podle vás asi byl? Doma. Všechno jsem to viděl.“

Marlene si přiložila ruku k ústům. „Panebože.“

Když ze sebe Arkadin dostal ten jedovatý chrchel, ucítil povznášející pocit svobody. Věděl však, co přijde.

„A co se stalo pak?“ zeptala se, když se trochu vzpamatovala. Arkadin dlouze vydechl. „Dal jsem jí roubík, svázal jsem jí ruce za zády a hodil do šatníku v dětském pokoji.“

„A dál?“

„Odešel jsem a už se nevrátil.“

„Cože?“ Zkřivila tvář nefalšovanou hrůzou. „Jak jste to mohl udělat?“

„Je vám ze mě špatně, co?“ Nevyslovil to zlostně, ale spíš rezignovaně. Jak by jí z něj nebylo špatně? Kdyby tak znala celou pravdu.

„Povězte mi víc o té nehodě ve vězení.“

Arkadin okamžitě poznal, že se v jeho příběhu snaží najít nesrovnalosti. Byla to klasická výslechová technika. Ale pravdu se stejně nedozví.

„Pojďte si zaplavat,“ navrhl náhle. Svlékl si šortky a tričko.

Marlene zavrtěla hlavou. „Nemám náladu. Ale vy klidně jděte…“

„No tak.“

Strčil ji přes palubu, vstal a skočil za ní. Našel ji pod hladinou: vykopávala nohy a snažila se vyplavat vzhůru. Sevřel jí krk mezi stehny, zaklesl kotníky do sebe a pevně stiskl. Vynořil se, chytil se člunu a vytřel si vodu z očí, zatímco ona dole bojovala o život. Kolem pluly lodě. Zamával na dvě mladé dívky s dlouhými vlasy, jež za nimi vlály jako koňské hřívy. Zabroukal by si nějakou milostnou píseň, ale vzpomněl si jen na motiv z Mostu přes řeku Kwai.

Po nějaké době se Marlene přestala vzpouzet. Cítil pod sebou její váhu: jemně se pohupovala ve vlnách. Nechtěl to, opravdu ne, ale před očima mu znovu vyvstal obraz jeho starého bytu. Byl to brloh, špinavá, zchátralá díra ze sovětské éry, kde se to hemžilo krysami.

Trpěli sice chudobou, ale to otcovi nebránilo v obskakování jiných žen. Když jedna z nich otěhotněla, rozhodla se, že si to dítě nechá. On byl všemi deseti pro. Tvrdil, jak jí bude pomáhat. Ve skutečnosti však po dítěti toužil, protože jeho manželka byla neplodná. Když se Leonid narodil, vyrval ho z dívčiných rukou a přinesl ho domů své ženě.

„Tohle je dítě, které jsem vždycky chtěl, ale tys mi ho nemohla dát,“ řekl jí.

Vychovávala Arkadina svědomitě a bez reptání, protože kam by mohla neplodná žena v Nižném Tagilu jít? Když však její muž nebyl doma, na celé hodiny zamykala chlapce do šatníku v jeho pokoji. Lomcoval s ní slepý vztek, kterého se nemohla zbavit. Nenáviděla tento plod vzešlý z manželova sémě a trestala Leonida, jelikož otce trestat nemohla.

A právě během jednoho z těchto dlouhých trestů se Arkadin probudil se strašlivou bolestí v levé noze. Nebyl v té komoře sám. Kolem pobíhalo šest krys velkých jako tátova bota, které pištěly a cenily na něj zuby. Podařilo se mu je zabít, ale až poté, co dokončily své děsivé dílo. Sežraly mu tři prsty.

27

„Všechno to začalo u Petra Zilbera,“ řekl Maslov. „Nebo spíš u jeho mladšího bratra Alexeje. Alexej byl chytrý kluk. Pokusil se mi nabourat do jednoho ze zdrojů zahraničních vozů. Umřela přitom spousta lidí, včetně některých mých mužů a i toho dodavatele aut. Proto jsem ho nechal zabít.“

Dimitrij Maslov a Bourne seděli v prosklené zimní zahradě na střeše skladiště, kde měl Maslov kancelář. Obklopovala je hojnost bujných tropických květin: strakaté orchideje, nádherné karmínové anturie, strelicie, bílý zázvor, heligonie. Vzduchem se linuly vůně růžových plumerií a bílého jasmínu. Byl tak teplý a vlhký, že tam Maslov seděl jen v křiklavé košili s krátkým rukávem. Na stole stála láhev vodky a dvě sklenky. První rundu už měli za sebou.

„Zilber tahal za nitky a nechal zavřít mého člověka Borju Makse do věznice v Nižném Tagilu. Slyšel jste o ní?“

Bourne přikývl. Conklin se o ní několikrát zmínil.

„Tak víte, že to tam není žádná dovolená.“ Maslov se předklonil, dolil sklenky, jednu podal Bourneovi a druhou si vzal sám. „To ale Zilberovi nestačilo. Najal někoho velice, velice dobrého, aby pronikl do věznice a Makse zabil.“ S vodkou uprostřed pestrých květin vypadal naprosto uvolněně. „To mohl dokázat a přežít bez úhony jediný člověk: Leonid Danilovič Arkadin.“

Vodka udělala Bourneovi dobře, protože vrátila jeho vyčerpanému tělu teplo a sílu. Na tváři měl pořád šmouhu zaschlé krve, ale Maslov se na ni nedíval, ani ji nijak nekomentoval. „Povězte mi o tom Arkadinovi.“

Maslovovi se vydral z hrdla zvířecí skřek. „Stačí, když víte, že ten hajzl zabil Petra Zilbera. Bůhvíproč. A pak se po něm slehla zem. Nechal jsem Jevseje hlídat byt Míši Tarkaniana. Doufal jsem, že se tam Arkadin vrátí. A místo toho jste se objevil vy.“

„Co pro vás Zilberova smrt znamená?“ otázal se Bourne. „Podle toho, co jste mi řekl, jste se neměli zrovna v lásce.“

„Heleďte, abych mohl s někým kšeftovat, nemusím ho mít rád.“

„Jestli jste chtěl se Zilberem kšeftovat, neměl jste zabíjet jeho bratra.“

„Musím bránit svou pověst.“ Maslov si usrkl vodky. „Petr věděl, do jakého průšvihu se jeho bratr namočil, ale zarazil ho? A ten zásah byl stejně čistě obchodní. Petr si to vzal moc osobně. Ukázalo se, že je skoro stejně nezodpovědný jako jeho bratr.“

A zase to kydání špíny na Petra Zilbera, pomyslel si Bourne. Jak tedy mohl řídit celou tajnou síť? „Co jste s ním měl za obchody?“

„Stál jsem o Petrovu organizaci. Kvůli válce s Ázerbájdžánci jsem hledal nějakou bezpečnější metodu distribuce našich drog. Zilberova síť byla dokonalým řešením.“

Bourne odložil vodku. „Proč by se Zilber zaplétal s Kazaňskou?“

„Teď jste ukázal, že toho moc nevíte.“ Maslov se na něj zkoumavě zadíval. „Zilber potřeboval peníze k financování své organizace.“

„Myslíte sítě.“

„Vyjádřil jsem se jasně.“ Maslov se na Bournea ostře a dlouze zadíval. „Petr Zilber byl členem Černé legie.“

Jako námořník, který vycítí blížící se bouři, se Devra přestala Arkadina vyptávat na zmrzačenou nohu. Chvěl se jako napjatá tětiva, která každou chvíli vypustí ostrý šíp. Sklouzla pohledem z jeho levé nohy na Heinrichovu mrtvolu ozářenou sluncem, které už mu však nemohlo nijak prospět. Vycítila vedle sebe nebezpečí a vybavila si svůj sen: jak pronásleduje toho neznámého tvora, prožívá naprostou prázdnotu a její strach narůstá na nesnesitelnou úroveň.

„Teď máš tu zásilku,“ řekla. „Je po všem?“

Arkadin chvíli nic neříkal a Devra uvažovala, jestli s tou úhybnou otázkou příliš neotálela a on se na ni teď nevrhne za to, že se ho na tu zatracenou nohu zeptala.

Arkadina se zmocnil prudký vztek. Roztřásl se tak, že mu drkotaly zuby. Bylo by tak snadné se k ní otočit, usmát se a zlomit jí vaz. Nestálo by to téměř žádné úsilí. Ale něco ho zchladilo. Co? Jeho vlastní vůle. Nechtěl ji zabít. Aspoň zatím ne. Rád tady s ní seděl na pláži a na světě bylo tak málo věcí, které měl rád.

„Ještě musím zlikvidovat zbytek sítě,“ řekl nakonec. „V téhle chvíli je to stejně podle mě jedno. Založil ji nespolehlivý kluk, který měl ještě mlíko na bradě a nedával si pozor. Naverboval feťáky, hazardní hráče a slabochy. Je zázrak, že ta síť vůbec fungovala. Určitě by se dřív nebo později sama zhroutila.“ Jenže co on mohl vědět? Byl jen voják v neviditelné válce. Neměl za úkol klást otázky.

Vytáhl mobilní telefon a navolil Ikupovovo číslo.

„Kde jste?“ zeptal se jeho šéf. „Máte tam nějak hlučno.“

„Jsem na pláži,“ vysvětlil mu Arkadin.

„Cože? Na pláži?“

„Kilyos. To je předměstí Istanbulu,“ řekl Arkadin.

„Koukám, že se dobře bavíte. My tady přitom nevíme, kde nám hlava stojí.“

Arkadinovo chování se rázem změnilo. „Co se stalo?“

„Ten parchant nechal zabít Haruna, to se stalo.“

Věděl, co Harun Iliev pro Ikupova znamenal. Totéž co Míša pro něj. Pevnou oporu, která mu bránila zřítit se do propasti vlastní obraznosti. „Mám dobrou zprávu: získal jsem ten balíček.“

Ikupov se rychle nadechl. „Konečně! Otevřete ho,“ poručil. „Řekněte mi, jestli je uvnitř ten dokument.“

Arkadin uposlechl, zlomil voskovou pečeť a vypáčil plastové víčko uzavírající váleček. Uvnitř se ukrývaly pevně stočené listy bleděmodrého papíru, které se v příští chvíli rozvinuly jako lodní plachty. Byly celkem čtyři. Rychle je přelétl pohledem.

Na čele mu vyvstal pot. „Jsou to architektonické plány.“

„Terč útoku.“

„Jsou to nákresy Empire State Building v New Yorku,“ vydechl Arkadin.

Kniha třetí

28

Bourneovi trvalo deset minut, než získal slušné spojení s profesorem Specterem, a dalších pět, než ho jeho lidé vytáhli z postele. Ve Washingtonu bylo pět ráno. Maslov odešel dolů dohlédnout na obchody a nechal Bournea v zimní zahradě, aby si mohl v klidu zavolat. Bourne využil toho času k úvahám nad tím, co mu Maslov řekl. Pokud byl Petr skutečně členem Černé legie, vyvstávaly dvě možnosti. Za prvé že Petr podnikal svou vlastní akci profesorovi přímo pod nosem. To by bylo zlé. Druhá možnost však byla ještě mnohem horší: a totiž, že členem byl sám profesor. Ale proč by na něj v takovém případě Černá legie útočila? Bourne na vlastní oči viděl tetování na ruce gangstera, který Spectera napadl, zbil a unesl.

V té chvíli se Bourneovi v uchu ozval Specterův hlas. „Jasone,“ pravil dýchavičně, „co se stalo?“

Bourne mu vylíčil situaci a skončil tvrzením, že Petr patřil k Černé legii.

Na lince se rozhostilo dlouhé ticho.

„Pane profesore, jste tam?“

Specter si odkašlal. „Ano, ano.“

Jeho hlas zněl však podivně, a jak se ticho prodlužovalo, Bourne se snažil odhadnout duševní rozpoložení svého učitele.

„Podívejte, vašeho Baronova je mi líto. Zabijáka neposlala Černá legie, byl to agent, kterého na mě nasadila Národní bezpečnostní agentura.“

„Oceňuji vaši upřímnost,“ řekl Specter. „To s Baronovem mě mrzí, ale znal rizika. Šel do téhle války s otevřeným hledím jako vy.“

Opět nastalo ticho, ještě rozpačitější než předtím.

Specter nakonec pokračoval: „Jasone, musím se vám k něčemu přiznat. Zatajil jsem vám jednu poměrně zásadní informaci. Petr Zilber byl můj syn.“

„Váš syn? Ale proč jste mi to proboha neřekl?“

„Ze strachu,“ odvětil profesor. „Tolik let jsem tajil jeho pravou totožnost, že se z toho stal zvyk. Potřeboval jsem Petra chránit před jeho nepřáteli – mými nepřáteli. Před lidmi, kteří stáli za vraždou mojí ženy. Měl jsem za to, že nejlepší bude změnit mu jméno. Takže v létě, kdy mu bylo šest, Alexej Specter tragicky utonul a světlo světa spatřil Petr Zilber. Nechal jsem jej u přátel, všechno jsem opustil a odjel do Ameriky, do Washingtonu, a začal jsem nový život bez něj. Byla to ta nejtěžší věc, kterou jsem v životě udělal. Ale jak se může otec zříct syna, když na něj nedokáže zapomenout?“

Bourne přesně věděl, co má na mysli. Před chvílí se mu chystal říct, co zjistil o Petrovi a jeho partě ztracených existencí a packalů, ale na další špatné zprávy nebyla vhodná doba.

„Takže jste mu pomáhal?“ odhadl Bourne. „Tajně.“

„Velice tajně,“ přitakal Specter. „Nemohl jsem dovolit, aby si nás někdo spojil a zjistil, že můj syn ve skutečnosti nezemřel. Bylo to to nejmenší, co jsem pro něj mohl udělat. Jasone, já jsem ho neviděl od jeho šesti let.“

Bourne slyšel ve Specterově hlase nefalšovanou bolest, a tak chvíli vyčkal. „Co se stalo?“

„Udělal velkou hloupost. Rozhodl se, že se proti Černé legii sám postaví. Několik let se snažil proniknout do jejích struktur. Zjistil, že Černá legie plánuje velký útok na Ameriku, a v dalších měsících si k jejich projektu klestil cestu. Nakonec získal trumf, kterým je mohl zničit: ukradl plány zamýšleného cíle. Jelikož jsme si museli dávat pozor na přímou komunikaci, navrhl jsem ke sledování pohybů Černé legie využít jeho sítě. Přes ni mi taky chtěl předat ty plány.“

„Proč je jednoduše neofotil a neposlal vám je elektronickou cestou?“

„Pokusil se, ale nešlo to. Papír, na kterém jsou plány vytištěné, je potažený látkou, která brání obsah okopírovat. Musel mi ty nákresy fyzicky předat.“

„Jistě vám řekl, co na nich je,“ nadhodil Bourne.

„Chystal se k tomu,“ řekl profesor. „Ale oni ho dřív chytili a odvezli do Ikupovovy vily, kde ho Arkadin nejdřív mučil a pak zabil.“

Bourne zvažoval situaci ve světle nových informací, jež mu profesor právě sdělil. „Myslíte, že jim prozradil, že je váš syn?“

„Bojím se toho už od pokusu o můj únos. Mám strach, že Ikupov o našem pokrevním spojení ví.“

„Měl byste si dávat pozor, pane profesore.“

„Přesně to mám v plánu, Jasone. Za hodinu a něco odjíždím. Moji lidé zatím usilovně pracují. Dostal jsem zprávu, že Ikupov poslal Arkadina, aby ty plány z Petrovy sítě získal. Nechává za sebou mrtvoly.“

„Kde je teď?“ zajímal se Bourne.

„V Istanbulu, ale to je vám k ničemu, protože až se tam dostanete, bude už určitě pryč. Teď je ale ještě důležitější než jindy, abyste ho našel, protože máme potvrzeno, že sebral plány kurýrovi, kterého zavraždil v Istanbulu. A čas do útoku se krátí.“

„Ten kurýr byl odkud?“

„Z Mnichova,“ odpověděl profesor. „Byl to poslední článek řetězu, než jsem ty plány měl dostat já.“

„Podle toho, co říkáte, má Arkadin dva úkoly,“ řekl Bourne. „Za prvé získat ty plány a za druhé vyřadit z provozu Petrovu síť tím, že postupně zabije všechny její členy. Dieter Heinrich, ten kurýr z Mnichova, je jediný, kdo zůstal. Komu měl Heinrich v Mnichově plány předat?“

„Egonu Kirschovi. Kirsch je můj člověk,“ řekl Specter. „Už jsem ho upozornil na hrozící nebezpečí.“

Bourne se na chvíli zamyslel. „Ví Arkadin, jak Kirsch vypadá?“

„Ne, a ani ta mladá žena, která s ním je. Jmenuje se Devra. Patřila k Petrovým lidem, ale teď pomáhá Arkadinovi vraždit své bývalé kolegy.“

„Proč by to dělala?“ otázal se Bourne.

„Nemám nejmenší tušení,“ řekl profesor. „V Sevastopolu, kde se do Arkadina zamilovala, nezanechala žádnou stopu. Neměla přátele ani příbuzné. Vyrůstala v dětském domově. Moji lidé zatím nezjistili nic užitečného. Každopádně stáhnu Kirsche z Mnichova.“

Bourne horečně uvažoval. „Nedělejte to. Dostaňte ho ven z bytu na bezpečné místo někde ve městě. Já sednu do prvního letadla a pojedu do Mnichova. Předtím chci ale všechny informace o Kirschově životě, které mi můžete sehnat – kde se narodil, kde bydlel, přátelé, rodina, vzdělání, prostě veškeré podrobnosti. V letadle si to projdu a pak si s ním dám schůzku.“

„Jasone, já vím, kam tohle směřuje, a vůbec se mi to nelíbí,“ řekl Specter. „Tuším, co máte v plánu. Pokud se nemýlím, chcete zaujmout Kirschovo místo. To vám zakazuji. Nedovolím vám, abyste ze sebe udělal návnadu pro Arkadina. Je to příliš riskantní.“

„Na cestu zpátky je trochu pozdě, pane profesore,“ řekl Bourne. „Sám jste říkal, že ty plány musím nutně získat. Vy udělejte svoji práci a já se postarám o sebe.“

„Dobře,“ souhlasil Specter po chvilkovém zaváhání. „Ale musíte mě nechat aktivovat jednu spojku, která působí v Mnichově.“

Bourneovi se ta myšlenka nezamlouvala. „Jak to myslíte?“

„Jasně jste se vyjádřil, že pracujete na vlastní pěst, Jasone, ale uvidíte, že budete rád, když vám Jens bude krýt záda. Na černou práci je eso.“

Takže nájemný vrah, pomyslel si Bourne. „Děkuji, pane profesore, ale ne.“

„To nebyla žádost, Jasone.“ Specterův tón hlasu nesnesl odporu. „Jestli chcete zaujmout Kirschovo místo, budete spolupracovat s Jensem. To je moje podmínka. Nedovolím vám vstoupit do pasti. To je moje poslední slovo.“

Dimitrij Maslov a Boris Karpov se objali jako staří přátelé, zatímco Bourne tiše stál opodál. Pokud šlo o ruskou politiku, nemělo by ho nic překvapit, bylo však ohromující vidět významného plukovníka Federální protidrogové agentury, jak se srdečně zdraví s bossem Kazaňské, jednoho ze dvou nejhorších drogových gangů.

Toto bizarní setkání se odehrálo v Bar-Daku nedaleko Leninského prospektu. Klub otevřel speciálně kvůli Maslovovi; nebylo na tom nic zvláštního, jelikož mu patřil. Bar-Dak znamená v současném ruském slangu „bordel“, ale také „chaos“. Podnik ve skutečnosti nebyl ani jedním, i když se honosil striptýzovým pódiem včetně tyčí a poněkud neobvyklou koženou houpačkou, která vypadala jako koňský postroj.

Veřejný konkurz na tanečnice u tyče byl v plném proudu. Podél stěn klubu vymalovaných lesklým černým emailem se vinula fronta sošně stavěných mladých blondýn. Hlavní doplňky tvořily masivní reproduktory, řady lahví vodky na zrcadlových policích a zrcadlové koule.

Když se oba muži přestali plácat po zádech, Maslov je zavedl rozlehlým sálem a následně dveřmi do chodby obložené dřevem. S vůní cedru se tu mísil nezaměnitelný pach chloru. Smrdělo to tam jako ve fitnesscentru a mělo to svůj důvod. Prošli matným skleněným vchodem do šatny.

„Sauna je támhle,“ ukázal Maslov. „Sejdeme se tam za pět minut.“

Než byl Maslov ochoten pokračovat v rozhovoru s Bournem, vymínil si schůzku s Borisem Karpovem. Bourne to nepovažoval za příliš reálné, ale když Borisovi zavolal, ochotně souhlasil. Maslov sdělil Bourneovi název Bar-Dak, nic víc. A Karpov na to: „Ten podnik znám. Za hodinu a půl tam jsem.“

A teď se trojice mužů – nahých a s bílými ručníky kolem beder – znovu sešla v kouřících útrobách sauny. Místnůstku lemoval stejný cedrový obklad jako chodbu. Podél tří stěn se táhly dřevěné lavičky. V rohu se vršila hromada zahřátých kamenů, nad níž visela jakási šňůra. Když Maslov vstoupil, zatáhl za ni a osprchoval kameny vodou, což vytvořilo mračna páry, která stoupala ke stropu, zase klesala dolů a zahalovala muže sedící na lavicích.

„Tady pan plukovník mě ujistil, že mi pomůže, když já pomůžu jemu,“ začal Maslov. „Asi bych měl spíš říct, že se postarám o Čerkesova.“

Když to říkal, mrkl přitom jedním okem. Bez své velké havajské košile to byl šlachovitý mužík, na němž by se nenašel snad ani gram tuku. Nezdobily ho žádné zlaté řetězy ani diamantové prsteny. Místo šperků měl tetování, které pokrývalo celý jeho trup. Nebylo to však neumělé a často rozpité vězeňské tetování, jaké by člověk u jemu podobných čekal. Povedenější dílka Bourne snad nikdy neviděl: asijští draci na nich chrlili oheň, svíjeli ocasy, roztahovali křídla a chňapali s nataženými pařáty po kořisti.

„Před čtyřmi lety jsem strávil šest měsíců v Tokiu,“ vysvětlil Maslov. „To je na tetování nejlepší místo. Aspoň podle mě.“

Boris se zatřásl smíchy. „Takže jste tam přece byl! A já jsem tu vaši vyzáblou prdel hledal po celém Rusku.“

„V Ginze,“ řekl Maslov. „Víte, kolik saké s martini jsem vypil na vaši počest a na zdraví vašich přisluhovačů? Věděl jsem, že mě nikdy nenajdete.“ Udělal rozmáchlé gesto. „Ale ta drobná nepříjemnost už je za námi. K vraždám, ze kterých jsem byl podezřelý, se naštěstí přiznal opravdový pachatel. Teď se můžeme bavit jako přátelé.“

„Chci se dovědět víc o Leonidu Daniloviči Arkadinovi,“ řekl Bourne.

Maslov rozpřáhl ruce. „Kdysi k nám patřil. Pak se s ním něco stalo. Odtrhl se od klanu. Když to někdo udělá, obvykle dlouho nepřežije, ale Arkadin je samostatná kategorie. Nikdo si na něj netroufne. Využívá své pověsti surového vraha. Je to člověk bez srdce. Jistě, mohli byste říct: Dimitriji, to přece platí o většině z vás. S tím musím souhlasit. Jenže Arkadin nemá ani duši. V tom se od ostatních liší. Druhý takový není, tady plukovník mi to potvrdí.“

Boris zasmušile přikývl. „Bojí se ho i Čerkesov, a dokonce sám prezident. Já osobně neznám v bezpečnostních složkách nikoho, kdo by proti němu šel. Je jako velký bílý žralok, zabiják všech zabijáků.“

„Nedramatizujete to trochu?“

Maslov se předklonil, lokty na kolenou. „Poslyšte, příteli, ať jste, kdo chcete, tenhle Arkadin se narodil v Nižném Tagilu. Říká vám to něco? Ne? Tak já vás poučím. Tahle příšerná parodie na město ležící východně odsud na jižním Uralu je jako peklo na zemi. Je plná železáren vypouštějících z komínů jedovatý kouř. Pro tamní obyvatele je označení chudý hodně slabé slovo. Chlastají samohonku, což je skoro čistý líh, a pak omdlívají tam, kde zrovna spadnou. Policie je stejně drsná a sadistická jako občané. Stejně jako gulag obklopují strážní věže, Nižnyj Tagil lemují kriminály s přísnou ostrahou. Jelikož propuštěným vězňům nedávají ani jízdenku na vlak, usazují se ve městě. Vy, Američan, si vůbec nedokážete představit, jak jsou obyvatelé téhle lidské žumpy suroví a otrlí. Po desáté večer se na ulici neodváží nikdo než nejhorší muklové, jak se tam říká zločincům.“

Maslov si hřbetem ruky otřel pot z tváří. „A v tomhle městě se Arkadin narodil a vyrůstal. Právě tam se proslavil tím, že vyhazoval lidi z bytů ve starých sovětských panelácích a prodával je kriminálníkům okrádajícím běžné občany. V mládí Arkadin v Nižném Tagilu prožil něco, co ho od té doby pronásleduje jako démon. Já nevím, co se tehdy stalo, ale věřte mi, že jste podobného člověka v životě nepotkali. A buďte rádi.“

„Já vím, kde je,“ řekl Bourne. „Půjdu po něm.“

„Panebože.“ Maslov zavrtěl hlavou. „Vy asi strašně toužíte chcípnout, co?“

„Vy mého přítele neznáte,“ nadhodil Boris.

Maslov si Bournea změřil. „Znám ho tak akorát.“ Vstal. „A už z něj cítím pach smrti.“

29

Muž, který v Mnichově vystoupil z letadla a řádně prošel celní i pasovou kontrolou se všemi ostatními cestujícími z mnoha spojů přilétajících v tuto dobu, nevypadal vůbec jako Semjon Ikupov. Jmenoval se Franz Richter a podle pasu měl německé občanství. Pod vrstvami líčidel a různých vycpávek to však přece jen Semjon Ikupov byl.

Připadal si jako nahý v trní, vystavený slídivým očím svých nepřátel, jimiž se to všude hemžilo. Číhali na něj trpělivě jako smrt. Už od nástupu do letadla ho pronásledovala zlá předtucha. Ve vzduchu se jí zbavit nedokázal a nešlo mu to ani nyní. Připadalo mu, že přijel do Mnichova, aby se podíval do tváře vlastní smrti.

U výdeje zavazadel na něj čekal šofér. Po zuby ozbrojený muž vzal z pásu zavazadlo, na které mu Ikupov ukázal, a pak Ikupova odvedl z přeplněné haly do ponurého mnichovského večera, šedivého jako ráno. Nepanovala tady taková zima jako ve Švýcarsku, ale zato bylo víc vlhko a chlad na Ikupova útočil se stejnou silou jako jeho neblahé tušení.

Necítil ani tak strach, jako spíš smutek. Trápilo ho, že tuhle bitvu možná nedovede do konce, že jeho nenáviděný protivník vyhraje, že staré účty nebudou vyrovnány, že otcova památka zůstane pošpiněna a jeho vražda bez pomsty.

Opotřebení se ovšem projevuje na obou stranách, pomyslel si, když nasedal do šedého mercedesu. Blížila se koncovka hry a on cítil, že brzy dostane mat. Bylo to těžké, ale musel si připustit, že veškerá jeho snaha bude marná. Možná neměl dostatek sil, aby uskutečnil otcovu vizi s Východním bratrstvem. Korupce a zkaženost možná zašly moc daleko. Tak či onak, přenechal svému nepříteli hodně území a dospěl k pochmurnému závěru, že má jedinou šanci uspět a ta spočívá v Arkadinovi, v plánech na útok Černé legie na Empire State Building v New Yorku a v Jasonu Bourneovi. Uvědomil si totiž, že jeho sok je příliš silný. Bál se, že bez pomoci toho Američana bude jeho boj ztracen.

Podíval se kouřovým oknem ven na městské panoráma Mnichova. Pocítil přitom rozechvění, že je zpátky tam, kde to všechno začalo, kde bylo Východní bratrstvo zachráněno před válečnými soudy, které se odehrávaly po pádu Třetí říše.

V té době stál v čele zbytků Východních legií jeho otec Fárid Ikupov společně s Ibrahimem Severem. Intelektuálně založený muž až do nacistické kapitulace řídil špionážní síť, která pronikala do Sovětského svazu, zatímco voják Ibrahim velel legiím bojujícím na východní frontě.

Šest měsíců před kapitulací Říše se oba muži setkali nedaleko Berlína. Věděli, že je konec, i když pomatená fašistická vrchnost před tím zavírala oči. Vypracovali tedy plán, jak zajistit, že jejich lidé přežijí následky války. Jako bod číslo jedna Ibrahim přesunul své vojáky mimo nebezpečí. Německé řídicí struktury už byly poničené spojeneckým bombardováním, takže nebylo těžké přemístit bojovníky do Belgie, Dánska, Řecka a Itálie, kde byli uchráněni před první vlnou násilí útočících Spojenců.

Fárid i Ibrahim nenáviděli Stalina, protože dobře věděli o jeho zvěrstvech, a tak dokázali pochopit strach Spojenců z komunismu. Fárid přesvědčivě argumentoval, že vojáci nebudou Spojencům k ničemu, ale špionážní síť fungující uvnitř Sovětského svazu jistě ocení. Uvědomoval si, že komunismus je mnohem amorálnější než kapitalismus a že Američané se Sověty spolupracují jen z nutnosti. Dopředu odhadl, že po válce se z těchto křehkých spojenců stanou úhlavní nepřátelé.

Ibrahim nedokázal tezi svého přítele ničím vyvrátit a ta se nakonec také potvrdila. Fárid s Ibrahimem pak v každém ohledu předčili poválečné bezpečnostní složky Německa a dokázali ovládat jejich vlastní lidi. Díky tomu Východní legie nejen přežily, ale ve skutečnosti po válce zažívaly rozkvět.

Fárid však rychle odhalil stopu násilí, která vzbudila jeho podezření. Němečtí činitelé, kteří s jeho argumenty nesouhlasili, byli nahrazováni povolnějšími. Už to bylo poněkud zvláštní, ale pak Fárid zjistil, že ti původní činitelé už neexistují. Do jednoho zmizeli a nikdo už o nich neslyšel.

Fárid obešel slabou německou byrokracii a šel se svými obavami přímo za Američany, ale ti k jeho úžasu jen krčili rameny. Zdálo se, že zmizelí Němci je vůbec nezajímají. Měli dost práce s obranou své části Berlína a nechtěli se zbytečně rozptylovat.

Zhruba v té době za ním Ibrahim přišel s myšlenkou přemístit sídlo Východních legií do Mnichova, mimo ohnisko rostoucího nepřátelství mezi Američany a Sověty. Fárid otrávený nezájmem Američanů ochotně souhlasil.

Poválečný Mnichov našli jako rozbombardovanou trosku, kde se to hemžilo přistěhovalci z muslimských zemí. Jejich verbováním do organizace, která se mezitím přejmenovala na Východní bratrstvo, nemarnil Ibrahim čas. Fárid totiž zjistil, že americká špionážní komunita v Mnichově je ochotna jeho argumentům naslouchat. Ba co víc, po jeho zpravodajské síti přímo toužila. Takto povzbuzen si vymínil, že jestli se chtějí s Východním bratrstvem dohodnout na předávání zpráv zpoza železné opony, musejí prošetřit zmizení německých představitelů, jejichž seznam jim předal.

Po třech měsících dostal pozvání k jistému Brianu Folksovi, který byl oficiálně americkým atašé pro to či ono. Ve skutečnosti však šlo o šéfa pobočky tajné služby OSS v Mnichově, jenž dostával na stůl informace ze Sovětského svazu, které Američanům dodávala Fáridova organizace.

Folks mu sdělil, že neoficiální vyšetřování, o něž ho Fárid požádal, bylo ukončeno. Bez dalšího slova mu předal tenkou složku a pak mlčky nechal Fárida, aby si ji prostudoval. Desky obsahovaly fotografie všech německých úředníků z Fáridova soupisu. Pod každou byl shrnující text. Všichni dotyční zemřeli, přesněji řečeno byli střeleni do zátylku. Fárid si ten strohý materiál pročítal s rostoucím pocitem zoufalství. Nakonec vzhlédl k Folksovi a zeptal se: „To je všechno? Víc toho nemáte?“

Folks se na Fárida zadíval brýlemi s ocelovou obrubou. „To je všechno, co je na papíře. Ale zjistili jsme ještě něco.“ Natáhl ruku a vzal si spis zpět. Pak se otočil a postupně protáhl listy skartovačkou papíru. Když skončil, hodil prázdné desky do koše, jehož obsah se každé odpoledne přesně v pět hodin pálil.

Po tomto obřadném rituálu položil ruce na stůl a oznámil Fáridovi: „Nejzajímavější je pro vás tohle: shromážděné důkazy vedou k nezvratnému závěru, že vraždy těch lidí má na svědomí Ibrahim Sever.“

Tyrone se posunul po betonové podlaze. Byla tak vazká od jeho tělních tekutin, že mu podklouzlo koleno a on se rozplácl tak bolestně, až vykřikl. Nikdo mu samozřejmě nepřišel na pomoc. Byl sám ve výslechové cele ve sklepení konspiračního domu na odlehlém místě ve Virginii. Musel si to však neustále opakovat, protože ztrácel pojem o čase i místě. V duchu si znovu promítal cestu, kterou sem se Sorayou přijeli. Kdy to vlastně bylo? Před třemi dny? Nebo před deseti hodinami? Trýznění, jemuž byl podroben, mu vymazalo z vědomí představu o čase. A kápě přes hlavu ho naprosto dezorientovala, takže si co chvíli zas a znovu říkal: „Jsem ve výslechové cele ve sklepě konspiračního domu Národní bezpečnostní agentury v…“ – a zde odříkával jméno posledního města, jímž se Sorayou projeli… kdy vlastně?

To byl ten zásadní problém. Jeho zmatení bylo tak dokonalé, že v některých chvílích nedokázal ani rozlišit, co je nahoře a co dole. A co horšího, ty časové úseky byly stále delší a častější.

Bolest mu ani tak nevadila, protože na ni byl zvyklý, i když, pravda, ne na tak silnou a dlouhodobou. Ale nejstrašnější byl ten pocit dezorientace, který se mu zarýval do mozku jako chirurgův vrták. Zdálo se, že s každým jejím záchvatem ztrácí víc vlastního já, jako by jeho tělo tvořila zrníčka soli nebo písku, která neustále odtékají pryč. A co se stane, až z nich nic nezbude? Co pak?

Pomyslel na DJ Tanka a ostatní ze své bývalé party. Snažil se myslet na Derona a na Kiki. Nic však nezabíralo. Unikali jako pára z hrnce a on zůstával v prázdnotě, v níž se sám brzy určitě rozplyne. Pak si vybavil Sorayu, hezky kousek po kousku, jako by byl sochař a modeloval ji z hlíny. A zjistil, že jak ji v duchu s láskou skládá dohromady, její obraz jakýmsi zázrakem zůstává nedotčený.

Zatímco hledal alespoň trochu snesitelnou polohu, uslyšel vrznutí a zvedl hlavu. Nejprve k němu dolehla vůně čerstvě usmažených vajec se slaninou, tak lahodná, až se mu sbíhaly sliny. Od chvíle, kdy ho sem přivedli, mu nedávali nic než obyčejnou ovesnou kaši. A navíc v nepravidelných intervalech, někdy jedno jídlo hned za druhým, aby ho co nejvíc zmátli.

Zaslechl šoupání kožených podrážek – dva muži, napověděly mu uši.

Pak se ozval panovačný hlas generála Kendalla: „Položte to jídlo na stůl, Willarde. Tamhle, děkuji. To je všechno.“

Jeden pár bot s klapotem přešel po podlaze a dveře se zavřely. Ticho. Pak drhnutí židle o beton. Kendall si sedá, odhadl Tyrone.

„Tak co to tu máme?“ prohodil generál, očividně sám k sobě. „Hm, moje oblíbené: volská oka, slanina, otruby na másle, teplé vdolky a omáčka.“ Cinkání příborů. „Máš rád otruby, Tyrone? A co vdolky?“

Tyrone se ale nedal vyprovokovat. „Větší žúžo je pro mě už jenom meloun, šéfe.“

„Skvěle napodobuješ svoje bratry, Tyrone,“ odtušil Kendall při jídle. „Tohle je zatraceně dobrá bašta. Nedáš si taky?“

Tyronovi zakručelo v žaludku tak nahlas, že to Kendall musel slyšet.

„Stačí, když mi povíš, co jste s Mooreovou měli v plánu.“

„Nejsem práskač,“ zavrčel Tyrone.

„Hm.“ Kendall hlasitě polykal. „To říkají na začátku všichni.“ Sežvýkal ještě pár soust. „Ty přece dobře víš, že tohle je jen začátek, Tyrone. Že jo? A taky víš, že tě Mooreová nezachrání. Nechá tě ve štychu tak jistě, jako že tady teď sedím a jím ty nejlepší vdolky, jaké jsem kdy měl. A víš proč? Protože jí LaValle dal na vybranou mezi tebou a Jasonem Bournem. A ty přece víš, co s ním prožila. Může si tvrdit, že s ním nešukala, ale nám dvěma přece nemusí nic říkat.“

„Ona s ním nikdy nespala,“ vyhrkl Tyrone, hned se však zarazil.

„Jasně. To ti řekla.“ Kendallovy čelisti rozmělňovaly křupavou slaninu a vydávaly přitom mlaskavé zvuky. „Co bys od ní asi čekal?“

Tyrone věděl, že ten hajzl si s ním hraje. Nejhorší však bylo, že Kendall měl pravdu. Tyrone věděl, co Soraya k Bourneovi cítí – bylo to na ní vidět pokaždé, když ho spatřila nebo padlo jeho jméno. I když tvrdila něco jiného, to, co právě Kendall vyřkl, ho už dlouho vnitřně hnětlo.

Bylo těžké Bourneovi nezávidět jeho svobodu, encyklopedické znalosti či rovnocenné přátelství s Deronem. Všechny tyhle věci Tyrone nějak strávil. Se Sorayinou láskou k Bourneovi se však vyrovnat nedokázal.

Uslyšel škrábnutí židle o zem a pak ucítil, že si vedle něj Kendall dřepl. Neuvěřitelné, kolik člověk vydává tepla, napadlo ho.

„Teda povím ti, že tě zřídili pěkně,“ řekl Kendall. „Zasloužíš si odměnu za to, jak ses držel. Kurva, měli jsme tu podezřelé, kteří po čtyřiadvaceti hodinách volali mámu. Ty ne.“ Zacinkání kovového příboru o porcelánový talíř. „Co trochu vejce a slaniny? Člověče, takovou porci bych stejně sám nesnědl. No tak. Dej si taky.“

Když se kápě nadzvedla a odkryla ústa, v Tyronovi se to pralo. Rozum mu velel nabídku odmítnout, ale strašlivě scvrklý žaludek bažil po opravdovém jídle. Cítil výraznou vůni slaniny a vajec a teplé jídlo mu na rtech připadalo jako ženský polibek.

„No tak chlape, na co čekáš?“

Do prdele, zaklel Tyrone v duchu a v příští chvíli mu lahodné chutě doslova explodovaly v ústech. Chtělo se mu sténat rozkoší. Prvních několik vidliček z Kendallovy ruky zhltl, ale pak se přinutil pomalu a soustředěně žvýkat, aby si slaninu i hustý žloutek co nejlépe vychutnal.

„To je lahůdka,“ řekl Kendall. Musel vstát, jelikož jeho hlas náhle zazněl nad Tyronem: „Viď, že ti to chutná?“

Tyrone se chystal souhlasně přikývnout, když mu z břicha vystřelila ostrá bolest. Když přišla znovu, zasténal. V životě už pár kopanců dostal, takže dobře věděl, co Kendall dělá. A třetí rána. Snažil se udržet potravu v žaludku, ale některé reakce jsou bezděčné, takže všechno to lahodné jídlo, jímž ho Kendall nakrmil, trpně vyzvracel na podlahu.

„Ten mnichovský kurýr je posledním článkem sítě,“ řekla Devra. „Jmenuje se Egon Kirsch, ale víc toho nevím. Nikdy jsem ho neviděla, ani nikdo z lidí, co znám. Petr ten článek dokonale oddělil od všeho ostatního. Pokud vím, Kirsch jednal přímo s Petrem a s nikým jiným.“

„Komu Kirsch dodává informace?“ zeptal se Arkadin. „Kdo je na druhém konci té sítě?“

„Nemám tušení.“

Věřil jí. „Měli Heinrich s Kirschem nějaké konkrétní místo, kde se scházeli?“

Zavrtěla hlavou.

V letadle Lufthansy z Istanbulu do Mnichova seděl po jejím boku a uvažoval, co to sakra dělá. Předala mu veškeré informace, které od ní mohl získat. Měl ty nákresy a byl kousek před cílem. Stačilo dodat plány Ikupovovi, najít Kirsche a přesvědčit ho, aby ho zavedl na konec sítě. Hračka pro děti.

Což ovšem přinášelo otázku, co s Devrou. Rozhodl se, že ji zabije tak jako Marlene a tolik dalších. Byla to hotová věc, o které vůbec nepochyboval. Ta myšlenka vykrystalizovala v jeho mysli jako diamant, který stačilo jen naleštit, aby se krásně blýskal. V letadle tisíce metrů nad zemí v duchu uslyšel výstřel pistole a pak šustění listí, které se snášelo na její mrtvolu a zakrývalo ji jako deka.

Devra, která seděla na místě směrem do uličky, se zvedla a vykročila dozadu k toaletám. Arkadin zavřel oči a znovu se ocitl ve smrdutém a začouzeném Nižném Tagilu plném mužů se zkaženými zuby a rozpitým tetováním, předčasně zestárlých, shrbených žen chlastajících samohonku z umělohmotných láhví a dívek s propadlýma očima, které nečekala žádná budoucnost. A pak si vybavil ten masový hrob…

Prudce otevřel oči. Skoro nemohl dýchat. Vstal, vydal se za Devrou a postavil se na konec fronty. Dveře vpravo se otevřely a rychle z nich vyšla starší žena, která se protáhla kolem Devry a pak i Arkadina. Devra vstoupila na toaletu, zavřela za sebou a zamkla. Objevil se nápis OBSAZENO.

Arkadin vykročil ke dveřím a chvíli před nimi postával. Pak na ně jemně zaklepal.

„Moment,“ ozval se její hlas.

Přitiskl obličej ke dveřím a řekl: „Devro, to jsem já.“ A po krátké pomlce: „Otevři.“

O chvíli později se dveře rozestoupily a ona stála před ním. „Chci dovnitř.“

Jejich oči se setkaly a oba chvíli odhadovali úmysly toho druhého.

Pak Devra couvla k malému umývadlu, Arkadin vkročil dovnitř, s trochou obtíží za sebou zavřel a otočil západkou.

30

„Je to špička,“ řekl Günther Müller. „Ručím za to.“

On i Moira s přilbami na hlavě procházeli továrními prostory oceláren Kaller Gesellschaft, kde se vyráběl speciální spojovací článek, do kterého měly zajet tankery se zkapalněným zemním plynem v terminálu společnosti NextGen v americkém Long Beach.

Müller byl vedoucím projektu a současně viceprezidentem oceláren. Byl to drobný mužík, který na sobě měl bezvadně střižený třídílný proužkovaný oblek, drahé boty a kravatu v černé a zlaté, tedy barvách Mnichova už od dob Svaté říše římské. Jeho pleť byla jasně růžová, jako by si ji právě nechal vyčistit párou, a husté hnědé vlasy nesly na skráních stopy šedin. Mluvil pomalu a zřetelně slušnou angličtinou, i když se celkem roztomile ztrácel v moderních amerických idiomech.

Na každém kroku s velkou pýchou vysvětloval celý výrobní proces až do mučivých podrobností. Před sebou měli rozložené nákresy s čísly, na něž se Müller co chvíli odvolával.

Moira ho poslouchala jen jedním uchem. Teď, když byla její firma ze hry, ona dostala nový úkol a společnost NextGen se musela o bezpečnost terminálu v Long Beach starat sama, Moiřina situace se změnila.

Ale čím víc se věci mění, pomyslela si, tím víc zůstávají stejné. Už ve chvíli, kdy jí Noah podal pověření do Damašku, vnitřně věděla, že se projektu plynového terminálu úplně nevzdá. Bez ohledu na rozhodnutí Noaha či jeho šéfů nemohla připustit, aby se NextGen a jeho projekt ocitl v ohrožení. Stejně jako ostatní v ocelárnách a vlastně skoro všichni ve společnosti NextGen, ani Müller neměl tušení, že Moira pracuje pro Firmu. Jen ona věděla, že by teď měla být v letadle do Damašku, a ne tady s ním. Během několika hodin se její kontaktní osoba u NextGenu začne určitě ptát, proč stále pracuje na zabezpečení plynového terminálu. Doufala, že do té doby se jí podaří přesvědčit prezidenta NextGenu o tom, že rozhodnutí neuposlechnout příkazů Firmy bylo správné.

Nakonec došli k nakládacímu prostoru, kde dělníci balili všech šestnáct částí spojovacího článku, které měly být přepraveny do Long Beach ve stejném Boeingu 747, jímž Moira s Bournem přicestovali do Mnichova.

„Podle smlouvy vás domů doprovodí tým našich techniků.“ Müller svinul nákresy, zajistil je gumičkou a podal Moiře. „Budou mít za úkol smontovat článek na místě. Jsem přesvědčen, že všechno půjde hladce.“

„To doufám,“ řekla Moira. „Tanker má přistát u terminálu za třicet hodin.“ Šlehla po Müllerovi nepříjemným pohledem. „Vaši technici nebudou mít zrovna moc času.“

„Nemusíte se bát, Fräulein Trevorová,“ prohodil Müller zvesela. „Oni to zvládnou.“

„Je to v zájmu vaší společnosti.“ Zasunula si roli pod levou paži a chystala se odejít. „Můžu vám říct něco upřímně, Herr Müller?“

Usmál se. „Ale ovšem.“

„Nebýt řady vašich zpoždění ve výrobě, nemusela bych sem vůbec jezdit.“

Müllerův úsměv byl neochvějný. „Má milá Fräulein, jak už jsem vysvětlil vašim nadřízeným, těm zpožděním se nedalo vyhnout. Můžete vyčítat Číňanům dočasný nedostatek oceli a Jihoafričanům výpadky energie, kvůli nimž jejich platinové doly fungují jen na půl plynu.“ Rozpřáhl ruce. „Ujišťuji vás, že jsme udělali, co jsme mohli.“ Jeho úsměv se ještě víc rozšířil. „A teď se blížíme ke konci naší společné cesty. Za osmnáct hodin bude spojovací článek v Long Beach, za dalších osm bude pohromadě a váš tanker s tekutým zemním plynem může připlout.“ Natáhl k ní ruku. „Všechno dobře dopadne, věřte mi.“

„Samozřejmě. Děkuji, Herr Müller.“

Müller málem sklapl podpatky. „Potěšení je na mé straně, Fräulein.“

Moira zamířila zpátky továrnou s Müllerem po boku. U brány se s ním ještě jednou rozloučila a přešla přes štěrkovou cestu k čekajícímu autu, jehož přesně seřízený německý motor spokojeně předl.

Když vyjeli od ocelárny, dali se doleva po dálnici na Mnichov. O pět minut později jí řidič oznámil: „Jede za námi nějaké auto, Fräulein.“

Moira se otočila a podívala se zadním oknem. Asi padesát metrů za nimi blikal reflektory malý volkswagen.

„Zastavte.“ Vyhrnula si lem dlouhé sukně a z pouzdra připnutého k levému kotníku vytáhla pistoli SIG Sauer.

Šofér uposlechl a zajel ke krajnici. Volkswagen zastavil za ním. Moira seděla a čekala. Výcvik ji naučil, že nemá vystupovat.

Volkswagen nakonec sjel z vozovky do mlází a zmizel z dohledu. O chvíli později vyšel na silnici jakýsi muž. Byl vysoký a hubený, měl tenký knírek a kalhoty na kšandách. Bez ohledu na německou zimu se tam zjevil jen v košili s krátkými rukávy. Moira viděla, že není ozbrojený, což byl ostatně asi účel. Když došel k jejímu vozu, naklonila se přes zadní sedadlo a otevřela mu dveře. Nastoupil.

„Hauser, jméno mé, Fräulein Trevorová. Arthur Hauser.“ Tvářil se zasmušile a hořce. „Omlouvám se za nezdvořilost, ale ujišťuji vás, že ta komedie byla nezbytná.“ Jako by chtěl podtrhnout svá slova, s vyděšeným výrazem se ohlédl silnicí směrem k továrně. „Nemám moc času, takže půjdu rovnou k věci. Ten spojovací článek má jistou vadu – tedy ne v samotné konstrukci, ta je naprosto v pořádku. Ale je tady problém se softwarem. Není to nic, co by ovlivnilo práci článku, to vůbec ne. Jde spíš o bezpečnostní mezeru. Nelze vyloučit, že na ni nikdo nikdy nepřijde, ale prostě tam je.“

Když se Hauser znovu podíval zadním oknem, právě se k nim blížilo nějaké auto. Se zaťatými čelistmi sledoval, jak vůz projel kolem, a pak si viditelně oddychl.

„Herr Müller nemluvil úplně pravdu. Ke zpožděním došlo právě vinou té softwarové chyby. Já bych to měl vědět, patřím totiž k programátorům, kteří ten software vytvářeli. Zkusili jsme ho záplatovat, ale bylo by to strašně náročné a neměli jsme dost času.“

„Jak vážná je ta vada?“ otázala se Moira.

„Záleží, jestli jste optimistka, nebo pesimistka.“ Hauser rozpačitě sklonil hlavu. „Jak říkám, třeba na ni nikdo nepřijde.“

Moira nějakou chvíli hleděla z okna a uvědomovala si, že by příští otázku neměla vyslovit, jelikož Firma dala od bezpečnosti plynového terminálu ruce pryč.

A pak uslyšela, jak její hlas říká: „A co když jsem pesimistka?“

Peter Marks našel šéfa logistiky Rodneyho Feira v kantýně CIA, kde právě pojídal polévku z mušlí. Feir zvedl oči a pokynul Marksovi, aby se posadil. Peter Marks povýšil na vedoucího operací poté, co chudáka Roba Batta vyhodili za pletky s Národní bezpečnostní agenturou.

„Jak to jde?“ zeptal se Feir.

„Jak asi myslíte?“ Marks usedl na židli naproti Feirovi. „Prověřuju všechny Battovy kontakty a snažím se najít spojení s Národní bezpečnostní agenturou. Je to hrozně úmorná práce. Co vy?“

„Taky toho mám dost.“ Feir si nasypal do polévky ústřicové sušenky. „Musím podávat nové ředitelce informace úplně o všem – od našich agentů v terénu až po úklidové firmy, které jsme si v posledních dvaceti letech najímali.“

„Myslíte, že jí to k něčemu bude?“

Feir věděl, že tady si musí dát pozor. „Řeknu to takhle: Nová ředitelka je pedant. Obrátí každý kámen. Nic neponechá náhodě.“

„To je dobře.“ Marks si otáčel vidličku mezi palcem a ostatními prsty. „Další krizi rozhodně nepotřebujeme. Byl bych rád, kdyby někdo tuhle naklánějící se loď opravil.“

„Moje řeč.“

„Jsem tady proto,“ řekl Marks, „že mám personální problém. Ztratil jsem pár lidí. Únava materiálu, znáte to. Myslel jsem, že dostanu nějaké nováčky z výcviku, ale ty si vzal Týfón. Potřeboval bych krátkodobou výpomoc.“

Feir žvýkal velké sousto mušlí a měkkých brambor. Čerstvé absolventy do Týfónu poslal sám a čekal, až za ním Marks přijde. „Co pro vás můžu udělat?“

„Chtěl bych k sobě převelet nějaké lidi od Dicka Symese.“ Dick Symes byl šéfem rozvědky. „Jen dočasně, dokud si nevyškolím a nezapracuju vlastní agenty.“

„S Dickem jste mluvil?“

„To nemá cenu, poslal by mě k čertu. Ale vy byste se za mě mohl přimluvit u Hartové. Je zavalená prací, ale vy byste ji mohl přesvědčit, aby mi vyhověla. Pokud Dickovi zavolá ona, může si řvát jak chce, a nebude mu to nic platné.“

Feir si otřel rty. „Kolik lidí by to obnášelo?“

„Osmnáct, možná dvacet profíků.“

„To by snad šlo. Ale ředitelka bude chtít vědět, co máte v plánu.“

„Připravil jsem pro ni stručné zdůvodnění,“ řekl Marks. „Hodím vám to do mailu a vy s tím za ní půjdete osobně.“

Feir přikývl. „To by snad šlo.“

Marksovu tvář zaplavila úleva. „Díky, Rodney.“

„To nestojí za řeč.“ Začal se nimrat ve zbytku polévky. Když už Marks vstával, Feir dodal: „Nevíte náhodou, kde je Soraya? V kanceláři není a nebere mobil.“

„Hm, hm.“ Marks se znovu posadil. „Proč?“

„Jen tak.“

Cosi ve Feirově hlase ho zarazilo. „Jen tak? Opravdu?“

„No, znáte přece kancelářské fámy.“

„Jak to myslíte?“

„Vy dva k sobě máte blízko, ne?“

„To jste slyšel?“

„No… ano.“ Feir položil lžíci do prázdného talíře. „Ale jestli to není pravda…“

„Já nevím, kde je, Rodney.“ Marks uhnul pohledem. „Nikdy jsme spolu nic neměli.“

„Omlouvám se, nechtěl jsem vyzvídat.“

Marks mávl rukou. „Zapomeňte na to. Nic se nestalo. O čem byste s ní rád mluvil?“

Přesně tuhle otázku chtěl Feir slyšet. Generál Kendall s LaVallem se totiž velice zajímali o fungování tajné skupiny Týfón. „O rozpočtu. Má v terénu spoustu agentů a ředitelka chce vyúčtování jejich výdajů – což se, upřímně řečeno, od Martinovy smrti nedělalo.“

„Vzhledem k tomu, co se tu v poslední době děje, to chápu.“

Feir nesměle pokrčil rameny. „Já bych to udělal sám. Myslím, že Soraya si toho vzala víc, než zvládne. Jenže já ani nevím, kde bych ty materiály měl hledat.“ Chtěl dodat: Vy ano? Ale usoudil, že by to už bylo příliš.

Marks chvíli uvažoval. „Snad bych vám v tom mohl pomoct.“

„Jak vážné to máš s ramenem?“ zeptala se Devra.

Arkadin se k ní tiskl a objímal ji svými silnými pažemi. „Nevím, co ti na to mám říct. Mám extrémně vysoký práh bolesti.“

Stísněná toaleta letadla mu umožňovala soustředit se výhradně na ni. Připadal si jako ve společné rakvi, jako by zemřeli, ale přešli do podivného posmrtného života, kde byli jen oni dva.

Když jí přejížděl rukou po zádech nahoru ke krku, usmála se na něj. Dal jí palec pod bradu, jemně jí zvedl hlavu a prsty pevně stiskl šíji.

Naklonil se a vahou svého těla Devru ohnul nad umývadlo. V zrcadle viděl její zátylek i vlastní tvář zastíněnou její hlavou. Náhle v něm vzplál plamínek citu, který ozářil vzduchoprázdno v jeho nitru.

Políbil ji.

„Jemně,“ zašeptala. „Uvolni rty.“

Otevřela mu svá vlhká ústa a vpustila dovnitř jeho jazyk, zprvu hledající a váhavý, a posléze hladový. Její rty se rozechvěly. Když líbal ženu, nikdy nic necítil. Vlastně se tomu snažil vyhýbat. Nevěděl, k čemu je to dobré a proč to ženy neustále tak vyhledávají. Bral to jako výměnu tekutin, nic víc, nebo jako nějaké lékařské vyšetření. Hlavně že to bylo bezbolestné a že to rychle skončilo.

Elektrický výboj, který jím při doteku jejích rtů projel, ho však ohromil. Zaplavila ho čirá rozkoš. S Marlene to takhle neprožíval – s žádnou to nebylo takové. Nevěděl, proč se mu chvějí kolena. Její sladký, sténavý dech do něj vstupoval jako výkřiky extáze. Polykal jej a nemohl se ho nabažit.

Na chtíč Arkadin nebyl zvyklý. Jeho život až do této chvíle vždy poháněla potřeba: potřeboval se pomstít své matce, potřeboval utéct z domova, potřeboval se za každou cenu osamostatnit, potřeboval zničit rivaly a nepřátele, potřeboval skoncovat s každým, kdo pronikl příliš blízko k jeho tajemstvím. Ale chtít? To byla něco docela jiného. Chtíč poznal teprve s Devrou. A teprve když nabyl jistoty, že už ji nepotřebuje, na povrch vyplavala jeho touha. Chtěl ji.

Když jí zvedl sukni a zašátral pod ní, Devra nadzdvihla nohu. Její prsty ho hbitě vyprostily z oblečení. A pak úplně přestal přemýšlet.

Když se pak prosmýkli kolem fronty zamračených cestujících ve frontě na záchod a vrátili se na svá místa, Devra se rozesmála. Arkadin seděl a pozoroval ji. To byla další věc, kterou u ní považoval za jedinečnou. Každá jiná by se zeptala: Dělal jsi to poprvé? Ona ne. Nechtěla mu nahlédnout pod pokličku, aby zjistila, co je uvnitř. Nepotřebovala to vědět. Jelikož on sám vždycky něco potřeboval, u ostatních tuhle vlastnost přímo nesnášel.

Uvědomoval si ji vedle sebe způsobem, jemuž nerozuměl. Jako by cítil její tlukoucí srdce, proudění krve jejím tělem, které se mu zdálo tak křehké, i když dobře věděl, že ji život naučil. Jak snadno by její kosti mohly prasknout, jak snadno by jí nůž vražený mezi žebra mohl propíchnout srdce, jak snadno by jí kulka mohla roztříštit lebku. Tyto myšlenky ho dostávaly do ráže. Přitáhl se k ní blíž, jako by potřebovala ochránit, což ostatně také potřebovala – před svými bývalými spojenci. V tom okamžiku se zařekl, že bez milosti zabije každého, kdo by jí chtěl zkřivit vlásek na hlavě.

Když ho vedle sebe ucítila, otočila se a usmála. „Chceš něco vědět, Leonide? Poprvé v životě se cítím v bezpečí. Všechny ty moje ostny a jedovatosti jsou jen prostředkem k tomu, abych si udržela lidi od těla.“

„Naučila ses být tvrdá jako tvoje matka.“

Pokývala hlavou. „To je na tom to nejhorší. Moje matka měla tvrdou skořápku, to jo, ale pod ní se skrýval obyčejný strach.“

Devra položila hlavu na opěrku a pokračovala: „Živě si vzpomínám, jak se pořád něčeho bála. Strach z ní čpěl na sto honů. Ani koupel ho nedokázala smýt. Dlouhou dobu jsem samozřejmě nevěděla, co to je, a možná jsem byla jediná, kdo to cítil, těžko říct. Ale vyprávěla mi jednu starou ukrajinskou pověst. Byla o devíti kruzích pekla. Proč to dělala? Snažila se mě tím vyděsit, nebo zmírnit svůj vlastní strach? Já nevím. No, každopádně to znělo asi takhle: Existuje jen jedno nebe, ale je devět kruhů pekla, kam člověka zařadí podle vážnosti jeho hříchů. První, ten nejmírnější, zná každý. To je tam, kde se pečeš v plamenech. Ve druhém jsi sám na vrcholu hory. Každou noc zmrzneš na kost, pomalu a bolestivě, a ráno zas roztaješ. A všechno začíná znovu. Ve třetím září oslepující světlo, ve čtvrtém panuje neproniknutelná tma. V pátém fičí ledová vichřice, která tě doslova řeže jako nůž. V šestém tě probodávají šípy, v sedmém tě zaživa pohřbívá armáda mravenců. V osmém jsi ukřižován. Ale devátý kruh matku děsil nejvíc. Tam jsi mezi divokou zvěří, která žere lidská srdce.“

Bylo kruté říkat něco takového dítěti a Arkadinem to pohnulo. Byl si naprosto jist, že kdyby jeho matka byla Ukrajinka, vyprávěla by mu totéž.

„Já se té její pohádce smála – nebo jsem se aspoň snažila,“ řekla Devra. „Nechtělo se mi takovému nesmyslu věřit. Ale pak jsme si řadou těch kruhů pekla samy prošly.“

Arkadin k ní teď cítil ještě větší pouto. Vzdouvala se v něm stále silnější ochranitelská touha a jeho mozek se pokoušel odhalit, co ten pocit znamená. Narazil snad konečně na něco velkého, čistého a silného, co by mohlo utišit jeho démony?

Marleninu smrt přijal Ikupov jako špatné znamení. Přestal se snažit proniknout do Arkadinovy minulosti a místo toho jej poslal do Ameriky na léčení. Řečeno počítačovou terminologií, měl tam dostat nový program. Arkadin tedy strávil osmnáct měsíců nedaleko Washingtonu a podrobil se jedinečnému experimentálnímu projektu, který vymyslel a řídil jeden Ikupovovův známý. Arkadin z něj vyšel jako jiný člověk, i když jeho minulost – jeho stíny či démoni – zůstala nedotčena. Jak by si přál, aby ta léčba vymazala veškeré vzpomínky. To však nebylo jejím cílem. Ikupov už se nestaral o Arkadinovu minulost, zajímala ho jeho budoucnost, a pro ni byl ten program ideální.

Arkadin usínal s myšlenkami na Ameriku, ale ve snu se mu znovu zjevil Nižnyj Tagil. O tom léčení se mu nikdy nezdálo, protože si při něm připadal v bezpečí. Jeho sny však byly úplně o něčem jiném: o tom, že ho shazují z velké výšky.

Když se chtěl v Nižném Tagilu v noci napít, jedinou možnost představoval podzemní bar Crespi. Byl to smradlavý lokál plný potetovaných chlapů v teplákách se zlatými řetězy na krku a žen v minisukních, které byly tak strašně zmalované, že vypadaly spíš jako figuríny z výkladů. Za jejich krvavýma očima se namísto duše ukrývaly prázdné jámy.

A právě v té nálevně Arkadin ve třinácti letech dostal od čtyř hromotluků s prasečími očky a neandertálským obočím první velký výprask. Když si Arkadin vylízal rány, po třech měsících se sem vrátil a všechny útočníky střelil do hlavy, až se jejich mozky rozprskly po stěnách. Když se mu další kriminálník snažil pistoli vytrhnout, Arkadin mu vpálil kulku přímo do obličeje. Ten pohled všechny v lokále odstrašil tak, že už se k němu neodvážili přiblížit. Také mu získal pověst, která mu později pomohla vybudovat menší realitní impérium.

Ve městě, kde se tavila ocel a syčela struska, měl však úspěch i jiné důsledky. Arkadin se dostal do hledáčku Stase Kuzina, jednoho z šéfů místního zločinu. Jednou večer, o čtyři roky později, Kuzin zastihl Arkadina při rvačce s kolohnátem, se kterým se vsadil o pivo.

Když Arkadin obra skolil, vzal si vyhrané pivo, polovinu hltavě vypil a otočil se. Stál tváří v tvář Stasovi Kuzinovi. Okamžitě ho poznal, ostatně jako každý v Nižném Tagilu. Měl hustou černou kštici, která končila ostrým řezem jen asi tři centimetry nad jeho obočím. Hlava mu seděla na ramenou jako mramorová koule na kamenné zdi. Kdysi utrpěl zlomeninu čelisti, která mu zřejmě ve vězení srostla tak špatně, že mluvil se zvláštními sykavkami. Někdy se mu skoro nedalo rozumět.

Z obou stran Kuzina obklopovaly dvě zlověstné gorily se zapadlýma očima a neuměle vytetovaným psem na hřbetech rukou: symbol doživotní podřízenosti svému pánovi.

„Dáme řeč,“ navrhl ten netvor Arkadinovi a trhl svou malou hlavou ke stolu.

Muži, kteří tam dosud seděli, jakoby na povel vstali a stáhli se na druhou stranu sálu. Kuzin zahákl botu kolem nohy židle, přitáhl si ji k sobě a posadil se. Držel přitom ruce v klíně, jako by se každou chvíli chystal vytáhnout na Arkadina pistoli a zastřelit ho.

Začal mluvit, ale sedmnáctiletému Arkadinovi trvalo pár minut, než pochopil, co vlastně říká. Bylo to jako poslouchat tonoucího člověka, který jde už potřetí pod vodu. Nakonec si uvědomil, že mu Kuzin navrhuje jistý obchod: polovina Arkadinova podílu v nemovitostech za deset procent Kuzinova podniku.

A co to vůbec bylo za podnik? Otevřeně se o tom nikde nemluvilo, ale zato kolovala řada pověstí. Kuzin se měl zabývat od transakcí s vyhořelým jaderným palivem na objednávku velkých zvířat v Moskvě až po obchod s bílým masem, drogy a prostituci. Sám Arkadin bral ty divočejší domněnky s rezervou. Dobře totiž věděl, co Kuzinovi v Nižném Tagilu mohlo nejvíc vydělat, a sice prostituce a drogy. Každý chlap ve městě potřeboval sex, a pokud měl aspoň trochu peněz, drogy byly lepší než pivo a domácí pálenka.

Už tehdy se Arkadin nenechal vést chtíčem, ale potřebou. Potřeboval v tomhle městě plném kouře, násilí a zaprášených plic nejen přežít, ale vypadnout odsud. Dál už se na vlastní pěst dostat nemohl. Vydělal si dost na to, aby se tu uživil, ale k odchodu do Moskvy, kde mu kynuly největší příležitosti, to nestačilo. Venku panovalo to nejhorší peklo: cihlové tovární komíny chrlící hustý dým prosycený prachem a železné strážní věže brutálního vězení se silnými reflektory, kvílivými sirénami a namířenými samopaly.

A on teď stál tváří v tvář podobné hrůze: Stasovi Kuzinovi. Vyřkl proto jedinou rozumnou odpověď. Souhlasil, a tím vstoupil do devátého kruhu pekla.

31

Zatímco Bourne čekal ve frontě před pasovou kontrolou v Mnichově, zavolal Specterovi a ten ho ujistil, že je všechno připraveno. O chvíli později se ocitl v záběrech prvních letištních kamer. Jeho obraz okamžitě putoval do počítače v sídle Semjona Ikupova, a než Bourne s profesorem domluvil, speciální program ho identifikoval.

Když se to Ikupov dozvěděl, zburcoval své lidi v Mnichově a ti dali echo letištnímu personálu i cizineckým policistům, které Ikupov platil. Muž posílající přicházející pasažéry do řad vedoucích k různým přepážkám dostal na obrazovku Bourneův snímek a v příští chvíli už ho nasměroval k okénku číslo tři.

Policista za třetí přepážkou poslouchal hlas, který mu vycházel ze sluchátka zasunutého v uchu. Když mu Jason Bourne podal pas, úředník mu položil obvyklé otázky – „Jak dlouho se chcete v Německu zdržet? Jste tady pracovně, nebo soukromě?“ – a přitom listoval doklady. Oddálil je od okénka a protáhl fotku pod ševelícím purpurovým světlem. Přitom k vnitřní straně zadních desek pasu přitiskl kovové kolečko tenké asi jako lidský nehet. Pak ho zavřel, uhladil zepředu i zezadu a vrátil Bourneovi.

„Příjemný pobyt v Mnichově,“ popřál mu beze stopy emocí či zájmu a už se díval za Bournea na dalšího cestujícího ve frontě.

Stejně jako na Šeremetěvu, i tady měl Bourne pocit, že ho někdo sleduje. Cestou taxíkem do kypícího centra města si dvakrát přestoupil. Na Marienplatzu, velkém otevřeném náměstí, z něhož vyrůstal historický Mariánský sloup, pak procházel hejny holubů kolem středověkých katedrál, ztrácel se v davech turistů s průvodci a obdivně hleděl na zdobenou architekturu a dvě rýsující se kopule biskupské katedrály Frauenkirche, symbolu města.

Vmísil se do turistické skupiny shromážděné kolem jakési budovy, ve které byl zasazen oficiální znak města, tedy mnich s rozpaženýma rukama. Průvodce sděloval svým svěřencům, že německý název München vychází ze staroněmeckého slova znamenajícího „mniši“. Někdy v roce 1158 tehdejší bavorský a saský vévoda postavil most přes řeku Isar spojující solivary, jimiž se rostoucí město mělo brzy proslavit, s osadou benediktinských mnichů. Na mostě nechal zřídit celnici, která se stala důležitým bodem na Solné cestě do bavorských planin, na nichž byl Mnichov postaven, a také mincovnu. Soudobé obchodní město se příliš neodchýlilo od svých středověkých počátků.

Když Bourne získal jistotu, že ho nikdo nesleduje, odpojil se od skupiny a nastoupil do taxíku, který ho vyložil šest ulic od paláce Wittelsbachů.

Podle profesora se chtěl Kirsch s Bournem setkat na nějakém veřejném místě. Vybral si Státní muzeum egyptského umění na Hofgartenstrasse, které sídlilo právě za masivní rokokovou fasádou paláce. Bourne si důkladně prošel okolní ulice a ještě jednou se přesvědčil, zda se na něj někdo nepověsil. Nevzpomínal si, že by někdy v Mnichově byl. Neměl ten zvláštní pocit déj? vu, který člověk zakouší při návratu na dříve navštívené místo. Věděl proto, že místní špehové mají výhodu znalosti terénu. Kolem mohlo být klidně deset míst, kde by se mohli ukrýt, a on by o nich nevěděl.

S pokrčením ramen vstoupil do muzea. Detektor kovu obsluhovali dva ozbrojení členové ochranky, kteří také dávali bokem batohy a prohledávali kabelky. Po obou stranách vestibulu stály dvě basaltové sochy egyptského boha Hora – sokola se slunečním kotoučem na čele – a jeho matky Isis. Bourne však nezamířil přímo k exponátům, ale otočil se, stoupl si za Horovu sochu a deset minut sledoval přicházející i odcházející lidi. Prohlédl si každého od pětadvaceti do padesáti let a vtiskl si do paměti jeho tvář. Bylo jich dohromady sedmnáct.

Pak prošel kolem ozbrojené strážné do výstavní síně, kde našel Kirsche přesně na stanoveném místě – prohlížel si starověkou řezbu lví hlavy. Poznal ho podle fotky, kterou mu Specter poslal. Profesorův kurýr byl šlachovitý mužík s lesklou holou lebkou a černým obočím tlustým jako housenka. Měl bleděmodré oči, jimiž těkal různými směry jako chameleon.

Bourne prošel kolem něj a dělal, že si prohlíží vystavené sarkofágy, přitom však koutkem oka pátral po někom z těch sedmnácti lidí, kteří vstoupili do muzea po něm. Když se nikdo neobjevil, stejnou cestou se zase vrátil.

Když se postavil vedle Kirsche, Němec se neotočil, ale řekl: „Vím, že to bude znít směšně, ale nepřipomíná vám tahle socha něco?“

„Růžového pantera,“ odpověděl Bourne, jelikož to byla správná odpověď na heslo a také proto, že ta socha skutečně připomínala zmíněnou ikonu kresleného filmu.

Kirsch přikývl. „Jsem rád, že jste to sem zvládl.“ Podal mu klíče od svého bytu, heslo k vstupním dveřím a popsal mu cestu od muzea. Zdálo se, že mu spadl kámen ze srdce, jako by mu nepředával jen byt, ale celý svůj těžký život.

„Chci vám říct o svém bytě pár věcí.“

Zatímco Kirsch mluvil, přesunuli se k žulové soše klečícího Senenmuta z období Osmnácté dynastie.

„Staří Egypťané uměli žít,“ podotkl Kirsch. „Nebáli se smrti. Pro ně to byla jen další cesta, sice ne lehká, ale přece jen cesta někam dál. Věděli, že na ně čeká posmrtný život.“ Natáhl ruku, jako by se chtěl dotknout figury nebo z ní načerpat energii. „Podívejte na tu sochu. I po tisíci letech z ní vyzařuje život. Stovky let v tom Egypt neměl konkurenci.“

„Dokud ho nedobyli Římané.“

„Ale ti se pod vlivem Egypta změnili. Století poté, co Ptolemaios a Julius Caesar začali vládnout z Alexandrie, se kult Isis, egyptské bohyně pomsty a vzdoru, rozšířil po celé Římské říši. Je dokonce velice pravděpodobné, že zakladatelé rané křesťanské církve, kteří se nedokázali zbavit jejích vyznavačů, Isis proměnili, zbavili ji válečnické povahy a udělali z ní dokonale mírumilovnou Pannu Marii.“

„Leonid Arkadin by mohl ubrat trochu Isis a přidat hodně Panenky Marie,“ poznamenal Bourne.

Kirsch zvedl obočí. „Co o tom chlapovi víte?“

„Že se ho spousta nebezpečných lidí bojí.“

„A mají proč,“ odtušil Kirsch. „Ten chlap je vraždící maniak. Narodil se a vyrůstal v Nižném Tagilu, semeništi vyšinutých zabijáků.“

„Taky jsem slyšel,“ přikývl Bourne.

„A nebýt Tarkaniana, taky by tam zůstal.“

Bourne nastražil uši. Myslel si, že Maslov poslal svého člověka do Tarkanianova bytu, protože tam bydlela Gala. „Moment, co má Tarkanian společného s Arkadinem?“

„Všechno. Bez Míši Tarkaniana by se Arkadin nikdy nedostal z Nižného Tagilu. To on ho přivedl do Moskvy.“

„Oba jsou členy Černé legie?“

„Tak jsem to slyšel,“ řekl Kirsch. „Ale já jsem jen umělec, z dvojího života mám žaludeční vředy. Kdybych nepotřeboval ty peníze – jsem totiž bohužel velice neúspěšný umělec –, nikdy bych u toho tak dlouho nevydržel. Tohle měla být moje poslední služba pro Spectera.“ Jeho oči dál těkaly oběma směry. „Jenže teď, když Arkadin zavraždil Dietera Heinricha, dostala ta služba nový a dost strašný význam.“

Bourne byl plně ve střehu. Specter předpokládal, že Tarkanian patří k Černé legii, a Kirsch to právě potvrdil. Jenže Maslov Tarkanianovu příslušnost k té teroristické skupině popíral. Někdo tady lže.

Bourne se chtěl Kirsche na tu nesrovnalost zeptat, když koutkem oka zahlédl jednoho z mužů, kteří vešli do muzea chvíli po něm. Dotyčný se na okamžik zastavil ve vestibulu, jako by se potřeboval zorientovat, a pak odhodlaně vykročil do výstavní síně.

Jelikož byl ten muž dost blízko, aby je v tichém muzejním prostředí slyšel, Bourne vzal Kirsche za loket. „Pojďte,“ zavelel a vedl německou spojku do jiného sálu, jemuž dominovala vápencová socha dvojčat z Osmé dynastie. Byla popraskaná a zvětralá, vždyť také pocházela z roku 2390 před Kristem.

Zatlačil Kirsche za skulpturu a sám zůstal na stráži a sledoval pohyby onoho muže. Ten vzhlédl, všiml si, že Bourne s Kirschem už nestojí u sochy Senenmuta, a nenápadně se rozhlédl.

„Zůstaňte tady,“ pošeptal Bourne Kirschovi.

„Co se děje?“ Kirsch působil celkem odvážně, ale trochu se mu zachvíval hlas. „Je tady Arkadin?“

„Ať se stane cokoli,“ varoval ho Bourne, „zůstaňte na místě a počkejte, až si pro vás přijdu.“

Zatímco se Bourne posunul podél odvrácené strany egyptských dvojčat, muž vstoupil do galerie. Bourne vykročil k otevřenému vchodu a zamířil do vedlejšího sálu. Líně kráčející muž se rychle rozhlédl kolem, a jako by neviděl nic zajímavého, vydal se za Bournem.

V této galerii se nacházela řada vysokých výstavních vitrín, vévodila jí však pět tisíc let stará kamenná socha ženy s polovinou hlavy. Stáří toho uměleckého díla budilo úctu, ale Bourne neměl čas to ocenit. Snad proto, že ležela v zadní části muzea, byla síň opuštěná, tedy až na Bournea a muže, jenž stál mezi ním a jediným vchodem i východem.

Bourne se postavil za oboustrannou vitrínu se středovým panelem, na kterém byly zavěšeny drobné artefakty – posvátní modří skarabeové a zlaté klenoty. Mezerou v desce Bourne viděl svého protivníka, ale ten neměl o jeho pozici tušení.

Bourne klidně stál a čekal, až muž dojde k pravé straně vitríny. Rychle se tam přesunul, obešel roh a vrhl se na něj.

Smýkl s chlapem ke stěně, ten se však udržel na nohou a zaujal obranný postoj. Bleskově vytáhl z pochvy v podpaží keramický nůž a začal s ním mávat, aby odrazil útok.

Bourne předstíral výpad doprava, ale místo toho se přikrčil a skočil na druhou stranu. Když tak učinil, švihl pravou rukou proti pěsti třímající nůž a levou rukou chytil chlapa pod krkem. Muž se ho pokusil nabrat kolenem do břicha, ale Bourne uskočil a ráně se alespoň částečně vyhnul. Přitom však přestal blokovat ruku s nožem a čepel mu rázem vylétla ke krku. Bourne ji těsně před dopadem zastavil. Stáli zaklesnutí do sebe a vzájemně se drželi v šachu.

„Bourne,“ vypravil ze sebe chlap nakonec. „Já jsem Jens. Pracuju pro Dominika Spectera.“

„Dokažte to,“ vyzval ho Bourne.

„Sešel jste se tady s Egonem Kirschem, abyste zaujal jeho místo, až ho přijede hledat Leonid Arkadin.“

Bourne povolil sevření Jensova krku. „Dejte pryč ten nůž.“

Jens splnil Bourneovu žádost a ten ho pustil.

„Kde je Kirsch? Potřebuju ho odsud dostat a naložit do letadla směr Washington.“

Bourne ho zavedl zpátky do sousední galerie, k soše dvojčat.

„Kirschi, vzduch je čistý. Můžete vyjít ven.“

Když se nic nedělo, Bourne vkročil za sochu. Kirsch tam bezvládně ležel na podlaze a v týlu hlavy mu zela díra po kulce.

Semjon Ikupov se díval na přijímač naladěný na miniaturní vyhledávací zařízení, které měl Bourne nalepené ve svých dokladech. Když se přiblížili k egyptskému muzeu, nakázal šoférovi, aby zpomalil. Zmocnil se ho naléhavý pocit očekávání: rozhodl se, že Bournea dostane pod namířenou pistolí do auta. Připadalo mu to jako nejlepší způsob, jak toho chlapa přinutit, aby si ho vyslechl.

V té chvíli mu mobil zazvonil tónem přiděleným k Arkadinovu číslu a on si jej přiložil k uchu, přitom však nepřestával vyhlížet Bournea.

„Jsem v Mnichově,“ oznámil mu Arkadin. „Půjčil jsem si auto a jedu z letiště.“

„Dobře. S pomocí štěnice sleduju Jasona Bournea. To je ten chlap, kterého Náš přítel poslal pro ty plány.“

„Kde je? Postarám se o něj,“ řekl Arkadin svou typickou přímočarostí.

„Ne, ne, nechci ho zabít. Vezmu si ho na starost sám, ale vy zůstaňte připraven. Brzy se ozvu.“

Bourne poklekl vedle Kirsche a prohlédl mrtvolu.

„Venku u dveří je detektor kovu,“ řekl Jens. „Jak sem sakra někdo mohl pronést pistoli? Navíc nebylo nic slyšet.“

Bourne obrátil Kirschovi hlavu, takže mu na týl dopadlo světlo. „Podívejte.“ Ukázal na ránu. „A tady. Kulka nevyšla druhou stranou, což by se u výstřelu zblízka dalo očekávat.“ Vstal. „Ten, kdo ho zabil, měl zbraň s tlumičem.“ Odhodlaným krokem zamířil ven z galerie. „A pracuje tady jako strážný. Ochranka muzea je ozbrojená.“

„Jsou tu tři,“ řekl Jens, který vykročil za Bournem.

„Správně. Dva u detektoru kovu a jedna žena prochází galerie.“

Oba strážci ve vestibulu stáli na svém místě vedle detektoru kovu. Bourne přistoupil k jednomu z nich se slovy: „Někde v muzeu jsem ztratil mobilní telefon a vaše kolegyně ve druhém sále říkala, že mi ho pomůže najít, ale teď mi někam zmizela.“

„Jo, Petra,“ přitakal strážce. „Zrovna odešla na oběd.“

Bourne s Jensem vyšli hlavními dveřmi a sestoupili po schodech na chodník, kde se rozhlédli oběma směry. Vpravo Bourne uviděl ženu v uniformě chvatně kráčející podél domů a společně s Jensem se za ní vydal.

Jakmile zmizela za rohem, oba se rozběhli. Když se blížili k rohu, Bourne si všiml luxusního mercedesu, který přijel na jejich úroveň.

Ikupov se zděsil, že Bourne vychází z muzea v doprovodu Franze Jense. Jensova přítomnost mu napovídala, že nepřítel neponechává nic náhodě. Měl za úkol udržet Ikupovovy lidi dál od Bournea, aby ten zatracený chlap mohl v klidu získat plány útoku. Ikupova zamrazilo. Pokud by se to Bourneovi zdařilo, všechno by bylo ztraceno. Jeho nepřítel by vyhrál. To nemohl připustit.

Předklonil se na zadním sedadle a vytáhl pistoli Luger.

„Zrychlete,“ nakázal řidiči.

Opřel se o rám dveří a počkal až do poslední chvíle, než stiskl tlačítko, jímž stáhl okno. Namířil na běžící Jensovu postavu, ale Jens ho vycítil, otočil se a zpomalil. Bourne byl nyní bezpečně tři kroky vpředu, a Ikupov tedy v rychlém sledu dvakrát vypálil.

Jens klesl na koleno a sklouzl z chodníku. Ikupov vystřelil potřetí, aby měl jistotu, že muž útok nepřežije, a pak zase vytáhl okno nahoru.

„Jeďte!“ řekl šoférovi.

Mercedes vystřelil ulicí pryč od krvavého těla zhrouceného u cesty.

32

Rob Batt seděl ve svém voze, dalekohled s nočním viděním u očí, a přemítal nad nedávnou minulostí, jako by to byla žvýkačka, která ztratila chuť.

Od chvíle, kdy byl povolán do kanceláře Veroniky Hartové a konfrontován se svou zrádnou činností proti CIA, cítil otupělost. Na sebe ani tak nemyslel, ale jeho nepřátelství vůči Hartové přešlo spíš v lítost. Nebo možná litoval sám sebe. Vstoupil do pasti na medvěda jako začátečník. Uvěřil lidem, kterým nikdy věřit neměl. LaValle a Halliday si stejně prosadí svou, o tom naprosto nepochyboval. Bylo mu ze sebe špatně, a tak celou noc pil.

Teprve když se ráno probudil s příšernou kocovinou, uvědomil si, že s tím může něco udělat. Nějakou dobu o tom přemýšlel, a přitom polykal aspiriny na třeštící hlavu a spláchl je sklenkou vody a žaludečního likéru, jímž chtěl uklidnit svůj rozbouřený žaludek.

Právě tehdy se mu v hlavě zrodil plán, který se pak rozvinul jako květina ve slunečních paprscích. Pomstí se za ponížení, které mu LaValle s Kendallem způsobili, a nejlepší na tom bylo, že pokud se mu je podaří skřípnout, vzkřísí tím zároveň vlastní kariéru, která ležela na smrtelné posteli.

Teď seděl za volantem vozu z půjčovny naproti Pentagonu a vyhlížel generála Kendalla. Batt byl dostatečně chytrý na to, aby věděl, že po LaValleovi nemá cenu jít, protože ten byl příliš mazaný a chyby by se nedopustil. O generálovi se to však říct nedalo. Jestli nepodařený svazek s těmi dvěma Batta něco naučil, tak to, že Kendall je slabý článek. Byl s LaVallem až příliš spjatý, byl na něm až otrocky závislý. Potřeboval, aby mu někdo říkal, co má dělat. Slabina stoupenců spočívá v touze zavděčit se. Dopouštějí se chyb, které jejich vůdci nedělají.

Náhle se na život podíval tak, jak jej asi viděl Jason Bourne. Věděl, jakou práci Bourne dělal v Reykjavíku pro Martina Lindrose, a bylo mu jasné, že musel hodně riskovat, aby Lindrose našel a přivedl domů. Ale stejně jako většina jeho bývalých spolupracovníků, i on se pohodlně přidržel vžité představy, že Bourne je nezvladatelný paranoik, kterého je třeba zastavit dřív, než spáchá nějaké zvěrstvo, jímž zostudí CIA. Přesto ho lidé ze CIA bez výčitek využívali, když všechno ostatní selhalo, a nutili ho dělat jim pěšáka. Batt však ničím pěšákem nebyl.

Uviděl, jak generál Kendall vychází z bočních dveří budovy a zachumlaný v kabátě spěchá přes parkoviště ke svému autu. Položil ruku na klíčky, které už vložil do zapalování, a nespouštěl generála z očí. Otočil klíčkem přesně ve chvíli, kdy se Kendall předklonil a nahodil motor, takže neslyšel startování jiného vozu.

Když generál vyjel z parkoviště, Batt odložil dalekohled a zařadil jedničku. Noc se zdála tichá a klidná, ale možná to byl jen odraz Battova vlastního rozpoložení. Byl přece strážcem noci. Vyškolil ho sám Starý pán, bývalý ředitel CIA, a on na to byl vždycky pyšný. Po svém pádu si však uvědomil, že mu ta pýcha zatemnila mozek a ovlivnila jeho rozhodování. Právě z přehnané pýchy vystoupil proti Veronice Hartové, ne kvůli tomu, co řekla nebo udělala – k tomu jí ostatně ani nedal šanci –, ale protože ho obešla. Pýcha byla jeho slabinou, kterou LaValle odhalil a využil. Pozdě bycha honit, pomyslel si, zatímco jel za Kendallem směrem k Fairfaxu. Alespoň však nalezl pokoru, v jejímž světle pochopil, jak daleko se odklonil od přísahy, kterou v CIA skládal.

Držel se v bezpečné vzdálenosti za generálovým autem a co chvíli měnil odstup a přejížděl mezi pruhy, aby se vyhnul odhalení. Kendalla by asi nenapadlo, že by ho někdo mohl sledovat, ale ostražitosti není nikdy dost. Batt byl odhodlán odčinit hřích, který spáchal proti své vlastní organizaci a proti památce Starého pána.

Kendall zajel k tuctové moderní budově, jejíž celé přízemí zaujímalo fitnesscentrum s názvem In-Tune. Batt se díval, jak generál parkuje, vyndává malou sportovní tašku a vstupuje dovnitř. Zatím nic užitečného, ale Batt se už dávno naučil trpělivosti. Při sledování nikdy nic nepřichází rychle a už vůbec ne snadno.

A protože do Kendallova návratu neměl nic lepšího na práci, zakousl se do tyčinky Snickers a zahleděl se na ceduli s nápisem IN-TUNE. Proč mu ten znak připadá povědomý? Věděl, že tam nikdy nebyl, dokonce ani v téhle části Fairfaxu. Možná to jméno: In-Tune. Ano, něco mu to říkalo, ale za boha si nemohl vzpomenout co.

Od chvíle, kdy Kendall vstoupil dovnitř, uplynulo padesát minut – čas podívat se dalekohledem. Dveřmi oběma směry procházeli lidé všech možných typů. Většinou to byli jednotlivci. Občas společně vyšly dvě diskutující ženy, jednou se objevil pár, který společně zamířil ke svému vozu.

Uběhlo dalších patnáct minut a Kendall pořád nikde. Batt oddálil dalekohled od očí, aby si odpočinuly, když vtom uviděl, jak se dveře fitnesscentra otevřely. Přiložil dalekohled zpět k očím a uviděl vycházet Rodneyho Feira. To snad ne, pomyslel si Batt.

Feir si prohrábl vlhké vlasy. A tehdy si Batt vzpomněl, proč mu název In-Tune zněl tak povědomě. Všichni ředitelé CIA museli hlásit místo svého pobytu po pracovní době, aby služba mohla v případě potřeby spočítat, za jak dlouho by se stihli vrátit na ústředí.

Batt se hryzl do rtu a sledoval, jak Feir kráčí k autu a nastupuje. Že generál Kendall chodí do stejné posilovny jako Feir, mohla být samozřejmě pouhá náhoda, Batt však věděl, že v jeho oboru náhody neexistují.

Jeho podezření ještě zesílilo, když Feir auto nenastartoval, ale zůstal tiše a klidně sedět za volantem. Na něco čekal, ale na co? Možná spíš na někoho, napadlo Batta.

O deset minut později vyšel z domu generál Kendall. Okamžitě zamířil přímo ke svému vozu, sedl za volant a vycouval. Než vyjel z parkoviště, Feir nastartoval. Kendall odbočil doprava a Feir ho následoval.

V Battově hrudi vzplálo vzrušení. Hra začala! řekl si v duchu.

Když Jense zasáhly první dvě střely, Bourne se za ním otočil, ale třetí kulka vpálená do Jensovy hlavy ho přinutila změnit názor. Věděl, že je ten člověk mrtvý a že už pro něj nemůže nic udělat, a tak se rozběhl ulicí. Arkadin zřejmě jel za Jensem k muzeu a pak si na něj počíhal.

Bourne zabočil za stejný roh jako muzejní strážkyně. Viděl, že na chvíli zaváhala a při třeskotu výstřelů se pootočila. Když si však všimla, že Bourne je jí v patách, znovu zrychlila a vrhla se do boční uličky. Bourne se rozběhl za ní a sledoval, jak vyskočila na ohradu z vlnitého plechu, za níž se prostírala stavební parcela s těžkými stroji. Strážkyně se zachytila vrcholu plotu, vyhoupla se nahoru a přelezla na druhou stranu.

V příští chvíli Bourne rovněž zdolal ohradu a seskočil na udusanou hlínu s betonovou drtí. Viděl, jak se žena skrčila za zablácený buldozer, a rozběhl se k ní. Vyšplhala se do kabiny, vklouzla za volant a potýkala se se zapalováním. Bourne už byl velice blízko, když motor zaburácel. Strážkyně zařadila zpátečku a začala couvat přímo na něj. Stroj však byl nemotorný, a tak Bourne stačil uskočit stranou, sáhl po držadle a vyhoupl se vzhůru. Buldozer poskočil a převody zaskřípěly, jak se snažila zařadit jedničku, ale to už byl Bourne v kabině.

Pokusila se vytasit pistoli, ale musela zároveň řídit hřmotný buldozer, takže Bourne zbraň snadno odrazil. Upadla na zem a on ji odkopl stranou. Pak se natáhl a vypnul motor. V té chvíli si žena zakryla tvář rukama a rozplakala se.

„Tohle je váš průšvih,“ rozčílil se Deron.

Soraya přikývla. „Já vím.“

„Vy jste za mnou a Kiki přišla.“

„Beru na sebe plnou zodpovědnost.“

„Myslím, že se o tu zodpovědnost musíme podělit,“ řekl Deron. „Mohli jsme říct ne, ale neudělali jsme to. A teď jsme všichni – nejen Tyrone s Jasonem – ve vážném ohrožení.“

Seděli v pracovně Deronova domu, útulném pokoji s čalouněnou pohovkou, která stála čelem ke kamennému krbu, nad nímž se vyjímala velká plazmová televize. Na nízkém dřevěném stolku stály sklenky s pitím, ale nikdo se jich ani nedotkl. Deron se Sorayou seděli naproti sobě. Kiki se schoulila v rohu jako kočka.

„Tyrone je v hajzlu,“ ulevila si Soraya. „Viděla jsem, co s ním provádějí.“

„Tak počkat.“ Deron si poposedl. „Mezi zdáním a realitou je rozdíl. Nenechte se od nich oblbnout. Nebudou riskovat, že by Tyronovi ublížili. Je to jediná páka, kterou vás můžou přinutit vydat jim Jasona.“

Sorayu znovu přemohl strach, a tak natáhla ruku a nalila si skotskou. Zatřásla sklenkou a vdechla bohaté aroma, které upomínalo na vřes a karamely. Vybavila si, jak jí Jason říkal, že obrazy, vůně, ba i tón hlasu mohou oživit jeho zasuté vzpomínky.

Usrkla si whisky a v příští chvíli ucítila v útrobách ohnivou stopu alkoholu stékajícího do žaludku. Chtěla být všude jinde než tady, chtěla žít úplně jiný život, ale tenhle si sama vybrala z vlastního rozhodnutí. Nedalo se nic dělat – nemohla opustit své přátele, musela je ochránit před nebezpečím. Ale jak to udělat?

Deron měl s LaVallem a Kendallem pravdu. To, že ji vzali do výslechové místnosti, byl od nich psychologický manévr. Když teď tak o tom uvažovala, vlastně jí toho moc neukázali. Spoléhali se, že bude myslet na nejhorší a užírat se tím tak dlouho, až se nakonec zlomí a zavolá Jasonovi, aby ho mohli zavřít a předložit prezidentovi jako důkaz, že LaValle zvládne víc než CIA, a tudíž si zaslouží převzít její řízení.

Znovu si usrkla skotské a uvědomila si, že Deron s Kiki mlčky a trpělivě čekají, až se vnitřně vyrovná s chybou, jíž se dopustila. Musela převzít iniciativu a vypracovat plán protiúderu. To měl Deron na mysli, když říkal: „Tohle je váš průšvih.“

„Musíme porazit LaVallea v jeho vlastní hře,“ pronesla pomalu a obezřetně.

„A jak to chcete udělat?“ zeptal se Deron.

Soraya se zadívala do zbytku whisky. Na tu otázku neznala odpověď.

Ticho se táhlo, každou vteřinou houstlo a nabývalo na mrtvolnosti. Nakonec se Kiki narovnala, vstala a řekla: „Tahle pohřební nálada už mi leze krkem. Tím, že tady budeme zkroušeně sedět, Tyronovi nepomůžeme, ani tak nenajdeme řešení. Půjdu se trochu pobavit ke kamarádovi do klubu.“ Přejela pohledem ze Sorayi k Deronovi a zase zpátky. „Jde někdo se mnou?“

Z dálky se ozývalo kolísavé kvílení policejních sirén. Bourne seděl v buldozeru vedle strážkyně z muzea, která zblízka vypadala mladší, než si předtím myslel. Blonďaté vlasy, původně stažené do přísného drdolu, se jí rozpustily a splývaly kolem pobledlé tváře. Její oči byly velké, skelné a na okrajích zarudlé od pláče. Zdálo se, že se smutná už narodila.

„Sundejte bundu,“ nakázal jí.

„Prosím?“ Žena se zatvářila zmateně.

Bourne jí beze slova stáhl bundu, vyhrnul jí rukávy košile a zkontroloval vnitřní strany loktů, žádné tetování Černé legie však nenašel. Ke smutku se v jejích očích přimísil čirý strach.

„Jak se jmenujete?“ otázal se tiše.

„Petra-Alexandra Eichenová,“ řekla rozechvělým hlasem. „Ale všichni mi říkají Petro.“ Otřela si oči a úkosem se na něj podívala. „Zabijete mě?“

Policejní sirény už zněly velice hlasitě a Bourne by se od nich nejradši rychle vzdálil.

„Proč bych to dělal?“

„Protože…“ Zlomil se jí hlas a strážkyně se zakuckala pohnutím. „Protože jsem zastřelila vašeho přítele.“

„Proč jste to udělala?“

„Pro peníze. Potřebuju peníze.“

Bourne jí věřil. Nechovala se jako profesionálka, ani tak nemluvila. „Kdo vám zaplatil?“

Vyděšeně zkřivila obličej a vykulila oči, div jí nevypadly z důlků. „To vám nemůžu říct. Musela jsem mu přísahat. Tvrdil, že jestli ceknu, tak mě zabije.“

Bourne uslyšel zvýšené hlasy hovořící úsečným žargonem typickým pro policii na celém světě. Zátah začal. Bourne shrábl její pistoli, Walther P22 – zbraň malé ráže poskytovala jedinou možnost, jak někoho tiše zastřelit v uzavřeném prostoru.

„Kde je tlumič?“

„Hodila jsem ho do kanálu. Podle instrukcí.“

„Poslouchání rozkazů vám nebude nic platné. Ti, kdo vám zaplatili, vás stejně zabijí.“ Pomohl jí slézt z buldozeru. „Jste v tom až po uši.“

Tiše zasténala a snažila se mu vytrhnout.

Chytil ji. „Jestli chcete, přenechám vás policajtům. Budou tady každou chvíli.“

Její ústa se pohybovala, ale nic srozumitelného z nich nevyšlo. Dolehly k němu hlasy, nyní už zřetelnější. Policie byla na druhé straně plechové ohrady. Táhl strážkyni opačným směrem. „Znáte jinou cestu, kudy odsud?“

Petra přikývla a ukázala rukou. Poté se s Bournem rozběhli napříč dvorem plným suti a cestou se vyhýbali hlubokým dírám i těžkým strojům. Bourne se nemusel ani otáčet, aby věděl, že policisté vstoupili na druhou stranu prostranství. Sklonil se a zatlačil Petře hlavu dolů, aby si jich nevšimli. Za jeřábem stála na betonových blocích buňka s kanceláří stavbyvedoucího, k níž se táhlo provizorní elektrické vedení.

Petra se vrhla střemhlav pod buňku a Bourne za ní. Základy byly právě tak vysoké, aby se mohli proplížit po břiše na druhý konec, kde si Bourne všiml díry vyříznuté v drátěném plotě.

Proplížili se otvorem ven a ocitli se v tiché uličce plné průmyslových kontejnerů naplněných rozbitými dlaždicemi, zubatými úlomky betonu a kusy zohýbaného kovu, nepochybně z budov, které v prázdném prostoru za nimi kdysi stály.

„Tudy,“ zašeptala Petra a vedla Bournea z průchodu do obytné ulice. Za rohem zamířila k jednomu z aut a sadou klíčů je odemkla.

„Dejte mi klíčky,“ zavelel Bourne. „Budou vás hledat.“

Chytil klíče ve vzduchu a oba si nastoupili. O ulici dál proti nim vyjelo policejní auto. Petře se nervozitou roztřásly ruce v klíně.

„Budeme je míjet,“ řekl Bourne. „Nedívejte se na ně.“ Další slovo mezi nimi nepadlo, až Bourne řekl: „Otočili to. Jedou za námi.“

33

„Někde tě vysadím,“ řekl Arkadin. „Nechci, aby ses do něčeho přimotala.“

Devra po něm šlehla pohledem ze sedadla spolujezdce v BMW z půjčovny. „Tohle ti není podobné.“

„Ne? A komu teda?“

„Musíme přece dostat Egona Kirsche.“

Arkadin zahnul za roh. Ocitli se uprostřed města plného starých katedrál a paláců. Vypadalo to tam jako v pohádce od bratří Grimmů.

„Nastala jistá komplikace,“ vysvětlil jí Arkadin. „Do partie se zapojil protivníkův král. Jmenuje se Jason Bourne a je tady v Mnichově.“

„Tím spíš bych s tebou měla zůstat.“ Devra zkontrolovala funkčnost jednoho ze dvou lugerů, které si Arkadin vyzvedl u Ikupovova místního agenta. „Křížová palba má řadu výhod.“

Arkadin se zasmál. „Odvaha se ti upřít nedá.“

To byla další věc, která ho k ní přitahovala – nebála se toho mužného plamene, který jí hořel v nitru. Jenže on jí i sobě slíbil, že ji ochrání. Bylo to už velmi dávno, kdy něco takového někomu řekl, a přestože se zapřísahal, že už takový slib nikdy neučiní, nedodržel to. A kupodivu z toho teď měl dobrý pocit. V její přítomnosti se mu zdálo, jako by vykročil ze stínů, v nichž se narodil a které mu prožité násilí vytetovalo do kůže. Poprvé v životě měl dojem, že si dokáže užívat slunce ve své tváři i vítr čechrající Devřiny vlasy tak, že za ní vlály jako hříva. Že s ní může jít po ulici a nepřipadat si jako v jiném světě, jako by právě spadl z jiné planety.

Když zastavil na červenou, podíval se na ni. Slunce proudící do kabiny jí zbarvilo tvář do toho nejsvětlejšího odstínu růžové. Právě v tom okamžiku měl dojem, že z něj směrem k ní něco vylétlo, a ona se otočila, jako by to také ucítila, a usmála se na něj.

Naskočila zelená a Arkadin se rozjel. Vtom mu zazvonil mobilní telefon. Pohled na číslo mu prozradil, že volá Gala. Nezvedl to. Vůbec se mu s ní nechtělo mluvit, už nikdy.

O tři minuty později dostal textovou zprávu. Stálo v ní: MÍŠA MRTEV. ZABIL HO JASON BOURNE.

Když se Rob Batt vydal za Rodneym Feirem a generálem Kendallem přes Key Bridge do samotného Washingtonu, přesvědčil se, že v jeho Nikonu SLR s dlouhým objektivem je skutečně založen citlivý film. Předtím sice s menším přístrojem pořídil sérii digitálních snímků, ale ty sloužily jen jako záloha, protože se daly velice snadno upravit ve Photoshopu. Aby předešel sebemenšímu podezření, že se jedná o fotomontáž, předloží nevyvolaný film… a právě v tom spočíval jeho problém. Z logických důvodů byl v CIA nevítanou osobou. Bylo ohromující, jak rychle člověk může přijít o dlouholeté přátele. Teď si však bolestně uvědomoval, že zaměnil pouhé bratříčkování za opravdové přátelství. Pro své bývalé „přátele“ z řad ředitelů jiných odborů CIA už neexistoval, takže za nimi nemělo žádnou cenu chodit s údajnými důkazy, že Národní bezpečnostní agentura si ochočila dalšího důstojníka CIA. Neposlouchali by ho nebo by se mu rovnou vysmáli. Oslovit Veroniku Hartovou rovněž nepřipadalo v úvahu. To by si nutně vykládala jako podlézání, tedy pokud by se k ní vůbec dostal, o čemž pochyboval. Batt se nikdy v životě před nikým neplazil a nehodlal to dělat ani teď.

Pak se nahlas zasmál tomu, jak snadno člověk podlehne sebeklamu. Proč by s ním jeho bývalí kolegové chtěli něco mít? On je přece zradil a přeběhl k nepříteli. Na jejich místě – ach, kéž by tam byl! – by k takovému zaprodanci také cítil jedovatou zášť, a to byl právě důvod, proč se rozhodl LaVallea a Kendalla zničit. Oni ho prodali – jakmile se jim to hodilo, nechali ho na holičkách. Ve chvíli, kdy jim kývl, ho připravili o velení nad Týfónem.

Jedovatá zášť. Ano, to bylo výstižné označení toho, co cítil vůči LaValleovi s Kendallem. V hloubi duše si uvědomoval, že nenávidět je znamená nenávidět sám sebe. Avšak sám sebe nenávidět nemohl, to by uznal vlastní porážku. S odstupem času nemohl uvěřit, že klesl tak hluboko a přeběhl k vojákům. Zas a znovu procházel své předchozí úvahy a skoro se mu zdálo, že to rozhodnutí musel učinit někdo jiný, nějaký úplně cizí člověk. On by to přece neudělal, kdepak, tudíž ho k tomu LaValle a Kendall přinutili. Za to museli zaplatit tu nejvyšší cenu.

Oba muži se dali znovu do pohybu a Batt za nimi vyrazil. Po desetiminutové jízdě oba vozy před ním zajely na plné parkoviště Skleněné bačkory. Když Batt projížděl kolem, Feir s Kendallem vystoupili z aut a vešli dovnitř. Batt objel blok domů a zaparkoval v boční ulici. Sáhl do palubní schránky a vytáhl drobný fotoaparát Leica, jaký za svých mladých let používal Starý pán. Šlo o starý špionský přístroj, který byl spolehlivý a dal se snadno ukrýt. Batt do něj založil film, zastrčil si jej do náprsní kapsy košile spolu s digitálním fotoaparátem a vystoupil z auta.

Noc byla větrná a prašná. Smetí z chodníku vylétalo do vzduchu a po chvíli se snášelo kus opodál. Batt vrazil ruce do kapes kabátu, chvatně obešel blok a zamířil do Skleněné bačkory. Kytarista na pódiu hrál naříkavé blues a zahříval scénu pro hlavní hvězdu večera, známou rockovou skupinu, která už natočila několik desek.

O tom klubu dosud jen slyšel. Věděl například, že ho vlastní Drew Davis, byl to totiž člověk, který hodně hlasitě hájil práva Afroameričanů v této čtvrti. Prosadil zvýšení bezpečnosti útulků pro bezdomovce a stavbu nových azylových domů. Na práci byli díky němu přednostně najímáni bývalí vězni. Uměl své úspěchy veřejně prodat, takže někdejším trestancům nezbývalo než svou druhou šanci co nejlépe využít.

O zadní místností Bačkory však neměl Batt tušení, a proto ho velice zaskočilo, že ani po důkladné obchůzce celého lokálu a návštěvě pánských záchodků Feira s generálem neobjevil.

V obavě, že mu vyklouzli zadem, se vrátil na parkoviště, kde však našel obě auta na svých místech. Vrátil se tedy dovnitř a znovu si klestil cestu davem. Určitě je musel přehlédnout! Ani tentokrát však žádného z nich nezahlédl. Jak se však blížil k zadní části podniku, všiml si člověka, který horečně diskutoval se svalnatým černochem. Po menší slovní přestřelce hromotluk otevřel dveře, jichž si Batt předtím nevšiml, a muž vklouzl dovnitř.

Batt usoudil, že právě tam asi zmizeli i Feir s Kendallem. Pomalu vykročil směrem ke svalovci.

Tehdy uviděl Sorayu, která právě vstoupila hlavními dveřmi.

Ve snaze ujet policejnímu vozu, který je stíhal, Bourne málem zavařil převodovku.

„Opatrně,“ zaúpěla Petra, „nebo mi to autíčko úplně zničíte.“

Litoval, že si předtím pořádně neprohlédl mapu města. Vlevo od nich prolétla ulice přehrazená dřevěnými zátarasy. Dlažba byla vytrhaná a pod ní vystupovala silně proděravělá a rozpraskaná spodní vrstva, jejíž nejvíce poškozené části bylo třeba vykopat.

„Držte si klobouk,“ houkl Bourne. Zařadil zpátečku, zabočil do uzavřené ulice a vlétl do dřevěných zábran. Jednu prolomil, ostatní odhodil stranou. Vůz riskantní rychlostí poskakoval rozkopanou ulicí. Bourneovi cvakaly zuby a Petra se musela držet, aby nezačala křičet.

Policejní vůz za nimi měl ještě větší potíže a neohrabaně kličkoval mezi těmi nejhlubšími výmoly. Bourne znovu přidal a získal o něco větší náskok. Pak se ovšem podíval dopředu. Na druhém konci ulice stál napříč nákladní vůz s míchačkou betonu. Pokud by pokračovali v jízdě, nutně by do něj narazili.

Bourne nezpomalil a míchačka byla stále větší a větší. Policejní auto je rychle dohánělo.

„Co to děláte?“ vyjekla Petra. „Copak vám úplně přeskočilo?“

V té chvíli Bourne vyřadil na neutrál a šlápl na brzdu. Okamžitě zařadil zpátečku, sundal nohu z brzdy a sešlápl plynový pedál až na podlahu. Vůz se otřásl, motor zařval. Pak do sebe převody zapadly a vůz se rozlétl dozadu. Řidič policejního auta zkoprněl úžasem. Zatímco kolem něj Bourne prolétl, on sám neodvratně směřoval k boku míchačky s betonem.

Bourne se ani nepodíval, měl dost starostí s řízením auta pozpátku. Prohnal se kolem rozbitých dřevěných zábran, otočil se, zabrzdil, zařadil jedničku a vystřelil kupředu.

„Co tady sakra děláte?“ zeptal se Noah. „Máte být na cestě do Damašku.“

„Letí mi to až za čtyři hodiny.“ Moira si dala ruce do kapes, aby neviděl, že jsou zaťaté v pěst. „Neodpověděl jste mi na otázku.“

Noah vzdychl. „Na tom stejně nezáleží.“ Její smích měl trpkou příchuť. „Proč jsem tuhle odpověď čekala?“

„Protože jste u Černé řeky dost dlouho, abyste věděla, jak to tady chodí.“

Kráčeli po Kaufingerstrasse v centru Mnichova, ulici s hustou dopravou kousek od Marienplatz. U cedule s nápisem Augustiner Bierkeller zabočili a vstoupili do dlouhé, setmělé síně, která připomínala katedrálu. Páchlo to tam pivem a vařenými párky. Byl tady dostatečně velký hluk, aby se v něm ztratil soukromý rozhovor. Přešli po červené dlaždicové podlaze, vybrali si stůl v jedné z místností a usedli na dřevěné lavice. Nejblíž k nim seděl stařec, který potahoval z dýmky a přitom znuděně četl noviny.

Moira i Noah si objednali Hefeweizen, pšeničné pivo zakalené nefiltrovanými kvasnicemi. Přinesla jim ho servírka oblečená v Dirndlkleid, dlouhé široké sukni a blůzce s hlubokým výstřihem. Kolem pasu měla zástěru a na ní zdobenou peněženku.

„Noahu,“ spustila Moira. „Nedělám si o naší práci žádné iluze, ale jak ode mě můžete čekat, že budu zavírat oči před informací, kterou jsem dostala přímo od zdroje?“

Noah se dlouze napil pšeničného piva, pečlivě si otřel rty a teprve poté odpověděl. Začal jí vypočítávat na prstech: „Za prvé, ten Hauser vám řekl, že na tu chybu v programu se nemusí vůbec přijít. Za druhé, jeho tvrzení se nedá ověřit. Může jít zkrátka o nespokojeného zaměstnance, který se chce ocelárně pomstít. Zvážila jste to?“

„Můžeme ten software sami otestovat.“

„Na to není čas. Tanker s tekutým zemním plynem má přistát v terminálu za necelých osmačtyřicet hodin.“ Pokračoval ve vypočítávání. „Za třetí, stejně bychom museli upozornit firmu NextGen, ta by pak udeřila na ocelárnu a to by pro nás byla velká nepříjemnost. Za čtvrté a za poslední: Které části věty Oficiálně jsme oznámili NextGenu, že z projektu odstupujeme nerozumíte?“

Moira se na chvíli opřela a zhluboka se nadechla. „Tohle je věrohodná informace, Noahu. Mohla by vést k tomu, čeho se bojíme nejvíc: k teroristickému útoku. Jak můžete…“

„Už jste se ocitla několik kroků přes čáru, Moiro,“ zpražil ji Noah. „Skočte do letadla a ujměte se nového úkolu, jinak jste u Černé řeky skončila.“

„Bude lepší, když se zatím nesetkáme,“ řekl Ikupov.

V Arkadinovi to vřelo a svůj vztek potlačil jen díky tomu, že mu moudrá Devra zaryla nehty do dlaně. Rozuměla mu: žádné otázky, žádné zkoumání, žádná snaha přehrabovat se v jeho minulosti jako sup.

„Co ty plány?“ Seděli s Devrou v pochybném zakouřeném baru ve zchátralé části města.

„Vyzvednu si je od vás.“ Ikupovův hlas zněl v mobilu tence a vzdáleně, i když je mohlo dělit jen několik kilometrů. „Sleduju Bournea. Půjdu po něm sám.“

To Arkadin slyšet nechtěl. „Myslel jsem, že je to moje práce.“

„Vaše práce už vlastně skončila. Máte ty plány a zničili jste Petrovu síť.“

„Až na Egona Kirsche.“

„Kirsche už jsme se zbavili,“ sdělil mu Ikupov.

„Na likvidaci cílů jsem tady já. Dám vám plány a pak se postarám o Bournea.“

„Řekl jsem vám, Leonide Daniloviči, že nechci Bournea zabít.“

Arkadin tiše zaúpěl jako raněné zvíře. Ale Bourne přece umřít musí, pomyslel si. Devra mu zaťala nehty do kůže ještě hlouběji, až ucítil sladkou mědnatou vůni vlastní krve. A musím to udělat já. Zavraždil Míšu.

„Posloucháte mě?“ ozval se Ikupov zostra.

Arkadin se zavrtěl v pavučině hněvu, v níž uvízl. „Samozřejmě, pane. Ale trvám na tom, abyste mi řekl, kde chcete na Bournea zaútočit. Jde o vaši vlastní bezpečnost. Nebudu sedět s rukama v klíně a čekat, až se vám něco stane.“

„Souhlasím,“ svolil Ikupov po chvilkovém zaváhání. „Teď je zrovna v pohybu, takže mám čas si od vás převzít ty plány.“ Nadiktoval Arkadinovi adresu. „Budu tam za čtvrt hodiny.“

„Potřebuju trochu víc času,“ odpověděl Arkadin. „Tak za půl. Až budu vědět, kde se s Bournem potkám, hned se to dozvíte. Spokojen, Leonide Daniloviči?“

„Naprosto.“

Arkadin uložil telefon, vstal od Devry a zamířil k baru. „Dvojitou obanku s ledem.“

Mohutný výčepní s potetovanými pažemi na něj zamžoural. „Co je to obanka?“

„Jednosladová whisky, hlupáku.“

Barman leštící starou sklenici zavrčel: „Vypadá to tady snad jako královskej palác? Tady nic jednosladovýho nemáme.“

Arkadin sáhl přes pult, vytrhl hospodskému sklenku z rukou a praštil ho jejím dnem do nosu. Když vytryskla krev, vytáhl ho omráčeného přes bar a začal ho bezhlavě tlouct.

„Do Mnichova se vrátit nemůžu,“ řekla Petra. „Aspoň nějakou dobu. Tak mi to řekl.“

„Proč jste ohrožovala svoji práci a někoho zabíjela?“ zeptal se Bourne.

„Prosím?!“ nechápavě se na něj podívala. „Ani křeček by se neuživil z toho, co mi v té díře platili.“

Seděla za volantem a svištěla po dálnici. Už projeli předměstím. Bourneovi to nevadilo: dokud neutichne rozruch kolem smrti Egona Kirsche, potřeboval se držet mimo samotný Mnichov. Úřady najdou u Kirsche doklady někoho jiného, a i když Bourne nepochyboval, že nakonec odhalí jeho pravou totožnost, choval naději, že do té doby získá plány od Arkadina a odletí zpět do Washingtonu. Policie ho mezitím bude hledat jako svědka vražd Kirsche a Jense.

„Dřív nebo později mi stejně budete muset říct, kdo vás najal.“

Petra nic neodpověděla, ale ruce na volantu se jí následkem divoké honičky třásly.

„Kam to jedeme?“ otázal se Bourne. Chtěl s ní udržet rozhovor. Cítil, že se jí musí přiblížit, jinak se mu neotevře. Musí ji nějak přimět, aby mu prozradila, kdo jí nařídil zabít Egona Kirsche. To by mohlo dát odpověď na otázku, zda byl ve spojení s tím, kdo zastřelil Jense.

„Domů,“ odtušila. „Tam, kam jsem se nikdy nechtěla vrátit.“

„Proč?“

„Narodila jsem se v Mnichově, protože mě tam máma jela porodit, ale ve skutečnosti jsem z Dachau.“ Myslela samozřejmě město, po kterém byl pojmenován nechvalně známý nacistický koncentrační tábor. „Žádný rodič nechce, aby mělo jeho dítě v rodném listě uvedeno Dachau, takže když přijde jejich čas, ženy se přihlásí do nějaké porodnice v Mnichově.“ To mohlo těžko někoho překvapit: během existence tábora zahynulo téměř dvě stě tisíc lidí, protože ho postavili jako první, a stal se tak vzorem pro všechny ostatní koncentráky.

Samotné město ležící na řece Amper se nacházelo zhruba třicet kilometrů severozápadně od Mnichova. Se svými úzkými dlážděnými ulicemi, tradičními pouličními lampami a tichými alejemi působilo až nečekaně venkovským dojmem.

Když Bourne poznamenal, že většina lidí, které míjejí, vypadá celkem spokojeně, Petra se nepříjemně zasmála. „Ve skutečnosti žijí ve věčné mlze a těžce nesou, že jejich městečko musí nést takové strašlivé břemeno.“

Projela centrem Dachau a pak odbočila na sever, až dojeli k bývalé vesnici Ethenhausen. Zde se na opuštěném kopečku známém jako Leitenberg rozkládal hřbitov, odlehlý a naprosto opuštěný. Vystoupili z auta a prošli kolem kamene s vytesanou Davidovou hvězdou. Byl zjizvený a porostlý modrým lišejníkem. I v tak jasném zimním odpoledni stínily oblohu převislé jedle a borovice.

Jak pomalu kráčeli mezi náhrobními kameny, Petra prohodila: „Tohle je KZ-Friedhof, hřbitov koncentračního tábora. Po většinu doby trvání Dachau se mrtvoly Židů skládaly na hromady a pálily v pecích, ale když ke konci v táboře docházelo uhlí, nacisté museli s těly něco udělat, a tak je vozili sem nahoru.“ Rozpřáhla ruce. „Tohle je všechno, co po židovských obětech zbylo.“

Bourne už byl na mnoha hřbitovech a vždycky mu připadaly podivně klidné. Tento však nikoli – z představy neustálého pohybu a nepřestávajícího mumlání mu naskakovala husí kůže. To místo žilo a zdálo se, jako by ve svém nepokojném tichu naříkalo. Zastavil se, dřepl si a přejel konečky prstů přes slova vyrytá na náhrobku. Byla tak zvětralá, že se nedala přečíst.

„Napadlo vás, že jste dneska možná zastřelila Žida?“ zeptal se.

Prudce se k němu otočila. „Říkám vám přece, že jsem potřebovala peníze. Udělala jsem to z nutnosti.“

Bourne se rozhlédl kolem. „Tohle říkali i nacisté, když tady pálili svoje poslední oběti.“

Smutek v jejích očích na chvíli prozářil záblesk hněvu. „Nenávidím vás.“

„Ani zdaleka ne tak, jak nenávidíte sama sebe.“ Vstal a vrátil jí pistoli. „Proč se nezastřelíte a neskoncujete s tím vším?“

Vzala si zbraň a namířila na něj. „A co kdybych zastřelila vás?“

„To by vám jen přitížilo. A kromě toho…“ Bourne otevřel dlaň a ukázal jí náboje, které z pistole vyjmul.

Petra si znechuceně odfrkla a uložila zbraň do pouzdra. Slabé světlo pronikající mezi větvemi jehličnanů zalévalo její tvář i ruce zelenavou září. „Můžete svůj zločin napravit,“ řekl Bourne. „Povězte mi, kdo vás najal.“

Petra se na něj nedůvěřivě podívala. „Ty peníze vám nedám, jestli jde o tohle.“

„O vaše peníze nemám zájem,“ zpražil ji Bourne. „Ale myslím, že ten, koho jste zastřelila, mi chtěl říct něco důležitého. Mám podezření, že právě proto vás na něj najali.“

Její nedůvěra se o poznání zmírnila. „Vážně?“

Bourne přikývl.

„Já ho zabít nechtěla. To přece chápete.“

„Přišla jste k němu, přiložila mu pistoli k hlavě a zmáčkla jste spoušť.“

Petra odvrátila zrak a zadívala se kamsi do prostoru. „Nechci na to myslet.“

„Tak nejste o nic lepší než všichni ostatní v Dachau.“

Pohár slz přetekl. Zakryla si tvář rukama a její ramena se roztřásla. Zvuky, které vydávala, připomínaly Bourneovi nářek na Leitenbergu.

Když se Petra vyplakala, otřela si hřbety rukou zarudlé oči a řekla: „Chtěla jsem být básnířka, víte? Vždycky jsem básníky považovala za revolucionáře. Já, Němka, jsem chtěla změnit svět, nebo aspoň udělat něco, aby nás viděl jinak, abychom se zbavili své viny.“

„Měla jste se stát vymítačkou ďábla.“

Byl to žert, ale ona neměla na vtipy náladu. „To by bylo ideální, co?“ Podívala se na něj očima plnýma slz. „Je tak naivní chtít změnit svět?“

„Spíš nereálné.“

Naklonila hlavu. „Á, pán je cynik.“ Když na to nic neřekl, pokračovala. „Podle mě není naivní věřit, že psané slovo může něco změnit.“

„Proč tedy nepíšete, a místo toho střílíte lidi za peníze? To není nejlepší způsob obživy.“

Mlčela tak dlouho, že uvažoval, jestli ho vůbec slyšela.

Nakonec řekla: „K čertu s tím, najal mě jistý Spangler Wald – je to skoro ještě kluk, není mu víc než jednadvacet nebo dvaadvacet. Vídala jsem ho po hospodách, párkrát jsme spolu zašli na kafe. Říkal, že studuje na univerzitě entropickou ekonomii, nebo tak něco.“

„Entropickou ekonomii? To těžko,“ pochyboval Bourne.

Petra popotáhla a pokrčila rameny. „Já to s lidmi nikdy neuměla, líp si rozumím s mrtvými.“

„Nemůžete na sebe brát žal a hořkost tolika lidí, to vás pohřbí zaživa.“

Rozhlédla se po řadách drolících se náhrobků. „A co mám dělat jiného? Na ně se už zapomnělo, ale tady leží pravda. A pokud zamlčíte pravdu, není to horší než lež?“

Když neodpověděl, trhla rameny a otočila se. „Když už jste tady, chci vám ukázat to, co vidí turisté.“

Zavedla ho zpátky k autu a rozjela se z opuštěného kopce k oficiálnímu dachauskému památníku.

Nad zbytky tábora se vznášel oblak, jako by jedovaté výpary uhelných pecí dosud stoupaly a klesaly v teplých vzdušných proudech po způsobu mrchožravých ptáků pasoucích po mrtvolách. Když vjeli dovnitř, uvítala je železná socha, trýznivé ztvárnění vyzáblých vězňů připomínající ostnatý drát, který tábor obepínal. V bývalé administrativní budově se nacházely modely cel a vitríny s botami a dalšími nevýslovně smutnými předměty, které zbyly po zdejších obyvatelích.

„Vidíte na těch cedulích nějakou zmínku, kolik tady bylo umučeno Židů? ‚Zde zahynulo sto devadesát tři tisíc lidí,‘ říkají ty nápisy. Vůbec žádné pokání. Pořád se sami před sebou schováváme. Zůstáváme zemí nenávisti k Židům, i když se to často snažíme zamaskovat spravedlivým hněvem, jako bychom my měli právo cítit se ukřivděně.“

Bourne by jí mohl říct, že nic v životě není tak jednoduché, ale usoudil, že bude lepší nechat ji vylít si srdce. Zřejmě se neměla komu jinému svěřit.

Vzala ho na prohlídku pecí, které i po tolika letech nečinnosti působily zlověstně. Zdálo se, že se v nich mihotají plameny, jako by to byla součást jiného světa plného nevýslovné hrůzy. Nakonec vyšli z krematoria a ocitli se v dlouhé síni se stěnami lemovanými dopisy. Část jich napsali samotní vězni, část příbuzní prahnoucí po zprávě o svých milovaných, nacházely se tu i různé vzkazy, kresby a oficiální žádosti. Všechny písemnosti byly v němčině, žádný překlad do jiných jazyků.

Bourne si je postupně četl. Pozůstatky zoufalství, zvěrstev a smrti visely v těchto místnostech, neschopny utéct. Panovalo zde jiné ticho než na Leitenbergu. Uvědomoval si tiché šoupání podrážek turistů pomalu postupujících od jednoho exponátu k druhému. Jako by nahromaděná nelidskost dusila schopnost mluvit, ale jakákoli slova by tu asi byla nemístná a nadbytečná.

Pomalu postupovali síní. Viděl, jak Petra čte jeden dopis za druhým a tiše přitom pohybuje rty. Na konci stěny mu jeden list padl do oka a zrychlil se mu tep. Jeho autor si stěžoval, že vyvinul údajně mnohem účinnější plyn než Cyklon B, ale nikdo z vedení tábora se mu neobtěžoval odpovědět. Možná to bylo proto, že zmíněný plyn v Dachau nikdy nepoužili. Mnohem víc však Bournea zaujal fakt, že dopisní papír měl v záhlaví tři koňské hlavy, v jejichž středu se vyjímala umrlčí lebka SS.

Petra se postavila vedle něj a zachmuřila obočí. „Tohle mi je nějak povědomé.“

Otočil se k ní. „Jak to myslíte?“

„Znala jsem jednoho člověka – starého Pelze. Říkal, že bydlí ve městě, ale myslím, že byl bezdomovec. Chodil se vyspat do protileteckých krytů, zvlášť v zimě.“ Zasunula si za ucho neposlušný pramínek vlasů. „Věčně si něco brblal, jako by mluvil s někým jiným, jak to blázni dělávají. Vzpomínám si, že mi ukazoval nášivku se stejným znakem. Mluvil o nějaké Černé legii.“

Bourneovi se rozbušilo srdce. „Co povídal?“

Pokrčila rameny.

„Vy tolik nenávidíte nacisty, ale zajímalo by mě, jestli víte, že něco z jejich odkazu přežilo dodneška.“

„Jo, jasně, třeba skinheadi.“

Ukázal na ten znak. „Černá legie pořád existuje a je možná ještě nebezpečnější než v době, kdy ji znal starý Pelz.“

Petra zavrtěla hlavou. „Neustále něco blábolil. Nikdy jsem nevěděla, jestli mluví se mnou, nebo sám se sebou.“

„Můžete mě za ním zavést?“

„Jasně, ale kdoví, jestli ještě žije. Pil jak duha.“

O deset minut později Petra mířila po Augsburgerstrasse k úpatí kopce známého jako Karlsburg. „Víte, co je ironie?“ řekla trpce. „Že místo, kde to nejvíc nesnáším, je pro mě teď nejbezpečnější.“

Zajela na parkoviště před kostelem svatého Jakuba, jehož osmiúhelníková barokní věž byla vidět z celého města. Vedle stál obchodní dům Horhammer. „Vidíte ty schody na straně obchoďáku?“ ukázala, když se vysoukali z auta. „Vedou do obřího protileteckého bunkru vyhloubeného do úbočí kopce, ale tudy se dovnitř nedostanete.“

Vstoupili do kostela, kde prošli renesančním interiérem kolem kúru. Vedle sakristie se rýsovaly nenápadné dveře z tmavého dřeva, za nimiž se nacházelo kamenné schodiště stáčející se do krypty, která byla vzhledem k rozměrům kostela překvapivě malá.

Jak mu však Petra rychle ukázala, mělo to svůj dobrý důvod. Za kryptou se totiž prostíral labyrint síní a chodeb.

„Bunkr,“ řekla a rozsvítila řadu holých žárovek na kamenné zdi vpravo od nich. „Sem prchli moji prarodiče, když jste bombardovali neoficiální hlavní město Třetí říše.“ Mluvila o Mnichově, ale Dachau bylo tak blízko, že pocítilo hlavní nápor amerických náletů.

„Pokud svoji zemi tak nenávidíte,“ nadhodil Bourne, „proč neodejdete?“

„Protože ji zároveň mám ráda. Je to záhada němectví – jsme hrdí, ale sami sebe nenávidíme.“ Pokrčila rameny. „Co naděláme? Musíme hrát s kartami, které nám rozdal osud.“

Bourne věděl, jaké to je. Rozhlédl se kolem. „Vy to tady znáte?“

Těžce vzdychla, jako by ji zlost vyčerpala. „Když jsem byla malá, naši mě každou neděli brali na mši. Jsou to bohabojní lidé. Pche! Copak se Bůh od tohoto místa už dávno neodvrátil? Každopádně, jednou v neděli jsem se tak nudila, že jsem se vytratila. V té době jsem byla doslova posedlá smrtí. Můžete se mi divit? Vyrůstala jsem s jejím zápachem v nose.“ Vzhlédla k němu. „Věříte, že nevím o nikom jiném kromě sebe, kdo by ten památník někdy navštívil? Myslíte, že to udělali moji rodiče? Bratři, tety a strejdové nebo spolužáci? Kdepak! Nechtějí si přiznat, že vůbec existuje.“

Jako by na ni znovu padla únava. „Takže jsem šla dolů rozmlouvat s mrtvými, ale neviděla jsem jich tady dost, tak jsem pokračovala dál, a co jsem našla? Bunkr!“

Položila ruku na stěnu a přejela po hrubě opracovaném kameni tak něžně jako po milencově boku. „Tohle místo jsem si oblíbila. Stalo se mým vlastním soukromým světem. Byla jsem šťastná jen pod zemí, ve společnosti těch sto devadesáti tří tisíc zemřelých. Cítila jsem je. Věřila jsem, že jsou zde uvězněny duše každého z nich. Strašně jsem je litovala a snažila se vymyslet, jak bych je osvobodila.“

„To se asi dá udělat jen tak, že se osvobodíte sama,“ řekl Bourne.

Pokynula rukou. „Doupě starého Pelze je támhle.“

Když vykročili tunelem, řekla: „Není to daleko. Držel se blízko krypty. Myslel, že pár těch starších mrtvých znal, a tak tam sedával, utápěl se v alkoholu a celé hodiny s nimi rozprávěl, jako by byli živí a on je viděl. Kdoví? Možná je opravdu viděl. Dějí se různé věci.“

Zanedlouho tunel vyústil do řady síní. Dolehl k nim pach whisky a zkyslého potu.

„Třetí místnost vlevo,“ řekla Petra.

Ale než k ní došli, ve dveřích se objevila hřmotná postava korunovaná hlavou o velikosti kuželkářské koule s vlasy trčícími jako dikobrazí ostny. Starý Pelz si je měřil svýma šílenýma očima.

„Kdo je?“ Jeho hlas byl hustý jak mlha.

„To jsem já, pane Pelzi. Petra Eichenová.“

Ale starý Pelz s hrůzou hleděl na pistoli na jejím boku. „Prdlačky!“ Zvedl brokovnici a zařval: „Jste náckové!“ a vypálil.

34

Soraya vstoupila do Skleněné bačkory za Kiki, ale před Deronem. Kiki do podniku zavolala předem, a sotva se všichni ocitli uvnitř, jeho majitel Drew Davis se k nim přikolébal jako Kačer Donald. Byl to stařík s bílými vlasy, které mu stály na hlavě, jako by nemohly uvěřit, že ještě žije. Měl živou tvář se čtveráckýma očima, nos jako ožvýkanou gumu a široký úsměv vybroušený k dokonalosti agitací před kamerami a u místních politiků, ale také při dobročinné práci v chudinských čtvrtích. Vyzařovala z něj však opravdová srdečnost. Když jste s ním mluvili, měli jste pocit, že poslouchá jedině vás.

Objal Kiki, která ho políbila na obě tváře a oslovila ho „tati“. Když se vzájemně představili, usedli k protekčnímu stolu, který jim Drew Davis rezervoval. Po šampaňském a jednohubkách Kiki objasnila, proč k němu má tak blízko.

„Když jsem byla malá holka, náš kmen postihlo tak kruté sucho, že řada starých lidí a novorozenců onemocněla a zemřela. Po nějaké době nám přijela do vesnice na pomoc skupinka bělochů. Říkali, že jsou z organizace, která nám bude každý měsíc posílat peníze. Přivezli vodu, ale samozřejmě to nestačilo. Když odjeli, propadli jsme zoufalství, že porušili svůj slib. Ale pak dorazila další voda a nakonec přišly deště, takže už jsme vodu nepotřebovali, ale oni nás podporovali dál. Jejich peníze šly na léky a vzdělání. Každý měsíc jsme dostávali dopisy od našeho sponzora. Když jsem vyrostla, začala jsem Drewovi odepisovat a navázali jsme korespondenci. Po dalších letech, když jsem chtěla pokračovat ve studiu, mi zařídil cestu do Kapského Města, kde jsem pak chodila do školy. A nakonec mě pozval do Spojených států a zaplatil mi univerzitu. Nikdy za to nic nechtěl, jen to, abych se dobře učila. Je jako můj druhý otec.“

Pili šampaňské a sledovali tančení u tyče, které Soraye k vlastnímu překvapení nepřipadalo tak vulgární, jak si myslela. V tom jediném sále však bylo víc chirurgicky upravených těl, než v životě viděla. Nemohla vůbec pochopit, proč by nějaká žena chtěla mít prsa, která vypadají a poskakují jako balony.

Dál popíjela šampaňské, ale dobře si uvědomovala, že ho vlastně jen tak pocucává. Strašně ráda by se řídila Kikinou radou, aby všechny starosti hodila na pár hodin za hlavu, uvolnila se, opila se a pobavila. Vnitřně však cítila, že to nepůjde. Příliš se ovládala a byla uzavřená do sebe. Při pohledu na rusovlásku s ňadry vzdorujícími zemské přitažlivosti a boky, které jako by patřily k jinému tělu, ji napadlo, že by si měla pořádně přihnout, svléknout se do půl těla a sama se postavit k tyči. Vzápětí se té absurdní představě zasmála. Nikdy taková nebyla, ani když na to ještě měla věk. Vždycky byla hodná holčička, chladná a až přehnaně přemýšlivá, co se ve všem ráda pitvá. Podívala se na Kiki, jejíž nádherná tvář byla rozzářená nejen barevnými světly, ale také upřímnou a vášnivou radostí. Hodné holčičky mají život bez barvy a zápachu, posteskla si Soraya v duchu.

Tahle myšlenka ji sklíčila ještě víc, ale byla to jen předehra, protože o chvíli později zvedla oči a spatřila Roba Batta. Co to sakra je? blesklo jí hlavou. Také ji uviděl a zamířil přímo k ní.

Soraya se omluvila, vstala a vykročila opačným směrem k dámským toaletám. Battovi se nějak podařilo prokličkovat až před ni. Otočila se na podpatku a vydala se mezi stoly. Batt se rozběhl uličkou pro číšníky a dostihl ji.

„Sorayo, potřebuju s vámi mluvit.“

Setřásla ho, prodírala se dál a vyšla ven na parkoviště. Slyšela však, že za ní běží. Padal déšť se sněhem, ale vítr úplně ustal. Sněhové vločky se snášely vodorovně dolů a roztávaly jí na ramenou a hlavě.

Nevěděla, proč sem vlastně šla. Od Derona je sem přivezla Kiki, takže stejně neměla auto, kterým by odjela. Možná se nechtěla dívat na člověka, kterému kdysi věřila, ale on její důvěru zradil a dal se k temným silám, jak soukromě říkala LaValleově organizaci, protože nedokázala vyřknout slova Národní bezpečnostní agentura, aniž by se jí zvedl žaludek. Národní bezpečnostní agentura byla zosobněním všeho špatného, co v Americe za poslední léta vzniklo – uzurpování moci a představy některých lidí ve Washingtonu, že si můžou dělat, co chtějí, bez ohledu na ostatní. Všechno se to přetavilo v pohrdání, pomyslela si. Dotyční byli tak přesvědčení o své pravdě, že ke svým oponentům necítili nic než opovržení, možná dokonce lítost.

„Sorayo, počkejte! Stůjte!“

Batt ji dohonil.

„Zmizte odsud,“ zavrčela a kráčela dál.

„Ale já s vámi musím mluvit.“

„Jděte k čertu. My dva se nemáme o čem bavit.“

„Je to věc bezpečnosti státu.“

Soraya v chůzi nevěřícně zavrtěla hlavou a trpce se usmála.

„Poslyšte, jste moje jediná naděje. Jedině vy mě snad dokážete vyslechnout.“

Zakoulela očima a otočila se k němu čelem. „Vy teda máte žaludek, Robe. Hezky se vraťte ke svému novému pánovi a lízejte mu boty.“

„LaValle mě hodil přes palubu, Sorayo, to přece víte.“ Jeho oči měly prosebný výraz. „Poslouchejte, udělal jsem hroznou chybu. Myslel jsem, že tím, co dělám, zachráním CIA.“

Soraya nemohla uvěřit svým uším. Musela se hodně držet, aby se mu nevysmála do obličeje. „Cože? Doufám, že nečekáte, že vám to spolknu.“

„Jsem žák Starého pána. Hartové jsem nevěřil. Já…“

„Nechoďte na mě s bývalým ředitelem. Kdybyste byl opravdu jeho žák, nikdy byste nás nezradil. Vydržel byste a snažil se věci řešit, a ne je naopak zhoršovat.“

„Vy jste neslyšela ministra Hallidaye? Ten chlap je přírodní úkaz. Popletl mi hlavu. Udělal jsem chybu, přiznávám.“

„Vaše chování je neomluvitelné.“

Batt zoufale zvedl ruce. „Máte naprostou pravdu, ale, proboha, podívejte se na mě. Nejsem už potrestaný dost?“

„Já nevím, Robe, to mi řekněte vy.“

„Přišel jsem o práci a o žádnou nezavadím. Kamarádi mi neberou telefon, a když je potkám na ulici nebo v restauraci, chovají se jako vy a dělají, že mě neznají. Žena se ode mě odstěhovala a děti vzala s sebou.“ Projel si rukou vlhké vlasy. „Sakra, od chvíle, kdy se to stalo, bydlím v autě. Jsem na dně, Sorayo. Umíte si představit horší trest?“

Byl to projev její slabosti, že se jí nad ním sevřelo srdce? Nedala však najevo ani špetku soucitu, jen tiše stála a čekala, až bude pokračovat.

„Vyslechněte mě,“ žadonil. „Vyslech…“

„Já nechci nic slyšet.“

Když se znovu začala otáčet, vtiskl jí do ruky digitální fotoaparát. „Tak se aspoň podívejte na tyhle fotky.“

Soraya mu ho chtěla vrátit, ale pak usoudila, že nemá co ztratit. Battův foťák byl zapnutý, a tak stiskla tlačítko prohlížeče a následně uviděla řadu snímků generála Kendalla.

„Co to sakra je?“

„Tohle dělám od svého vyhazovu,“ vysvětlil jí Batt. „Snažil jsem se najít způsob, jak potopit LaVallea. Hned jsem si řekl, že to bude příliš tvrdý oříšek, ale Kendall, ehm, je jiná káva.“

Vzhlédla mu do tváře, z níž čišel vnitřní zápal, jaký u něj ještě nikdy neviděla. „Jak jste na to přišel?“

„Kendall je netrpělivý a naštvaný, pod LaVallem trpí. Chtěl by volnější ruce, než mu Halliday s LaVallem dávají. A tak dělá chyby.“

To ji k vlastní nelibosti zaujalo. „Co jste zjistil?“

„Víc, než jsem doufal.“ Batt na ni kývl. „Pokračujte dál.“

Jak si Soraya prohlížela další fotky, rozbušilo se jí srdce. Podívala se blíž. „To je…, panebože, to je přece Rodney Feir!“

Batt přikývl. „Sešli se s Kendallem ve Feirově posilovně, pak šli na večeři a teď jsou tady.“

Podívala se na něj. „Ti dva jsou ve Skleněné bačkoře?“

„Támhle mají auta.“ Batt ukázal příslušným směrem. „Lokál má zadní místnost. Nevím, co se tam děje, ale člověk nemusí být zrovna Einstein, aby si to domyslel. Generál Kendall je věřící člověk a jeho rodina chodí s LaValleovými každou neděli do kostela. Aktivně se angažuje v církvi a je ho opravdu hodně vidět.“

Soraya spatřila záblesk naděje, že se třeba nakonec všechno v dobré obrátí. Takhle by mohla dostat sebe i Tyrona z průšvihu. „Dvě mouchy jednou ranou,“ řekla.

„Jen se dostat dovnitř a vyfotit je. Vstup je bohužel jen pro pozvané, ověřoval jsem si to.“

Po Sorayině tváři se pomalu rozlil úsměv. „Nechte to na mně.“

• • •

Poté, co ho Kendall zkopal až ke zvracení, se zdánlivě dlouho nic nedělo. Tyrone si však uvědomil, že čas je tu relativní a mučivě se vleče. Každá minuta sestávala z tisíce vteřin, hodina z deseti tisíc minut a den… den měl tolik hodin, že se to ani nedalo spočítat.

Během jedné z přestávek, během nichž mu sundali z hlavy kápi, se procházel napříč úzkou místností, ale na hony se vyhýbal druhému konci, kde se rýsovala ta strašlivá vana určená k vodnímu mučení.

Podvědomě tušil, že ztratil pojem o čase a že i tyto úlevné odmlky jsou jen součástí snahy unavit ho a zlomit. Stále víc mu připadalo, že sjíždí po strmém kluzkém svahu, na němž se nemá čeho zachytit. Padal do temnoty a prázdnoty, kde byl jen on sám, nic víc.

I tohle bylo záměrné. Uměl si představit, že některý z Kendallových poskoků přesně vypočítal, o kolik se má vězeň každý den a hodinu žaláře ohnout.

Od chvíle, kdy Soraye navrhl, že by jí mohl být užitečný, se pilně věnoval studiu chování v kritických situacích. Přišel na jeden trik, který se mu teď hodil – naučil se ve své mysli najít místo, kam se mohl v případě potřeby uchýlit a kam na něj bez ohledu na vnější okolnosti nikdo nemohl.

Už několikrát tam byl – když nemohl vydržet klečet s rukama zvednutýma za zády. Jedna věc ho ovšem děsila: ta zatracená vana na druhé straně cely. Pokud by se ho rozhodli mučit ve vodě, byl by s ním amen. Utonutí se odjakživa bál jako čert kříže. Neuměl plavat, dokonce ani splývat. Pokaždé, když to v minulosti zkusil, se napil vody a museli ho vytáhnout z vody jako tříleté děcko. Brzy to vzdal a řekl si, že na tom vlastně nezáleží. Kdy pojede někam na jachtu nebo bude jen tak ležet na pláži? Nikdy.

Teď však voda přišla za ním. Ta zatracená vana tam čekala a cenila zuby jako velryba, která se ho chystá spolknout. On přitom nebyl žádný Jonáš a věděl, že se z jejích útrob nedostane živý.

Podíval se dolů a uviděl, že se mu třese ruka. Odvrátil hlavu a přitiskl dlaň ke stěně, jako by škvárové tvárnice mohly pohltit jeho iracionální hrůzu.

Vtom sebou škubl: stíněným prostorem se rozlehlo odemykání dveří. Dovnitř vstoupil jeden z robotů Národní bezpečnostní agentury s mrtvolnýma očima i dechem. Položil tác s jídlem a odešel, aniž by Tyronovi věnoval jediný pohled. To byla součást druhé fáze plánu na jeho zlomení: aby si začal myslet, že neexistuje.

Vykročil k podnosu. Jako obvykle mu přinesli studenou ovesnou kaši. Bylo mu to jedno, měl hlad. Vzal si umělohmotnou lžíci a vložil si do úst první sousto. Lepilo se a postrádalo jakoukoli chuť. Při druhé lžíci se málem zalkl, protože kousl do něčeho jiného než do ovesné kaše. Věděl, že sledují každý jeho pohyb, a tak se sklonil a vyplivl celý obsah úst. Poté vidličkou rozevřel složený kousek papíru. Bylo na něm něco napsaného. Sehnul se ještě víc, aby rozeznal písmena.

NEVZDÁVEJ TO, stálo tam.

Tyrone zprvu nemohl uvěřit svým očím. Pak si to přečetl znovu. Když tak učinil potřetí, nabral papírek s dalším soustem kaše, pomalu ho rozžvýkal a spolkl.

Přešel k nerezové toaletě, posadil se na okraj a uvažoval, kdo tu zprávu asi poslal a jak by mu mohl odpovědět. Až po nějaké době si uvědomil, že ten stručný vzkaz ze světa mimo jeho celu mu pomohl obnovit ztracenou duševní rovnováhu. Čas se mu v hlavě opět rozdělil do normálních vteřin a minut a krev mu začala kolovat žilami.

Arkadin nechal Devru, aby ho odtáhla z hospody, než ji stačil úplně zdemolovat. Nešlo mu ani tak o pochybné štamgasty, kteří zaraženě seděli a sledovali násilí, jež rozpoutal, jako by to byla nějaká televizní show. Měl však na paměti, že se to v téhle čtvrti jen hemží policajty. Za dobu, kdy byli uvnitř, pomalu minuly bar tři hlídkové vozy.

Projížděli ulicemi posetými odpadky a zalitými sluncem. Slyšel štěkající psy a volající hlasy. Byl vděčný, že cítí její teplý bok i rameno. Devřina přítomnost ho uklidňovala a zmírňovala jeho vztek na snesitelnou úroveň. Přivinul ji k sobě, ale v duchu se bezděčně vrátil do horečné minulosti.

Devátý kruh pekla začal pro Arkadina celkem nevinně, když mu Stas Kuzin potvrdil, že se zabývá prostitucí a drogami. Snadno vydělané peníze, pomyslel si Arkadin, člověka ukolébají do falešného pocitu bezpečí.

Jeho role byla zprvu jednoduchá a jasně daná: poskytne prostory ve svých budovách, aby Kuzin mohl rozšířit své bordelové impérium. Arkadin tak učinil se svou obvyklou efektivitou. Nic nemohlo být lehčí a několik měsíců, jak se rubly sypaly, si gratuloval, že uzavřel velice výhodný obchod. Spojení s Kuzinem mu navíc přineslo bezpočet dalších požitků, od nápojů zdarma v místních hospodách až po dýchánky s Kuzinovým stále početnějším harémem dospívajících dívenek.

Ale právě tahle věc – mladé prostitutky – se stala šikmou plochou, po níž Arkadin sklouzl do těch největších hlubin pekla. Když se držel dál od nevěstinců nebo podnikal jen zběžné týdenní kontroly, jestli jeho byty někdo neničí, mohl snadno zavírat oči nad tím, co se doopravdy dělo. Většinu času trávil počítáním svých peněz. Občas si však dopřál nějakou tu pozornost podniku, a přitom si nemohl nevšimnout, jak jsou ty holky mladé a vystrašené, že jsou jejich útlé paže plné modřin a v jejich prázdných očích se často zračí drogové omámení. Byly jako živoucí mrtvoly.

To všechno by Arkadin snad ještě mohl přejít, kdyby se mu jedna z nich nezalíbila. Jelena byla dívka se širokými rty, pletí světlou jak sníh a očima hořícíma jako dva plamínky. Měla milý úsměv a na rozdíl od některých kolegyň nepropukala v pláč bez zjevného důvodu. Smála se jeho vtipům a potom s ním lehávala, tvář zabořenou do jeho hrudi. Jak rád ji objímal. Její teplo ho hřálo jako dobrá vodka a on si časem zvykl, že se k němu přitiskne a dokonale do něj zapadne svými křivkami. Usínal jí v náručí, což pro něj byl malý zázrak. Nevzpomínal si, kdy naposledy prospal celou noc.

Zhruba v té době si ho Kuzin nechal zavolat a sdělil mu, že si vede velice dobře a že chce navýšit Arkadinův podíl na svých obchodech.

„Samozřejmě budu potřebovat, abys hrál aktivnější roli,“ zadrmolil Kuzin svým typickým způsobem. „Obchody jdou dobře, ale potřebuju další holky. A to bude tvůj úkol.“

Kuzin jmenoval Arkadina šéfem party, jejímž jediným úkolem bylo získávat nové holky z řad obyvatel Nižného Tagilu. Arkadin tak činil se svou obvyklou děsivou důkladností. Jeho návštěvy v Jelenině posteli byly pořád četné, ale už ne tak idylické. Svěřila se mu, že se začíná bát, jelikož některé její kolegyně beze stopy zmizely. Jeden den je viděla, a druhý jako by se po nich slehla zem. Nikdo o nich nemluvil, nikdo jí neodpověděl, když se na ně ptala. Arkadin její obavy zlehčoval – jsou to mladé holky a ty se můžou zaběhnout. Jelena si však byla jistá, že mizení dívek má na svědomí Stas Kuzin. Ať ji uklidňoval sebevíc, její obavy tím nezmírnil. Nakonec jí musel slíbit, že ji ochrání a postará se, aby se jí nic nestalo.

Po půl roce si ho Kuzin vzal stranou.

„Děláš to výborně.“ Směs vodky a kokainu zkreslovala jeho hlas ještě výrazněji než normálně. „Ale potřebuju jich víc.“

Seděli v jednom z nevěstinců, který Arkadinovu zkušenému oku připadal podivně prázdný. „Kde jsou všechny holky?“ zeptal se.

Kuzin mávl rukou. „Pryč. Utekly kdoví-kurva-kam. Ty děvky dostanou do kapsy trochu peněz a rozprchnou se jako králíci.“

Arkadin byl pragmatik, a tak se nabídl: „Vezmu kluky a půjdu je hledat.“

„To je ztráta času.“ Kuzinova malá hlava poskočila na ramenou. „Najdi mi jiné.“

„Je to čím dál těžší,“ namítl Arkadin. „Některé holky se bojí a nechtějí s námi jít.“

„Tak se jich neptejte.“

Arkadin se zamračil. „Já vám asi nerozumím.“

„Dobře, ty troubo, tak já ti to vysvětlím. Nalož tu svoji podělanou partu do tý podělaný dodávky a seberte ty kurvy na ulici.“

„Máme je unést?“

Kuzin se zasmál. „To mě poser, von to pochopil!“

„A co policajti?“

Kuzin se rozesmál ještě víc. „Ty mám v kapse. A i kdyby ne, myslíš, že dostávají zaplaceno za práci? Těm je to šumafuk.“

V dalších třech týdnech Arkadin a jeho parta pracovali po nocích a dodávali dívky do bordelů, ať chtěly jít nebo nechtěly. Byly naštvané a často i agresivní, dokud je Kuzin neodvedl do zadní místnosti, kam se už žádná z nich nechtěla vrátit. S obličejem jim Kuzin nic nedělal, to by nebylo dobré pro obchod, zaměřoval se na ruce a nohy.

Arkadin sledoval to řízené násilí jakoby opačným koncem dalekohledu. Věděl, že se to děje, ale předstíral, že to s ním nemá nic společného. Dál počítal peníze, které se nyní hromadily ještě rychlejším tempem. Peníze a Jelena, to byly dvě věci, které ho v noci hřály. Pokaždé, když byl s ní, pečlivě kontroloval, jestli nemá na rukou nebo na nohou modřiny. Když ji přiměl ke slibu, že nebude brát drogy, zasmála se: „Leonide, kdo má prachy na drogy?“

Pousmál se tomu; věděl, jak to myslí. Ve skutečnosti měla víc peněz než všechny ostatní holky v bordelu dohromady. Věděl to, protože jí je sám dával.

„Kup si nové šaty a boty,“ navrhl jí, ale byla to skromná dívka, a tak se jen usmála a láskyplně ho políbila na tvář. Dělá dobře, uvědomil si, že na sebe nechce zbytečně upozorňovat.

Jednou večer nedlouho poté ho při odchodu z Jelenina pokoje zastavil Kuzin.

„Mám jeden problém a potřeboval bych s ním pomoct,“ řekl ten šílenec.

Arkadin s ním vyšel z domu. Na ulici čekala velká dodávka s běžícím motorem. Kuzin si nastoupil dozadu, Arkadin za ním. Pár Kuzinových goril tam střežil dvě prostitutky.

„Chtěly utéct,“ objasnil Kuzin. „Zrovna jsme je chytili.“

„Potřebují lekci,“ řekl Arkadin, protože předpokládal, že právě to od něj jeho partner čeká.

„Na to je, kurva, už pozdě.“ Kuzin dal řidiči znamení a dodávka se rozjela.

Arkadin se uvelebil v sedadle a uvažoval, kam to asi jedou. Raději však mlčel. Věděl, že kdyby se začal vyptávat, vypadal by jako hlupák. Po půl hodině vůz zpomalil a odbočil na nezpevněnou vozovku. Dalších několik minut pak poskakovali ve vyježděných kolejích cesty, která musela být velice úzká, protože o boky dodávky neustále škrábaly větve.

Konečně zastavili, dveře se otevřely a všichni se vysoukali ven. Černou noc ozařovaly jen světlomety dodávky, avšak oheň vysokých pecí v dáli připomínal krev, která skrápěla oblohu a vpíjela se do jedovatých oblaků vycházejících ze stovek továrních komínů. Nebe v Nižném Tagilu nebylo nikdy vidět, a když sněžilo, vločky ještě před dopadem na zem zešedly, nebo dokonce zčernaly.

Dva pochopové nahnali dívky do hustého mlází a Arkadin s Kuzinem je následovali. Vzduchem se linula tak silná pryskyřičná vůně borovic, že téměř zakrývala odporný zápach rozkladu.

Po sto metrech gorily zatáhly dívky za límec kabátu a zastavily je. Kuzin vytáhl pistoli a střelil jednu z nich do týla. Zhroutila se čelem do lůžka ze spadaného listí. Druhá dívka zavřeštěla a zmítala se ve strážcově sevření v zoufalé snaze prchnout.

Pak se Kuzin obrátil na Arkadina a vložil mu pistoli do ruky. „Až stiskneš spoušť, stanou se z nás rovnocenní partneři.“

Z Kuzinových očí čišelo cosi, z čeho Arkadinovi při pohledu z takové blízkosti naskočila husí kůže. Zdálo se mu, že se Kuzin usmívá jako ďábel, bez tepla a lidskosti, protože rozkoš, jež tomu úsměvu vdechovala život, měla zlou a zvrácenou povahu. V té chvíli si Arkadin vzpomněl na věznice obklopující Nižnyj Tagil, naléhavě si totiž uvědomil, že je sám zavřený ve svém soukromém žaláři. Neměl nejmenší tušení, jestli od něj existuje nějaký klíč, a možná by ho stejně ani nedokázal použít.

Ta pistole – starý luger s vyraženým hákovým křížem – byla mastná od Kuzinova vzrušení. Arkadin ji pozvedl do výše dívčiny hlavy. Štkala a plakala. Za svůj mladý život Arkadin udělal mnoho věcí, někdy neodpustitelných, ale nikdy chladnokrevně nezastřelil ženu. Nyní to však udělat musel, tedy pokud chtěl vězení Nižného Tagilu ve zdraví a blahobytu přežít.

Uvědomil si, že se do něj zavrtávají Kuzinovy dychtivé oči, rudé jako oheň místních sléváren. Pak ucítil na zátylku hlaveň pistole a došlo mu, že za ním stojí šofér, nepochybně na Kuzinův příkaz.

„Udělej to,“ hlesl Kuzin, „protože v příštích deseti vteřinách tady stejně někdo vystřelí.“

Arkadin namířil. Třesk se chvíli rozléhal hlubokým strašidelným lesem a dívka se svezla po listí do jámy za svou přítelkyní.

35

Protileteckým krytem v Dachau se rozlehlo cvaknutí závěru pušky Mauser K98, ale to bylo vše.

„Sakra!“ zasténal starý Pelz. „Zapomněl jsem ji nabít!“

Petra vytáhla pistoli, namířila do vzduchu a stiskla spoušť. Jelikož výsledek byl stejný jako před chvílí, starý Pelz odhodil pušku.

„Scheisse!“ ulevil si otráveně.

Přistoupila k němu. „Herr Pelz,“ řekla vlídně, „já jsem Petra. Vzpomínáte si na mě?“

Stařec si přestal mumlat a důkladně se na ni podíval. „Vy opravdu strašně připomínáte jednu Petru-Alexandru, kterou jsem kdysi znal.“

„Petru-Alexandru?“ Zasmála se a políbila ho na tvář. „No vidíte, to jsem já!“

Trochu ucukl a přiložil si ruku k tváři, kam předtím přitiskla své rty. Pak se velice nedůvěřivě podíval na Bournea. „A co je zač tenhle nácek? Donutil tě, abys ho sem zavedla?“ Zaťal ruce v pěst. „Já mu dám za vyučenou!“

„Ne, Herr Pelz, to je můj přítel. Rus.“ Vyslovila jméno z dokladů, které Bourne dostal od Borise Karpova.

„Rusové podle mě nejsou o nic lepší než nacisti,“ ucedil stařec kysele.

„Jsem Američan s ruským pasem.“ Bourne to řekl nejdřív anglicky a pak německy.

„Na Rusa mluvíte velice dobře anglicky,“ pravil starý Pelz výbornou angličtinou. Pak se zasmál a ukázal zuby zažloutlé věkem a tabákem. Zdálo se, že při pohledu na Američana pookřál, jako by se probral z desítky let trvající dřímoty. Byl jako králík vytažený z klobouku, který se zase brzy stáhne do úkrytu. Netrpěl šílenstvím, jen žil zároveň v šedé přítomnosti i v živé minulosti. „Američany jsem vítal, když nás osvobodili od tyranie,“ pokračoval hrdě. „Pomáhal jsem jim vymýtit nacisty a jejich příznivce, kteří si hráli na dobré Němce.“ Poslední slova vyplivl, jako by ho pálila v ústech.

„Tak co tady děláte?“ zeptal se Bourne. „Nemáte kam jít?“

„Jasně že mám.“ Starý Pelz si olízl rty, jako by mu na nich ulpěla chuť mladých let. „Mám v Dachau hezký dům. Je modrobílý, má dřevěný plot a všude kolem květiny. Vzadu stojí třešeň, která v létě roztahuje větve jako křídla. Pronajímám to tam sympatickým manželům se dvěma dětmi. Pravidelně posílají nájem mému synovci do Lipska. Je to vyhlášený právník, víte?“

„Herr Pelz, tak tomu nerozumím,“ řekla Petra. „Proč nebydlíte ve vlastním domě? Tady se přece žít nedá.“

„Bunkr je moje zdravotní pojistka.“ Stařec se na ni vážně zadíval. „Máte představu, co by se mi stalo, kdybych se vrátil domů? V noci by mě unesli a víckrát by mě už nikdo neviděl.“

„Kdo by vás unášel?“ zajímal se Bourne.

Zdálo se, že Pelz zvažuje odpověď, jako by lovil z paměti text nějaké učebnice ze střední školy. „Říkal jsem vám, že jsem lovec nacistů, a zatraceně dobrý. Tenkrát jsem si žil jako král, a jak dobře víme, pýcha předchází pád. Udělal jsem chybu. Rozhodl jsem se jít po Černé legii a tahle neuváženost mě přivedla do neštěstí. Kvůli ní jsem ztratil všechno, dokonce i důvěru Američanů, kteří tehdy potřebovali ty darebáky víc než mě. Černá legie mě odkopla do příkopu jako prašivého psa. Odsud už byl jen kousek sem do útrob země.“

„A právě o Černé legii bych si s vámi chtěl promluvit,“ řekl Bourne. „Já jsem taky lovec. Černá legie už není nacistická organizace. Stala se z ní muslimská teroristická síť.“

Starý Pelz se poškrábal na šedivé bradě. „Měl bych se tvářit překvapeně, ale nebyl bych upřímný. Ti lotři věděli, jak na Němce, Angličany a hlavně na Američany. Po válce si s nimi bezostyšně hráli. Všechny západní špionážní služby je zahrnovaly penězi. Úplně slintaly z představy, že budou mít agenty za železnou oponou. Gaunerům z Černé legie brzy došlo, že hlavní slovo mají Američané. Proč? Protože měli nejvíc peněz a na rozdíl od Britů s nimi nešetřili.“ Uchichtl se. „Americká klasika, že?“

Nečekal na odpověď na řečnickou otázku a pokračoval. „Černá legie se tedy sblížila s americkou špionážní mašinérií. Nebylo těžké ji přesvědčit, že oni nikdy nebyli nacisté, že jejich jediným cílem bylo bojovat proti Stalinovi. To byla ostatně naprostá pravda, ale po válce přišly na řadu jiné cíle. Jsou to přece jen muslimové, v západní společnosti se nikdy necítili dobře. Chtěli si připravit půdu a stejně jako řada jiných vzbouřenců si vybudovali mocenskou základnu s pomocí amerických dolarů.“

Zamžoural na Bournea. „Vy jste Američan, chudáčku. Žádná z dnešních teroristických organizací by neexistovala bez podpory vaší země. Ironie osudu, což?“

Chvíli si zase něco mumlal a pak si broukal písničku s tak smutným textem, že mu zvlhly oči.

„Herr Pelz,“ snažil se Bourne přimět starce k soustředění. „Mluvil jste o Černé legii.“

„Říkejte mi Virgile,“ kývl na něj Pelz a vrátil se do reality. „Tak zní moje křestní jméno. A protože jste Američan, rád vám podržím lampu a vrhnu světlo na darebáky, co mi zničili život. Jsem ve fázi života, kdy už bych to měl někomu říct – a proč ne zrovna vám?“

„Jsou vzadu,“ oznámila Bev Drewovi Davisovi. „Oba.“ Žena po padesátce se statnou postavou a bystrým mozkem byla ve Skleněné bačkoře domovnicí, jak se sama trpce nazývala – částečně drábem a částečně matkou.

„Jde hlavně o toho generála, že, Kiki?“ ujistil se Davis.

Kiki přikývla. Mačkala se mezi Sorayou a Deronem v Davisově stísněné kanceláři, kam se z hlavního sálu stoupalo po krátkém schodišti. Dunění basy a bubnů bušilo do stěn jako pěsti běsnících obrů. Vypadalo to tam jako v podkroví či na půdě. Místnost neměla žádná okna a zdi připomínaly stroj času, byly totiž polepené fotkami Drewa Davise s Martinem Lutherem Kingem, Nelsonem Mandelou, čtyřmi různými americkými prezidenty, množstvím hollywoodských hvězd, různými hodnostáři OSN a velvyslanci snad všech zemí Afriky. Visela tam také série momentek z rezervace Masai Mara, na nichž uvolněně držel Kiki kolem pasu. Byla na nich o něco mladší a působila vznešeně a důstojně jako budoucí královna.

Po rozhovoru s Robem Battem na parkovišti se Soraya vrátila ke stolu a vyložila Kiki s Deronem svůj plán. Díky ryku hudební skupiny na pódiu je nemohl nikdo odposlouchávat, ani kdyby seděl u vedlejšího stolu. Kiki pojilo s Drewem Davisem dlouholeté přátelství, a tak bylo na ní, aby vykřesala jiskru a zapálila pomyslný doutnák. To také udělala a výsledkem bylo toto improvizované setkání v Davisově kanceláři.

„Pokud mám jen na chvíli uvažovat o tom, co žádáte, musíte mi zaručit stoprocentní bezpečnost,“ sdělil Davis Soraye. „Navíc z toho vynecháte naše jména, jinak naštvete nejen mě, což bych vám nedoporučoval, ale taky půlku místních zastupitelů.“

„Máte moje slovo,“ řekla Soraya. „Chceme ty dva, a tím to hasne.“

Drew Davis se podíval na Kiki, která zareagovala téměř neznatelným kývnutím.

Pak se Davis otočil k Bev.

„Řeknu vám, co můžete a co nemůžete,“ odpověděla Bev na nevyřčenou výzvu svého šéfa. „Nestrpím tady žádnou cizí osobu. Sem smějí jen zákazníci a pracující dívky. Takže zapomeňte na to, že se tady budete jen tak motat. Dovolím to a přijdeme o všechny kšefty.“

Soraya se na Drewa Davise ani nepodívala, přesto však viděla, jak souhlasně přikývl, a sevřelo se jí srdce. Nutně se potřebovali ke generálovi dostat, až bude v nejlepším. Vzápětí ji však něco napadlo.

„Půjdu dovnitř jako pracující dívka,“ navrhla.

„Ani náhodou,“ zpražil ji Deron. „Generál i Feir vás znají. Stačí jeden pohled a vylekáte je.“

„Ale mě neznají.“

Hlavy všech se stočily ke Kiki.

„Nepřipadá v úvahu,“ řekl Deron.

„Klídek,“ zasmála se Kiki. „Budu hodná holka. Jen se tam potřebuju dostat.“ Posunkem předvedla, jako že fotí. Pak se obrátila k Bev. „Kudy se jde do generálova soukromého pokoje?“

„To nepůjde. Priváty jsou z logických důvodů nepřístupné. Další pravidlo našeho domu. A generál s Feirem si své partnerky na večer už vybrali.“ Zabubnovala prsty o Davisův stůl. „Ale v generálově případě by snad jeden způsob existoval.“

Virgil Pelz zavedl Bournea s Petrou hlouběji do hlavního tunelu bunkru, který ústil do hrubě vytesaného kruhového prostoru. Byly v něm lavičky, plynová kamínka a lednice.

„Ještě štěstí, že někdo zapomněl vypnout elektriku,“ řekla Petra.

„Taková náhoda to zas není.“ Pelz se posadil na lavici. „Můj synovec platí jednomu člověku z radnice, aby tady nechal svítit.“ Nabídl jim whisky nebo víno, oni však odmítli. Sám si nalil panáka a obrátil jej do sebe, možná na posilněnou, nebo snad proto, aby znovu nesklouzl do své duševní temnoty. Bylo vidět, že má rád společnost a že mezi jinými lidmi pookřává.

„Většina toho, co jsem vám o Černé legii zatím řekl, je známá historie, kterou si člověk při troše snahy může vyhledat. Klíčem k pochopení jejího úspěchu ve složité poválečné situaci jsou ovšem dva muži: Fárid Ikupov a Ibrahim Sever.“

„Počítám, že ten Ikupov, o kterém mluvíte, je otcem Semjona Ikupova,“ řekl Bourne.

Pelz přikývl. „Přesně tak.“

„A měl Ibrahim Sever syna?“

„Dokonce,“ odvětil Pelz, „ale to bych předbíhal.“ Olízl si rty, podíval se na láhev whisky, ale pak se rozhodl, že už si nedá.

„Fárid a Ibrahim byli nejlepší přátelé. Oba pocházeli z velkých rodin, ale byli jedinými syny. Právě to je možná v dětství spojovalo. Silné pouto mezi nimi přetrvalo po většinu života, jenže už brzy mezi nimi vzklíčilo sémě nespokojenosti a nedůvěry: Ibrahim Sever byl totiž duchem válečník, a Fárid Ikupov zase intelektuál. Za války jejich společné velení velice dobře fungovalo. Ibrahim měl na starosti vojáky Černé legie na východní frontě, Fárid shromáždil a řídil zpravodajskou síť v Sovětském svazu. Problémy začaly až po válce. Ibrahim přišel o místo velitele vojenské části a začal se vztekat, že se jeho moc zmenšuje.“ Pelz mlaskl jazykem o patro. „Poslyšte, Američane, pokud se jen trochu zajímáte o historii, tak asi víte, jak se dva dlouhodobí spojenci a přátelé Gaius Julius Caesar a Pompeius Veliký změnili v protivníky, protože podlehli ctižádosti, obavám, podvodům a mocenským bojům svých podřízených. A stejné to bylo i s těmi dvěma. Ibrahim sám sebe časem přesvědčil – nepochybně pod vlivem svých militantních poradců –, že jeho dávný přítel chce uchvátit všechnu moc. Na rozdíl od Caesara, který byl v Galii, když mu Pompeius vyhlásil válku, Fárid bydlel v sousedním domě. Jednou v noci vtrhl Ibrahim Sever se svými muži dovnitř a Fárida zavraždil. O tři dny později Fáridův syn Semjon zastřelil Ibrahima cestou do práce. Ibrahimův syn Ašer se pak chtěl Semjonovi pomstít v jednom mnichovském nočním klubu. Ašerovi se podařilo prchnout, ale jeho mladší bratr v následné přestřelce zahynul.“

Pelz si promnul obličej rukou. „Víte, co to je, Američane? Starověká římská vendeta. Krvavé orgie biblických rozměrů.“

„O Semjonovi Ikupovovi vím, ale o Severovi jsem neslyšel,“ řekl Bourne. „Kde je Ašer Sever teď?“

Stařec pokrčil svými útlými rameny. „Kdoví? Kdyby to Ikupov věděl, už by bylo po Severovi.“

Bourne chvíli mlčky seděl a přemýšlel o útoku Černé legie na profesora a o všech těch drobných nesrovnalostech, jež mu vrtaly hlavou: Petrova podivná síť plná neschopných odpadlíků, profesorovo tvrzení, že to byl jeho nápad nechat doručit ukradené plány právě jejím prostřednictvím, či otázka, zda Míša Tarkanian – a samotný Arkadin – patří k Černé legii. Nakonec ze sebe vypravil: „Virgile, chtěl bych vám položit několik otázek.“

„Jen do toho, Američane.“ Z Pelzových jasných očí čišela dychtivost.

Bourne přesto zaváhal. Příčilo se mu, že by měl prozradit cokoli ze svého úkolu či jeho pozadí cizímu člověku, bylo to proti všem zvyklostem, a přece jinou možnost neviděl. „Přijel jsem do Mnichova, protože mě jeden přítel, vlastně můj učitel, požádal, abych se podíval na Černou legii. Za prvé proto, že plánuje útok proti naší zemi, a za druhé proto, že jejich vůdce Semjon Ikupov dal zabít jeho syna Petra.“

Pelz zvedl oči a zatvářil se zvláštně. „Ašer Sever převzal po otci zpravodajskou síť rozhozenou po celé Asii a Evropě, tím získal moc a Semjona se zbavil. Ikupov Černou legii už desítky let neřídí. Kdyby ano, tak už bych možná nemusel být tady dole. Na rozdíl od Ašera Severa se s Ikupovem dalo rozumně mluvit.“

„Chcete říct, že jste se se Semjonem Ikupovem i Ašerem Severem osobně setkal?“ otázal se Bourne.

„Ano,“ přikývl Pelz. „Proč?“

Bourne zkoprněle zvažoval cosi nepředstavitelného. Je možné, že by mu profesor celou dobu lhal? Ale pokud ano – pokud byl ve skutečnosti členem Černé legie –, proč by proboha svěřoval doručení plánu útoku Petrově chatrné síti? Jistě věděl, jak jsou její členové nespolehliví. Vůbec nic tady nedávalo smysl.

Bylo mu jasné, že tu záhadu musí řešit postupně, a tak vytáhl mobilní telefon, vyhledal fotografie a zvětšil snímek Egona Kirsche, který mu poslal profesor. Podíval se na dva muže na fotce a pak podal telefon Pelzovi.

„Virgile, poznáváte někoho z nich?“

Pelz zamžoural, pak vstal a vykročil k jedné z holých žárovek. „Ne.“ Zavrtěl hlavou, po chvíli dalšího zkoumání však zabodl ukazovák do snímku. „Já nevím, protože vypadá úplně jinak…“ Vrátil se k sedícímu Bourneovi, natočil telefon, aby na něj oba viděli, a poklepal na postavu profesora Spectera. „… ale ať se propadnu, přísahal bych, že tohle je Ašer Sever.“

36

Veronika Hartová byla právě ve své kanceláři s šéfem operací Peterem Marksem a probírali se stohy osobních spisů, když si pro ni přišli. Díky příkazu k zadržení Luther LaValle v doprovodu dvou policejních důstojníků hladce zdolal ochranku CIA. Hartová dostala předem jen letmé varování, že se její kariéra hroutí – telefon od první linie ostrahy v přízemí. Před padajícími troskami nebylo kam utéct.

Sotva to sdělila Marksovi, vstala a postavila se čelem svým žalobcům, kteří už vcházeli do kanceláře se zatykačem.

„Veroniko Rose Hartová,“ zanotoval výše postavený z policistů s kamennou tváří, „tímto jste zadržena pro zločinné spolčení s bývalým agentem Jasonem Bournem a pro porušení předpisů Ústřední zpravodajské služby.“

„Na základě čeho?“ zeptala se Hartová.

„Národní bezpečnostní agentura má k dispozici snímky, jak před Freerovou galerií předáváte Bourneovi jakousi zásilku,“ řekl policista stejným mrtvolným hlasem.

Marks už také vstal. „To je šílenství. Snad opravdu nevěříte…“

„Ticho, pane Marksi,“ okřikl ho Luther LaValle neohroženě. „Ještě slovo a rozšířím vyšetřování i na vás.“

Marks se už chystal něco odpovědět, ale ředitelka ho zpražila pohledem, a tak svá slova raději spolkl. Sklapl čelisti, z jeho očí však sršel nepokrytý vztek.

Hartová obešla stůl a mladší z policistů jí spoutal ruce za zády.

„Je to nutné?“ zeptal se Marks.

LaValle na něj mlčky ukázal. Když odváděli Hartovou z kanceláře, řekla mu: „Převezměte to, Petere. Odteď jste výkonným ředitelem CIA.“

LaValle se usmál. „Pokud do toho budu mít co mluvit, tak ne na dlouho.“

Když odešli, Marks se zhroutil do křesla. Vzápětí zjistil, že se mu třesou ruce, a tak je sepjal, jako by se modlil. Srdce mu bušilo tak zběsile, že nemohl pořádně uvažovat. Vyskočil, přešel k oknu za ředitelčiným stolem a zadíval se do washingtonské noci. Všechny památníky byly nasvícené, všechny ulice a bulváry plné aut. Všechno bylo, jak má být, a přesto to vypadalo nějak jinak. Měl pocit, jako by vstoupil do odlišného světa. To, co se před chvílí stalo, nemůže být pravda. Národní bezpečnostní agentura přece nemůže spolknout CIA jako malinu. Poté se však otočil, spatřil prázdnou kancelář a znovu se mu vybavil hrůzný pohled na ředitelku odváděnou v poutech. Zasáhlo ho to tak silně, že se mu podlomily nohy a musel si rychle přisunout křeslo, aby se posadil.

Pak mu konečně došlo, kde je a co má dělat. Zvedl telefon a vytočil číslo Stua Golda, předního právníka CIA.

„Klidně seď. Hned jsem tam,“ řekl mu Gold svým obvyklým věcným tónem. Copak ho nikdy nic nerozhází?

Pak Marks začal obvolávat řadu lidí. Čekala ho dlouhá a úmorná noc.

Rodney Feir si báječně užíval. Když doprovázel Afrique do jednoho z pokojů v zadním traktu Skleněné bačkory, byl na vrcholu blaha. Měl v sobě tabletu viagry a rozhodl se vybranou dívku požádat, aby mu udělala řadu věcí, které ještě nikdy nezkoušel. A proč by ne, sakra? říkal si v duchu.

Zatímco se svlékal, přemítal nad údaji o agentech Týfónu, které mu poslal Peter Marks interní poštou. Úmyslně Marksovi řekl, že je nechce e-mailem, protože to není moc bezpečné. Tu zprávu měl teď přeloženou ve vnitřní kapse kabátu a chtěl ji předat generálu Kendallovi před odchodem ze Skleněné bačkory. Mohl mu ji dát už při večeři, ale po důkladném uvážení dospěl k závěru, že večer plný zážitků bude nejlepší uzavřít přípitkem šampaňským.

Afrique už malátně ležela v posteli a měla přivřené oči, ale když si k ní Feir vlezl, hned se dala do díla. Snažil se soustředit se na dění, ale když viděl, že se jeho tělo plně oddalo rozkoši, nebyl k tomu ani důvod. Raději přemýšlel o věcech, které mu dělaly opravdovou radost, jako například jak porazí Petera Markse. Lidé jako Marks nebo třeba Batt, tedy inteligenti se svaly, nad ním měli v mládí vždycky převahu a ztrpčovali mu život. Měli spoustu přátel, k nohám jim padaly ty nejhezčí holky a vozili se v autech, zatímco on se musel pachtit na skútru. On byl tenkrát silnější kluk, no vlastně spíš tlustý, a jako takový se stával terčem jejich vtípků a šikany. A i když měl vysoké IQ, nikdy ze sebe nedokázal vypravit kloudného slova na svoji obhajobu.

Dal se k CIA jako kancelářská myš, která se sice vyšplhala po profesionálním žebříku, práci v terénu nebo u kontrarozvědky mu však nikdo nenabídl. Byl šéfem logistiky, což znamenalo, že měl na starosti shromažďování a distribuci písemností od agentů CIA, jímž se vždy toužil stát. Jeho kancelář představovala hlavní centrum nabídky a poptávky a byly dny, kdy dokázal sám sebe přesvědčit, že je to nervové centrum celé CIA. Většinu času se však viděl ve skutečných barvách, tedy jako člověk, jenž přesunuje elektronické seznamy, formuláře, ředitelské žádosti, alokační tabulky, rozpočtové kalkulace, osobní profily a přepravní smlouvy, zkrátka lavinu papírů, jež svištěly vnitřní poštou CIA. Sběrač informací, jinými slovy mistr ničeho.

Utápěl se v blaženosti a teplé vazké tření se mu rozlévalo z rozkroku do trupu i končetin. Zavřel oči a slastně zasténal.

Být bezejmenným kolečkem v mašinérii CIA mu zprvu vyhovovalo, ale jak léta plynula a on stoupal v hierarchii, dokázal ho ocenit jedině Starý pán, a také ho čas od času povýšil. Nikdo jiný – a už vůbec ne někdo z kolegů ředitelů – s ním však nepromluvil ani slůvko, dokud něco nepotřeboval. Pak kybernetickým prostorem CIA přilétl bleskový požadavek s visačkou: Včera bylo pozdě. Kdyby jim skutečně vyhověl už včera, nic by nenásledovalo, dokonce ani děkovné kývnutí v chodbě. Kdyby měl ovšem sebemenší zpoždění, byť třeba oprávněné, slétli by se na něj jako datlové na strom plný brouků. Peskovali by ho tak dlouho, dokud by nedostali, co chtěli, a pak by znovu zavládlo ticho. Říkalo se, že CIA je uzavřeným světem vyvolených, jenže on se přesto vždycky cítil jako někdo, kdo stojí mimo.

Bylo ponižující patřit k těm obyčejným Američanům, kteří se nikdy ničeho nedovolají. Připadal si jako živé dýchající klišé a nenáviděl se za to. Tyto večery s generálem Kendallem však dodávaly jeho životu barvu a význam: tajné schůzky v sauně fitcentra, večeře v místních restauracích a pak lahodné čokoládové likéry u Skleněné bačkory, kde konečně patřil mezi vyvolené a nemusel jen sledovat druhé oknem. Věděl, že se nemůže z gruntu změnit, a tak se spokojil alespoň se slastnými chvílemi zapomnění v posteli s Afrique u Skleněné bačkory.

Generál Kendall pokuřoval doutník v ohradě – jak se říkalo salonku, kde se dívky promenádovaly před zraky hostů – a náramně se bavil. Na svého šéfa ani nepomyslel, snad jedině na infarkt, který by LaValle při pohledu na tenhle výjev dostal. Pokud šlo o jeho rodinu, nic mu nemohlo být v danou chvíli vzdálenější. Na rozdíl od Feira, který vždycky chodil na pokoj se stejnou dívkou, byl Kendall co se týče žen ze Skleněné bačkory mužem rozmanitých choutek. A proč by také ne? V jiných oblastech svého života si v podstatě nemohl vybírat. Když ne tady, tak kde?

Seděl na purpurové sametové pohovce s rukou ležérně položenou na opěradle a přimhouřenýma očima pozoroval tu přehlídku bílého masa. Už měl vybráno. Ta dívka byla u sebe na pokoji a svlékala se, ale když za ním přišla Bev, jestli by nechtěl nějakou specialitu, ještě jednu holku do trojky, neváhal. Právě se chystal k volbě, když vtom ji spatřil. Byla neskutečně vysoká, měla pleť v barvě toho nejtmavšího kakaa a čišela z ní taková krása a vznešenost, až se z toho zpotil.

Hodil očko po Bev a ta k němu hned přistoupila. Bev byla zvyklá plnit jeho přání. „Chci ji,“ sdělil jí a ukázal na tu důstojnou krásku.

„Kiki bohužel není k mání.“

Tím víc po ní Kendall zatoužil. Ta chamtivá ježibaba ho moc dobře zná! Vytáhl tedy pět set dolarů. „A teď?“ zeptal se.

Bev si podle očekávání zastrčila peníze do kapsy. „Nechte to na mně.“

Generál se díval, jak kráčí mezi dívkami ke Kiki, jež postávala kousek dál od ostatních. Zatímco sledoval jejich rozhovor, srdce mu začalo bít v hrudi jako válečný buben. Potil se tak silně, že si musel otřít dlaně o purpurový samet pohovky. Kdyby odmítla, co by dělal? Ale ona neříkala ne, hleděla síní přímo na něj s úsměvem, který mu zvedal tělesnou teplotu snad o několik stupňů. Strašně ji chtěl!

Jakoby v transu ji viděl jít přes místnost směrem k němu. Svůdně se vlnila v bocích a na rtech jí hrál ten šíleně podmanivý úsměv. Vrávoravě vstal. Připadal si jako sedmnáctiletý panic. Kiki mu podala ruku a on ji uchopil se strachem, že ji odradí jeho vlhká dlaň. Její úsměv však nic nenarušilo.

Rád jí dovolil, aby si ho odvedla kolem všech ostatních dívek, a užíval si jejich závistivé pohledy.

„Který je to pokoj?“ zavrněla Kiki medovým hlasem.

Kendall vdechoval její kořeněnou pižmovou vůni. Nedokázal ze sebe vypravit ani hlásku, a tak jen ukázal a ona ho vedla dál jako na vodítku, až stanuli přede dveřmi.

„Určitě chcete dvě dívky?“ Otřela se o něj bokem. „Všem chlapům jsem zatím bohatě stačila sama.“

Generál ucítil jemné chvění, které se mu spouštělo po páteři dolů a usadilo se mu jako žhavý šíp mezi stehny. Natáhl ruku a otevřel dveře. Lena se zavrtěla nahá v posteli. Uslyšel zavírání dveří za svými zády. Bezmyšlenkovitě se svlékl, pak vystoupil z hromádky oblečení, vzal Kiki za ruku a vykročil k posteli. Klekl si na pelest, ona mu pustila ruku a on padl na Lenu.

Ucítil na ramenou Kikiny ruce a s hlasitým sténáním se vnořil do Lenina šťavnatého lůna. Rozkoš stoupala spolu s představou pružného kakaového těla přitisknutého k jeho zpoceným zádům.

Nějakou chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že to rychlé blikání není způsobeno zkraty nervových zakončení za jeho očima. Opojený sexem a touhou pomalu otočil hlavu přímo do další série záblesků. Za sítnicemi se mu roztančily černobílé obrazy, ale ani tehdy jeho zakalený mozek nedokázal zpracovat, co se to vlastně děje, a jeho tělo dál rytmicky vráželo do Leniny poddajné kůže.

Pak fotoaparát znovu blýskl a Kendall opožděně zvedl ruku, aby si zakryl oči. Pohlédl do tváře drsné realitě. Kiki byla stále oblečená a bezostyšně ho s Lenou fotila.

„Usmějte se, pane generále,“ pronesla tím svým smyslným hlasem, který se táhl jako med. „Nic jiného stejně dělat nemůžete.“

„Lomcuje se mnou zlost,“ řekla Petra. „Je to jako nemoc, která vás požírá zevnitř.“

„Dachau vám nesvědčilo a teď už ani Mnichov,“ řekl Bourne. „Musíte odsud.“

Přejela do levého pruhu dálnice a šlápla na plyn. Vraceli se do Mnichova autem, které koupil Pelzovi synovec na své jméno. Policie je zřejmě stále hledala, jedinou stopou byl však Petřin mnichovský byt, k němuž se rozhodně nehodlali přibližovat. Bourne cítil, že pokud Petra nevystoupí z auta, může ho zavézt do města relativně bez rizika.

„Kam bych jako měla odjet?“ zeptala se.

„Pryč z Německa.“

Zasmála se, ale nebyl to příjemný zvuk. „Stáhnout ocas a utéct?“

„Proč to říkáte?“

„Protože jsem Němka. Protože sem patřím!“

„Hledá vás policie,“ připomněl jí.

„A jestli mě najde, půjdu sedět za vraždu vašeho přítele.“ Zablikala reflektory, aby jí pomalejší auto uhnulo z cesty. „Zatím mám peníze. Vyžiju.“

„Ale co budete dělat?“

Křivě se na něj usmála. „Postarám se o Virgila. Potřebuje přestat pít, potřebuje přítele.“ Blížili se k městu, a tak přejela do pravého pruhu, aby mohla pohodlně sjet z dálnice. „Policajti mě nenajdou,“ pravila s podivnou sebejistotou, „protože ho odvezu daleko odsud. Budeme s Virgilem jako dva psanci, kteří začínají úplně nový život.“

Egon Kirsch bydlel v severní mnichovské části Schwabing, která díky množství univerzitních studentů zaplavujících zdejší ulice, kavárny a bary proslula jako mladá intelektuální čtvrť.

Když dorazili na hlavní náměstí, Petra zajela k chodníku. „V mládí jsme se tady scházeli s kamarády. Všichni jsme byli tenkrát bojovníci, volali jsme po změně a cítili jsme se spjatí s tímhle místem, protože právě odsud ke konci války vysílalo Rádio Mnichov, když se ho zmocnilo známé hnutí Svobodné Bavorsko. Vyzývali občany, aby chytili a zadrželi všechny místní nacistické vůdce a aby ukázali svůj odpor k režimu máváním bílými vlajkami z oken – za což tehdy mimochodem hrozil trest smrti. A po příchodu amerických vojsk se jim podařilo zachránit řadu civilistů.“

„Konečně jsme na Mnichově našli něco, nač můžete být pyšná,“ prohodil Bourne.

„Snad ano.“ Petra se posmutněle zasmála. „Ale já jsem na rozdíl od svých přátel revolucionářkou zůstala. Z ostatních jsou dneska funkcionáři nebo hospodyně. Vedou smutný a šedivý život. Občas je vídám, jak se plahočí do práce a zas domů. Jdu vedle nich, a oni ani nezvednou oči. Všichni mě zklamali.“

Kirschův byt se nacházel v nejvyšším patře nádherného domu se štukem v barvě kamene, obloukovými okny a střechou z pálených tašek. Mezi dvěma okny byl výklenek s kamennou sochou Panny Marie chovající malého Ježíše.

Petra zajela k chodníku před budovou. „Přeju vám šťastné pořízení, Američane,“ úmyslně napodobila Virgila Pelze. „A díky… za všechno.“

„Možná tomu nebudete věřit, ale pomohli jsme si navzájem,“ řekl Bourne při vystupování z vozu. „Hodně štěstí, Petro.“

Když odjela, otočil se a vyšel po schodech k hlavním dveřím, které si otevřel s použitím Kirschova hesla. Uvnitř vládla elegance a dokonalá čistota. Hala obložená dřevem se leskla nedávným voskováním. Bourne vystoupil po dřevěném schodišti do horního patra a odemkl si Kirschovým klíčem. I když samotný byt byl díky řadě oken do ulice světlý a vzdušný, utápěl se v hlubokém tichu, jako by ležel na mořském dně. Nebyla tam žádná televize ani počítač. Celou jednu stěnu obývacího pokoje lemovaly knihovny s díly Nietzscheho, Kanta, Descarta, Heideggera, Leibnize a Machiavelliho. Byly tam také knihy od mnoha velkých matematiků, životopisců, beletristů i ekonomů. Ostatní stěny zdobily Kirschovy zarámované perokresby, tak podrobné a složité, že na první pohled vypadaly jako architektonické plány, ale když se na ně Bourne zaměřil, uvědomil si, že jde o abstraktní obrazy. Zdálo se, že se jako veškeré dobré umění pohybují na pomezí skutečnosti a imaginárního snového světa, kde je vše možné.

Když podnikl krátký okruh všemi pokoji, usadil se do křesla za Kirschovým psacím stolem. Dlouho a usilovně myslel na profesora. Je Dominic Specter úhlavním nepřítelem Černé legie, jak o sobě tvrdil, nebo se ve skutečnosti jmenuje Ašer Sever a Černou legii sám vede? Pokud by byla pravdivá druhá možnost, musel by fingovat vlastní únos, který stál řadu lidských životů. Mohl by se profesor dopustit tak iracionálního činu? Jako vůdce Černé legie nepochybně ano. Bourne si však kladl další otázky. Proč by profesor svěřil ukradené plány Petrově chronicky nespolehlivé organizaci? A jiná záhada: Pokud je profesor ve skutečnosti Sever, proč po těch plánech tak dychtí? Už by je přece měl, ne? Tyto dvě otázky se Bourneovi honily hlavou bez uspokojivého řešení. Situace, v níž se nacházel, postrádala jakoukoli logiku, což znamenalo, že mu důležitá část obrazu chybí. Měl neodbytné podezření, že je mu jako na Kirschových kresbách předkládána dvojí skutečnost – kdyby tak jen dokázal rozluštit, která je pravá a která falešná.

Nakonec se zamyslel nad něčím, co ho trápilo už od událostí v Egyptském muzeu. Franz Jens byl jediný, kdo za ním do toho muzea vstoupil, tak jak o něm proboha mohl vědět Arkadin? To on musel Jense zabít. Stejně jako vydal rozkaz k vraždě Egona Kirsche, ale znovu ta otázka: Jak se o něm dozvěděl?

Odpovědi na obě otázky byly pevně ukotvené v čase a místě. Do muzea za ním nikdo nešel, tak… Bourneovi přeběhl mráz po zádech. Pokud ho nesledovali fyzicky, museli tak činit elektronicky. Zřejmě mu podstrčili nějakou štěnici, ale jak? Někdo se o něj třeba mohl otřít na letišti. Vstal a pomalu se svlékl. Poté prohledal každý kus oblečení, nic však nenašel. Znovu se tedy oblékl, usedl do křesla a pohroužil se do myšlenek.

Zalovil ve své vizuální paměti a prošel každý krok své cesty z Moskvy do Mnichova. Když si vybavil důstojníka německé cizinecké policie, uvědomil si, že měl skoro půl minuty v rukou jeho pas. Vytáhl tedy doklad z náprsní kapsy, začal jím listovat a zrakem i hmatem kontroloval každou stránku. Na vnitřní straně zadních desek, vlepený do ohybu vazby, našel drobný vysílač.

37

„To je nádhera, nadýchat se čerstvého nočního vzduchu,“ rozplývala se Veronika Hartová stojíc na chodníku před Pentagonem.

„Kouř z aut má svoje kouzlo,“ utrousil Stu Gold.

„Věděla jsem, že LaValleova obvinění neprojdou,“ řekla, když přecházeli k jeho autu. „Stojí totiž na vodě.“

„S oslavou bych ještě počkal,“ varoval ji právník. „LaValle mě upozornil, že ty vaše a Bourneovy fotky zítra odnese prezidentovi, aby rozhodl o vašem odvolání sám.“

„Ale jděte, Stu, to byly soukromé rozhovory mezi Martinem Lindrosem a Moirou Trevorovou. Nic na nich není. LaValle jen čeří vodu.“

„Má na své straně ministra obrany,“ řekl Gold. „To samo o sobě stačí, aby vám mohl nadělat problémy.“

Foukal vítr a Hartová si odhrnula neposlušné vlasy z tváře. „Vtrhnout do CIA a odvést mě v železech… Tímhle divadlem udělal LaValle velkou chybu.“ Otočila se a ohlédla se po ústředí Národní bezpečnostní agentury, v němž byla tři hodiny zadržována až do chvíle, kdy přišel Gold se soudním příkazem k dočasnému propuštění. „Za to ponížení mi zaplatí.“

„Veroniko, hlavně ať neuděláte nějakou nepředloženost.“ Gold otevřel dveře auta a pomohl jí dovnitř. „Jak LaVallea znám, nejspíš vás chce jen vyprovokovat.“

Obešel předek auta, usedl za volant a vyrazili.

„Tohle mu nesmí jen tak projít, Stu. Jestli ho nezastavíme, vyfoukne nám CIA přímo pod nosem.“ Přejeli noční Arlingtonský most a před nimi se vztyčil Lincolnův památník. „Při nástupu do funkce jsem dala slib.“

„Jako všichni ředitelé.“

„Ne, já mluvím o svém soukromém slibu.“ Zachtělo se jí vidět Lincolna, jak sedí ve svém křesle a zvažuje všechny neznámé, které leží před každým člověkem. Poprosila Golda, aby jí tam zastavil. „Tohle jsem ještě nikomu neřekla, Stu, ale v den, kdy mě oficiálně jmenovali ředitelkou, jsem zašla k hrobu Starého pána. Byl jste někdy na Arlingtonském národním hřbitově? Je to smuteční místo, ale svým způsobem vlastně i radostné. Odpočívá tam tolik hrdinů, tolik statečnosti. To je základ naší svobody, Stu, každého z nás.“

Přijeli k památníku. Vystoupili, vykročili k majestátní nasvícené žulové soše a pak vzhlédli do Lincolnovy přísné, moudré tváře. Někdo nechal u jeho nohou kytici, jejíž zvadlé květy se kývaly ve větru.

„Stála jsem u hrobu Starého pána dlouhou dobu,“ pokračovala Hartová vzdáleným hlasem. „Přísahám, že jsem ho cítila a měla jsem dojem, jako by do mě něco vstoupilo.“ Sklouzla pohledem k právníkovi. „CIA má dlouhou a slavnou minulost a já jsem přísahala a přísahám i teď, že nedovolím, aby ten obraz někdo poškodil.“ Nadechla se. „Ať to stojí, co to stojí.“

Gold neochvějně opětoval její pohled. „Víte, co po mně žádáte?“

„Ano, vím.“

Nakonec řekl: „Dobře, Veroniko, ať je po vašem. Ať to stojí, co to stojí.“

Rodney Feir měl po příjemně stráveném večeru pocit síly a nezdolnosti. Setkal se s generálem Kendallem v šampaňském salonku vyhrazeném pro VIP hosty, kteří si užili rozkoší a chtěli si odpočinout se svými dívkami či bez nich. S nimi byl čas strávený zde samozřejmě mnohem dražší…

Místnost vypadala jako doupě nějakého paši ze Středního východu. Oba muži polehávali na nadýchaných polštářích a obsluha jim přinesla sekt podle jejich výběru. Právě tady měl Feir v plánu předat generálovi informace o agentech Týfónu. Nejdřív si však chtěl pohovět v požitcích nabízených v zadních pokojích Skleněné bačkory. Až odsud totiž vyjde, opět se na něj zřítí skutečný svět se všemi svými nepříjemnostmi, drobnými ústrky, nádeničinou a pachutí strachu doprovázející každý jeho krok, jímž přibližoval LaVallea směrem k CIA.

Kendall svíral v pravé ruce mobilní telefon a seděl poněkud toporně, jak se na vojáka slušelo. Feir se domníval, že si v takovém luxusu musí připadat trochu nesvůj. Chvíli si spolu jen tak povídali, usrkávali šampaňské a rozprávěli o steroidech a baseballu, o šancích Washington Redskins postoupit v příštím roce do vyřazovacích bojů, o turbulencích na akciovém trhu, zkrátka o čemkoli kromě práce.

Když už byla láhev šampaňského téměř prázdná, Kendall pohlédl na hodinky. „Co pro mě máte?“

To byla chvíle, na niž Feir tak dychtivě čekal. Nemohl se dočkat výrazu na generálově tváři, až se na ty informace podívá. Sáhl do kapsy v podšívce kabátu a cosi z ní vytáhl. Jednoduchá kopie byla tím nejbezpečnějším způsobem, jak propašovat data z budovy CIA, jelikož bezpečnostní systémy monitorovaly pohyb veškerých zařízení s velkým pevným diskem, kam by se vešly rozsáhlejší soubory.

Po Feirově tváři se rozlil úsměv. „Je to komplet. Veškeré údaje o agentech Týfónu po celé zeměkouli až do poslední čárky.“ Zvedl materiál. „Co za to?“

„A co byste rád?“ otázal se Kendall bez valného nadšení. „Povýšení? Víc moci?“

„Stačí mi uznání,“ řekl Feir. „Chci, aby mě LaValle respektoval tak jako vy.“

Generál zkřivil rty do podivného úsměvu. „Za Luthera mluvit nemůžu, ale uvidím, co se dá dělat.“

Když se předklonil, aby si ty informace vzal, Feir uvažoval, proč je tak vážný – ne, on nebyl vážný, ale přímo mrzutý. Feir už se ho na to chtěl zeptat, když vysoká elegantní černoška začala cvakat fotoaparátem.

„Co to sakra je?“ vyhrkl do oslepujících záblesků.

Když se jeho zrak projasnil, všiml si, že vedle nich stojí Soraya Mooreová. Obálku s informacemi měla v ruce.

„Tohle pro vás není dobrý večer, Rodney.“ Zvedla generálův mobil, stiskla tlačítko a přehrála záznam rozhovoru mezi generálem a Feirem, smutný důkaz jeho zrady. „Je mi líto, ale dohrál jste. Je konec.“

• • •

„Já se smrti nebojím,“ řekla Devra, „jestli ti dělá starosti tohle.“

„Ale ne. Proč myslíš, že mi to dělá starosti?“ zeptal se Arkadin.

Zakousla se do čokoládové zmrzliny, kterou jí koupil. „Zase máš mezi očima tu hlubokou vrásku.“

Chtěla zmrzlinu, i když bylo uprostřed zimy. Možná měla chuť na čokoládu, pomyslel si. Ale co na tom záleželo? Bůhvíproč ho těšilo, že ji může aspoň trochu obšťastnit – jako by tím dělal radost sám sobě, jakkoli se mu to zdálo nemožné.

„Já si starosti nedělám. Něco mě strašně štve.“

„Že ti tvůj šéf zakázal přiblížit se k Bourneovi?“

„Nebudu ho poslouchat.“

„Tím ho rozzlobíš.“

„To se stává,“ přidal Arkadin do kroku.

Nacházeli se uprostřed Mnichova. Chtěl být někde v centru, aby se mohl co nejrychleji dostat na místo schůzky Ikupova s Bournem.

„Smrti se nebojím,“ zopakovala Devra, „ale děsí mě, co se s člověkem stane, když už nebude mít žádné vzpomínky.“

Arkadin po ní šlehl pohledem. „Cože?“

„Když se díváš na mrtvého, co vidíš?“ Ukousla si další sousto zmrzliny a na zbytku kopečku zůstaly stopy po jejích zubech. „Nic. Vůbec nic. Život se vypařil a s ním i vzpomínky, které se za léta nahromadily.“ Podívala se na něj. „V té chvíli přestáváš být lidskou bytostí, takže co z tebe zbude?“

„Koho to zajímá?“ zavrčel Arkadin. „Až budu bez vzpomínek, spadne mi kámen ze srdce.“

Soraya se dostavila do konspiračního domu Národní bezpečnostní agentury chvíli před desátou dopoledne, a když prošla všemožnými kontrolami, vstoupila do Knihovny přesně na čas.

„Snídani, madam?“ otázal se Willard, zatímco ji vedl po plyšovém koberci.

„A víte, že ano?“ odtušila. „Dala bych si bylinkovou omeletu. Máte bagety?“

„Samozřejmě, madam.“

„Výborně.“ Přehodila si důkazy proti generálu Kendallovi z jedné ruky do druhé. „A cejlonský čaj, Willarde. Děkuji.“

Pokračovala k místu, kde seděl Luther LaValle a popíjel svou ranní kávu. Díval se z okna a jedovatým okem shlížel na časné jaro. Venku bylo tak teplo, že v krbu ležel jen studený bílý popel.

Když se posadila, ani se neotočil. Položila si složku s důkazy do klína a pak bez okolků řekla: „Přišla jsem si pro Tyrona.“

LaValle si jí nevšímal. „O té vaší Černé legii nikde nic není. Na území USA nebyla zaznamenána žádná neobvyklá teroristická aktivita. Vyšli jsme naprázdno.“

„Slyšíte, co vám říkám? Přišla jsem pro Tyrona.“

„Na to zapomeňte,“ odpověděl LaValle.

Soraya vytáhla Kendallův mobilní telefon a přehrála rozhovor, který vedl s Rodneyem Feirem v šampaňském salonku Skleněné bačkory.

„Veškeré údaje o agentech Týfónu po celé zeměkouli až do poslední čárky,“ říkal Feirův hlas. „Co za to?“

Generál Kendall: „A co byste rád. Povýšení? Víc moci?“

Feir: „Stačí mi uznání. Chci, aby mě LaValle respektoval tak jako vy.“

„A co na tom?“ LaValle konečně otočil hlavu. Měl tmavé a skelné oči. „To je Feirův problém, ne můj.“

„Možná.“ Soraya k němu posunula složku po stole. „Ale tohle váš problém je, to mi věřte.“

LaValle na ni chvíli zíral pohledem plným zášti. Aniž by sklopil zrak, natáhl ruku, otevřel obálku a uvnitř spatřil sérii fotek. Byl na nich nahý generál Kendall zachycený uprostřed sexuálních hrátek s mladou černoškou.

„Co se asi stane, až to vyjde najevo? Takový vzorný voják a zbožný otec od rodiny.“

Willard přinesl snídani. Rozložil na stole škrobené bílé prostírání a pečlivě před ni naskládal porcelán a stříbro. Když skončil, obrátil se k LaValleovi. „Něco pro vás, pane?“

LaValle ho úsečným mávnutím ruky zahnal. Nějakou chvíli se jen mlčky přebíral v těch fotkách. Pak vytáhl mobilní telefon, položil ho na stůl a posunul ho směrem k ní.

„Zavolejte Bourneovi,“ vyzval ji.

Soraya zkameněla se soustem omelety v půli cesty k ústům. „Prosím?“

„Vím, že je v Mnichově, naše tamní pobočka ho zachytila na letištních kamerách. Mám na místě agenty, kteří ho můžou zadržet. Stačí, když mu hodíte návnadu.“

Zasmála se a položila vidličku. „Vy se mi snad zdáte, pane LaValle. Já mám v hrsti vás, ne vy mě. Jestli se tyhle snímky objeví na veřejnosti, vašeho nejbližšího spolupracovníka to zničí – profesně i osobně. Oba víme, že to nemůžete dovolit.“

LaValle posbíral fotografie a zasunul je zpět. Poté vytáhl pero a napsal na obálku jakési jméno a adresu. Když se Willard na jeho pokyn přiblížil, LaValle ho požádal: „Dejte to, prosím vás, naskenovat a poslat mailem do internetových novin Drudge Report. A pak je co nejdřív pošlete kurýrem do redakce Washington Post.“

„Dobře, pane.“ Willard si zastrčil obálku do podpaží a zmizel v jiné části Knihovny.

Pak LaValle vytáhl mobil a vytočil místní číslo. „Gusi, tady Luther LaValle. Výborně, díky. Jak se má Ginnie? Dobře, pozdravuj ji. A děti taky… Poslyš, Gusi, mám tady takovou věc. Totiž vyšlo najevo něco kolem generála Kendalla. No, on je už několik měsíců předmětem interního vyšetřování a teď byl s okamžitou platností propuštěn z Národní bezpečnostní agentury. Už nejsem jeho velitelem. Teď, jak se tady bavíme, ti nechávám poslat nějaké fotky. Samozřejmě je to exkluzivní materiál, Gusi. Upřímně řečeno, jsem v šoku, fakt v šoku. Taky budeš, až ty fotky uvidíš… Během čtyřiceti minut ti dodám oficiální prohlášení. Ano, samozřejmě. Nemusíš mi děkovat, Gusi, víš přece, že vždycky myslím nejdřív na tebe.“

Soraya ten výstup sledovala se znechucením, které přerůstalo v silnou nevolnost.

„Jak jste to mohl udělat?“ zeptala se nevěřícně, když LaValle ukončil hovor. „Kendall je přece váš zástupce, váš přítel. Každou neděli spolu chodíte do kostela i s rodinami.“

„Nemám žádné trvalé přátele ani spojence, jen trvalé zájmy,“ odvětil LaValle suše. „Až se naučíte uvažovat stejně, bude z vás mnohem lepší ředitelka.“

Soraya tedy vytáhla další sérii fotek, zachycující Feira při předávání jakési obálky generálu Kendallovi. „Uvnitř jsou počty agentů Týfónu včetně jejich rozmístění v terénu.“

LaValleův opovržlivý výraz se nevytratil. „A co já s tím?“

Soraya už podruhé marně skrývala ohromení. „Váš zástupce přebírá tajné informace CIA, to je málo?“

„O tom byste si měla promluvit s vašimi vlastními lidmi.“

„Popíráte, že jste dal generálu Kendallovi rozkaz, aby si z Rodneyho Feira udělal donašeče?“

„Ano.“

Soraya zalapala po dechu. „Nevěřím vám.“

LaValle se mrazivě usmál. „Nezáleží na tom, čemu věříte, paní ředitelko. Důležitá jsou jen fakta.“ Cvrnkl do fotky nehtem, až odlétla. „Ať generál Kendall udělal cokoli, učinil tak na vlastní pěst. Já o tom nic nevím.“

Soraya přemítala, jak se všechno mohlo tak pokazit, když k ní LaValle znovu přisunul telefon.

„Tak zavolejte tomu Bourneovi.“

Měla pocit, jako by jí hrudník svírala ocelová obruč. V uších jí šuměla krev. Co teď? ptala se sama sebe. Panebože, co mám dělat?

Uslyšela, jak někdo jejím hlasem říká: „Co mu mám říct?“

LaValle vytáhl proužek papíru s časem a adresou. „Ať přijde ve stanovenou dobu sem. Povězte mu, že jste v Mnichově a že máte zásadní informace o útoku Černé legie, které musí vidět sám.“

Soraye se tak potila ruka, že si ji musela otřít ubrouskem. „Když mu nezavolám z vlastního telefonu, bude mu to podezřelé. Vůbec to nemusí zvednout, vždyť nebude vědět, že jsem to já.“

LaValle přikývl, ale když vytáhla svůj mobil, upozornil ji: „Uslyším každé vaše slovo. Jestli se ho pokusíte varovat, můžu vám zaručit, že se odsud váš kamarád Tyrone nedostane živý. Rozumíme si?“

Přikývla, ale nic neudělala.

LaValle ji pozoroval jako rozřízlou žábu na pitevním stole. „Vím, že se vám to příčí, paní ředitelko. Vidím to na vás. Ale vy Bourneovi zavoláte a tu návnadu mu hodíte, protože jsem silnější než vy. Dostanu, co chci, a za každou cenu. Vy ne – vám příliš záleží na tom, abyste udělala ve špionáži ještě dlouhou kariéru. Jste zahnaná do kouta a dobře to víte.“

Soraya ho po prvních několika slovech přestala poslouchat. Naléhavě si uvědomovala své předsevzetí, že situaci navzdory všemu zvládne, a snažila se v sobě vyburcovat veškeré síly. Hezky postupně, řekla si. Teď musím na chvíli zapomenout na Tyrona, na nepovedenou lest s Kendallem i na svůj pocit viny. Musím se soustředit na ten telefon, jak Jasonovi zavolat, ale tak, aby ho nechytili?

Zdálo se to nemožné. Poraženectví jí však nemohlo v ničem prospět. No jo, ale co dělat?

„Až ten telefonát vyřídíte, zůstanete tady pod stálým dozorem až do Bourneova zadržení,“ sdělil jí LaValle.

Pod dohledem jeho lačných očí tedy Jasonovi zavolala.

Když uslyšela jeho hlas, řekla: „Ahoj, to jsem já, Soraya.“

Bourneovi zazvonil mobil. Právě stál v bytě Egona Kirsche a shlížel na ulici. Uviděl na displeji Sorayino číslo, ohlásil se a pak se ozvalo: „Ahoj, to jsem já, Soraya.“

„Kde jsi?“

„Náhodou v Mnichově.“

Posadil se na opěrku čalouněného křesla. „Cože? V Mnichově?“

„Vždyť říkám.“

Zamračil se a hlavou se mu rozezněly vzdálené ozvěny. „To mě překvapuje.“

„Ne tak jako mě. Objevil ses v hledáčku CIA na letišti.“

„Nedalo se tomu vyhnout.“

„To asi ne. Každopádně, nejsem tady z oficiálního pověření CIA. Pokračujeme v odposleších Černé legie a konečně jsme na něco narazili.“

Vstal. „Na co?“

„Do telefonu radši ne. Měli bychom se sejít.“ Sdělila mu místo a čas.

Podíval se na hodinky. „To je za hodinu a něco.“

„V pohodě. To stíhám. Co ty?“

„Snad by to šlo. Tak zatím.“

Přerušil spojení, vykročil k oknu, opřel se o rám a v duchu si ten rozhovor přehrával slovo od slova.

Cítil podivný zmatek, jako by vystoupil z vlastního těla a zažíval něco, co se stalo někomu jinému. Neurony v mozku se mu doslova vzbouřily a na povrch se drala jakási vzpomínka. Věděl, že podobný rozhovor už někdy vedl, ale za nic na světě si nemohl vzpomenout, kde ani kdy a jaký význam by to pro něj teď mohlo mít.

Pokračoval by dál v neplodných úvahách, kdyby dole nezadrnčel zvonek. Odvrátil se od okna, vykročil obývacím pokojem a stiskl bzučák, jímž se odemykaly vstupní dveře. Konečně přišel čas, kdy se tváří v tvář setká s Arkadinem, legendárním nájemným vrahem, který se specializoval na likvidaci zabijáků, podařilo se mu nepozorovaně dostat do přísně střežené ruské věznice a zase ven a zneškodnit Petra i s celou jeho organizací.

Ozvalo se zaklepání. Úmyslně se držel dál od špehýrky a odjistil dveře z boku. Nenásledoval žádný výstřel ani štípání dřeva a řinčení kovu. Dveře se zhouply na pantech a do bytu vstoupil elegantní muž s tmavou pletí a špičatou bradkou.

„Pomalu se otočte,“ vyzval ho Bourne.

Muž se k němu obrátil čelem s rukama tak, aby je Bourne viděl. Byl to Semjon Ikupov.

„Bourne,“ řekl.

Bourne vytáhl pas a otevřel jej na první straně. Ikupov kývl. „Vidím. A teď mě zabijete na příkaz Dominika Spectera?“

„Myslíte Ašera Severa.“

„No ne?“ podivil se Ikupov. „Co to slyším?“ Usmál se. „Musím přiznat, že jsem v šoku. Ale gratuluji vám, pane Bourne. Zjistil jste něco, co nikdo jiný neví. Je mi záhadou, jak se vám to podařilo.“

„Nechme to tak,“ řekl Bourne.

„Ono je to jedno. Hlavně že nemusím ztrácet čas a přesvědčovat vás, že vás Sever napálil. Jelikož už jste na jeho lži přišel, můžeme pokročit dál.“

„Proč si myslíte, že vás budu poslouchat?“

„Jestli jste odhalil Severovy lži, tak znáte i nedávnou historii Černé legie a víte, že jsme byli kdysi jako bratři, ale teď mezi námi panuje hluboké nepřátelství. Ano, my dva jsme nepřátelé. Naše válka může mít jediný výsledek, rozumíte mi?“

Bourne neodpověděl.

„Chci vám pomoci zabránit Severovým lidem v útoku na vaši zemi, říkám to dost jasně?“ Pokrčil rameny. „Ano, na nedůvěru máte samozřejmě právo a já se vám nedivím.“ Velice opatrně posunul levou ruku ke klopě kabátu a obrátil ji. Z kapsy v podšívce cosi vyčnívalo. „Dřív, než se něco stane, byste se měl podívat na tohle.“

Bourne se naklonil a vytáhl Ikupovovi z pouzdra na opasku pistoli SIG Sauer. Pak vyndal z kapsy tu věc. Když ji otevíral, Ikupov řekl: „Dalo mi hodně práce je nepříteli ukrást.“

Bourne se díval na architektonické plány Empire State Building. Když vzhlédl, přistihl Ikupova, že ho upřeně pozoruje. „Tak tady chce Černá legie zaútočit. Víte kdy?“

„Samozřejmě.“ Ikupov se podíval na hodinky. „Přesně za třiatřicet hodin a dvacet šest minut.“

38

Když Stu Gold uvedl generála Kendalla do kanceláře Veroniky Hartové, právě si četla internetové noviny Drudge Report. Seděla u stolu s monitorem obráceným ke dveřím, aby měl Kendall dobrý výhled na své snímky se ženou ze Skleněné bačkory.

„To je jen jedna stránka,“ mávla rukou na tři křesla seřazená naproti ní. „Jsou i další a není jich málo.“ Když se hosté posadili, zeptala se Kendalla: „Copak na to asi řekne vaše rodina, pane generále? A co pan ministr a církevní sbor?“ Zachovala neutrální výraz a dávala si pozor, aby nemluvila škodolibým tónem. „Pokud vím, řada z nich nemá Afroameričany ráda, dokonce ani jako hospodyně a chůvy. Dávají přednost ženám z východu Evropy – mladým blonďatým Polkám a Ruskám. Říkám to správně?“

Kendall nic neodpověděl, jen toporně seděl s rukama sevřenýma mezi koleny jako u válečného soudu.

Hartová litovala, že tam není i Soraya, ještě se však nevrátila z konspiračního domu, což bylo samo o sobě znepokojivé, a navíc ani nebrala mobilní telefon.

„Vysvětlil jsem panu generálovi, že pro něj bude nejlepší, když nám pomůže obvinit LaVallea ze spiknutí za účelem krádeže tajných informací CIA,“ řekl Gold.

Hartová se na Kendalla sladce usmála. „Co si o tom myslíte?“

„Naverbovat Rodneyho Feira byl můj nápad,“ odtušil Kendall prkenně.

Hartová se předklonila. „Máme vám uvěřit, že jste se pustil do tak riskantního podniku, aniž byste informoval svého nadřízeného?“

„Po tom výbuchu s Battem jsem musel udělat něco, abych to napravil. Cítil jsem, že nejlehčí bude získat Feira.“

„Tohle nikam nevede,“ řekla Hartová.

Gold vstal. „Souhlas. Pan generál se rozhodl nasadit krk za člověka, který ho prodal.“ Vykročil ke dveřím.

„To je všechno?“ Kendall hleděl přímo před sebe. „Už jste skončili?“

„My ano,“ odpověděla mu Hartová, „ale Rob Batt ne.“

Battovo jméno zapůsobilo na generála jako vosí bodnutí. „Batt? Co ten s tím má společného? Je úplně mimo.“

„To bych neřekla.“ Hartová vstala a stoupla si za své křeslo. „Batt vás sledoval od chvíle, kdy jste mu zničil život. Ty snímky, na kterých s Feirem vcházíte do fitnesscentra a vycházíte z něj, z té restaurace i Skleněné bačkory nafotil on.“

„Ale má toho víc.“ Gold významně pozvedl aktovku.

„Takže se obávám, že váš pobyt na CIA ještě chvíli potrvá,“ pravila Hartová.

„Jak dlouho?“

„Proč vás to zajímá?“ řekla ředitelka. „Vás už v životě stejně nic nečeká.“

Zatímco Kendall zůstal se dvěma ozbrojenými strážci, Hartová s Goldem šli vedle, kde seděl Rodney Feir pod dohledem dvou dalších agentů.

„Pan generál se určitě dobře baví,“ prohodil Feir, když se posadili naproti němu. „Je to pro něj černý den.“ Zasmál se vlastnímu vtipu, ale nikdo jiný se nepřidal.

„Máte vůbec ponětí, v jak vážné jste situaci?“ řekl Gold.

Feir se usmál. „Já už si s ní nějak poradím.“

Gold a Hartová si vyměnili pohledy. Ani jeden z nich nechápal Feirovu lehkovážnost.

„Půjdete sedět, pane Feire, a na hodně dlouho,“ konstatoval Gold.

Feir si přehodil nohu přes nohu. „Myslím, že ne.“

„Tak to myslíte špatně,“ zpražil ho Gold.

„Rodney, přistihli jsme vás při krádeži tajných informací Týfónu a jejich následném předání vysoce postavenému příslušníkovi jiné špionážní organizace.“

„No tak, prosím vás!“ řekl Feir. „Jsem si plně vědom toho, co jsem spáchal a že jste mě u toho chytili. Jen říkám, že je to úplně jedno.“ Dál se šklebil jako kocour z Alenky v říši divů a tvářil se, že má v rukávu schované eso.

„To by mě zajímalo proč,“ řekl Gold stroze.

„Zvoral jsem to,“ pokračoval Feir. „Ale nestydím se za to, co jsem udělal, štve mě jen to, že jsem se u toho nechal načapat.“

„Tím si opravdu ohromně pomůžete,“ řekla Hartová jízlivě. Machrování Luthera LaVallea a jeho nohsledů už si užila nad hlavu.

„Já nejsem člověk, který si bude dobrovolně sypat popel na hlavu, paní ředitelko. Ale na mém chování nezáleží, stejně jako na vašich důkazech. Kdybych učinil pokání jako Rob Batt, byl by v tom pro vás nějaký rozdíl?“ Zavrtěl hlavou. „Takže si nemá cenu nic nalhávat. Co jsem udělal a jak to vidím, je minulost. Pojďme si promluvit o budoucnosti.“

„Vy žádnou budoucnost nemáte,“ zavrčela Hartová.

„To se ještě uvidí.“ Feir ji dál obšťastňoval svým šíleným úsměvem. „Navrhuji vám obchod.“

Gold nevěřil svým uším. „Vy chcete smlouvat?“

„To ne, ale něco za něco,“ odtušil Feir. „Odvoláte veškerá obvinění vůči mé osobě, dáte mi tučné odstupné a doporučení pro práci v soukromém sektoru.“

„To je všechno?“ ucedila Hartová. „A co takhle letní sídlo na Floridě a k tomu jachtu?“

„Velkorysá nabídka,“ pronesl Feir s výrazem hráče pokeru, „ale nejsem svině, paní ředitelko.“

Gold vstal. „Tohle už přestává všechno.“

Feir ho zpražil pohledem. „Nevyskakujte jako čertík z krabičky, pane advokáte. Ještě jste neslyšel, co vám nabízím já.“

„Nezájem.“ Gold dal znamení dvěma agentům. „Odveďte ho zpátky do vazby.“

„Na vašem místě bych to nedělal.“ Když ho strážci chytili v podpaží a zvedli z křesla, Feir se nebránil, ale otočil se k Hartové. „Paní ředitelko, položila jste si někdy otázku, proč se Luther LaValle nepokusil udeřit na CIA, když byl Starý pán ještě naživu?“

„To nemusím, protože to vím. Starý pán byl příliš mocný a měl příliš mnoho vlivných přátel.“

„To je fakt, ale mělo to ještě jeden důvod.“ Feir těkal pohledem z jednoho agenta na druhého.

Hartová by mu nejradši zakroutila krkem, ale řekla: „Pusťte ho.“

Gold udělal krok dopředu. „Paní ředitelko, důrazně vám doporučuji…“

„Když ho vyslechneme, svět se nezboří.“ Hartová kývla. „Pokračujte, Rodney. Máte na to minutu.“

„Pravda je taková, že i za Starého pána se LaValle několikrát pokusil CIA ovládnout. Pokaždé narazil, a víte proč?“ Feir se díval chvíli na jednoho, chvíli na druhého. Do tváře se mu vrátil ten zlomyslný kočičí škleb. „Protože Starý pán měl v Národní bezpečnostní agentuře roky svého špiona.“

Hartová na něj vykulila oči. „Cože?“

„To je blbost,“ řekl Gold. „Jen kalí vodu.“

„Zkoušíte to dobře, ale jste vedle. Já totiž vím, kdo to byl.“

„Jak byste to mohl vědět, Rodney?“

Feir se zasmál. „Někdy – přiznávám, že ne moc často – se vyplatí být hlavním ouřadou CIA.“

„Ale to vy přece…“

„Ale ano, jsem, paní ředitelko.“ Zalomcovala s ním léty nahromaděná zloba. „A žádný honosný titul to nezakryje.“ Mávl rukou a ze vzplanutí vzteku zbyly záhy jen doutnající uhlíky. „Každopádně vidím věci, které v CIA nikdy jiný nevidí. Starý pán měl nouzový plán pro případ náhlého úmrtí, ale to vy víte líp než já, že, pane advokáte?“

Gold se otočil k Hartové. „Starý pán po sobě skutečně zanechal řadu zapečetěných obálek adresovaných různým ředitelům.“

„Jedna z těch obálek,“ pokračoval Feir, „obsahovala jméno špiona v řadách Národní bezpečnostní agentury. Měl ji dostat Rob Batt, což v té době mělo logiku, protože byl šéfem operací. Já jsem ale zařídil, aby ji Batt nikdy neobdržel.“

„Vy…“ Hartová měla takový vztek, že skoro nemohla mluvit.

„Mohl bych říct, že jsem už tehdy začal Batta podezírat ze spolupráce s Národní bezpečnostní agenturou, ale nebyla by to pravda.“

„Takže jste si tu listinu nechal i po mém jmenování.“

„Chtěl jsem mít něco v ruce, paní ředitelko. Došlo mi, že propustka z vězení se mi dřív nebo později bude hodit.“

Znovu nasadil ten úsměv, za který by mu Hartová nejraději dala pěstí do zubů. S vypětím všech sil se však ovládla. „A nechal jste LaVallea, ať po nás klidně šlape. To kvůli vám mě vyvedli z kanceláře v poutech a odkaz Starého pána je v ohrožení.“

„No jo, no, to se stává. Co můžu dělat?“

„Povím vám, co můžu dělat já,“ řekla Hartová a pokynula agentům, kteří Feira znovu popadli. „Můžu vám říct, ať táhnete k čertu. Můžu vám říct, že strávíte zbytek života v kriminále.“

I tehdy Feir zachoval klid. „Nezapomeňte, že vím, kdo je ten špion, paní ředitelko. Navíc – a tohle vás bude hodně zajímat – vím i to, kde působí.“

Hartová byla tak naštvaná, že na něj nedbala. „Odveďte ho, ať už ho nevidím.“

Cestou ke dveřím Feir řekl: „Je v konspiračním domě Národní bezpečnostní agentury.“

Ředitelka CIA ucítila srdce až v krku. Ten Feirův zpropadený úsměv byl nyní pochopitelný, ba dokonce oprávněný.

Přesně za třiatřicet hodin a dvacet šest minut. Ikupovova zlověstná slova stále zvonila Bourneovi v uších, když se mu cosi mihlo před očima. Stáli s Ikupovem v předsíni, hlavní dveře byly stále pootevřené a po protější stěně přelétl prchavý stín. Někdo se schovával za dveřmi.

Bourne nepřestával mluvit, a přitom vzal Ikupova za loket a vedl ho zpátky do obývacího pokoje směrem k chodbě do ložnic a koupelny. Když minuli jedno z oken, náhle se roztříštilo a dovnitř proskočil jakýsi muž. Bourne se prudce otočil a namířil na vetřelce SIG Sauer, který předtím sebral Ikupovovi.

„Dejte pryč tu bouchačku,“ zavelel ženský hlas za jeho zády. Otočil hlavu a viděl, že postava v chodbě – pobledlá mladá žena – mu míří pistolí na hlavu.

„Leonide, co tady děláte?“ Ikupov neměl daleko k mdlobám. „Dal jsem vám jasný rozkaz…“

„Byl to Bourne.“ Arkadin vkročil do hromady skla na podlaze. „To on zavraždil Míšu.“

„Je to pravda?“ Ikupov se obrátil k Bourneovi. „Zabil jste Michaila Tarkaniana?“

„Nedal mi na vybranou,“ řekl Bourne.

Devra s pistolí namířenou přímo na Bourneovu hlavu rozkázala: „Odhoďte zbraň. Nebudu to opakovat.“

Ikupov natáhl k Bourneovi ruku. „Vezmu si ji.“

„Zůstaňte, kde jste,“ zavrčel Arkadin, který mířil na Ikupova. „Leonide, co to má znamenat?“

Arkadin ho ignoroval. „Udělejte, co dáma říká, Bourne. Odhoďte zbraň.“

Bourne uposlechl. Ve chvíli, kdy pustil pistoli, Arkadin odhodil zbraň a skočil na něj. Bourne zvedl předloktí včas, takže zablokoval Arkadinovo koleno, přesto jím otřes projel až k rameni. Následovala oboustranná série tvrdých ran, chytrých uskoků i obranných bloků. Na každý krok, který jeden podnikl, měl ten druhý dokonalou odpověď. Když se Bourne zadíval Rusovi do očí, uviděl odraz jeho nejtemnějších skutků, veškeré smrti a zkázy, kterou po sobě zanechával. V těch neúprosných očích bylo prázdno černější než bezhvězdná noc.

Bourne před ním ustupoval přes obývací pokoj, až oba prošli pod obloukem oddělujícím místnost od zbytku bytu. V kuchyni Arkadin popadl sekáček a ohnal se s ním po Bourneovi. Ten před smrtícím úderem uskočil a sáhl po dřevěném bloku, v němž spočívalo několik nožů. Arkadin znovu sekl. Ostrý nástroj jen o pár centimetrů minul Bourneovy prsty a zasekl se do kuchyňské desky. Rus zahradil Bourneovi přístup k nožům a mával sekáčkem, jako by žal kosou obilí.

Bourne se ocitl u dřezu. Vytáhl z odkapávače nádobí talíř a vrhl jej jako frisbee, takže se Arkadin musel sklonit. Když se talíř roztříštil o stěnu za Rusem, Bourne vytáhl z držáku kuchyňský nůž připomínající meč. Ocel břinkla o ocel a v příští chvíli se Bourne pokusil bodnout protivníka do břicha. Jenže Arkadin sklopil sekáček přímo k Bourneově pěsti a přinutil ho pustit nůž. Čepel zazvonila o podlahu. Arkadin na Američana skočil a začali spolu zápasit.

Bourneovi se podařilo udržet sekáček dál od sebe a využíval toho, že v boji zblízka se jím jeho soupeř nemůže pořádně ohnat. Arkadin si uvědomil, že je mu zbraň spíš na obtíž, a pustil ji.

Dlouhé tři minuty se navzájem drželi ve smrtícím sevření. Byli celí krvaví a potlučení, ale ani jednomu se nepodařilo získat převahu. Bourne se v životě nesetkal s někým tak tělesně i duševně silným. Arkadin byl v mnohém jako on sám. Prát se s ním znamenalo bojovat s vlastním zrcadlovým odrazem, který neměl rád. Připadalo mu, že stojí na okraji strašlivé propasti naplněné nekonečnou hrůzou, kde nemohlo nic přežít. Cítil, že k němu Arkadin natahuje ruku, aby ho do té rokle stáhl, jako by mu chtěl ukázat samotu, která číhala za jeho očima, děsivý obraz vlastní zapomenuté minulosti, jež se znovu hlásila o slovo.

S vypětím všech sil se vymanil z Arkadinova sevření a udeřil ho pěstí do ucha. Rus odlétl na sloup a Bourne vyběhl z kuchyně do chodby. V tu chvíli uslyšel neklamný zvuk natažení závěru a vrhl se střemhlav do ložnice. Výstřel rozštípl dřevěný rám dveří těsně nad jeho hlavou.

Vyškrábal se na nohy a vyrazil ke Kirschově šatně, i když slyšel Arkadina křičet na tu mladou ženu, aby nestřílela. Odsunul řadu oblečení na ramínkách, šátral po překližkovém panelu na zadní stěně a hledal kličky, které mu Kirsch v muzeu popsal. Právě ve chvíli, kdy uslyšel Arkadina vběhnout do ložnice, otočil kličkami, vysunul desku a v hlubokém předklonu se protáhl do světa obestřeného stínem.

Když se Devře nepodařilo Bournea postřelit, otočila se a ocitla se tváří v tvář hlavni pistole SIG Sauer, kterou Ikupov zvedl z podlahy.

„Vy huso,“ zavrčel Ikupov, „všechno nakonec ještě poděláte.“

„Co Leonid dělá, je jeho věc,“ řekla.

„To je právě ten omyl,“ zpražil ji Ikupov. „Leonid nic sám dělat nemůže. Za všechno vděčí mně.“

Vykročila z přítmí chodby do obývacího pokoje. Pistolí u boku mířila na Ikupova. „Jste si kvit. Už není vaším otrokem.“

Ikupov se zasmál. „Tohle vám řekl?“

„Ne, to jsem mu řekla já.“

„Tak to jste ještě větší husa, než jsem si myslel.“

Kroužili kolem sebe, opatrní na sebemenší pohyb. Devra se ledově pousmála. „Od chvíle, kdy opustil Moskvu, se změnil. Je to úplně jiný člověk.“

Ikupov ze sebe vypravil nesouhlasný hrdelní tón. „Leonid se nikdy nezmění, to je první věc, kterou byste si měla zapsat za uši. Já to musím vědět nejlíp, protože jsem se z něj léta snažil udělat lepšího člověka. Nepovedlo se. Nikdo to nedokázal, a víte proč? Protože Leonid není úplný. Kdysi dávno v Nižném Tagilu se rozpadl a dohromady ho nedají ani všichni carští koně. Dílky skládanky už do sebe prostě nezapadají.“ Pokynul hlavní pistole. „A teď odsud rychle vypadněte, jinak vás zabije jako všechny ostatní, kdo se k němu kdy pokusili přiblížit.“

„Jste úplně vedle!“ sykla Devra. „Co by se od člověka jako vy taky dalo čekat? Zkazila vás moc. Tolik let žijete odtržený od života na ulici, že jste si vytvořil vlastní realitu, ve které všechno běží tak, jak si zamanete.“ Udělala krok dopředu a on ztuhl. „Myslíte, že mě zabijete dřív než já vás? Na to bych nesázela.“ Pohodila hlavou. „Vy máte na rozdíl ode mě co ztratit. Já už jsem byla napůl mrtvá, když mě Leonid našel.“

„Aha, tak teď už to chápu,“ pokýval Ikupov hlavou. „Zachránil vás před vámi samotnou. Sebral vás z ulice, co?“

„Leonid je můj ochránce.“

„A pak kdo je tady vedle.“

Devřin mrazivý úsměv se rozšířil. „Jeden z nás se strašně plete. Uvidíme kdo.“

„Ta místnost je plná figurín,“ řekl Egon Kirsch, když Bourneovi popisoval své studio. „Mám všude závěsy, aby dovnitř nemohlo světlo, protože ty sochy jsou mým dílem. Vytvořil jsem je od píky, abych tak řekl. Jsou to zároveň takoví moji společníci. V tomto smyslu mají dar vidět, nebo tomu aspoň věřím. A jaká bytost se může podívat na svého stvořitele, aniž by zešílela nebo neoslepla, případně obojí?“

S plánkem místnosti vtisknutým do paměti se Bourne plížil studiem a vyhýbal se figurínám, aby nenadělal hluk či, jak by možná řekl Kirsch, aby nenarušoval proces jejich zrození.

„Myslíte, že jsem blázen,“ řekl Bourneovi v muzeu. „Ono na tom nesejde, ale všichni umělci – úspěšní i ti druzí! – považují svá díla za živá. Já nejsem jiný. Jde zkrátka o to, že jsem se léta snažil vdechnout abstrakcím život a nakonec jsem dal svému dílu lidskou podobu.“

Bourne něco zaslechl, na okamžik ztuhl a pak se zadíval podél stehna jedné z postav. Když se rozkoukal v hustém šeru, zaznamenal jakýsi pohyb: Arkadin našel desku v šatníku a prošel do studia za ním.

Bourne usoudil, že tady má mnohem lepší vyhlídky než v Kirschově bytě. Znal rozvržení místnosti a tma byla jeho spojencem. Pokud udeří rychle, uvidí to, co Arkadin nemohl, a získá výhodu.

S těmito myšlenkami se vykradl zpoza umělé postavy a postupoval směrem k Rusovi. Studio připomínalo minové pole. Mezi ním a Arkadinem se nacházely tři figuríny rozestavěné v různých úhlech a pózách: jedna seděla a držela nějaký obrázek, jako by četla knihu; další stála s rozkročenýma nohama v klasickém střeleckém postoji; třetí utíkala, a přitom se předkláněla, jako by dobíhala do cíle závodu.

Bourne se prosmýkl kolem běžce. Arkadin chytře číhal v podřepu na jednom místě a čekal, až jeho oči uvyknou temnotě. Přesně tak se Bourne zachoval, když před chvílí do studia sám vstoupil.

Znovu si uvědomil, jak strašně moc se mu Arkadin podobá. Bylo prazvláštní sledovat, jak se ho vlastní zrcadlový obraz snaží najít a zabít. Cítil přitom niternou pudovou úzkost.

Rychle přiskočil k sedící postavě s obrázkem a pak se kradmo posunoval na úroveň střelce. Naléhavě si uvědomoval, že se mu krátí čas. Když už se chystal vrhnout se na Arkadina, zazvonil mu mobilní telefon a na displeji se rozzářilo Moiřino číslo. Tiše zaklel a vrhl se dopředu. Arkadin, ostražitý na sebemenší nesrovnalost, se otočil po zvuku a Bourne narazil na pevnou stěnu svalů, z níž sálala vražedná síla a vášeň. Arkadin se rozmáchl a Bourne uskočil dozadu mezi nohy střílející sochy. Když se za ním Arkadin pustil, vlétl přímo do boku postavy. S nadávkou ucukl a ohnal se po figuríně. Čepel zasáhla akrylovou pleť a zařízla se do plechu, který se pod ní skrýval. Zatímco se Arkadin snažil nůž vytáhnout, Bourne vykopl nohu a zasáhl ho do levé strany hrudníku. Rus se skácel k zemi. Bourne vrazil ramenem do zad umělého střelce. Byl nesmírně těžký, a tak se do něj opřel vší silou. Figurína se převrhla na Arkadina a zavalila ho svou vahou.

„Váš přítel mi nedal na vybranou,“ řekl Bourne. „Kdybych mu v tom nezabránil, zabil by mě. Byl moc daleko, musel jsem hodit nůž.“

Z Arkadina vyšel zvuk připomínající praskání ohně. Chvíli trvalo, než si Bourne uvědomil, že je to smích. „Vsadím se s vámi, Bourne, že vám Míša ještě před smrtí řekl, že jste mrtvý muž.“

Bourne se mu chystal odpovědět, když v Arkadinově ruce uviděl slabý odlesk pistole SIG Sauer Mosquito. Skrčil se a nad hlavou mu hvízdla kulka.

„Měl pravdu.“

Bourne se stočil a kličkoval kolem ostatních figurín, které mu zároveň sloužily jako štíty. Arkadin vypálil tři další rány. Bourneovi vybuchla u levého ramena sprška omítky, dřeva a akrylu a v příští chvíli skočil za Kirschův pracovní stůl. Za zády slyšel sténání a skřípot kovu, jak se Arkadin snažil vyprostit se zpod padlého střelce.

Z Kirschova popisu Bourne věděl, že dveře jsou vlevo. Vyškrábal se na nohy, a když Arkadin znovu vystřelil, vrhl se za roh. Ze zdi se odloupl kus štuku a dřevěné laťky. Bourne doběhl k východu, odemkl, otevřel a vyběhl do chodby. Vlevo od něj se rýsovaly otevřené dveře do Kirschova bytu.

„Když na sebe budeme mířit, nikam se nedostaneme,“ řekl Ikupov. „Zkusme tu situaci vyřešit racionálně.“

„To je váš problém,“ zavrčela Devra. „Život není racionální, je to chaos jak blázen. To jen vy si ve své zaslepenosti myslíte, že můžete všechno ovládat. Ale jste vedle, to totiž nedokáže nikdo.“

„Vy s Leonidem si myslíte, že víte, co děláte, ale není to pravda. Žádný člověk se nepohybuje ve vzduchoprázdnu. Jestli Bournea zabijete, bude to mít strašné následky.“

„Pro vás, ale pro nás ne. To je právě to vaše zaslepení mocí: uvažujete ve zkratkách. Vidíte jen osobní prospěch, politické šance a bezbřehou korupci.“

V té chvíli oba zaslechli výstřely, ale jen Devra věděla, že vycházejí z Arkadinova mosquita. Vycítila, že Ikupov zpevňuje ukazovák na spoušti, a přidřepla si. Pokud se neobjeví Arkadin, ale Bourne, bez milosti ho sama zastřelí.

Situace se vyhrocovala a Ikupov byl zjevně nervózní. „Devro, prosím vás, ještě jednou to zvažte. Leonid neví o všem. Potřebuju Bournea živého. Provedl Míšovi strašnou věc, ale osobní pocity teď musí jít stranou. Jestli Leonid Bournea zabije, veškeré plánování a prolitá krev budou k ničemu. Dám vám, co chcete.“

„Myslíte, že si mě můžete koupit? Peníze pro mě nic neznamenají. Já chci jen Leonida,“ řekla Devra, právě když Bourne prošel vstupními dveřmi.

Devra i Ikupov se otočili. Devra vyjekla, jelikož věděla, nebo si alespoň myslela, že Arkadin je mrtvý, a proto přenesla pistoli z Ikupova na Bournea.

Bourne uskočil zpátky do chodby a ona na něj začala bezhlavě pálit, zatímco postupovala ke dveřím. Protože se plně soustředila na Bournea, spustila oči z Ikupova, a tak přehlédla, jak máchl zbraní jejím směrem.

„Varoval jsem vás,“ řekl a střelil ji do prsou.

Padla na záda.

„Proč jste mě neposlechla?“ dodal Ikupov a vpálil do ní další kulku.

Devra slabě zasténala a vzepjala se do oblouku. Ikupov se nad ní rozkročil.

„Jak jste se mohla dát dohromady s takovou zrůdou?“

Devra na něj zírala zarudlýma očima. S každým lopotným úderem srdce z ní vytékala další krev. „Přesně takhle jsem se ho ptala na vás.“ Každé přerývané nadechnutí ji naplňovalo nevýslovnou bolestí. „On není žádná zrůda, ale i kdyby, vy jste mnohem horší.“

Náhle škubla rukou. Ikupov, soustředěný na její slova, si s hrůzou uvědomil, že ho střelila do pravého ramene. Odlétl na stěnu a bolest ho přinutila pustit pistoli. Viděl, že se Devra snaží znovu vypálit, a tak se otočil a vyrazil z bytu. Seběhl po schodišti až na ulici.

39

Willard si hověl v salonku pro služebnictvo vedle Knihovny v konspiračním domě Národní bezpečnostní agentury, upíjel svou sladkou dopolední kávu s mlékem a četl si Washington Post, když mu zazvonil mobilní telefon. Podíval se na něj a viděl, že mu volá syn Oren. Samozřejmě že to Oren ve skutečnosti nebyl, ale to kromě Willarda nikdo nevěděl.

Odložil noviny a sledoval displej, na kterém se v příští chvíli objevila jakási fotka. Byli na ní dva lidé stojící před venkovským kostelíkem, jehož celá věž se do záběru nevešla. Neměl tušení, kdo a kde ti lidé jsou, to však nebylo podstatné. V hlavě měl šest číslic a snímek mu napověděl, kterou použít. Dvě postavy plus věž znamenaly kód číslo tři. Pokud by například stáli před obloukem, jednu by odečetl, a ne přičetl. Vizuálních nápověd bylo víc. Cihlová budova znamenala vydělit počet postav dvěma, most zase vynásobit a tak dále.

Willard vymazal fotografii z telefonu, vzal si třetí část novin a začal číst první článek na straně tři. Počínaje třetím slovem začal dešifrovat zprávu, která ho povolávala do akce. Jak postupoval článkem a podle zvláštního klíče nahrazoval určitá písmena jinými, cítil hluboké vnitřní pohnutí. Tři desítky let byl očima a ušima Starého pána v řadách Národní bezpečnostní agentury a jeho náhlé loňské úmrtí ho hluboce zasáhlo. Pak se stal svědkem nájezdů Luthera LaVallea na CIA a čekal, až mu konečně zazvoní telefon, ale jeho touha spatřit na displeji další fotku zůstávala po celé měsíce nenaplněna. Nedokázal pochopit, proč ho nová ředitelka CIA nevyužívá. Že by o něm Veronika Hartová nevěděla? Vypadalo to tak, zvláště poté, co LaValle dopadl Sorayu Mooreovou a jejího komplice, kterého stále věznili v podpalubí, jak Willard soukromě říkal celám v suterénu. Udělal pro mladého Tyrona, co mohl, i když to bylo zoufale málo. Věděl však, že i ten nejmenší náznak naděje – vědomí, že člověk není sám – stačí k povzbuzení statečného srdce, a pokud se alespoň trochu vyznal v lidech, Tyrone takové srdce měl.

Willard se vždycky chtěl stát hercem – jeho bohem byl řadu let Lawrence Olivier –, ale ani v těch nejdivočejších snech si nepředstavoval, že své herecké schopnosti uplatní na politickém kolbišti. Dostal se k tomu náhodou. Kdysi totiž hrál ve studentském divadle roli Jindřicha Pátého, jednu ze Shakespearových velkých tragických postav. Když Starý pán přišel Willardovi do zákulisí pogratulovat, sdělil mu, že Jindřichova zrada Falstaffa byla spíš politická než osobní a slavila úspěch. „Jak by se vám líbilo dělat něco podobného ve skutečném životě?“ zeptal se ho Starý pán. Verboval tehdy na univerzitě, kde Willard studoval, nové adepty pro CIA a tvrdil, že je často nachází na těch nejnepravděpodobnějších místech.

Když Willard rozluštil zprávu s instrukcemi, v duchu poděkoval nebesům, že neskončil na smetišti spolu s odpadky Starého pána. Připadal si jako Jindřich Pátý, i když od chvíle, kdy kráčel po prknech znamenajících svět, uplynulo už přes třicet let. Znovu ho volali na scénu, aby sehrál svou největší roli, kterou měl zarytou pod kůží.

Složil noviny, zastrčil si je do podpaží, vzal mobilní telefon a vyšel z odpočívárny. Stále mu zbývalo dvacet minut přestávky, tedy víc než dost času na to, aby splnil svůj úkol. Dostal příkaz najít digitální fotoaparát, který u sebe měl Tyrone v době zadržení. Nahlédl do Knihovny, s uspokojením se přesvědčil, že LaValle stále sedí na svém obvyklém místě naproti Soraye Mooreové, a pak vykročil chodbou.

I když ho naverboval sám bývalý ředitel CIA, výcvik dostal od Alexe Conklina. Conklin byl podle Starého pána nejlepší ve svém oboru, jímž byla příprava agentů na nasazení v terénu. Willard zakrátko zjistil, že kromě školení agentů pro černou práci Conklin vyniká i ve výcviku spících agentů. Strávil s Conklinem téměř rok, nikdy se však nepohybovali v ústředí CIA. Byl součástí projektu Treadstone, Conklinova tajného plánu, o jehož existenci neměla většina zaměstnanců organizace ani ponětí. Bylo nesmírně důležité, aby mezi Willardem a CIA nebylo žádné zjevné spojení. Jelikož role, kterou pro něj Starý pán připravil, spočívala v lůně Národní bezpečnostní agentury, jeho minulost musela odolat i tomu nejpodrobnějšímu zkoumání.

To všechno Willardovi táhlo hlavou, když kráčel posvátnými chodbami konspiračního domu. Míjel jednoho agenta za druhým s vědomím, že svou práci vybrousil k dokonalosti. Byl nepostradatelnou nulou. Člověkem, který byl vždycky po ruce, ale nikdo si ho nevšímal.

Věděl, kde Tyronův fotoaparát je, protože byl u toho, když se o něm Kendall s LaVallem bavili. I kdyby to však nevěděl jistě, odhadl by, kam jej LaValle schoval. Bylo mu například jasné, že nesměl opustit konspirační dům dřív, než budou zničující fotky cel a nádrží na vodní mučení staženy na domácí server nebo vymazány z paměti aparátu. Bylo sice možné, že už je někdo vymazal, ale Willard o tom vážně pochyboval. Národní bezpečnostní agentura neměla foťák v držení dlouho, Kendall už byl pryč a LaValle se staral jen o to, jak přinutit Sorayu Mooreovou, aby mu vydala Jasona Bournea.

O Bourneovi věděl všechno. Četl spisy projektu Treadstone, dokonce i ty, které už neexistovaly, byly skartovány a pak spáleny, když se informace v nich obsažené staly nebezpečnými pro Conklina i celou CIA. Věděl, že Treadstone měl pozadí, o kterém Starý pán nevěděl. Šlo o dílo Conklina, pro něhož bylo utajení svatým grálem. Co přesně s Treadstonem zamýšlel, se mohli všichni jen dohadovat.

Willard vložil do zámku dveří LaValleovy kanceláře univerzální klíč a zadal příslušný elektronický kód. Znal hesla všech osob – jakým by byl jinak spícím agentem? Dveře se otevřely, Willard vklouzl dovnitř, zavřel za sebou a zamkl.

Vykročil k LaValleovu stolu a začal otvírat jednu zásuvku po druhé a hledat falešné zadní stěny či dna. Když žádné nenašel, přesunul se ke knihovně obsahující spisy i láhve s alkoholem. Zvedal obrazy na stěnách a pátral po nějaké tajné schránce, nic tam však nebylo.

Posadil se na roh stolu a přemítal, kam mohl LaValle ten zpropadený fotoaparát ukrýt. Bezděčně přitom houpal nohou ze strany na stranu. Když podpatkem udeřil o okraj stolu, okamžitě zbystřil. Seskočil z desky, vlezl pod stůl a klepal na bok, až uslyšel stejný zvuk jako před chvílí. Ano, to je ono. Tato část bočnice byla dutá.

Přejížděl konečky prstů po stěně stolu, až objevil drobnou západku, odsunul ji stranou a otevřel dvířka. Uvnitř ležel Tyronův foťák. Sáhl pro něj, a vtom zaslechl vrznutí kovu o kov.

LaValle byl za dveřmi.

„Řekni mi, že mě miluješ, Leonide.“ Devra se usmála na Arkadina, který nad ní klečel.

„Co se ti stalo, Devro?“ vypravil ze sebe.

Když se konečně vymanil ze zajetí těžké sochy, chtěl se pustit za Bournem, ale uslyšel z Kirschova bytu výstřely a klapot běžících nohou. Obývací pokoj byl potřísněný krví. Uviděl ji ležet na podlaze, pistoli stále v ruce. Košile se jí barvila do červena.

„Leonide,“ zavolala na něj, když se objevil v jejím omezeném zorném poli. „Čekala jsem na tebe.“

Chtěla mu říct, co se stalo, ale v koutcích úst se jí tvořily krvavé bublinky a začala strašlivě chroptět. Arkadin zvedl její hlavu ze země a položil si ji na stehna. Odhrnul jí z čela a tváří slepené vlasy, po nichž zůstaly rudé šmouhy připomínající válečné malování.

Pokusila se pokračovat, ale nešlo to. Její oči se rozostřily a Arkadin už si myslel, že ji ztratil. Pak se však opět rozjasnily, usmála se a zopakovala: „Miluješ mě, Leonide?“

Sklonil se a cosi jí pošeptal do ucha. Možná To víš, že tě miluju, ale v hlavě mu tak hlasitě praskalo, že sám sebe neslyšel. Skutečně ji miloval? A pokud ano, co to znamenalo? Záleželo na tom vůbec? Slíbil, že ji ochrání, a selhal. Díval se jí do očí a do usmívající se tváře, ale viděl jen svou vlastní minulost, která ho znovu začala pohlcovat.

„Potřebuju víc peněz,“ řekla Jelena jednou večer, když s ním ležela propletená v posteli.

„Na co? Dávám ti přece dost.“

„Nesnáším to tady, připadám si jako ve vězení: holky pořád brečí, dostávají bití a pak mizí. Dřív jsem měla kamarádky, člověk si aspoň zkrátil čas a měl během dne co dělat, ale dneska už to nemá cenu. Když se s někým skamarádím, do týdne je pryč.“

Arkadinovi nemohla ujít Kuzinova neukojitelná potřeba dalších a dalších dívek. „A jak to souvisí s tím, že potřebuješ víc peněz?“

„Když nemůžu mít kamarádky,“ odpověděla Jelena, „chci aspoň drogy.“

„Drogy jsem ti jasně zakázal,“ řekl Arkadin, odvalil se od ní a posadil se.

„Jestli mě miluješ, dostaneš mě odsud.“

„Jestli tě miluju?“ Otočil se a zadíval se na ni. „Kdo tady říkal něco o lásce?“

Rozplakala se. „Chci s tebou žít, Leonide. Chci s tebou být pořád.“

Cítil, jak se mu kolem krku utahuje neznámá smyčka. Vstal a posbíral si šaty. „Ježíšmarjá, kam na tyhle nápady chodíš?“

Nechal ji žalostně štkát a zamířil ven shánět další holky. Než však došel k hlavním dveřím nevěstince, zastavil ho Stas Kuzin.

„Jelenin pláč ruší ostatní,“ řekl se svým typickým hadím syčením. „Kazí to kšefty.“

„Chce se mnou žít,“ řekl Arkadin. „Umíš si to představit?“

Kuzin se sípavě zasmál, jako když nehty přejedeš po školní tabuli. „Nevím, co by bylo horší: jestli hysterická manželka, co se ptá, kdes celou noc byl, anebo vřeštící fakani, kvůli kterým nemůžeš pořádně spát.“

Oba se při té poznámce zasmáli a Arkadin už na ni víc nemyslel. Další tři dny neúnavně a systematicky pročesával Nižnyj Tagil, aby doplnil stavy prostitutek. Poté spal dvacet hodin v kuse, a když se vzbudil, zamířil do Jelenina pokoje. V její posteli však našel jinou dívku, kterou nedávno sebral z ulice.

„Kde je Jelena?“ strhl z ní deku.

Vzhlédla k němu a zamžikala jako netopýr na slunci. „Jaká Jelena?“ odtušila rozespale ochraptělým hlasem.

Arkadin vyšel z pokoje a vydal se do kanceláře Stase Kuzina. Šéf zločinců seděl za šedým kovovým stolem a mluvil do telefonu, ale pokynul Arkadinovi, aby se zatím posadil. Arkadin raději zůstal stát, sevřel opěradlo dřevěné židle a předklonil se nad jejím laťkovým opěradlem.

Kuzin nakonec položil sluchátko a otázal se: „Co pro tebe můžu udělat, kamaráde?“

„Kde je Jelena?“

„Kdo?“ Kuzin se zamračil, čímž se mu spojilo obočí a vypadal trochu jako Kyklop. „Jo aha, ta ubulená.“ Usmál se. „Ta už tě otravovat nebude.“

„Co to znamená?“

„Proč mi dáváš otázku, na kterou znáš odpověď?“ Kuzinovi zazvonil telefon a on jej zvedl. „Vydrž, sakra,“ vybafl do sluchátka a vzhlédl ke svému partnerovi. „Dneska půjdeme na večeři a oslavíme tvoji svobodu, Leonide. Pořádně to roztočíme, co říkáš?“

Pak se vrátil k telefonátu.

Arkadin měl pocit, že se zastavil čas: jako by tuhle chvíli měl prožívat zas a znovu až do konce života. Vypochodoval jako robot z kanceláře i z nevěstince, který vlastnil spolu s Kuzinem. Bezmyšlenkovitě nastoupil do auta a vyrazil na sever do jedlového lesa. Slunce nesvítilo, obzor lemovaly neodmyslitelné komíny. Vzduch byl zamořený částečkami uhlíku a síry a měl odpudivě oranžovou barvu, jako by všechno hořelo.

Arkadin sjel ze silnice a vykročil pěšky po zbrázděné cestě, kterou předtím jela dodávka. Po chvíli se přistihl, že pádí mezi jehličnany jako o závod. Všude kolem se vznášel hnilobný puch.

U okraje jámy se prudce zastavil. Na některých místech byly vysypané pytle nehašeného vápna, které mělo napomáhat rozkladu, obsah díry byl však nezaměnitelný. Arkadin přejížděl očima po mrtvolách, až ji našel. Jelena ležela schoulená tak, jak ji skopli dolů. Ze všech stran k ní postupovalo několik velkých krys.

Při pohledu do jícnu pekla Arkadin zděšeně vyjekl, jako když omylem šlápnete štěněti na packu. Slezl ze stráně bez ohledu na odporný smrad, a třebaže mu slzely oči, vytáhl ji nahoru, položil do lůžka z hnědého jehličí a vytáhl lopatku.

Pohřbil ji necelý kilometr od jámy na malé odlehlé mýtině, kde panoval božský klid. Celou cestu ji nesl přes rameno, a když ji konečně zakopal, strašlivě páchl. Jak tam tak dřepěl s tváří od potu a hlíny, nemohl uvěřit, že ze sebe ten puch někdy vydrhne. Kdyby uměl nějakou modlitbu, odříkal by ji, jenže znal jen sprostá slova a se spravedlivým zápalem je ze sebe vysypal. Sám však nebyl spravedlivý, ale prokletý.

Obchodník by před sebou měl těžké dilema. Arkadin ovšem žádný obchodník nebyl, a tím byl jeho osud zpečetěn. Vrátil se do Nižného Tagilu se dvěma plně nabitými pistolemi Stěčkin s náhradními náboji v náprsních kapsách. Vstoupil do bordelu a zastřelil dvě gorily stojící na stráži. Ani jedna z nich neměla šanci vytasit zbraň.

Ve dveřích se objevil Stas Kuzin s pistolí Korovin TK. „Co to kurva je, Leonide?“

Arkadin ho střelil do obou kolen. Kuzin zavřeštěl a klesl k zemi. Když se pokusil zvednout pistoli, Arkadin mu dupl na zápěstí. Kuzin hlasitě zasténal. Pistoli však nechtěl pustit, a tak ho Arkadin kopl do kolena. Následný řev zburcoval z pokojů i poslední dívky.

„Vypadněte,“ houkl na ně Arkadin s pohledem upřeným do Kuzinovy zrůdné tváře. „Vezměte si peníze, které najdete, a vraťte se domů. Povězte jim o té jámě s vápnem severně od města.“

Slyšel, jak se štěbetavě rozprchly, a pak se rozhostilo ticho.

„Ty zmrde jeden,“ vzhlédl Kuzin k Arkadinovi.

Arkadin se zasmál a střelil ho do pravého ramena. Pak vrazil stěčkiny do pouzder a odtáhl Kuzina po podlaze. Musel odsunout z cesty jednoho z mrtvých strážců, ale nakonec přece jen zdolal schody a vyšel ze dveří se sténajícím Kuzinem v závěsu. Na ulici se skřípěním zastavila jedna z Kuzinových dodávek. Arkadin vytasil obě pistole a vystřílel jejich obsah do kabiny. Vůz se houpal na tlumičích, sklo se tříštilo a klakson se rozhoukal, jak na něj padl mrtvý šofér. Nikdo nevystoupil.

Arkadin odvlekl Kuzina ke svému autu a hodil ho na zadní sedadlo. Vyjeli z města do lesa a odbočili na prašnou cestu s vyjetými kolejemi. Na jejím konci Arkadin zastavil a odtáhl Kuzina k okraji jámy.

„Jdi do prdele, Arkadine!“ zařval Kuzin. „Jdi do…“

Arkadin ho zblízka střelil do levého ramena, roztříštil mu kloub a srazil Kuzina do jámy zasypané nehašeným vápnem. Pak nahlédl dovnitř: netvor ležel na dívčích mrtvolách a z úst mu prýštila krev. „Zabij mě!“ vykřikl. „Myslíš, že se bojím smrti? No tak do toho!“

„Proč bych tě měl zabíjet, Stasi?“

„Oddělej mě, povídám. Kurva, tak ukonči to!“

Arkadin ukázal na bezvládná těla kolem. „Zemřeš v náručí svých obětí a v uších ti budou znít jejich kletby.“

„A co všechny tvoje oběti?“ zvolal Kuzin, když Arkadin zmizel z dohledu. „Udusíš se vlastní krví!“

Arkadin si ho však nevšímal. Usedl za volant a vycouval z lesa. Začínalo pršet a z bezbarvé oblohy se snášely ocelové kapičky připomínající náboje. Vzdálené dunění vycházející ze sléváren znělo jako salvy kanónů ohlašující válku, která ho určitě zahubí, pokud se nedostane z Nižného Tagilu jinak než v rakvi.

40

„Kde jsi, Jasone?“ zeptala se Moira. „Všude tě sháním.“

„V Mnichově,“ odpověděl.

„Díkybohu jsi blízko. Musím tě vidět.“ Zněla trochu zadýchaně. „Pověz mi, kde jsi, a já za tebou přijedu.“

Bourne si přendal mobilní telefon z jednoho ucha na druhé, aby mohl lépe sledovat bezprostřední okolí. „Zrovna jsem na cestě do Englischer Garten.“

„Co děláš ve Schwabingu?“

„To je dlouhá historie. Povyprávím ti to až osobně.“ Bourne se podíval na hodinky. „Za deset minut se mám sejít se Sorayou u čínské pagody. Prý má nové informace o útoku Černé legie.“

„To je zvláštní,“ řekla Moira. „Já taky.“

Bourne chvatně přešel přes ulici, ale stále se ostražitě rozhlížel po případných pronásledovatelích.

„Přijedu za tebou,“ řekla Moira. „Sedím v autě. Můžu tam být za čtvrt hodiny.“

„To není nejlepší nápad.“ Nechtěl ji zatahovat do pracovní schůzky. „Až to vyřídím, zavolám ti a můžeme…“ Znenadání si uvědomil, že mluví do prázdna. Vytočil tedy Moiřino číslo, ale spustila se hlasová schránka. Zatracená práce, zaklel v duchu.

Dojel na okraj zahrady, která měla dvakrát větší rozměry než Central Park v New Yorku. Zelená plocha rozdělená řekou Isar byla plná běžeckých i cyklistických stezek, luk a lesů a nechyběly ani kopce. Pod vrcholkem jednoho z nich stála čínská pagoda, která ve skutečnosti fungovala jako zahradní restaurace.

Při chůzi přirozeně myslel na Sorayu. Bylo zvláštní, že měla informace o Černé legii stejně jako Moira. V duchu si znovu přehrál jejich předchozí telefonát. Něco ho na něm zneklidňovalo, ale nedokázal to pojmenovat. Pokaždé když se to pokusil uchopit, proklouzlo mu to mezi prsty.

Zpomalovaly ho houfy turistů, amerických diplomatů a dětí s balónky nebo papírovými draky. U pagody se navíc začínalo srocovat shromáždění mladých, kteří protestovali proti novému studijnímu programu na univerzitě.

Razil si cestu kolem nějaké matky s dítětem a početné rodiny v teniskách a příšerných teplákách. Dítě se na něj podívalo a Bourne se instinktivně usmál. Pak se odvrátil a otřel si z tváře krev, která mu však dál prosakovala ze šrámů, jež utrpěl při potyčce s Arkadinem.

„Ne, párek si dát nemůžeš,“ říkala matka svému synkovi se silným britským přízvukem. „Celou noc ti bylo špatně.“

„Ale, mami, teď už jsem v pohodě.“

V pohodě. Bourne zkoprněl a poškrábal se na spánku. V pohodě. Ten slovní obrat mu chřestil v hlavě jako ocelová kulička v hracím automatu.

Soraya.

Ahoj, to jsem já, Soraya. Takhle svůj telefonát začala. Pak řekla: Náhodou v Mnichově.

A těsně předtím, než zavěsila: V pohodě. To stíhám. Co ty?

Bourne se prodíral houstnoucím davem a měl pocit, že mu hoří hlava. Něco na těch slovech se mu nezdálo. Znal je i neznal. Jak je to možné? Zatřásl hlavou, jako by si ji chtěl vyčistit, a vzpomínky mu začaly prosvítat mezírkami v oponě zapomnění, jako by ji někdo prořízl ostrým nožem.

A pak spatřil Moiru. Spěchala k čínské pagodě z opačné strany a měla usilovný, zachmuřený, ale vyrovnaný výraz. Co se stalo? Co mu asi nese za novinky?

Natáhl krk a snažil se Sorayu najít v kypícím víru demonstrace. A pak si vzpomněl.

V pohodě.

Podobný rozhovor už se Sorayou někdy vedl – ale kde? V Oděse? Ahoj, to jsem já předcházející jejímu jménu znamenalo, že je pod nátlakem. Náhodou před místem, kde měla být, ve skutečnosti naznačovalo, že tam není.

V pohodě signalizovalo, že je to past.

Vzhlédl a sevřelo se mu srdce. Moira do té pasti mířila.

Když se dveře otevřely, Willard ztuhl. Byl na všech čtyřech pod stolem a od vchodu ho naštěstí nebylo vidět. Slyšel hlasy, jeden z nich patřil LaValleovi. Zatajil dech.

„Na tom nic není,“ řekl LaValle. „Pošlete mi mailem čísla, a až skončím s tou Mooreovou, podívám se na ně.“

„Dobře,“ řekl Patrik, jeden z LaValleových asistentů, „ale měl byste se vrátit do Knihovny, ta Mooreová tam dělá kravál.“

LaValle zaklel. Willard slyšel, jak přešel ke stolu a přehrabuje se v papírech. Asi hledal nějaký spis. Nakonec LaValle spokojeně zamručel, vykročil kanceláří a zavřel za sebou dveře. Až když se klíč otočil v zámku, Willard si mohl vydechnout.

Zapnul fotoaparát v naději, že obrázky ještě nikdo nesmazal. Naštěstí ne. Byly tam. Důkazy, které zničí LaVallea a celé jeho vedení Národní bezpečnostní agentury. Přes bluetooth připojil foťák ke svému mobilu a přenesl do něj snímky. Když skončil, vyhledal číslo svého syna – které ve skutečnosti nepatřilo jeho synovi, ale kdyby na něj někdo zavolal, zvedl by to mladík vydávající se za něj – a odeslal všechny fotky najednou. Pokud by je posílal jednotlivě jako samostatné hovory, bezpečnostní server by to jistě vyhodnotil jako podezřelou aktivitu.

Nakonec se Willard opřel a zhluboka se nadechl. Hotovo: fotky byly nyní v rukou CIA, tedy v těch nejlepších. Anebo z LaValleova pohledu těch nejhorších. Podíval se na hodinky, zastrčil aparát do kapsy, zajistil dvířka od tajné schránky a vylezl zpod stolu.

O čtyři minuty později – to už jako elegán s čerstvě učesanými vlasy a upravenou uniformou – položil před Sorayu Mooreovou cejlonský čaj a před Luthera LaVallea vybranou jednosladovou whisky. Paní Mooreová mu poděkovala, LaValle ho jako obvykle ignoroval.

Moira ho neviděla a Bourne na ni nemohl zavolat, protože v téhle lidské mlýnici by k ní jeho hlas stejně nedolétl. Dopředu ho dav nepustil, a tak se prodíral zpátky na okraj a směřoval doleva, aby se k ní dostal obloukem. Pokusil se jí znovu zavolat na mobil, ale buď ho neslyšela, nebo to nebrala.

Když už se vymaňoval z vřavy, spatřil agenty Národní bezpečnostní agentury. Postupovali organizovaně do středu shluku a mohl se jen domnívat, že v okolí jsou další a utahují kolem něj pomyslnou smyčku. Zatím si ho nevšimli, ale Moira byla blízko jednoho ze dvou, které měl Bourne na očích. V žádném případě se k ní nemohl nepozorovaně dostat. Pokračoval však při okraji zástupu, který narostl do takových rozměrů, že do sebe shromážděná mládež při vykřikování svých hesel vzájemně strkala.

Bourne si klestil cestu dál, i když to bylo stále pomalejší, jako by se přenesl do snu, kde neplatí fyzikální zákony. Potřeboval proniknout k Moiře, aniž by ho agenti spatřili. Bylo pro ni nebezpečné ho tady hledat s vojenskými agenty v zádech. Mnohem lepší bude, když se k ní dostane on a vezme situaci pevně do rukou.

Když se po chvíli přiblížil k agentům, uvědomil si, proč v davu nastal ten rozruch. Strkanici vyvolala velká skupina skinheadů, z nichž někteří svírali mosazné boxery nebo baseballové pálky. Na naditých pažích měli vytetované hákové kříže, a jak se začali ohánět po volajících studentech, Bourne se rozběhl k Moiře. Když se k ní však vrhl, jeden z agentů odstrčil agresivního skinheada loktem, a přitom Bournea zahlédl. Otočil se a začal usilovně pohybovat rty: zjevně mluvil do miniaturního mikrofonu, jímž byl v bezdrátovém spojení s ostatními členy oddílu, který Bourne považoval za popravčí četu.

Popadl Moiru, jenže agent ho chytil a táhl ho k sobě, jako by ho chtěl zadržet do příchodu kolegů. Bourne ho praštil do brady, až mu hlava odlétla dozadu. Agent padl zády do skupiny skinheadů, kteří si mysleli, že na ně útočí, a začali ho mlátit.

„Jasone, co se ti sakra stalo?“ zeptala se Moira, když se s Bournem otočili a prodírali se davem. „Kde je Soraya?“

„Vůbec tady nebyla,“ řekl Bourne. „Je to další past.“

Nejlepší by teoreticky bylo držet se v místech největší koncentrace lidí, jenže tím by jen hlouběji zabředávali do nastražené léčky. Bourne tedy vedl Moiru podél davu v naději, že si jich tak agenti nevšimnou, vzápětí však spatřil tři další, kteří postávali opodál kypícího shromáždění, a poznal, že tudy neuniknou. Místo toho se otočil a vlekl Moiru do kotle demonstrantů.

„Co to děláš?“ zděsila se Moira. „Vždyť jdeme rovnou do pasti!“

„Věř mi.“ Instinktivně zamířil k jednomu z ohnisek potyčky mezi holými lebkami a vysokoškoláky. Když k němu došli, Bourne koutkem oka uviděl jednoho z agentů, který se prodíral stejnou masou lidí jako oni. Bourne se snažil změnit směr, ale cesta před nimi se uzavřela a vzedmutá vlna studentů je vyplavila jako nepotřebné věci na břeh. Agent se snažil bojovat s přílivem mládeže, a přitom vrazil přímo do Moiry.

Štěkl do mikrofonu Bourneovo jméno a Bourne ho nakopl z boku do kolena. Agent zavrávoral, ale podařilo se mu odrazit úder, který se mu Bourne pokusil zacílit na lopatku. Vytasil pistoli, Bourne však vytrhl jednomu ze skinheadů baseballovou pálku a praštil s ní agenta přes ruce tak silně, že upustil zbraň.

Pak za sebou uslyšel Moiřin hlas: „Jasone, jdou po nás!“

Čelisti pasti se šklebily nebezpečně blízko.

41

Luther LaValle čekal jako na jehlách na telefon od velitele zásahové skupiny v Mnichově. Seděl ve svém oblíbeném křesle čelem k oknu s výhledem na zvlněné trávníky vlevo od štěrkové příjezdové cesty, která se vinula mezi jilmy a duby stojícími podél jako stráže. Po návratu ze své kanceláře slovně usadil Sorayu Mooreovou a pak si jí okázale nevšímal stejně jako Willarda, jenž se ho po druhém odmítnutí přestal ptát, jestli ještě nechce nalít whisky. Ne, nechtěl žádnou whisky a už vůbec nechtěl nic slyšet od té Mooreové. Chtěl, aby mu zazvonil mobil a šéf jeho oddílu mu oznámil zadržení Jasona Bournea. Nic víc od dnešního dne nežádal – snad to nebylo tak příliš!

Měl však nervy napjaté k prasknutí. Nejradši by křičel nebo někoho praštil. Když k němu Willard naposledy přistoupil, málem se na něj vrhl. Taková servilita! Mooreová seděla vedle sluhy s nohou přes koleno a usrkávala ten svůj zpropadený cejlonský čaj. Jak jen může být tak klidná?

Natáhl ruku a vyrazil jí hrnek i s talířkem z rukou. Slétly na tlustý koberec spolu se zbytkem nápoje, ale nerozbily se. Vyskočil tedy a dupal na porcelán tak dlouho, dokud jej neroztříštil na padrť. Pak si uvědomil, že na něj Soraya zírá, a vyštěkl: „Co je? Co čumíte?“

Vtom mu zazvonil mobil a on jej horečně shrábl ze stolu. V duchu zaplesal a zkřivil tvář do triumfálního úsměvu. Byl to však jen strážný od hlavních dveří, ne vůdce jeho zásahové jednotky.

„Nerad ruším, pane, ale je tady ředitelka CIA.“

„Cože?“ zařval LaValle namísto odpovědi. Větší zklamání už dlouho nezažil. „Ať táhne k čertu!“

„To bohužel nepůjde, pane.“

„Proč by to nešlo?“ LaValle se přesunul k oknu. „Berte to jako rozkaz!“

„Přišla s oddílem policistů,“ vysvětlil mu strážný. „Už jsou na cestě do hlavní budovy.“

A skutečně, LaValle v příští chvíli spatřil kolonu přijíždějící klikatou cestou. Oněměl překvapením a hněvem. Jak si ředitelka CIA dovoluje narušovat jeho soukromí? Za tuhle opovážlivost by měla jít do vězení!

Škubl sebou, vycítil totiž, že vedle něj někdo stojí. Byla to Soraya Mooreová. Její široké rty byly ohnuté do záhadného úsměvu.

Pak se k němu otočila se slovy: „Vážně myslím, že je po všem.“

Bournea s Moirou stále víc pohlcoval lidský vír. Demonstrace se zvrhla v nefalšovanou řež. Slyšel výkřiky, nadávky a pak k tomu všemu ještě povědomé vytí policejních sirén blížících se z několika různých směrů. Bourne si byl jist, že zásahová jednotka Národní bezpečnostní agentury se nebude chtít střetnout s mnichovskou policií, a tudíž se jí krátí čas. I agent poblíž Bournea uslyšel sirény a rukama otupělýma od úderu pálky popadl Moiru pod krkem.

„Odhoďte tu pálku a pojďte se mnou, Bourne,“ zavolal do sílící vlny vzrušených výkřiků, „jinak jí zlomím vaz jako suchou větev.“

Bourne odhodil pálku, ale když to udělal, Moira kousla agenta do ruky. Bourne mu vrazil pěst do měkkého místa těsně pod hrudní kostí, pak ho chytil za zápěstí, zkroutil mu ruku do hrozivého úhlu a ostrou ranou mu zlomil loket. Agent zasténal a padl na kolena.

Bourne mu sebral průkaz a sluchátko: doklady hodil Moiře a miniaturní elektronický přístroj si zasunul do ušního kanálku.

„Jméno.“

Moira otevřela peněženku. „William K. Saunders.“

„Tady Saunders,“ řekl Bourne do éteru. „Bourne s tou holkou prchají. Míří na sever až severozápad kolem pagody.“

Pak ji vzal za ruku. „Takhle ho hryznout do ruky,“ pokračoval, když překročili padlého agenta. „To byl profesionální kousek.“

Zasmála se. „Vyšlo mi to, co?“

Prodírali se davem na jihovýchod, zatímco agenti za jejich zády si klestili cestu opačným směrem. Zpředu přiklusal po pěšině oddíl policejních těžkooděnců s připravenými samopaly. Minuli Bournea a Moiru, aniž by jim věnovali jediný pohled.

Moira se podívala na hodinky. „Jestli chceme chytit letadlo, musíme se co nejrychleji dostat k autu.“

Nevzdávej to. Ta tři slova, která Tyrone našel ve své ovesné kaši, ho neuvěřitelně povzbudila. Kendall ani žádný z dalších vyšetřovatelů se nevrátili. A stravu už dostával v pravidelných intervalech. Přinášeli mu tácy s opravdovým jídlem, což byl dar z nebes, protože ovesnou kaši už by asi nedokázal pozřít.

Období strávená bez černé kápě na hlavě mu připadala stále delší, ale měl oslabené vnímání času, takže nevěděl, jestli je to pravda. V každém případě se těch vzácných chvil snažil co nejvíc využít. Chodil po cele, dělal dřepy, kliky či sedy-lehy, zkrátka cokoli, čím by zmírnil strašlivou bolest v pažích, ramenou a krku, která pronikala snad až do morku kostí.

Nevzdávej to. Na tom papírku mohlo stejně dobře stát Nejsi sám nebo Neztrácej víru, takové bohatství se v těch slovech ukrývalo. Když si je četl, věděl, že ho Soraya neopustila a že někdo v budově, kdo má přístup do sklepení, je na jeho straně. A v tom uviděl zjevení a připadal si jako biblický Pavel, kterého na cestě do Damašku oslepilo světlo z nebes, které ho obrátilo na správnou víru.

Někdo je na mé straně – ne na straně starého Tyrona, který brázdil čtvrť plný hněvu a touhy po pomstě, ne Tyrona, kterého Deron sebral z ulice, ani Tyrona omámeného Sorayou. Ne, když ho spontánně napadlo Někdo je na mé straně, uvědomil si, že ta moje strana znamená CIA. Že se navždy vymanil ze spárů ghetta, ale navíc vystoupil ze Sorayina krásného stínu. Teď žil sám za sebe, našel vlastní poslání, už ne jako Deronův ochránce nebo žák či jako Sorayin zbožňující asistent. Chtěl něco sám dokázat a u CIA k tomu měl nejlepší předpoklady. V jeho světě už proti sobě nestál on a bílý muž. Už nebojoval proti tomu, co se z něj stávalo.

Vzhlédl. Ale jak se odsud dostat? Nejlepší bude najít nějaký způsob, jak se spojit s tím, kdo mu ten vzkaz poslal. Chvíli uvažoval. Zpráva se ukrývala v jídle, takže by bylo logické napsat odpověď a zasunout ji do zbytků. Nemohl si být samozřejmě jistý, že dotyčná osoba papírek najde, ale byla to jeho jediná možnost a on jí chtěl využít.

Začal se rozhlížet, čím by zprávu napsal, když vtom ho z přemítání vytrhlo vrznutí dveří. Otočil se k nim. Vrací se Kendall pokračovat ve své sadistické hře? Budou ho teď mučit? Bojácně se podíval přes rameno na zlověstnou vanu a v žilách mu ztuhla krev. Pak se obrátil zpátky a v otevřených dveřích uviděl Sorayu. Usmívala se od ucha k uchu.

„Ani nevíš, jak ráda tě vidím!“

„Velice mě těší,“ řekla Veronika Hartová, „zvláště za těchto okolností.“

Luther LaValle už nestál u okna jako při příchodu ředitelky CIA v doprovodu policistů a oddílu agentů. Všichni přítomní v Knihovně nejdřív vykulili oči a pak na pokyn policistů chvatně opustili místnost. LaValle teď strnule seděl ve svém křesle čelem k Hartové.

„Co si to dovolujete?“ ohradil se. „Tohle skandální chování nezůstane bez trestu. Až řeknu ministrovi obrany Hallidayovi, jakým způsobem jste porušila předpisy…“

Hartová rozložila do vějíře fotografie cel v suterénu. „Máte pravdu, pane LaValle, vaše skandální chování nezůstane bez trestu, ale něco mi říká, že ministr Halliday vznese obvinění proti vám.“

„Všechno jsem to dělal pro obranu naší země,“ řekl LaValle škrobeně. „Když je válečný stav, je třeba sáhnout po mimořádných prostředcích. Za všechno můžete vy a vám podobní levičáci se slabou vůlí.“ Byl rozrušený, tváře mu úplně hořely. „Já jsem vlastenec. Vy umíte jen házet klacky pod nohy. Jestli se k moci dostanou lidi jako vy, Amerika padne, to vám garantuju. Já jsem jediná záchrana.“

„Nevyskakujte si tady,“ řekla Hartová tiše, ale pevně, „nebo vám jeden z těch mých levičáků dá ránu pěstí.“

LaValle na ni chvíli zle zíral a pak pomalu klesl do křesla.

„Je fajn žít ve vlastním světě, kde si člověk sám určuje pravidla a může kašlat na realitu.“

„Nelituju toho, co jsem udělal. Jestli ode mě očekáváte výčitky svědomí, tak jste na špatné adrese.“

„Upřímně řečeno,“ ucedila Hartová, „já od vás nečekám vůbec nic, dokud nebudete mít hlavu ponořenou pod vodou.“ Když smrtelně zbledl, dodala: „To by bylo jedno řešení – vaše řešení. Ale já nejsem vy.“ Zastrčila fotky zpátky do obálky.

„Kdo je viděl?“ otázal se LaValle.

„Všichni, kdo to potřebují.“ Ředitelka CIA viděla, jak sebou škubl.

„No dobře. Je po všem.“ Netvářil se však jako pokořený muž, neprojevil žádnou lítost.

Hartová se podívala za něj. „Ještě ne.“ Kývla. „Přichází Soraya s Tyronem.“

Semjon Ikupov seděl na vstupní terásce domu nedaleko od místa, kde došlo k přestřelce. Krev zakrýval kabát, takže nevzbudil pozornost mnoha lidí, jen zvědavé pohledy několika kolemjdoucích. Točila se mu hlava a zvedal se mu žaludek, nepochybně z utrpěného šoku a ztráty krve, a nemohl tedy jasně uvažovat. Krví podlitýma očima se rozhlédl kolem. Kde je auto, které ho sem přivezlo? Potřeboval odsud zmizet dřív, než Arkadin vyjde z domu a všimne si ho. Odvedl tygra z divočiny a pokusil se ho ochočit, což byla kolosální chyba. Kolikrát už se o to v minulosti někdo pokusil, a jak to dopadlo? Tygři se ochočit nedají, a Arkadin už vůbec ne. Byl to dokonalý stroj na zabíjení a nikdy se nezmění. Ikupov jeho talent rozpoznal a sobecky se ho pokusil využít pro vlastní potřeby. Teď se však ten tygr obrátil proti němu. Dopředu měl tušení, že v Mnichově zemře, a teď věděl proč a jak.

Ohlédl se k domu Egona Kirsche a ucítil náhlý nával strachu, jako by se ve dveřích měla každou chvíli zjevit smrt a vydat se za ním ulicí. Snažil se vzpamatovat se a vstát, tělem mu však projela strašlivá bolest, podlomila se mu kolena a on se znovu zhroutil na studený kámen.

Kolem procházeli další lidé, vůbec si ho však nevšímali. Auta projížděla ulicí. Nebe klesalo čím dál níž a den potemněl, jako by ho zahalil obří rubáš. Náhlý závan větru přinesl déšť, který rychle přerůstal v liják. Ikupov zatáhl hlavu mezi ramena a silně se roztřásl.

A pak uslyšel někoho volat své jméno, a když otočil hlavu, spatřil obávanou postavu Leonida Daniloviče Arkadina, jenž právě sestupoval po schodech od Kirschova domu. Ikupov v sobě zburcoval poslední síly a znovu se pokusil vstát. Se zasténáním se postavil a nejistě se zapotácel. Arkadin se k němu rozběhl.

V té chvíli u chodníku zastavil černý mercedes. Šofér vystoupil, přiskočil k Ikupovovi a vlekl ho k vozu. Ikupov se bránil, ale marně, spolu s krví z něj totiž vytékaly zbytky energie. Řidič otevřel zadní dveře a strčil ho na sedadlo. Vytasil pistoli HK .45, zahnal s ní Arkadina, pak oběhl příď mercedesu, vklouzl za volant a vyrazil.

Ikupov se vzadu zhroutil do kouta a jeho rytmické steny připomínaly bafání parní lokomotivy. Uvědomoval si měkké pohupování tlumičů, jak vůz rychle ujížděl mnichovskými ulicemi. Teprve po chvíli mu však došlo, že na zadním sedadle není sám. Usilovně zamžikal a snažil se projasnit si zrak.

„Ahoj, Semjone,“ pozdravil ho známý hlas.

A pak Ikupov konečně zaostřil. „Ty!“

„Už jsme se dlouho neviděli, viď?“ řekl Dominic Specter.

„Empire State Building,“ konstatovala Moira s pohledem upřeným do plánů, které se Bourneovi podařilo ukořistit v Kirschově bytě. „Nemůžu uvěřit, že jsem se spletla.“

Parkovali na odpočívadle u dálnice cestou k letišti.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Bourne.

Řekla mu o chybě v počítačovém programu pro plynový terminál, kterou přiznal Arthur Hauser z ocelárny Kaller.

Bourne se na chvíli zamyslel. „Jak by mohl nějaký terorista té chyby v softwaru využít?“

„Tanker je tak obrovský a terminál tak složitý, že je spojení řízeno automaticky.“

„A k tomu slouží ten program.“

Moira přikývla.

„Takže náš terorista by mohl teoreticky zařídit, aby tanker do terminálu narazil.“ Otočil se k ní. „A odpálit nádrže s tekutým plynem.“

„No možná… Ano.“

Bourne horečně přemýšlel. „Musel by ovšem o té chybě vědět a mít plán, jak jí využít a jak ten program upravit.“

„Pořád je to snadnější než vyhodit do povětří velkou budovu na Manhattanu.“

Měla samozřejmě pravdu. Okamžitě pochopil, co to znamená.

Moira se podívala na hodinky. „Jasone, letadlo se spojovacím článkem má vyrazit za půl hodiny.“ Zařadila rychlost a vjela na dálnici. „Musíme se rychle rozhodnout, jestli pojedeme do New Yorku, nebo do Long Beach.“

„Snažím se přijít na to, proč Specter i Ikupov po těch plánech tak bažili.“ Zadíval se na nákresy, jako by mu mohly něco prozradit. „Problém je,“ pronesl pomalu a zamyšleně, „že je dostal na starost Specterův syn Petr, který se víc než o svou práci zajímal o holky, drogy a noční život v Moskvě. Následkem toho byla jeho síť plná ztroskotanců, feťáků a slabochů.“

„Proč by proboha Specter svěřoval tak důležitý dokument podobné síti?“

„To je právě ono,“ řekl Bourne. „Nikdy by to neudělal.“

Moira na něj pohlédla. „Co tím chceš říct? Ta síť je falešná?“

„Pokud jde o Petra, tak ne, ale ze Specterova pohledu ano. Všichni její členové byli nahraditelní.“

„V tom případě jsou falešné i ty plány.“

„Ne, já si myslím, že jsou pravé a na to právě Specter spoléhal,“ řekl Bourne. „Ale když uvážíš situaci logicky a v klidu, což v případě bezprostředně hrozícího teroristického útoku nikdo neudělá, tak není moc pravděpodobné, že by se nějaké buňce podařilo získat potřebné dokumenty od Empire State Building.“ Svinul plány. „Řekl bych, že šlo o složitou dezinformační akci – únik odposlechů do Týfónu i moje angažování na základě vztahu ke Specterovi. To všechno mělo zmobilizovat americké bezpečnostní síly na opačné straně země.“

„Takže skutečným cílem Černé legie je podle tebe ten plynový terminál v Long Beach.“

„Ano,“ odpověděl Bourne. „Přesně tak.“

Tyrone stál a shlížel na LaVallea. Když se Sorayou vstoupili do Knihovny, rozhostilo se hrozivé ticho. Sledoval, jak Soraya shrábla ze stolu LaValleův mobil.

„Dobře,“ řekla se slyšitelnou úlevou. „Nikdo nevolal. Jasonovi se snad nic nestalo.“ Zkusila mu zavolat ze svého telefonu, ale nebral to.

Hartová, která při jejich příchodu vstala, prohodila: „Nevypadáte zrovna nejlíp, Tyrone.“

„Výcvikový kurz CIA to spraví,“ odtušil.

Hartová se podívala na Sorayu a pak řekla: „Myslím, že si ho zasloužíte.“ Usmála se. „Ve vašem případě vynechám obvyklé varování, jak je program náročný a kolik nováčků v prvních dvou týdnech vypadne. Nebojím se, že by to byl váš případ.“

„To nemusíte, paní ředitelko.“

Tyrone nespouštěl oči z LaVallea.

Jeho zájem nezůstal bez odezvy. Ředitelka CIA navrhla: „Pane LaValle, já myslím, že o vašem osudu by měl rozhodnout tady Tyrone.“

„Vy jste se zbláznila.“ O LaVallea se pokoušela mrtvice. „To přece nemůžete!“

„Ale můžu,“ zpražila ho Hartová a obrátila se na Tyrona. „Je to čistě na vás. Nechť trest odpovídá zločinu.“

Tyrone probodával LaVallea pohledem a viděl v jeho očích to, co vždycky nacházel u bělochů, kteří se proti němu postavili: výbušnou směs pohrdání, odporu a strachu. Kdysi ho to dokázalo rozpálit doběla, ale mohla za to jeho vlastní nevědomost. Možná v jejich očích spatřoval jen odraz toho, co měl vepsané v tváři. Dnes to však bylo jiné a tak už to zůstane navždy, jelikož během svého uvěznění konečně pochopil to, co se mu Deron snažil vštípit: že jeho nejhorším nepřítelem je vlastní neznalost. Když si to uvědomil, mohl začít měnit přístup jiných lidí k sobě samému, a ne na ně hned vytahovat nůž nebo pistoli.

Rozhlédl se a zachytil Sorayin pohled plný očekávání. Obrátil se zpět k LaValleovi. „Myslím, že by si zasloužil trochu veřejné ostudy, aby se to doneslo až k ministrovi obrany Hallidayovi.“

42

„Vidím, že ti není nejlíp, Semjone.“ Dominic Specter sledoval Ikupova, který kvůli bolesti nemohl sedět rovně.

„Potřebuju doktora.“ Ikupov supěl jako slabý motor chroptící do strmého kopce.

„Ty potřebuješ chirurga, ale na to teď bohužel není čas. Musím se dostat do Long Beach a nemůžu si dovolit tě tady nechat.“

„Byl to můj nápad, Ašere.“ Ikupov se opřel zády o sedadlo a do obličeje se mu začala vracet barva.

„Stejně jako využít Petra. Jak jsi mého syna nazval? Ach ano, bezvýznamnou bradavicí na prdeli osudu, pokud se nepletu.“

„Byl to budižkničemu, Ašere. Zajímaly ho jen ženské a peníze. Věděl vůbec, co znamená oddanost věci? Těžko, a myslím, že ani ty tomu nevěříš.“

„Zabil jsi ho, Semjone.“

„A tys zase nechal zavraždit Ilieva.“

„Měl jsem za to, že sis to rozmyslel,“ řekl Sever. „Domníval jsem se, žes ho poslal za Bournem, abys na mě ukázal a prozradil, že cílem útoku je Long Beach. Nedívej se na mě tak. Co je na tom zvláštního? Jsme nepřátelé delší dobu, než jsme byli spojenci.“

„Ty už jsi paranoidní,“ pravil Ikupov, i když tehdy skutečně poslal svého zástupce, aby Severa potopil. Přestal věřit Severově plánu a zalekl se hrozícího rizika. Od začátku byl proti tomu, aby do toho Sever zatahoval Bournea, ale ustoupil jeho argumentu, že CIA by Bournea dřív nebo později stejně povolala. „Mnohem lepší bude, když tomu předejdeme a sami ho zapojíme do hry,“ řekl Sever na podporu svého tvrzení, a tím to skončilo.

„Oba jsme paranoidní.“

„To jsme to dopracovali,“ vydechl Ikupov a zajíkl se bolestí. Byla to pravda: jejich velká přednost, že spolupracovali, aniž by o tom kdokoli v obou táborech věděl, byla zároveň i slabinou. Protože šli zdánlivě proti sobě a nepřítel Černé legie byl ve skutečnosti jejím nejbližším spojencem, všichni ostatní rivalové se stáhli a ponechali Černou legii svému osudu. Skutky, které byli oba muži občas nuceni naoko podnikat, však podvědomě oslabovaly jejich vzájemnou důvěru.

Ikupov cítil, že jejich nedůvěra dosáhla vrcholu, a snažil se ji zmírnit. „Petr se zabil sám – a já jsem se v podstatě jen bránil. Věděl jsi, že na mě najal Arkadina? Co jsem měl podle tebe dělat?“

„Našly by se i jiné možnosti,“ řekl Sever, „ale ty chápeš spravedlnost jako ‚oko za oko‘. Na muslima jsi hodně starozákonní. A teď se ta tvoje spravedlnost obrací proti tobě. Jestli tě Arkadin chytí, zabije tě.“ Sever se zasmál. „Já jsem jediný, kdo tě teď může zachránit. To jsou paradoxy, co? Zavraždil jsi mi syna a já tě teď mám v hrsti.“

„My dva jsme se vždycky měli navzájem v hrsti.“ Ikupov se se Severem stále snažil mluvit jako rovný s rovným. „Oběti byly na obou stranách – je to smutné, ale nezbytné. Čím víc se věci mění, tím víc zůstávají stejné. Až na Long Beach.“

„V tom je právě ten problém,“ podotkl Sever. „Zrovna se vracím z výslechu našeho špiona Arthura Hausera. Nechal jsem ho sledovat. Dneska ráno ztratil nervy a sešel se s někým z Černé řeky. Chvíli mi trvalo, než jsem ho přiměl mluvit, ale nakonec zazpíval. Řekl té ženské – Moiře Trevorové – o chybě v softwaru.“

„Takže Černá řeka to ví.“

„Pokud ano, k ničemu jim to není. Hauser mi taky řekl, že se stáhli z projektu firmy NextGen. Už se nestarají o jejich bezpečnost.“

„A kdo tedy?“

„Na tom nesejde,“ řekl Sever. „Důležité je, že tanker je necelý den od břehů Kalifornie. Otázka zní, jestli ta zaměstnankyně Černé řeky bude jednat na vlastní pěst.“

Ikupov se zachmuřil. „Proč by měla? Znáš Černou řeku stejně dobře jako já: pracují jako tým.“

„To je fakt, ale ta Trevorová už by měla dělat na dalším úkolu, a podle mých lidí je pořád v Mnichově.“

„Možná si jen chce trochu odpočinout.“

„A možná bude jednat na základě Hauserových informací.“

Blížili se k letišti a Ikupov s trochou námahy podotkl: „Je jediný způsob, jak si to ověřit: musíme zjistit, jestli nasedne do letadla přepravujícího spojovací článek k plynovému terminálu.“ Chladně se usmál. „Překvapuje tě, že toho tolik vím? I já mám svoje špiony, o kterých ty nemáš tušení.“ Zašátral pod kabátem a hekl přitom bolestí. „Dostal jsem textovku, ale nemůžu najít mobil.“ Rozhlédl se kolem. „Asi mi vypadl z kapsy, když mě tvůj řidič hodil do auta.“

Sever nad tou jemnou výčitkou jen mávl rukou. „To je jedno. Hauser mi všechno řekl, ale nejdřív se musíme dostat přes ostrahu.“

„Mám svoje lidi u cizinecké policie.“

V Severově úsměvu se zračila jistá krutost, kterou měli oba společnou. „Milý Semjone, přece jen jsi k něčemu.“

Arkadin našel Ikupovův mobil na dlažbě, kam se skutálel, když Ikupova strkali do mercedesu. Ovládl nutkání rozšlapat ho na kousky, zvedl ho ze země a podíval se, komu Ikupov naposledy volal. Všiml si přitom, že dostal textovou zprávu. Otevřel ji a přečetl si informaci o letadle společnosti NextGen, které mělo vzlétnout za dvacet minut. Uvažoval, proč to asi bylo pro Ikupova důležité. Část jeho já by se nejraději vrátila k Devře. Byla to stejná část, která ji předtím nechtěla opustit a vyrazit za Ikupovem. Jenže Kirschův dům se hemžil policajty a bylo jasné, že zanedlouho uzavřou celé okolí. Proto se neohlížel a snažil se nemyslet na to, jak leží zkroucená na podlaze a zírá na něj prázdnýma očima i poté, co přestala dýchat.

Miluješ mě, Leonide?

Jak jen jí odpověděl? Nemohl si vzpomenout. Její smrt byla jako živý sen, který postrádal jakoukoli logiku. Možná šlo o nějaký symbol, ale čeho?

Miluješ mě, Leonide?

Nezáleželo mu na tom, ale věděl, že jí ano. Zalhal jí, ano, jistě lhal, aby jí ulehčil poslední chvíle před smrtí, ale ta myšlenka mu proklála srdce jako nůž. Tedy pokud nějaké srdce vůbec měl.

Znovu se podíval na tu textovou zprávu a věděl, že mu pomůže najít Ikupova. Otočil se a vykročil zpátky k obklíčené oblasti. Vydával se za reportéra z deníku Abendzeitung, drze přistoupil k jednomu z policistů a začal se ho dotěrně vyptávat na střelbu a na zvěsti, které údajně posbíral od obyvatel sousedních domů. Jak předpokládal, strážník tam jen hlídal a téměř nic nevěděl. Hlavní však bylo, že pronikl dovnitř kordonu a při svém falešném a neplodném rozhovoru se opíral o jedno z policejních aut.

Policistu nakonec odvolali jinam, rozloučil se tedy s Arkadinem a sdělil mu, že pan komisař bude mít ve čtyři odpoledne tiskovou konferenci, kde se může zeptat, na co chce. Arkadin zůstal sám opřený o blatník vozu. V příští chvíli obešel příď, a když dorazila dodávka s ohledávačem mrtvol, všichni se soustředili na ni, a on mohl díky tomu nepozorovaně otevřít dveře u řidiče a sklonit se za volant. Klíčky byly v zapalování. Nastartoval a vyrazil. Když dojel na dálnici, spustil sirénu a řítil se nejvyšší rychlostí k letišti.

„Na palubu tě dostanu bez problémů,“ řekla Moira, když sjela na čtyřproudou silnici k nákladnímu terminálu. U strážní budky ukázala průkaz a pak pokračovala k parkovišti. Během cesty na letiště dlouze a usilovně přemýšlela, jestli má Jasonovi říct, pro koho doopravdy pracuje. Přiznáním, že dělá pro Černou řeku, by závažně porušila smlouvu, a tak se modlila, aby mu to říkat nemusela.

Když prošli ostrahou, celnicí i pasovou kontrolou, vykročili po asfaltu k Boeingu 747. K vysokým otevřeným dveřím pro cestující stoupaly mobilní schůdky. Na druhé straně letadla stál nákladní vůz z oceláren Kaller a letištní jeřáb, který zvedal bedny s částmi spojovacího článku pro plynový terminál do nákladového prostoru letadla. Kamion zřejmě přijel pozdě a nakládání bylo už ze své podstaty pomalé a pracné. Společnosti Kaller a NextGen si ve finální fázi nemohly dovolit žádnou zbytečnou nehodu.

Moira ukázala průkaz jednomu z členů party stojící pod schodištěm. S úsměvem jim ukázal na palubu. Moira si oddychla. Od útoku Černé legie je nyní dělil už jen desetihodinový let do Long Beach.

Když však už téměř vyšli po schodech, z letadla vyšel jakýsi člověk. Zastavil se ve dveřích a shlížel na ni.

„Moiro, co tady děláte?“ zeptal se Noah. „Jak to, že nejste na cestě do Damašku?“

• • •

Manfred Holger, Ikupovův agent v řadách cizinecké policie, na ně počkal na kontrolním stanovišti před nákladními terminály, nastoupil s nimi do auta a mohli vyrazit. Ikupov mu předtím zavolal ze Severova mobilního telefonu. Měl už sice po službě, ale naštěstí pro ně se ještě nestihl převléknout z uniformy.

„Nevidím v tom problém.“ Holger mluvil úslužným tónem, který do něj vtloukali nadřízení. „Podívám se do záznamů a uvidím, jestli prošla systémem.“

„To nestačí,“ řekl Ikupov. „Může cestovat pod falešným jménem.“

„Tak dobře, půjdu na palubu a zkontroluju všem pasy.“ Holger seděl na předním sedadle. Otočil se a pohlédl na Ikupova. „Jestli zjistím, že je ta Moira Trevorová na palubě, co mám dělat?“

„Vytáhnete ji z letadla,“ vyhrkl Sever.

Holger se tázavě podíval na Ikupova, jenž přikývl. Ikupov znovu zesinal a musel přemáhat sílící bolest.

„Přivedete nám ji,“ dodal Sever.

Holger si od nich vzal diplomatické pasy a rychle je protáhl kontrolou. Jejich mercedes stál nyní hned vedle přistávací dráhy. Boeing 747 se znaky firmy NextGen na bocích i ocase stále přijímal náklad z kamionu oceláren Kaller. Řidič zastavil tak, že je nákladní vůz zakrýval před zraky těch, kdo nastupovali do letadla nebo už v něm byli.

Holger přikývl, vystoupil z mercedesu a přešel k mobilním schodům.

„Kriminalpolizei,“ ohlásil Arkadin, když zastavil s policejním autem u kontrolního stanoviště nákladního terminálu. „Máme důvodné podezření, že sem uprchl muž, který dnes odpoledne zabil dva lidi.“

Strážní ho odmávli celnicí i pasovou kontrolou, aniž by žádali o nějaký doklad. Samotné auto pro ně bylo dostatečným důkazem. Když Arkadin pomalu projel kolem parkoviště na dráhu, uviděl letadlo, bedny nakládané dovnitř i opodál stojící černý mercedes. Okamžitě ten vůz poznal a zajel s policejním autem přímo před něj. Chvíli jen seděl za volantem a zíral na mercedes, jako by to byl jeho nepřítel.

Viděl siluety dvou mužů na zadním sedadle. Nebylo těžké si domyslet, že jeden z nich je Semjon Ikupov. Uvažoval, kterou ze zbraní proti svému bývalému učiteli použít: zda devítimilimetrový SIG Sauer, Luger nebo SIG Mosquito ráže .22. Záleželo na tom, kolik škody chtěl napáchat a na jaké části těla. Stase Kuzina střelil do kolen, aby ho viděl trpět, ale to bylo jindy a hlavně jinde. Letiště bylo veřejným prostorem. Sousední hala pro cestující se hemžila ozbrojeným personálem. Takhle daleko se dostal jen díky tomu, že se vydával za příslušníka kriminalpolizei, ale dobře věděl, že nesmí pokoušet štěstí. Ne, musí to být rychlá a čistá vražda. Netoužil po ničem jiném, než se v té chvíli podívat Ikupovovi do očí, aby věděl, kdo ukončil jeho život a proč.

Na rozdíl od Kuzinovy smrti si byl Arkadin vážnosti tohoto okamžiku plně vědom. Šlo o to ukázat, že syn překonal svého otce, a pomstít se za psychickou i fyzickou převahu, kterou má dospělý nad dítětem. Vůbec nepomyslel na to, že už nebyl žádným dítětem, když za ním Míša poslal Semjona Ikupova, aby ho vzkřísil. Od první chvíle bral Ikupova svým způsobem jako otce. Poslouchal ho, přijímal jeho názory, hltal jeho životní postoje a vždycky mu byl věrný. A teď Ikupova zabije za hříchy, jichž se na něm dopustil.

„Když jste se nedostavila k plánovanému odletu, tušil jsem, že vás najdu tady.“ Noah na ni zíral a Bournea vůbec nevnímal. „Dovnitř vás nepustím, Moiro. Už s tím nemáte co dělat.“

„Pořád pracuje pro NextGen, ne?“ řekl Bourne.

„Kdo je to?“ otázal se Noah a nespouštěl z ní oči.

„Jason Bourne, těší mě.“

Po Noahově tváři se pomalu rozlil úsměv. „Nepředstavila jsi nás.“ Otočil se k Bourneovi a podal mu pravici. „Noah Petersen.“

Bourne mu potřásl rukou.

Noah se stejným potutelným úsměvem dodal: „Víte, že vám lhala a snažila se vás naverbovat pro NextGen pod falešnou záminkou?“

Loupl očima po Moiře, ale ke svému zklamání na její tváři neuviděl úžas ani rozhořčení.

„Proč by to dělala?“ chtěl vědět Bourne.

„Protože stejně jako Noah pracuju pro Černou řeku, soukromou bezpečnostní agenturu. Firma NextGen nás najala, abychom dohlédli na bezpečnost toho plynového terminálu.“

Teď užasl Noah. „Moiro, to už stačí. Porušujete smlouvu.“

„To už je jedno. Před půl hodinou jsem dala výpověď. Byla jsem jmenována šéfkou bezpečnosti společnosti NextGen, takže ne já, ale vy jste na palubě nevítanou osobou.“

Noah stál strnule jako kámen, dokud k němu Bourne nevykročil. Pak ustoupil a sešel po mobilním schodišti. V půlce cesty dolů se k ní otočil. „Škoda, Moiro. Kdysi jsem vám věřil.“

Zavrtěla hlavou. „Škoda je, že Černá řeka nemá svědomí.“

Noah na ni chvíli hleděl, pak se obrátil, seběhl zbytek schůdků a odkráčel přes asfalt, aniž by si všiml mercedesu či policejního auta.

Arkadin se nakonec rozhodl pro SIG Mosquito, protože nadělá nejméně hluku. Uchopil zbraň do ruky, vystoupil z policejního auta a přikradl se k řidičově straně mercedesu. Nejdřív musel zneškodnit právě šoféra, jenž nepochybně sloužil i jako osobní strážce. Schoval pistoli za záda a zaklepal na okénko.

Když řidič spustil sklo, Arkadin mu strčil pistoli do obličeje a stiskl spoušť. Šoférova hlava odlétla dozadu tak prudce, že mu praskly krční obratle. Arkadin otevřel dveře, odsunul mrtvolu stranou a klekl si na sedadlo čelem ke dvěma mužům vzadu. Poznal Severa ze staré fotky, na které mu kdysi Ikupov ukazoval svého nepřítele. „Jste ve špatnou dobu na špatném místě.“ Po těchto slovech střelil Severa do hrudi.

Když se muž zhroutil, Arkadin zaměřil pozornost na Ikupova. „Snad sis, otče, nemyslel, že mi utečeš?“

Ikupov byl v šoku z náhlého útoku i nesnesitelné bolesti ramena. „Proč mi říkáš otče? Tvůj otec přece dávno zemřel, Leonide.“

„Ne,“ řekl Arkadin, „sedí tady přede mnou jako raněný pták.“

„Hm, raněný pták…“ Ikupov s velkou námahou rozevřel kabát, jehož podšívka byla nasáklá krví. „Tvoje milenka mě postřelila, a tak jsem ji musel v sebeobraně zneškodnit.“

„Tady nejsi u soudu. Podstatné je, že je mrtvá.“ Arkadin strčil Ikupovovi hlaveň pod bradu a zatlačil nahoru. „A ty, otče, pořád žiješ.“

„Já ti nerozumím.“ Ikupov ztěžka polkl. „Nikdy jsem ti nerozuměl.“

„Co jiného jsem pro tebe znamenal než vražedný nástroj? Zabíjel jsem na tvůj rozkaz. Proč? Proč jsem to dělal, můžeš mi to říct?“

Ikupov neodpověděl. Nevěděl, jaká slova by ho zachránila před blížícím se koncem.

„Dělal jsem to, protože jsem dostal výcvik,“ pokračoval Arkadin. „Kvůli tomu jsi mě poslal do Ameriky. Ne proto, abys mě vyléčil z mých vražedných běsů, abys je spoutal a využil ke svým účelům, jak jsi sám říkal.“

„No a co?“ vypravil ze sebe Ikupov konečně. „K čemu jinému ses hodil? Když jsem tě našel, neměl jsi daleko k sebevraždě. Zachránil jsem tě, ty nevděčná špíno.“

„Zachránil jsi mě, abys mě mohl odsoudit k tomuhle životu, a to žádný život není. Teď vidím, že jsem z Nižného Tagilu neunikl. A nikdy se mi to nepodaří.“

Ikupov se usmál v domnění, že svého chráněnce prohlédl. „Ty mě nechceš zabít, Leonide. Jsem tvůj jediný přítel. Beze mě nic nejsi.“

„Nikdy jsem nic nebyl,“ řekl Arkadin a stiskl spoušť. „A ty už teď taky nejsi.“

Pak vystoupil z mercedesu a vykročil po asfaltu k zaměstnancům společnosti NextGen, kteří už téměř dokončili nakládku. Nepozorovaně vylezl na jeřáb, skrčil se pod kabinu obsluhy, a když v letadle zmizela poslední bedna a dělníci vycházeli vnitřním schodištěm z nákladového prostoru, skočil do letadla a schoval se za stoh beden. Seděl tam trpělivý jako sama smrt a slyšel, jak se dveře zavírají a zamykají. Osaměl.

• • •

Bourne uviděl přicházet německého policistu a pojal podezření, že se něco stalo: nějaký úředník od cizinecké policie je teď nemá co zdržovat. Pak toho chlapa poznal. Řekl Moiře, aby se stáhla hlouběji do letadla, a postavil se do dveří čelem k policistovi stoupajícímu po schodech.

„Potřebuju pasy všech,“ oznámil Němec, když došel k Bourneovi.

„Kontrola už proběhla, mein Herr.“

„Musíme udělat ještě jednu.“ Úředník natáhl ruku. „Váš pas, prosím. A pak si ověřím totožnost ostatních lidí na palubě.“

„Vy mě nepoznáváte, mein Herr?.“

„Prosím vás.“ Muž položil ruku na pažbu pistole uložené v pouzdře. „Bráníte mi ve výkonu služby. Pokud mi neukážete doklady a neustoupíte stranou, budu vás muset zadržet.“

„Tady je můj pas, mein Herr.“ Bourne jej otevřel na poslední stránce a ukázal na vnitřní stranu desek. „A sem jste mi nalepil odposlouchávací zařízení.“

„Z čeho mě to obviňujete? Nemáte důkaz…“

Bourne vytáhl zničenou štěnici. „Nevěřím, že jste tady služebně. Řekl bych, že vás sem vyslal na kontrolu ten, kdo vám nařídil podstrčit mi tohle do pasu.“ Bourne chytil důstojníka za loket. „Půjdeme za velitelem cizinecké policie a zeptáme se, jestli vás sem poslali.“

Muž se strnule narovnal. „Nikam nepůjdu. Mám tady práci.“

„To já taky.“

Když ho Bourne začal táhnout ze schodů, důstojník sáhl po zbrani.

Bourne mu zabořil prsty do nervového svazku těsně nad loktem. „Jestli musíte, klidně ji vytaste,“ řekl mu Bourne, „ale následky si přičtěte sám sobě.“

Němcova ledová krusta konečně praskla a pod ní se objevil strach. Jeho kulatá tvář byla bledá a zpocená.

„Co po mně chcete?“ zeptal se, když vykročili po asfaltu.

„Abyste mě zavedl za svým skutečným zaměstnavatelem.“

Důstojník v sobě vyškrábal poslední zbytky statečnosti. „Přece si nemyslíte, že tady je.“

„Upřímně řečeno, až doteď jsem neměl jistotu. Teď už to ale vím.“ Bourne s důstojníkem zatřásl. „Zaveďte mě k němu.“

Poražený strážník zoufale přikývl. Nepochybně přemítal o své bezprostřední budoucnosti. Zrychleným tempem vedl Bournea kolem Boeingu 747. V té chvíli zaburácel kamion firmy NextGen, vyrazil od letadla a Bourne spatřil černý mercedes a přímo za ním policejní vůz.

„Kde se tady vzalo to policejní auto?“ Důstojník se Bourneovi vytrhl a rozběhl se ke stojícím vozům.

Bourne viděl, že obě auta mají otevřené dveře na straně řidiče, a vydal se za strážníkem. Když se přiblížili, vyšlo najevo, že v policejním voze nikdo není, ale pohled dveřmi mercedesu odhalil zhrouceného šoféra. Vypadalo to, jako by ho někdo odsunul na místo spolujezdce.

Bourne otevřel zadní dveře a spatřil Ikupova s ustřeleným temenem hlavy. Další muž ležel mezi předními sedadly. Když ho Bourne nadzvedl, uvědomil si, že je to Dominic Specter – neboli Ašer Sever –, a náhle se mu rozjasnilo. Pod rouškou nepřátelství byli ti dva tajnými spojenci. To dávalo odpověď na řadu otázek, v neposlední řadě to vysvětlovalo, proč každý, s kým Bourne mluvil o Černé legii, měl jiný názor na to, kdo je jejím členem a kdo ne.

Sever vypadal malý a neduživý, jako by zestárl. V hrudi měl střelnou ránu. Bourne mu nahmatal pulz a poslechl si jeho dech. Žil.

„Zavolám sanitku,“ nabídl se důstojník.

„Udělejte, co musíte,“ řekl Bourne a zvedl Severa. „Tohohle si beru.“

Nechal imigračního úředníka napospas těm jatkám a sám vykročil po asfaltu a pak vyšel po mobilním schodišti.

„Musíme pryč,“ vydechl a položil Severa přes tři sedačky.

„Co se mu stalo?“ vyjekla Moira. „Je živý, nebo mrtvý?“

Bourne poklekl vedle svého starého učitele. „Ještě dýchá.“ Když začal strhávat profesorovi košili, důrazně Moiře řekl: „Říkám, že odsud musíme zmizet. Zařiď to.“

Moira kývla. Vyšla do uličky a promluvila s jedním z členů posádky, který odběhl pro lékárničku. Dveře do kabiny byly stále otevřené a Moira dala kapitánovi i druhému pilotovi rozkaz k odletu.

Během pěti minut byly mobilní schůdky pryč a boeing se rozjel k čelu ranveje. O chvíli později vydala kontrolní věž povolení ke vzletu. Letadlo odbrzdilo, motor se roztočil a stroj narůstající rychlostí vyrazil po dráze. Pak se odlepil od země, piloti zatáhli podvozek, nastavili klapky a stoupali k obloze zbarvené karmínem a zlatem zapadajícího slunce.

43

„Je mrtvý?“ Sever vzhlédl k Bourneovi, jenž mu čistil ránu na prsou.

„Myslíte Semjona?“

„Ano. Semjona. Je mrtvý?“

„On i řidič.“

Bourne přidržoval Severa, zatímco alkohol vypaloval všechno, co by mohlo způsobit hnisání. Žádné orgány nebyly zasaženy, ale zranění muselo být mimořádně bolestivé.

Bourne vytlačil z tuby antiseptický krém. „Kdo vás postřelil?“

„Arkadin.“ Severovi stékaly po tvářích slzy bolesti. „Úplně se zbláznil. Možná byl šílenec vždycky. Aspoň já jsem si to myslel. Alláhu, to bolí!“ Než pokračoval v řeči, několikrát se mělce nadechl. „Najednou se tam zjevil. Řidič povídá: ‚Zastavilo za námi policejní auto.‘ Potom stáhl okno a dostal ránu z pistole přímo do obličeje. Neměli jsme se Semjonem čas uvažovat. Arkadin byl najednou v autě. Postřelil mě, ale určitě šel po Semjonovi.“

Bourne si domyslel, co se asi stalo v Kirschově bytě. „Ikupov mu zabil Devru.“

Sever pevně zavřel oči. Měl potíže normálně dýchat. „No a? Arkadin se nikdy nestaral, co se děje s jeho ženskými.“

„Ale o tuhle měl zjevně zájem,“ řekl Bourne a přiložil obvaz k ráně.

Sever k němu vzhlédl s nevěřícným výrazem. „Zvláštní je, že říkal Semjonovi ‚otče‘. Semjon to nechápal.“

„A nikdy nepochopí.“

„Přestaňte se starat a nechte mě v klidu umřít, sakra!“ vyhrkl Sever podrážděně. „Jestli budu žít, nebo zemřu, je už stejně jedno.“

Bourne byl hotov.

„Co bylo, bylo. Vy ani já už to nezměníme.“ Bourne se posadil naproti Severovi. Uvědomoval si, že Moira stojí bokem, dívá se a pozorně naslouchá. Profesorova zrada jen dokazovala, že člověk se nemá nechat ovládat osobními pocity.

„Jasone.“ Severův hlas zeslábl. „Já vás nechtěl podvést.“

„Ale chtěl, profesore, vy totiž nic jiného neumíte.“

„Bral jsem vás jako vlastního.“

„Asi tak jako Ikupov Arkadina?“

Sever těžce zavrtěl hlavou. „Arkadin je blázen. Možná byli blázni oba a šílenství je spojilo.“

Bourne se předklonil. „Dovolte mi jednu otázku. Vy se pokládáte za normálního?“

„Samozřejmě.“

Sever pevně hleděl Bourneovi do očí. Měl sice namále, ale pořád z něj čišel vzdor.

Bourne chvíli počkal, pak vstal a spolu s Moirou vykročil ke kabině.

„Máme před sebou dlouhý let,“ hlesla Moira. „Potřebuješ si odpočinout.“

„Ty taky.“

Usedli vedle sebe a na dlouho se odmlčeli. Občas zaslechli tiché Severovo zasténání. Dunění motorů je ukolébávalo ke spánku.

V zavazadlovém prostoru byla zima, Arkadinovi to však nevadilo. V Nižném Tagilu panovaly kruté zimy. Právě během jedné z nich ho Míša Tarkanian našel a ukryl před zbytky bandy Stase Kuzina. Míša byl tvrdý jako ocel, ale měl poetické srdce. Vyprávěl mu příběhy, které si svou krásou nezadaly s básněmi. Arkadin byl okouzlen, jestli se takové slovo v souvislosti s ním dalo vůbec použít. Díky Míšovým historkám se přenášel daleko od Nižného Tagilu. Dokázaly ho propašovat z obklíčení kouřících komínů i přísně střežených věznic až do míst za Moskvou a dál do cizích zemí. Takhle získal Arkadin ponětí o svobodném světě.

Teď tu seděl opřený zády o bednu a s koleny přitaženými k hrudníku, aby se zahřál, a měl dobrý důvod na Míšu myslet. Ikupov zaplatil za vraždu Devry a Bourne musí pykat za tu Míšovu. Ale ještě nepřišel správný čas, uvažoval Arkadin, i když jeho krev volala po pomstě. Pokud by zabil Bournea okamžitě, Ikupovův plán by vyšel a to nemohl dovolit, jinak by jeho pomsta vůči němu nebyla dokonalá.

Arkadin opřel hlavu o roh bedny a zavřel oči. Pomsta byla jako jedna z Míšových básní. Její význam narůstal a obklopoval ho jakousi nadpozemskou krásou, jedinou formou krásy, kterou byl schopen vnímat a která měla trvalý charakter. Právě představa oné slibované krásy mu umožňovala trpělivě sedět mezi bednami a čekat na chvíli odplaty a nedostižné nádhery.

Bourneovi se zdálo o pekle Nižného Tagilu, jako by se tam narodil, a když procitl, poznal, že Arkadin je blízko. Otevřel oči a viděl, že se na něj Moira dívá.

„Co si o profesorovi myslíš?“ zeptala se ho. Měl však podezření, že se tím ve skutečnosti ptá: Co si o mně myslíš?

„Že ho vlastní posedlost dovedla k šílenství. Řekl bych, že nedokáže rozeznat dobro od zla. Neví, co je správné a co ne.“

„Proto ses ho nezeptal, proč se vydal na cestu do záhuby?“

„Snad,“ odvětil Bourne. „Jeho odpověď by pro nás stejně neměla logiku.“

„To je právě podstata fanatiků, neřídí se rozumem. Proto je proti nim tak těžké bojovat. Racionální reakce, která je nám vlastní, se většinou míjí účinkem.“ Vztyčila hlavu. „Zradil tě, Jasone. Zneužil tvé důvěry.“

„Když vylezeš škorpionovi na záda, musíš počítat s tím, že tě kousne.“

„Ty netoužíš po pomstě?“

„Asi bych ho mohl udusit ve spánku nebo zastřelit jako Arkadin Semjona Ikupova. Ale myslíš, že by se mi tím ulevilo? Nejlíp se pomstím tak, že zabráním útoku Černé legie.“

„Mluvíš hrozně rozumně.“

„Ale nepřipadám si tak.“

Pochopila, jak to myslí, a do tváří se jí nahrnula krev. „Možná jsem ti zalhala, Jasone, ale nezradila jsem tě. To bych nikdy neudělala.“ Zadívala se mu do očí. „Během posledního týdne jsem ti to mockrát chtěla říct, ale měla jsem závazky k Černé řece.“

„To dokážu pochopit, Moiro.“

„No dobře, ale dokážeš mi to i odpustit?“

Natáhl k ní ruku. „Ty nejsi škorpion. Nemáš to v povaze.“

Vzala jeho ruku do dlaní, zvedla ji k ústům a přitiskla ke tváři.

V té chvíli uslyšeli Severův výkřik. Vstali a vykročili uličkou. Sever ležel schoulený na boku jako malé dítě, které se bojí tmy. Bourne si klekl a opatrně ho obrátil na záda, aby příliš nezatěžoval ránu.

Profesor se na Bournea podíval, a když na něj promluvila Moira, zaměřil se na ni.

„Proč jste to udělal?“ otázala se Moira. „Proč útočíte na zemi, kterou jste přijal za vlastní?“

Sever nemohl popadnout dech. Křečovitě polkl. „To byste nikdy nepochopila.“

„Zkuste to.“

Sever zavřel oči, jako by si díky tomu mohl lépe představit každé slovo, jež vypustil z úst. „Muslimská sekta, ke které patřím a ke které patřil i Semjon, je velice stará. Zrodila se kdysi dávno na severu Afriky.“ Odmlčel se a lapal po dechu. „Naše sekta je velmi rigidní. Vyznáváme tak vroucný fundamentalismus, že by to žádný neznaboh nikdy nepochopil. Ale jedno vám říct můžu: nedokážeme žít v moderním světě, protože moderní svět porušuje veškeré naše zákony. Proto musí být zničen.“ Olízl si rty. Bourne nalil do sklenky trochu vody a zvedl mu hlavu, aby se mohl napít. Když se tak stalo, pokračoval: „Ale nikdy jsem se neměl pokoušet vás využít, Jasone. Během těch let jsme měli se Semjonem řadu neshod – tahle byla poslední – a příslovečný pohár přetekl. Semjon říkal, že s vámi budou problémy, a měl pravdu. Myslel jsem, že vás dovedu využít k tomu, abych přesvědčil americké bezpečnostní služby, že chceme zaútočit na New York.“ Vyrazil ze sebe suchý smích. „Zapomněl jsem na hlavní princip života: že realita se nedá řídit, jelikož je příliš nahodilá a chaotická. Takže jsem to byl já, kdo se snažil o nemožné, ne vy, Jasone.“

„Už je po všem,“ řekla Moira. „Nenecháme tanker přistát, dokud neopravíme ten software.“

Sever se usmál. „Hezká idea, ale k ničemu vám nebude. Víte, co způsobí výbuch většího množství zemního plynu? Třináct set hektarů zkázy a tisíce mrtvých. Zkažený americký způsob života dostane drtivou ránu, o které jsme se Semjonem desítky let snili. Po ničem jiném už v tomto životě netoužím. Lidské oběti a dokonalá spoušť budou třešničkou na dortu.“

Odmlčel se a snažil se popadnout dech, který byl stále mělčí a přerývanější. „Až shoří největší americký přístav, americká ekonomika padne na dno. Přijdete skoro o polovinu všech dovozů. Nastane nedostatek zboží a potravin. Firmy se budou hroutit, akcie půjdou dolů a vypukne panika.“

„Kolik vašich lidí je na palubě?“ zeptal se Bourne.

Sever se unaveně usmál. „Mám vás rád jako syna, Jasone.“

„Vlastního syna jste nechal zabít,“ zavrčel Bourne.

„Obětovat, Jasone. To je rozdíl.“

„Pro něj ne.“ Bourne se vrátil k tématu. „Kolik lidí, profesore?“

„Jeden. Jen jeden.“

„Jeden člověk nedokáže převzít tanker,“ namítla Moira.

Na rtech mu zahrál úsměv, i když zavřel oči a šly na něj mdloby. „Kdyby člověk nevynalezl stroje, aby za něj dělaly práci…“

Moira se otočila k Bourneovi. „Co tím chce říct?“

Bourne zatřásl profesorovi ramenem, ten však upadl do hlubokého bezvědomí.

Moira mu zkontrolovala oči, čelo a krční tepnu. „Musí dostat injekci s antibiotikem, jinak to nepřežije.“ Podívala se na Bournea. „Blížíme se k New Yorku. Mohli bychom přistát a nechat si přistavit sanitku…“

„Na to není čas,“ rozhodl Bourne.

„Já vím.“ Moira ho chytila nad loktem. „Ale chci ti dát možnost volby.“

Bourne se zadíval do tváře svého učitele. Ve spánku byla plná vrásek a rýh a vypadala mnohem starší. „Buď to vydrží, nebo ne.“

Odvrátil se a požádal Moiru: „Zavolej do NextGenu. To je teď hlavní.“

44

Tanker Hormuzský měsíc brázdil Pacifik necelou hodinu od přístavu Long Beach. Zkušený kapitán Sultán dostal zprávu, že terminál je připraven na první dávku zkapalněného zemního plynu, jehož význam při současném stavu světové ekonomiky stále rostl. Od chvíle, kdy Hormuzský měsíc opustil Alžírsko, stoupla cena jeho nákladu o více než třicet procent.

Dvanáct pater vysoký tanker velký jako vesnice přepravoval třicet tři milionů galonů zkapalněného plynu ochlazeného na teplotu minus 260 stupňů. To představovalo energetický ekvivalent dvaceti miliard galonů zemního plynu. Loď potřebovala k zastavení pět mil a vzhledem k tvaru jejího trupu a kontejnerům na palubě Sultán neviděl, co se děje tři čtvrtě míle před přídí. Tanker původně plul rychlostí dvaceti uzlů, před třemi hodinami však zařadil zpětný chod a nyní se pohyboval rychlostí šesti uzlů a stále zpomaloval.

V okruhu pěti mil od břehu začaly kapitánovi pracovat nervy, jelikož si dobře uvědomoval, jaký masakr by havárie Hormuzského měsíce způsobila. Pokud by se nádrže vylily do vody, následný požár by měl v průměru pět mil. A na ploše dalších pěti mil by tepelné záření spálilo všechno živé na uhel.

To však byly jen tíživé noční můry, nic víc. Za deset let nedošlo na palubě jeho lodě k sebemenší nehodě, a pokud bude u kormidla on, nikdy k ní nedojde. Právě myslel na to, že je hezké počasí a on si bude moci užít deset dní na pláži v Malibu, když mu radista předal zprávu od NextGenu. Za patnáct minut měl očekávat vrtulník a poskytnout jeho pasažérům – Moiře Trevorové a Jasonu Bourneovi – veškerou potřebnou pomoc. To bylo samo o sobě překvapivé, poslední věta ho však nadzvedla: Má poslouchat jejich rozkazy, dokud Hormuzský měsíc bezpečně nepřistane u terminálu.

• • •

Když se dveře do nákladového prostoru otevřely, Arkadin byl připraven v podřepu za jednou z beden. Na palubu vstoupila skupina letištních dělníků a on se pomalu vyplížil a zavolal na jednoho z nich o pomoc. Když mu muž vyhověl, Arkadin mu zlomil vaz a odtáhl ho do těch nejhlubších stínů, dál od kontejnerů firmy NextGen. Svlékl se a oblékl si kombinézu oběti. Pak vykročil do míst pracovního ruchu a cedulku se jménem se snažil držet tak, aby nikdo neviděl, že jeho tvář neodpovídá té na průkazu. Bylo to však zbytečné: tihle lidé měli za úkol vyložit materiál a co nejrychleji jej přemístit do čekajících kamionů. Ani jednoho z nich nenapadlo, že by mezi nimi mohl být někdo cizí.

Arkadin si tedy proklestil cestu až k otevřeným dveřím, vylezl na jeřáb s kontejnerem, a když bedna zamířila do kamionu, seskočil na asfalt a sklonil se pod křídlo. Ocitl se na opačné straně letadla, kde byl sám, a svižným krokem vyrazil pryč. Nikdo ho nezastavil ani se na něj nepodíval, protože si počínal jako člověk, který tam patří. V tom spočívá tajemství pohybu v přestrojení – lidské oči nevnímají to, co jim připadá přirozené.

Při chůzi zhluboka vdechoval čerstvý slaný vzduch a v osvěžujícím vánku mu kalhoty pleskaly o lýtka. Cítil se svobodný, jako by se zbavil všech řemenů, jež ho poutaly k zemi. Stas Kuzin, Marlene, Gala i Ikupov byli pryč. Moře ho vábilo a on jeho volání vyslyšel.

Firma NextGen měla v nákladové části letiště v Long Beach svůj vlastní malý terminál. Moira předem upozornila centrálu a požádala o helikoptéru, kterou by se s Bournem dostali k tankeru.

Arkadin však byl na terminálu dřív než Bourne. Měl naspěch a ukradený průkaz mu otevíral dveře i do zakázaných oblastí. Venku na asfaltu okamžitě spatřil vrtulník. Pilot se zrovna bavil s nějakým technikem. Když si oba dřepli, aby zkontrolovali jeden z nosníků, Arkadin si vrazil čepici do čela, prošel svižně kolem na druhou stranu helikoptéry a tam předstíral činnost.

Vtom spatřil Bournea a Moiru, kteří společně vyšli z terminálu společnosti NextGen. Na chvíli se zastavili a začali se přít, jestli má Moira pokračovat, nebo ne. Zřejmě se o tom nebavili poprvé, jelikož se jejich slovní přestřelka odehrávala v krátkých úsečných výpadech.

„Podívej se na to věcně, Jasone. Pracuju pro NextGen. Beze mě se do toho vrtulníku nedostaneš.“

Bourne se odvrátil a Arkadin se lekl, že ho zahlédl. Pak se však Bourne znovu otočil k Moiře a společně vyrazili po asfaltu.

Bourne nastoupil u pilota, zatímco Moira zamířila k Arkadinově straně vrtulníku. S profesionálním úsměvem zvedl ruku a pomohl jí do kabiny. Viděl, že se k nim chystá vykročit letištní technik, ale gestem ruky ho zastavil. Zvedl hlavu a podíval se přes zaoblené plexisklové dveře na Moiru. Pomyslel přitom na Devru a ucítil tlak na prsou, jako by na něj spadla její krvavá hlava. Zamával Moiře a ona mu to opětovala.

Rotory se začaly otáčet a technik dal Arkadinovi pokyn, aby odstoupil. Arkadin mu ukázal vztyčený palec. Listy se otáčely čím dál rychleji a tělo helikoptéry se roztřáslo. Těsně předtím, než se odlepila od letištní plochy, vystoupil Arkadin na nosník a schoulil se do klubíčka. V příští chvíli stroj vylétl nad Pacifik bičován ostrým větrem.

Helikoptéra spěchala maximální rychlostí k tankeru, jehož obrys byl stále obludnější. V okolí se pohybovala jen jedna rybářská loď, která však zůstávala daleko za bezpečnostními hranicemi vytyčenými pobřežní stráží a ministerstvem vnitřní bezpečnosti. Bourne seděl přímo za pilotem a viděl, že se snaží držet vrtulník ve správném úhlu.

„Všechno v pořádku?“ křikl do hřmotu rotorů.

Pilot ukázal na jeden z přístrojů. „Je drobná odchylka ve výšce, nejspíš vítr, fouká dost nahoru.“

Bourne si ovšem tak jistý nebyl. Ta odchylka přetrvávala, ačkoli se vítr měnil. Měl tušení, co – nebo přesněji kdo – ten problém způsobuje.

„Myslím, že máme černého pasažéra,“ sdělil Bourne pilotovi. „Až doletíme k tankeru, jděte dolů a přelétněte těsně nad zásobníky.“

„Co?“ Pilot zavrtěl hlavou. „To je moc riskantní.“

„Tak se podívám sám.“ Bourne se odpásal a odplížil se ke dveřím.

„Dobře, dobře!“ houkl pilot. „Vraťte se na místo!“

Byli už téměř u přídě tankeru. Zdál se neuvěřitelně velký, jako by vlnami Pacifiku plulo celé město.

„Držte se!“ křikl pilot a začal klesat mnohem prudčeji než obvykle. Viděli po palubě běhat členy posádky a někdo – nepochybně kapitán – vyšel z kormidelny poblíž zádě. Kdosi ječel, aby to zvedl. Vrcholky kontejnerů se k nim blížily s děsivou rychlostí. Těsně předtím, než prolétli nad nejbližším zásobníkem, se vrtulník lehce zhoupl.

„Odchylka zmizela,“ oznámil pilot.

„Zůstaň tady,“ nakázal Bourne Moiře. „Za žádných okolností neopouštěj vrtulník.“ Pak sevřel zbraň, která mu ležela přes kolena, otevřel dveře, a když Moira vykřikla jeho jméno, vyskočil z helikoptéry.

Přistál na palubě chvíli po Arkadinovi, který už utíkal mezi kontejnery. Členové posádky k nim oběma spěchali. Bourne neměl zdání, jestli je mezi nimi Severův počítačový programátor, ale pozvedl loveckou kuši a všichni ztuhli na místě. Věděl, že vystřelit z pistole v tankeru plném tekutého zemního plynu by se rovnalo sebevraždě. Proto požádal Moiru, aby NextGen vybavil vrtulník dvěma kušemi. Jak se je podařilo opatřit tak rychle, bylo záhadou, tak velká společnost však asi mohla sehnat během chvíle skoro všechno.

Helikoptéra mezitím dosedla na vyklizenou příďovou palubu za jeho zády a vypnula motory. Sklonil se pod rotory, otevřel dveře a vzhlédl k Moiře. „Arkadin je někde tady. Nepřipleť se mu do rány.“

„Musím to nahlásit kapitánovi. O sebe se postarám.“ I ona třímala v náruči kuši. „Co Arkadin chce?“

„Mě. Zabil jsem mu přítele. Nezajímá ho, že to bylo v sebeobraně.“

„Pomůžu ti, Jasone. Zvládneme to spolu, dva jsou víc než jeden.“

Zavrtěl hlavou. „V tomhle případě ne. Navíc sama vidíš, že se tanker pomalu pohybuje. Má šrouby na zpětný chod, ale překonal hranici pěti mil. S každým dalším metrem nebezpečí vzrůstá geometrickou řadou a v ohrožení jsou tisíce lidí v okolí přístavu Long Beach.“

Moira toporně přikývla, vystoupila z vrtulníku a spěchala ke kapitánovi čekajícímu na její rozkazy.

Bourne se otočil a obezřetně se vydal mezi zásobníky, kde předtím zahlédl Arkadina. Pohybovat se úzkými uličkami bylo jako kráčet ulicemi Manhattanu. Skučící vítr se tu proháněl s takovou silou jako v nějakém tunelu.

U konce první řady kontejnerů uslyšel Arkadinův hlas. Mluvil rusky.

„Moc času nezbývá.“

Bourne strnul a snažil se určit, odkud hlas vychází. „Co vy o tom víte, Arkadine?“

„Proč tady podle vás jsem?“

„Zabil jsem Míšu Tarkaniana a vy teď zabijete mě. Neříkal jste to tak v bytě Egona Kirsche?“

„Poslyšte, Bourne, kdybych to opravdu chtěl, mohl jsem vás oddělat, když jste s tou ženskou usnuli na palubě boeingu.“

Bourneovi ztuhla krev v žilách. „Proč jste to neudělal?“

„Semjon Ikupov, který mě zachránil a já mu důvěřoval, mi zastřelil holku.“

„Ano, proto jste ho zabil.“

„Potřeboval jsem se pomstít. Můžete mi to vyčítat?“

Bourne neodpověděl a uvažoval, co by Arkadinovi asi udělal, kdyby ublížil Moiře.

„Nemusíte nic říkat, Bourne, odpověď už znám.“

Bourne se otočil. Připadalo mu, že se hlas přesunul. Kde se sakra ukrývá?

„Ale jak říkám, na dopadení Ikupovova muže na palubě nemáme moc času.“

„Ve skutečnosti je to Severův člověk,“ řekl Bourne.

Arkadin se zasmál. „Myslíte, že na tom záleží? Pekli to spolu. Celou dobu se vydávali za úhlavní nepřátele, a přitom společně plánovali tuhle katastrofu. Chci to zarazit – musím to zarazit, nebo moje pomsta Ikupovovi nebude dokonalá.“

„Nevěřím vám.“

„Poslyšte, Bourne, vy víte, že nemáme moc času. Otci jsem se už pomstil, ale tenhle plán je jeho dítě. Se Severem ho zplodili, krmili a pečovali o něj v dětství i v těžké pubertě. Každým okamžikem se tahle plovoucí supernova blíží ke zkáze, kterou ti dva šílenci naplánovali.“

Hlas se znovu přemístil. „Tohle chcete, Bourne? Samozřejmě že ne. Tak pojďte spojit síly a najít toho Severova člověka.“

Bourne zaváhal. Nevěřil Arkadinovi, a přece mu věřit musel. Zkoumal situaci ze všech stran a došel k závěru, že jedinou možností je učinit krok dopředu. „Je to programátor.“

Arkadin se náhle zjevil: slezl z jednoho z řady kontejnerů. Chvíli proti sobě stáli a Bourne měl znovu ten podivný pocit, že se dívá do zrcadla. Když se zahleděl Arkadinovi do očí, neviděl v nich šílenství, o němž mluvil profesor. Viděl sám sebe, ztělesnění temnoty a nevýslovné bolesti.

„Sever mi říkal, že tady někoho má, ale tvrdil, že ho nenajdeme, a i kdyby, stejně by to bylo jedno.“

Arkadin se zachmuřil, čímž získal lstivý vlčí výraz. „Jak to myslel?“

„Těžko říct.“ Otočil se a vykročil palubou k námořníkům, kteří předtím vyklízeli místo pro přistání helikoptéry. „Musíme hledat tetování Černé legie,“ rozhodl, když s ním Arkadin srovnal krok.

„Kruh z koňských hlav s umrlčí lebkou uprostřed.“ Arkadin přikývl. „Viděl jsem ho.“

„Bývá na vnitřní straně lokte.“

„Můžeme je zabít všechny.“ Arkadin se zasmál. „Ale to by na vás asi bylo moc.“

Oba muži pak postupně prohlédli ruce všem osmi přítomným členům posádky, žádné tetování však nenašli. Když došli ke kormidelně, tanker už se nacházel necelé dvě míle od terminálu a téměř stál. Na hranici jedné míle čekaly čtyři remorkéry, které měly loď odtáhnout zbytek cesty.

Kapitán byl snědý muž s tváří, která nevypadala ošlehaná větrem a sluncem, ale spíš poleptaná kyselinou. „Jak jsem říkal paní Trevorové, máme tu ještě sedm dalších námořníků, většinou ve strojovně. Pak je tady můj první důstojník, radista a lodní lékař. Ten je na marodce a stará se o kolegu, který před dvěma dny onemocněl u alžírských břehů. Aha, a ještě kuchař.“

Bourne s Arkadinem se po sobě podívali. Radista jim připadal jako logická volba, ale když ho kapitán zavolal, žádné tetování Černé legie neobjevili. Neměl ho ani samotný kapitán či jeho zástupce.

„Strojovna,“ řekl Bourne.

První důstojník je na kapitánův rozkaz odvedl na palubu a pak po lodním schodišti do útrob plavidla, až se nakonec ocitli v ohromné strojovně, kde se lopotilo pět mužů s tvářemi a rukama umouněnýma od kolomazi. Na pokyn prvního důstojníka natáhli ruce, ale když Bourne došel ke třetímu v řadě, čtvrtý se na ně úkosem podíval a prchl.

Bourne se pustil za ním, zatímco Arkadin to vzal zadem a proplížil se změtí promazaných roztočených strojů. Chlap napoprvé Bourneovi unikl, ale když Jason obešel roh, všiml si ho u řady obřích naftových motorů Hyundai určených výhradně k pohonu flotily tankerů přepravujících zkapalněný plyn. Snažil se pokradmu mezi vzpěry motoru zasunout jakousi krabičku, ale Arkadin k němu přiskočil zezadu a sáhl po jeho zápěstí. Lodník uskočil, přitiskl si krabičku k hrudi a chystal se zmáčknout nějaký knoflík, Bourne mu ji však vykopl z ruky. Schránka odlétla vzduchem a Arkadin se za ní vrhl.

„Opatrně,“ varoval lodník, když ho Bourne popadl. Nedbal na Bourneovo sevření a zíral na krabičku, již Arkadin přinesl zpátky. „Držíte v rukou celý svět.“

Bourne mu zatím vyhrnul rukáv. Muž měl paži celou od oleje, zřejmě úmyslně, když totiž Bourne vzal hadr a otřel ji, na vnitřní straně levého lokte se objevilo tetování Černé legie.

Lodníka to nijak nerozhodilo a dál se plně soustředil na schránku v Arkadinově sevření. „Tímhle všechno odpálíte,“ vyhrkl a vrhl se po krabičce. Bourne s ním však škubl zpět a nepustil.

„Odveďte ho ke kapitánovi,“ zavelel Bourne prvnímu důstojníkovi. Tehdy uviděl schránku zblízka. Vzal ji Arkadinovi z ruky.

„Pozor!“ vykřikl lodník. „Stačí drobný otřes a spustíte to.“

Bourne si tím však nebyl jistý. Námořník dělal až příliš velký povyk. Copak by nechtěl, aby loď vybuchla i se Severovými nepřáteli na palubě? Když krabičku obrátil, všiml si mezírky ve spoji dna a boků.

„Co to děláte? Zešílel jste?“ Lodník byl tak rozčilený, že mu Arkadin musel vlepit facku, aby ho umlčel.

Bourne strčil do štěrbiny nehet a otevřel schránku. Uvnitř nic nebylo. Byla to atrapa.

Moira nedokázala vydržet na jednom místě. Měla nervy napjaté k prasknutí. Nacházeli se pouhou míli od břehu a tanker se měl každou chvíli setkat s remorkéry. Pokud by teď nádrže vybuchly, zemřela by spousta lidí a ekonomika země by se ocitla v troskách. Ti dva se vydali na lov a Moira si připadala úplně zbytečná, jako páté kolo u vozu.

Vyšla z kormidelny a zamířila do podpalubí hledat strojovnu. Ucítila jídlo, a tak strčila hlavu do lodní kuchyně. U nerezového stolu tam seděl velký Alžířan a četl si dva týdny starý arabský deník.

Vzhlédl a ukázal na noviny. „Čtu je už popatnácté, ale co má člověk na moři dělat?“

Jeho silné ruce byly až k ramenům holé. Měly na sobě vytetovanou hvězdu, půlměsíc a kříž, ale ne znak Černé legie. Podle jeho popisu pak o tři podlaží níže našla lodní marodku. U malého stolu přišroubovaného ke stěně tam seděl hubený muslim. U protější přepážky stála palanda a na jednom z lůžek odpočíval nemocný námořník. Doktor zvedl hlavu od notebooku a zamumlal tradiční muslimský pozdrav. Když v jejích rukou spatřil kuši, hluboce se zachmuřil.

„Je to opravdu nutné?“ zeptal se.

„Chtěla bych mluvit s vaším pacientem,“ nedala se Moira.

„To bohužel nepůjde.“ Lékař se usmál tak, jak to umějí jen doktoři. „Dostal sedativa.“

„Co mu je?“

Lékař ukázal na počítač. „Snažím se na to přijít. Dostává záchvaty, ale příčinu jsem zatím neodhalil.“

„Brzy budeme v Long Beach, tam vám pomůžou. Jen bych se mu ráda podívala na lokty.“

Lékař povytáhl obočí. „Prosím?“

„Potřebuju vidět, jestli tam má tetování.“

„Tihle námořníci jsou potetovaní všichni.“ Doktor pokrčil rameny. „Ale poslužte si. Nebudete ho rušit.“

Moira přistoupila k nižšímu lůžku, sklonila se a odhrnula pacientovi z ruky tenkou deku. Když tak učinila, lékař vstal a udeřil ji do zátylku. Padla hlavou dopředu a udeřila se čelistí o kovový rám palandy. Krutá bolest ji zvedla z okraje černé propasti. Moira zasténala a obrátila se na záda. Ucítila v ústech mědnatou nasládlou chuť krve. Valila se na ni jedna vlna závrati za druhou. Matně viděla, jak se doktor sklonil nad počítačem a jeho prsty létají nad klávesami. Hrůzou se jí sevřel žaludek.

On nás všechny zabije. Ta myšlenka se jí rozezněla hlavou jako zvon. Shrábla z podlahy kuši, kterou předtím upustila, tiše se pomodlila a vypustila šíp. Neměla čas pořádně zamířit, ale byla tak blízko, že to ani nepotřebovala.

Lékař se prohnul; šíp mu proklál záda. Zavrávoral dozadu směrem k sedící Moiře opřené o rám palandy. Ruce měl natažené před sebou a stále šátral po klávesnici. Moira vstala a udeřila ho kuší do týla. Krev, která z něj vytryskla, skrápěla její obličej i ruce, stůl i počítačovou klávesnici jako déšť.

Bourne ji našel na podlaze marodky s notebookem v klíně. Když vstoupil, vzhlédla k němu. „Nevím, co udělal. Bojím se to vypnout.“

„Jsi celá?“

Přikývla. „Lodní lékař byl Severův člověk.“

„To vidím,“ utrousil, když překročil mrtvolu. „Nevěřil jsem, že má na palubě jen jednoho člověka. Počítal jsem, že bude mít ještě zálohu.“

Klekl si a prohlédl jí hlavu. „Je to povrchová rána. Omdlela jsi?“

„Asi ne. Ne.“

Vzal ze skříňky velký polštářek gázy a namočil jej do lihu. „Připravena?“ Přiložil jí ho k týlu, kde měla vlasy slepené krví. Tiše zasténala zaťatými zuby.

„Můžeš si to na chvíli přidržet?“

Přikývla a Bourne vzal opatrně do rukou počítač, v němž zjevně běžel nějaký program. Na obrazovce blikaly dva kroužky, žlutý a červený. Na druhé straně monitoru bylo ještě zelené kolečko, které však nemžikalo.

Bourne si oddechl. „Otevřel si program, ale dostala jsi ho dřív, než ho stačil spustit.“

„Díkybohu. Kde je Arkadin?“

„To nevím. Když mi kapitán řekl, že jsi šla dolů, vydal jsem se za tebou.“

„Jasone, ty si nemyslíš…“

Odložil počítač a pomohl jí na nohy. „Odvedeme tě za kapitánem, abys mu mohla oznámit tu dobrou zprávu.“

Zatvářila se ustaraně. „A co ty?“

Podal jí počítač. „Běž do kormidelny a zůstaň tam. A tentokrát to opravdu myslím vážně.“

S kuší v ruce vykročil do chodbičky a rozhlédl se na obě strany. „Fajn. Jdeme.“

Arkadin se vrátil do Nižného Tagilu. Dole ve strojovně si uprostřed oceli a železa uvědomil, že bez ohledu na to, co všechno prožil a kam až došel, se z vězení svého mládí nikdy nevymaní. Část jeho já byla stále v nevěstinci, který provozoval se Stasem Kuzinem. Další část se potloukala nočními ulicemi a unášela mladé dívky, jejichž bledé vyděšené tváře se k němu obracely jako srny k reflektorům auta. To, co od něj však žádaly, jim nemohl – nebo nechtěl – dát. Místo toho je posílal na smrt do jámy s nehašeným vápnem, kterou Kuzinova banda vykopala mezi převislými jedlemi. Kolik sněhů už roztálo od chvíle, kdy z díry plné krys vytáhl Jelenu, přesto mu však ta pekelná jáma žhnula v paměti jako planoucí oheň. Kdyby tak jen mohl zmáčknout tlačítko a celou paměť vymazat.

Vtom sebou škubl, uslyšel totiž hlasitou otázku Stase Kuzina: A co všechny tvoje oběti?

Byl to však Bourne: sestupoval po ocelových schůdcích do strojovny. „Je konec, Arkadine. Katastrofu jsme odvrátili.“

Arkadin kývl, ale uvnitř věděl své: katastrofa už nastala a jejím následkům nikdo nezabrání. Vykročil k Bourneovi a snažil se ho na dálku zaostřit, proměňoval se mu však před očima jako obraz nahlížený přes skleněný hranol.

Když došel na dosah, zeptal se: „Je pravda, co Sever řekl Ikupovovi? Že si do jistého okamžiku nic nepamatujete?“

Bourne přikývl. „Je to tak. Nevybavuju si většinu svého života.“

Arkadin ucítil strašlivou bolest, jako by mu někdo rval duši z těla. S vyjeknutím otevřel vystřelovací nůž a vrhl se k Bourneovu břichu.

Bourne se obrátil bokem, chytil Arkadina za zápěstí a snažil se mu zbraň vykroutit. Rus vymrštil druhou ruku, Bourne ji však odrazil předloktím. Přitom však upustil kuši a ta břinkla o palubu. Arkadin ji odkopl do přítmí.

„Tohle je zbytečné,“ řekl Bourne. „My dva nemusíme být nepřátelé.“

„Ale musíme.“ Arkadin se od něj odpoutal a pokusil se o další útok, který však Bourne opět zachytil. „Copak to nechápete? My dva jsme úplně stejní. Nemůžeme existovat v jednom světě. Jeden z nás toho druhého zabije.“

Bourne se zadíval Arkadinovi do očí, a i když šlo o slova šílence, Bourne v nich žádné šílenství neviděl. Jen nevýslovné zoufalství a neutuchající touhu po pomstě. Svým způsobem měl Arkadin pravdu. Pomsta byla tím jediným, co mu zbylo a pro co žil. Tarkanian i Devra zemřeli a on je musel pomstít. Bourne by nedokázal jeho rozhodnutí ničím zvrátit. Měl totiž pravdu: oni dva skutečně nemohli žít v jednom světě.

V té chvíli Arkadin máchl nožem doprava, ale přitom zaútočil pěstí na druhou stranu, takže Bourne musel uskočit. V příští chvíli se znovu ohnal dýkou a zabodl ji Bourneovi do levého stehna. Bourne zaúpěl a podlomilo se mu koleno. Toho Arkadin využil a nakopl ho do zraněného stehna. Vystříkla krev a Bourne upadl. Arkadin na něj skočil a tloukl ho pěstí do tváře, zatímco se Bourne snažil odrážet bodání nože.

Bourne věděl, že to dlouho nevydrží. Touha po odplatě naplnila Arkadina nelidskou silou. Bourne bojoval o holý život a nakonec se mu přece jen podařilo odvalit se stranou. Vstal a kulhavě vyrazil ke schůdkům.

Když už byl na šestém schodu, Arkadin po něm hrábl. Bourne vykopl poraněnou nohu a zasáhl ho pod bradu. Překvapený Rus padl naznak a Bourne se co nejrychleji vyškrábal na vrchol schodiště. Levá noha mu doslova hořela a zanechávala za sebou stopu krve prýštící z proříznutého svalu.

Když vystoupil na další palubu, pokračoval opět nahoru, výš a výš, až dorazil do prvního patra podpalubí, kde se podle Moiry nacházela kuchyně. Našel ji a vběhl dovnitř, kde popadl dva nože a skleněnou slánku, kterou schoval do kapsy. Nože pevně sevřel v rukou a vtom se ve dveřích zjevil Arkadin.

Nastala další potyčka, v níž se však těžkopádné kuchyňské nože nemohly rovnat Arkadinově dýce s útlou čepelí. Bourne utrpěl další řeznou ránu, tentokrát na prsou. Kopl Arkadina do obličeje, pustil nože a neúspěšně se mu pokusil vykroutit dýku z ruky. Arkadin se po něm znovu ohnal, div nezasáhl játra. Bourne uskočil dozadu, vyrazil ze dveří a vyběhl po posledním schodišti na otevřenou palubu.

Tanker už téměř stál. Kapitán měl napilno s koordinací s remorkéry, které loď dovlečou k plynovému terminálu. Moiru nikde neviděl, což bylo dobře. Čím dál od Arkadina, tím líp.

Bourne se chtěl ukrýt mezi kontejnery, vtom na něj však Arkadin nečekaně skočil. Převalovali se po zemi zaklesnutí jeden do druhého, až se zarazili o zábradlí. Moře hluboko dole pleskalo o trup tankeru. Jedna z vlečných lodí připlula vedle něj a zatroubila. Arkadin zkoprněl. Znělo mu to jako siréna ohlašující útěk z vězení v Nižném Tagilu. Spatřil černé nebe a vdechl do plic sirnatý dým. Uviděl ohavnou tvář Stase Kuzina, ucítil mezi svými kotníky pod vodou Marleninu hlavu a uslyšel strašlivé výstřely, jimiž Semjon Ikupov zavraždil Devru.

Zařval jako tygr, zvedl Bournea na nohy, tloukl ho a tloukl, až se zaklonil přes zábradlí. V té chvíli Bourne věděl, že zemře tak, jak se narodil, když spadl z lodě do mořských hlubin a jedině díky Boží milosti se spolu s úlovkem dostal na palubu rybářské bárky. Měl krvavý a opuchlý obličej a jeho ruce připomínala olověná závaží. Nakláněl se víc a víc…

… a pak na poslední chvíli vytáhl z kapsy slánku, rozbil ji o zábradlí a chrstl Arkadinovi sůl do očí. Rus vykřikl úžasem a bolestí, reflexivně vymrštil ruku a Bourne mu uloupil dýku. Oslepený Arkadin se však nevzdával. Sevřel čepel a s nelidskou silou Bourneovi vyrval nůž z ruky, nedbaje na to, že se mu ostří zařezávají do prstů. Bourne ho odstrčil, jenže Arkadin měl teď nůž a navíc uslzenýma očima začal něco vidět. Zatáhl tedy hlavu mezi ramena a se vší vervou se na Bournea vrhl.

Bourne měl jedinou šanci: využít protivníkovy setrvačnosti. Bez ohledu na nůž se Arkadinovi směle postavil, chytil ho za sako uniformy, zhoupl se v bocích a nadzvedl ho. Arkadin narazil stehny do zábradlí, ale horní část jeho těla pokračovala v letu.

Padal, padal a padal, jako by se řítil z dvanáctipatrové budovy, až se nakonec ponořil do vln.

45

„Potřebuju dovolenou,“ řekla Moira. „Bali by mi určitě prospělo.“

Nacházeli se s Bournem na klinice v areálu společnosti NextGen s výhledem na Tichý oceán. Hormuzský měsíc úspěšně přistál u plynového terminálu a náklad vysoce stlačené kapaliny byl vypuštěn z tankeru do pozemních nádrží, kde se postupně zahřeje a roztáhne na šestisetnásobek svého současného objemu, aby mohl putovat k odběratelům z řad jednotlivců, firem i elektráren. Notebook si vzalo na starost oddělení výpočetní techniky, které provede analýzu a likvidaci toho nebezpečného programu. Vděčný ředitel společnosti NextGen před chvílí opustil kliniku, když Moiru povýšil na prezidentku bezpečnostní divize a Bourneovi nabídl lukrativní místo konzultanta. Bourne zavolal Soraye a vzájemně se informovali o novinkách. Nadiktoval jí adresu Severova domu a podrobně popsal jeho tajné funkce.

„Já ani nevím, jak taková dovolená vypadá,“ řekl Bourne, když ukončil telefonát.

„No…,“ usmála se na něj Moira. „Stačí říct.“

Bourne dlouhou dobu přemýšlel. O dovolené nikdy neuvažoval, ale napadlo ho, že teď by k ní byl vhodný čas. Podíval se na ni a kývl.

Její úsměv se rozšířil. „Firma všechno zařídí. Na jak dlouho chceš jet?“

„Na jak dlouho?“ zopakoval Bourne. „Nejradši navždycky.“

Cestou na letiště se Bourne stavil v nemocnici v Long Beach, kde ležel profesor Sever. Moira s ním jít odmítla a čekala v autě s řidičem, které pro ně firma vypůjčila. Severa umístili do soukromého pokoje v pátém podlaží. Až na dýchací přístroj panovalo v pokoji mrtvolné ticho. Profesor upadl do ještě hlubšího komatu a nedokázal sám dýchat. Z krku mu vycházela tlustá trubička, jež se vinula k respirátoru hvízdajícímu jako starý astmatik. Další trubičky, o něco tenčí, měl zapíchnuté v rukou. Cévka připojená k plastovému sáčku zavěšenému u postele odváděla jeho moč. Severova namodralá oční víčka byla tak tenká, až si Bourne myslel, že pod nimi vidí zornice.

Stál vedle svého bývalého učitele a zjišťoval, že mu vlastně nemá co říct. Uvažoval, proč ho to sem tak táhlo. Možná se chtěl ještě jednou podívat zlu do tváře. Arkadin byl čistokrevný a průhledný zabiják, tento muž se však cihlu po cihličce proměnil v prolhaného zločince a podvodníka. Nyní však vypadal křehce a bezmocně. Bylo těžké uvěřit, že vymyslel zrůdný plán, jímž chtěl spálit na popel většinu Long Beach. Jak sám řekl, jeho sekta nedokázala v moderním světě žít, a tak ho musela zničit. Byl to ten pravý důvod, nebo mu Sever znovu lhal? To už se nikdy nedozví.

Náhle se mu ze Severovy přítomnosti udělalo špatně, a když se odvrátil, do pokoje vstoupil malý elegantní muž a nechal za sebou zaklapnout dveře.

„Jason Bourne?“ Když Bourne přikývl, příchozí se představil: „Já jsem Frederick Willard.“

„Soraya mi o vás říkala,“ odvětil Bourne. „Dobrá práce, Willarde.“

„Děkuji, pane.“

„Prosím vás, neříkejte mi pane.“

Willard se omluvně pousmál. „Promiňte, zvyk je železná košile.“ Podíval se na Severa. „Myslíte, že to přežije?“

„Zatím nezemřel,“ odtušil Bourne, „ale životem bych to taky nenazval.“

Willard pokýval hlavou, i když se zdálo, že ho stav osoby na lůžku vůbec nezajímá.

„Dole na mě čeká auto,“ řekl Bourne.

„Na mě taky.“ Willard se usmál, ale bylo v tom cosi smutného. „Vím, že jste se podílel na projektu Treadstone.“

„To ne, dělal jsem pro Alexe Conklina.“

„I já jsem pro Conklina před mnoha lety pracoval. Je to jedno a totéž, pane Bourne.“

Bournea se zmocnila netrpělivost. Nemohl se dočkat, až s Moirou spatří pomněnkové nebe Bali.

„Já znám tajemství Treadstonu – do jednoho. Tohle víme jen my dva, pane Bourne.“

Do pokoje tiše vstoupila zdravotní sestra, zkontrolovala všechny Severovy trubičky, cosi naškrábala do chorobopisu a pak je znovu ponechala o samotě.

„Pane Bourne, dlouho a usilovně jsem přemýšlel, jestli vám mám říct…“ Odkašlal si. „Víte, ten chlap, se kterým jste se v tankeru pral, ten Rus, co spadl přes palubu.“

„Arkadin.“

„Leonid Danilovič Arkadin, ano.“ Willard se setkal s Bourneovým pohledem a cosi v jeho nitru ucuklo. „Taky pracoval pro Treadstone.“

„Cože?“ Bourne nemohl uvěřit svým uším. „Arkadin?“ Willard přikývl. „Byl to Conklinův žák, chvíli před vámi.“

„Ale co se s ním stalo? Jak to, že se nakonec dal k Semjonu Ikupovovi?“

„To Ikupov ho za Conklinem poslal. Kdysi dávno byli přátelé,“ vysvětloval Willard. „Ikupov řekl o Arkadinovi Conklinovi a toho to zaujalo. Operace Treadstone tehdy přecházela do nové fáze. Conklin dospěl k názoru, že Arkadin je pro jeho účely ideální. Jenže Arkadin se vzbouřil. Prchl do Ruska, ale předtím Conklina málem zabil.“

Bourne se zoufale snažil ty novinky zpracovat v hlavě. Nakonec se zeptal: „Willarde, vy víte, čeho chtěl Alex s Treadstonem dosáhnout?“

„Ale ovšem. Říkal jsem vám přece, že znám všechna tajemství Treadstonu. Váš učitel Alex Conklin se snažil vytvořit dokonalý stroj.“

„Dokonalý stroj? Jak to myslíte?“ Bourne už však odpověď znal, protože ji zahlédl při pohledu do Arkadinových očí, v nichž se zračil jeho vlastní odraz.

„Stroj na zabíjení. Nejlepšího bojovníka.“ Willard vzal za kliku a znovu se usmál. „A to jste vy, pane Bourne. A byl to i Leonid Danilovič Arkadin – dokud nenarazil na vás.“ Pozorně se zadíval do Bourneovy tváře, jako by v ní mohl najít stopu muže, který z něj vycvičil prvotřídního tajného agenta. „Conklinovi se to nakonec podařilo, co říkáte?“

Bourne stál jako přimražený. „Jak to myslíte?“

„Vy proti Arkadinovi, to byl vždycky důvod toho všeho.“ Willard otevřel dveře. „Jen škoda, že se Conklin rozhodujícího souboje nedožil. Ale vyhrál jste vy, pane Bourne. Vy.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai