Bourneův klam

Robert Ludlum

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Jason Bourne pokračuje ve smrtícím zápase se svým úhlavním nepřítelem Arkadinem, ale tentokrát si vymění roli lovce a kořisti. Když Bourne padne do léčky a je vážně zraněn, předstírá svou smrt a mizí ze scény. V bezpečí tajného úkrytu na sebe bere novou identitu a vydává se na novou misi: hodlá zjistit, kdo se ho vlastně pokusil zabít. Ani na chvíli ho ovšem nepřestává pronásledovat otázka, kým vlastně ve skutečnosti je a co by z něj zbylo, kdyby přišel o bourneovskou část své osobnosti.Ve stejném čase je nad Egyptem sestřeleno americké dopravní letadlo a vše nasvědčuje tomu, že ho zasáhla iránská raketa. Svět tápe, jestli to byla nehoda, nebo akt agrese, a početný vyšetřovací tým se snaží nalézt pachatele dřív, než se situace rozvine v mezinárodní skandál s velmi nebezpečným potenciálem.Honba za pachateli teroristického útoku se v jednom okamžiku zkříží s Bourneovým pátráním po člověku, který ho chtěl zastřelit. Bourne se tak trochu proti své vůli znovu dostává do situace, kdy mu jde o život. Ví však, že na ústup teď není vhodná doba: svět se ocitl na pokraji války a času není nazbyt…

Robert Ludlum

Eric van Lustbader

Bourneův klam

Jason Bourne pokračuje ve smrtícím zápase se svým úhlavním nepřítelem Arkadinem, ale tentokrát si vymění roli lovce a kořisti. Když Bourne padne do léčky a je vážně zraněn, předstírá svou smrt a mizí ze scény. V bezpečí tajného úkrytu na sebe bere novou identitu a vydává se na novou misi: hodlá zjistit, kdo se ho vlastně pokusil zabít. Ani na chvíli ho ovšem nepřestává pronásledovat otázka, kým vlastně ve skutečnosti je a co by z něj zbylo, kdyby přišel o bourneovskou část své osobnosti.

Ve stejném čase je nad Egyptem sestřeleno americké dopravní letadlo a vše nasvědčuje tomu, že ho zasáhla iránská raketa. Svět tápe, jestli to byla nehoda, nebo akt agrese, a početný vyšetřovací tým se snaží nalézt pachatele dřív, než se situace rozvine v mezinárodní skandál s velmi nebezpečným potenciálem.

Honba za pachateli teroristického útoku se v jednom okamžiku zkříží s Bourneovým pátráním po člověku, který ho chtěl zastřelit. Bourne se tak proti své vůli znovu dostává do situace, kdy mu jde o život. Ví však, že na ústup teď není vhodná doba: svět se ocitl na pokraji války a času není nazbyt…

Robert Ludlum (1927 – 2001) je všeobecně považován za otce politického thrilleru a jeho knihy jsou překládány do čtyřiceti jazyků.

Nakladatelství DOMINO postupně vydává celou jeho rozsáhlou tvorbu. Čeští čtenáři se mohli doposud seznámit s dvaatřiceti tituly, které mají na obálce Ludlumovo jméno: Křik Halidonu (1998), Bourneova totožnost (1999, v roce 2002 reedice s názvem Agent bez minulosti), Plán Ikaros (1999), Strážci apokalypsy (2000), Spiknutí škorpionů (2000), Hadův faktor (2001), Prométheova lest (2001), Bourneův mýtus (2001, v roce 2005 reedice v souvislosti s premiérou stejnojmenného filmu), Projekt Kassandra (2002), Pandořina skříňka (2002), Protokol Sigma (2002), Operace Akvitánie (2003), Pařížská hrozba (2003), Holcroftova úmluva (2003), Jansonův rozsudek (2004), Matareseův kruh (2004), Altmanův zákon (2004), Tristanova zrada (2005), Dědictví Scarlattiů (2005), Soumrak Matareseů (2005), Lazarova vendeta (2006), Mozaika Parsifal (2006), Amblerova výstraha (2006). Matlockovo pověření (2007), Bourneovo ultimátum (2007), Bancroftova strategie (2007), Chancellorův rukopis (2008), Bourneův odkaz (2009), Rhinemannova výměna (2009), Bourneova zrada (2009), Moskevský vektor (2010) a Bourneův princip (2010).

ROBERT LUDLUM

ERIC VAN LUSTBADER

Bourneův

klam

ROBERT LUDLUM

ERIC VAN LUSTBADER

Bourneův

klam

2011

Copyright © 2009 by Myn Pyn, LLC

Translation © 2011 by Michael Havlen

Cover design © 2011 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE BOURNE DECEPTION,

vydaného nakladatelstvím Orion Books, Londýn 2009,

přeložil Michael Havlen

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Hana Kneblová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: obrázky6 Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v lednu 2011

ISBN 978-80-7303-589-1

Pro Jeffa,

který to všechno začal jedinou prostou otázkou.

Prolog

MNICHOV, NĚMECKO / BALI, INDONÉSIE

„Rusky sice celkem umím,“ prohlásil ministr obrany Bud Halliday, „ale přesto bych raději zůstal u angličtiny.“

„To mi nevadí,“ odvětil ruský plukovník s těžkým přízvukem. „Vždycky uvítám, když se můžu pocvičit v cizím jazyce.“

Halliday se Rusovu rýpnutí kysele usmál. Všeobecně se tradovalo, že Američané chtějí v zahraničí mluvit jen anglicky.

„Výborně. Vyřídíme to rychle.“ Avšak místo aby začal, zadíval se na stěnu plnou nepovedených portrétů jazzových velikánů jako Miles Davis a John Coltrane, zaručeně ofocených z novin.

Když plukovníka spatřil na vlastní oči, začal mít o této schůzce pochybnosti. Zaprvé byl mladší, než si Halliday představoval. Měl husté plavé vlasy bez sebemenší vlnky, krátce střižené jako pravý ruský voják. A zadruhé vypadal jako muž činu. Hallidayovi neušlo, že se mu pod oblekem z levné látky boulí pevné svaly. Čišel z něj zvláštní klid, který Hallidaye znervózňoval. Ale nejvíc ministra zneklidňovaly jeho oči: byly světlé, zapadlé v důlcích a snad ani jednou nemrkly. Jako by se díval jen na fotografii, nikoli do opravdových lidských očí. Jejich podivné vzezření podtrhoval i baňatý žilkovitý nos. Zdálo se, že ten člověk nemá žádnou duši, jen nezlomnou vůli připomínající nějakou zlou mytickou postavu, o níž Halliday v mládí četl v knížce od H. P. Lovecrafta.

Chtělo se mu vstát a bez ohlédnutí odejít, ale překonal se. Přece se sem netrmácel jen tak zbůhdarma.

Smog, který dusil Mnichov, měl temně šedý odstín jako Karpovovy oči a dokonale odrážel ministrovu náladu. Jak rád by tuhle trapnou parodii na město nikdy nespatřil, ale na podobné úvahy už bylo pozdě. Vystoupil z obrněné limuzíny Lincoln v Rumfordstrasse plné turistů a teď seděl v nějakém pochybném sklepním jazzovém klubu. Čím byl ten Rus tak výjimečný, že kvůli němu americký ministr obrany vážil cestu přes půlku planety do města, které se mu tolik hnusilo? Boris Karpov totiž působil jako plukovník u FSB 2, tedy nové ruské bezpečnostní služby, jež se oficiálně měla zaměřovat na boj proti drogám. Skutečnost, že se důstojníkovi této organizace podařilo nejen předat Hallidayovi zprávu, ale dokonce ho vylákat z Washingtonu, signalizovala raketový mocenský vzestup FSB 2.

Karpov naznačil, že má možná něco, co by Hallidaye zajímalo. Ministr obrany se mohl jen domnívat, oč jde, a ze všech sil se snažil uhodnout, co za to asi Rus bude chtít. Velice dobře věděl, že nic nedostane zadarmo. Byl to ostřílený harcovník politických bojů, které zahalovaly prezidenta jako prachová bouře ve vyprahlé krajině. Uvědomoval si, že cenu druhé strany je někdy bolestné přijmout, ale na scéně domácí i mezinárodní politiky vládnou kompromisy.

Přesto by Halliday Karpovovu nabídku možná nevyslyšel, nebýt náhlého oslabení své pozice u prezidenta. Nečekaně strmý pád Luthera LaVallea, kterého si vybral za šéfa vojenské špionáže, silně otřásl Hallidayovým postavením. Přátelé i spojenci ho za zády kritizovali či pomlouvali a on si kladl otázku, kdo z nich mu jako první vrazí pomyslnou dýku do zad.

Pohyboval se však v oboru dost dlouho, aby věděl, že naděje někdy přichází v nepříjemných podobách a může připomínat i lůžko plné hřebů. Doufal, že mu obchod s Karpovem poskytne politický kapitál, který obnoví jeho prestiž u prezidenta i mocenskou základnu ve vojensko-průmyslovém komplexu.

Když trio na pódiu spustilo kravál, Halliday si znovu v duchu vybavil spis Borise Karpova, jako by v něm snad tentokrát měl konečně najít nějaké kloudné údaje – cokoli, třeba jen jeho zrnitou či rozostřenou fotku. Žádný takový snímek samozřejmě neexistoval a informace se omezovaly na čtyři řídké odstavce na jediném listu papíru s vodoznakem PŘÍSNĚ TAJNÉ. Vzhledem k nepříliš kladnému vztahu americké vlády k Rusku neměla Národní bezpečnostní agentura valné povědomí o dění uvnitř ruského politického systému, nemluvě o FSB 2, jejíž skutečné cíle byly utajené ještě mnohem víc než činnost FSB, tedy následnické organizace neblaze proslulé sovětské tajné policie KGB.

„Vypadáte roztěkaně, pane Smithi,“ řekl Rus. Dohodli se, že na veřejnosti budou používat krycí jména pan Smith a pan Jones.

Ministr otočil hlavu. V podzemních prostorách se cítil nesvůj, na rozdíl od Karpova, jenž mu stále víc připadal jako nějaký tvor z temnot. Zvýšil hlas, aby ho v řinčení nástrojů bylo slyšet. „Nic nemůže být vzdálenější pravdě, pane Jonesi. Jen nasávám atmosféru podniku, který jste vybral.“

Plukovník se hrdelně uchichtl. „Máte zvláštní smysl pro humor.“

„Teď jste mě prokoukl.“

Plukovník se nahlas zasmál. „To se uvidí, pane Smithi. Jelikož neznáme ani vlastní ženy, není moc pravděpodobné, že bychom znali své… protějšky.“

Drobné zaváhání přivedlo Hallidaye k úvaze, zda Karpov nechtěl místo toho neutrálního slůvka říci spíše protivníky. Nezabýval se úvahami, zda si je Rus vědom jeho politické pozice, protože na tom nezáleželo. Zajímalo ho jen to, jestli mu jím nabízený obchod pomůže.

Hudební trio prudce změnilo tempo, z čehož ministr vytušil, že zřejmě začala nová píseň. Předklonil se nad příliš hořkým pivem, kterého se téměř ani nedotkl. Jeho oblíbenou značku Coors v tomhle lokále bohužel neměli. „Půjdeme k věci, ano?“

„Rozhodně.“ Plukovník Karpov položil dlaně na svá opálená předloktí. Klouby na rukou měl mozolnaté a zbrázděné jako Skalisté hory. „Jistě vám, pane Smithi, nemusím vysvětlovat, kdo je Jason Bourne.“

Při vyslovení toho jména Hallidayovi ztvrdly rysy. Měl pocit, jako by ho Rus postříkal tekutým dusíkem. „Kam tím míříte?“ zeptal se toporně.

„Já vám Jasona Bournea zabiju, pane Smithi.“

Halliday nemarnil čas dotazováním, jak Karpov ví, že chce jeho hlavu – při Bourneově nedávném pobytu v Moskvě byla Národní bezpečnostní agentura v takové pohotovosti, že i hluchému a slepému muselo být jasné, že je to člověk určený k likvidaci.

„To je od vás velice šlechetné, pane Jonesi.“

„O šlechetnost tu nejde, pane Smithi. Mám své vlastní důvody, proč by měl zemřít.“

Při tomto doznání se ministr mírně uvolnil. „Dobrá, řekněme, že Bournea opravdu zabijete. Co za to chcete?“

Následoval drobný pohyb, který by u jiného člověka šlo označit za mžiknutí oka, ale Hallidayovi to spíš připadalo, jako by někdo přešel po Bourneově hrobě. Mrkla na něj smrt.

„Tenhle pohled znám, pane Smithi. Vím, že očekáváte to nejhorší – vysokou cenu. Ale výměnou za to, že mi dáte svolení beztrestně zabít Bournea, po vás žádám, abyste mi vytrhl trn z paty.“

„Který si nemůžete vytrhnout sám.“

Karpov pokýval hlavou. „Teď jste mě prokoukl, pane Smithi.“

Oba muži se zasmáli, i když úplně jiným tónem.

„Takže…“ Halliday spojil prsty. „Kdo to je?“

„Abdulla Chúrí.“

Ministrovi se sevřelo srdce. „Hlava Východního bratrstva? To jste mě mohl rovnou požádat, abych zavraždil papeže.“

„Papežova smrt by ani jednomu z nás nic nepřinesla, ale vražda Abdully Chúrího je něco úplně jiného.“

„To jistě. Ten chlap je radikální islamista a hodně nebezpečný. Zrovna teď si potřásá rukou s prezidentem Íránu. Ale Východní bratrstvo je celosvětová organizace. Chúrí má hodně přátel na vysokých místech.“ Ministr rázně zavrtěl hlavou. „Pokus o jeho likvidaci by znamenal politickou sebevraždu.“

Karpov přikývl. „To všechno je bezesporu pravda. Ale co teroristická činnost Východního bratrstva?“

Halliday se ušklíbl. „Výplod fantazie, neověřené zprávy, nic víc. Nikdo z našich tajných služeb v životě nenašel ani střípek důkazu, že Východní bratrstvo má něco společného s teroristy. A věřte mi, že jsme se o to snažili.“

„O tom nepochybuji. Znamená to, že jste nenašli žádné důkazy teroristické činnosti v domě profesora Spectera.“

„Pan profesor byl každopádně lovcem teroristů, ale pokud jde o tvrzení, že měl i jiné zájmy…“ Halliday pokrčil rameny.

Plukovníkovu tvář náhle zkřivil úsměv. Na stole mezi nimi se vzápětí objevila žlutá obálka bez označení. „V tom případě pro vás tohle bude mít velkou hodnotu.“ Karpov posunul obálku k Hallidayovi, jako kdyby mu dával šach mat.

Když ministr obálku otevřel a začal si prohlížet obsah, Karpov dodal: „Jak víte, FSB 2 se zabývá především mezinárodním obchodem s drogami.“

„Také jsem to slyšel,“ řekl Halliday suše. Bylo mu jasné, že tahle ruská organizace má mnohem širší záběr.

„Před deseti dny,“ pokračoval Karpov, „jsme zahájili finální fázi drogové razie v Mexiku, na které jsme pracovali přes dva roky, protože Kazaňská mafie, což je jedna z moskevských zločineckých band, se dala na narkotika a hledala jejich bezpečný zdroj.“

Halliday přikývl. O Kazaňské mafii i jejím šéfovi Dimitriji Maslovovi něco málo věděl.

„Musím s potěšením konstatovat, že akce skončila jednoznačným úspěchem,“ řekl ruský plukovník. „Při prohlídce domu drogového bosse Gustava Morena jsme zabavili notebook, který už nestačili zničit. Informace, které teď čtete, pocházejí z jeho harddisku.“

Hallidayovi přeběhl mráz po zádech. Papíry byly plné čísel, odkazů a poznámek. „Tohle jsou finanční toky. Ten mexický drogový kartel platilo Východní bratrstvo. Padesát procent zisků šlo na nákup zbraní, které putovaly do různých přístavů na Středním východě prostřednictvím letecké společnosti Air Afrika.“

„Jejím jediným vlastníkem je Nikolaj Jevsin, největší obchodník se zbraněmi na světě.“ Plukovník si odkašlal. „Víte, pane Smithi, v našich mocenských kruzích jsou síly nakloněné Íránu, protože my chceme jejich ropu a oni zase náš uran. Znáte to, energie jsou dnes na prvním místě. Takže jsem se s Abdullou Chúrím dostal do nepříjemné situace, kdy sice mám důkazy o jeho teroristické činnosti, ale nemůžu na jejich základě jednat.“ Naklonil hlavu. „Snad byste mi s tím mohl pomoci.“

Když Halliday upokojil své rozbušené srdce, otázal se: „Proč chcete Chúrího odstranit?“

„Můžu vám to říct,“ ucedil Karpov, „ale pak vás bohužel budu muset zabít.“

Byl to starý a otřepaný vtip, ale plukovníkovy světlé, neúprosné oči při něm děsivě mrkly, a proto ministra napadlo, že Karpov možná nežertuje. Nechtěl si to ověřovat v praxi, a tak učinil rychlé rozhodnutí.

„Zlikvidujte Jasona Bournea a já se vší svou vahou zasadím o to, aby Abdulla Chúrí dostal, co mu patří.“

Jenže plukovník už třásl hlavou. „To mi nestačí, pane Smithi. Oko za oko, to je pro mě férový obchod.“

„My lidi nevraždíme, pane plukovníku,“ pronesl Halliday toporně.

Rus se jedovatě uchichtl. „Ovšemže ne,“ pravil jízlivě a pokrčil rameny. „Každopádně já, pane ministře, žádné takové zábrany nemám.“

Halliday zaváhal, ale jen na chvíli. „Promiňte, nechal jsem se unést a zapomněl jsem na naši dohodu, pane Jonesi. Pošlete mi celý obsah toho harddisku a zařídím to.“ Sebral odvahu a zadíval se do těch bledých očí. „Souhlasíte?“

Boris Karpov krátce po vojensku kývl. „Ano.“

Když plukovník vyšel z jazzového klubu, zjistil polohu Hallidayova lincolnu a strážců tajné služby seřazených podél Rumfordstrasse jako cínoví vojáčci. Vykročil opačným směrem, zahnul za roh, sáhl si do úst a vytáhl plastové vycpávky, které změnily tvar jeho čelisti. Pak si sundal z nosu žilkovanou baňku z latexu, vyjmul z očí šedé kontaktní čočky a uložil je do umělohmotné krabičky. Znovu byl sám sebou. Zasmál se. U tajné služby FSB 2 skutečně pracoval jistý plukovník Boris Karpov. Byl to známý Jasona Bournea, a právě proto se za něj Leonid Danilovič Arkadin vydával. Ta ironie se mu líbila: Karpov navrhl likvidaci svého vlastního přítele. A navíc byl vláknem v pavučině, kterou Arkadin tak umně splétal.

Od toho amerického politika nehrozilo žádné nebezpečí. Arkadin dobře věděl, že Hallidayovi lidé nemají tušení, jak Karpov vypadá. Arkadin prošel důkladným výcvikem tajné skupiny Treadstone, kde se naučil neponechávat nic náhodě. A ke ztělesnění Karpova měl velice dobrý důvod.

Na stanici Marienplatz nastoupil do metra a dokonale splynul s davem cestujících. O tři zastávky dál na něj na stanoveném místě čekalo nenápadné auto. Jakmile nastoupil, rozjelo se směrem k mezinárodnímu letišti Franze Josefa Strausse. Měl rezervaci na let společnosti Lufthansa do Singapuru v 1:20 a odtud bude v 9:35 pokračovat do Denpasaru na ostrově Bali. Zjistit Bourneovo místo pobytu bylo lehčí než ukořistit laptop Gustava Morena, protože lidé z firmy NextGen Energy Solutions, kde pracovala Moira Trevorová, věděli, kam spolu odjeli. I v případě toho počítače však nakonec slavil úspěch. Měl totiž naštěstí mnoho špionů v řadách Kazaňské mafie a jeden z nich byl řízením osudu v domě Gustava Morena hodinu před razií ruských bezpečnostních sil. Pláchl i s usvědčujícími důkazy, které Abdullu Chúrího pošlou na jistou smrt. Až Arkadin zastřelí Bournea.

Jason Bourne si užíval klidu a pohody. Po dlouhé době konečně přestal truchlit po Marii a trápit se pocitem viny. Ležel vedle Moiry na bale, ohromném balijském rozkládacím lehátku s doškovou střechou podepřenou čtyřmi vyřezávanými dřevěnými sloupky. Odpočívadlo přiléhalo k nízké kamenné zídce u tříúrovňového bazénu s výhledem na Lombockou úžinu na jihovýchodě ostrova Bali. Jelikož Balijci byli velice všímaví a na nic nezapomínali, vždycky když si šli před snídaní zaplavat, ochotně jim rozložili lůžko a servírka jim bez požádání přinesla Moiřin oblíbený koktejl Východ slunce: chlazený džus z kyselého pomeranče, manga a mučenky.

„Čas je svým vlastním pánem,“ pronesla Moira zasněně.

Bourne se ošil. „Cože?“

„Víš, kolik je hodin?“

„Je mi to fuk.“

„Myslím to tak, že jsme tady deset dní, a mně to připadá jako deset měsíců.“ Zasmála se. „Nemíním to nijak špatně.“

Rorýsi se vrhali jako netopýři ze stromu na strom nebo přelétali nad hladinou nejvyššího z bazénů. Tlumené pleskání příboje přicházející zdola působilo konejšivě. Před chvílí jim dvě balijské holčičky přinesly hrst čerstvých květin v míse z palmových listů, kterou samy upletly. Vzduch byl proto prosycený exotickými vůněmi plumérie a bělokvětu.

Moira se k němu obrátila. „Je to přesně tak, jak se říká. Na Bali se zastavil čas a vejde se do něj mnoho lidských životů.“

Bourne s přimhouřenýma očima snil o jiném životě. O vlastním životě. Viděl však jen temné a zamlžené obrazy, jako by je promítal projektor s rozbitou žárovkou. Už tady někdy byl, věděl to. Lehký vánek, neklidné moře, usmívající se lidé i samotný ostrov, to vše v něm rozechvívalo nějakou strunu. Bylo mu to tu povědomé, ale nejen to. Cosi ho sem znovu neomylně přitáhlo jako magnet a měl pocit, že stačí natáhnout ruku a dotknout se toho. Ta prchavá věc mu však vždycky znovu unikla.

Co se tady odehrálo? Něco důležitého, na co si potřeboval vzpomenout. Ponořil se hlouběji do snu o životě na pokraji včerejška. Toulal se v něm po Bali, až došel k Indickému oceánu. Tam se ze smetanového příboje tyčil ohnivý sloup. Stoupal k jasné blankytné obloze, až se špičkou dotkl slunce. Bourne v podobě nejasného stínu přešel po velice jemném písku a pokusil se ty plameny obejmout.

Vtom se probudil. Chtěl o svém snu říct Moiře, ale bůhvíproč to neudělal.

Toho večera se Moira cestou do plážového klubu na úpatí útesu, na němž stál hotel, zastavila u jedné z mnoha kapliček rozesetých po okolí. Byla kamenná a její klenbu halila černobíle kostkovaná látka. Malý žlutý slunečník stínil horní část, na které leželo množství obětin v podobě pestrobarevných květin v pletených miskách z palmových listů. Látka i deštník byly znakem, že tam sídlí místní duch. I vzor tkaniny měl svůj význam: černá a bílá symbolizují balijskou podvojnost bohů a démonů, dobra a zla.

Moira skopla sandály a vstoupila na čtvercový kámen před svatyní, přiložila k sobě dlaně ve výšce čela a poklonila se.

„Nevěděl jsem, že jsi praktikující hindka,“ řekl Bourne, když skončila.

Moira sebrala sandály ze země. „Děkovala jsem duchovi za náš zdejší pobyt a za všechny dary, které nám Bali nabízí.“ Pak se zakřenila. „A taky jsem děkovala duchu toho podsvinčete, které jsme včera jedli, že se pro nás obětoval.“

V plážovém klubu si rezervovali večer jen pro sebe. Čekaly na ně osušky, vychlazené sklenice mangového lassi a džbánky s tropickými džusy a ledovou vodou. Zřízenci se diskrétně vytratili do kuchyňského přístavku bez oken.

Hodinu se koupali v moři těsně za zčeřenou hranicí příboje. Voda byla teplá a hladila na kůži jako samet. Po temné pláži se procházeli ráčci poustevníčci, za skalnatým výběžkem půlkruhové zátoky zalétali netopýři do jeskyně a zase vylétali ven.

Bourne s Moirou si v bazénu vypili mangové nápoje za dohledu obřího dřevěného prasete se zdobeným obojkem a korunou za ušima.

„Usmívá se,“ řekla Moira, „protože jsem vzdala poctu našemu podsvinčeti.“

Ještě chvíli plavali a pak se setkali na konci bazénu pod nádherným převislým stromem plumérie s máslově bílými a žlutými květy. Drželi se pod jeho listnatými větvemi a pozorovali měsíc, který co chvíli vykukoval zpoza mráčků. Poryv větru zachřestil vějířovitými listy desetimetrových palem lemujících bazén ze strany od pláže.

„Už brzy to skončí, Jasone.“

„Co?“

„Tohle.“ Moira zavlnila rukou pod vodou, jako by to byla ryba. „Tohle všechno. Za pár dní odjíždíme.“

Sledoval měsíc, který se znovu objevil, a ucítil na tváři první velké kapky. O chvíli později hladinu bazénu rozčeřil déšť.

Znovu mu ve stínu plumérie opřela hlavu o rameno. „A co s námi bude?“

Věděl, že nechce slyšet odpověď, jen o ní nahlas popřemýšlet. Cítil její tíhu a teplo, jež mu pronikalo až k srdci. Působilo to na něj uspávajícím dojmem.

„Jasone, co budeš po návratu dělat?“

„Nevím,“ odvětil po pravdě. „Nepřemýšlel jsem o tom.“ Uvažoval však, jestli s ní vůbec odjede. Nechtělo se mu, protože tu na něj dýchala jeho minulost tak neodbytně, že to nemohl pominout. Nic jí však neřekl, protože by to vyžadovalo vysvětlení, a on žádné neměl. Jen pocit. Ale kolikrát mu už tenhle pocit zachránil život?

„Já se do NextGenu nevrátím,“ řekla.

Náhle zpozorněl. „Kdy ses rozhodla?“

„Během pobytu tady.“ Usmála se. „Bali má dar napomáhat k rozhodnutím. Byla jsem tady už před nástupem k Černé řece. Je to ostrov proměn, alespoň pro mě.“

„Co budeš dělat?“

„Chci si založit vlastní firmu na rizikový management.“

„Výborně.“ Usmál se. „A přímo konkurovat Černé řece.“

„Když to tak chceš brát…“

„O mě ani tak nejde.“

Z deště se stal liják. Palmové listy do sebe narážely a zakrývaly nebe.

„Může to být nebezpečné,“ podotkl.

„Život je nebezpečný, Jasone. Jako všechno, kde vládne chaos.“

„Nebudu se s tebou přít. Ale co tvůj bývalý šéf Noah Petersen?“

„To je jeho krycí jméno. Ve skutečnosti se jmenuje Perlis.“

Bourne vzhlédl k bílým květům, které se začaly snášet všude kolem jako sníh. Sladké aroma plumérie se mísilo s vůní deště.

„Když jsme na Perlise před dvěma týdny narazili v Mnichově, neměl z tebe zrovna radost.“

„Noahovi se nikdo nezavděčí.“ Moira se k němu ještě víc přitulila. „Uvědomila jsem si to už půl roku předtím, než jsem z Černé řeky odešla, a proto jsem se tehdy přestala snažit.“

„Faktem zůstává, že s tím teroristickým útokem na tanker se zkapalněným zemním plynem jsme měli pravdu, a on se mýlil. Vsadím se, že na to nezapomněl. Když vstoupíš do jeho rajonu, uděláš si z něj nepřítele.“

Tiše se zasmála. „Ty bys o tom mohl vyprávět.“

„Arkadin je po smrti,“ řekl Bourne vážně. „Skočil z tankeru do moře u pobřeží Long Beach. To by nikdo nepřežil.“

„Willard snad jasně řekl, že dostal výcvik od skupiny Treadstone, nebo jsi zapomněl?“

„Podle Willarda byl Arkadin prvním úspěchem Alexe Conklina – a zároveň i jeho prvním nezdarem. Poslal ho za ním Semjon Ikupov, jeden z vůdců Černé legie a Východního bratrstva. Arkadin ho ale nakonec zabil za to, že mu zastřelil přítelkyni.“

„A jeho tajný partner Ašer Sever, tvůj bývalý učitel, se už nikdy neprobere z kómatu.“

„Každý nakonec dostane, co si zaslouží,“ pronesl Bourne trpce.

Moira se vrátila k tématu Treadstonu. „Podle Willarda měl Conklin v úmyslu vytvořit nejlepšího bojovníka – stroj na zabíjení.“

„To měl být Arkadin,“ přitakal Bourne. „Jenže on z programu zběhl zpátky do Ruska, kde se nechal najímat od vůdců různých moskevských mafiánských klanů a nadělal tím spoustu paseky.“

„A ty ses stal jeho nástupcem. Symbolem Conklinova úspěchu.“

„Šéfové CIA to bohužel vidí jinak. Zastřelili by mě na potkání.“

„To jim ovšem nebrání žádat tě o pomoc, když jim teče do bot.“

„S tím už je konec,“ řekl Bourne pevně.

Moira se rozhodla změnit téma, když vtom vypadla elektřina. Světla v bazénu i v samotném plážovém klubu pohasla. Vítr s deštěm dál vířily jen ve tmě. Bourne se napjal a snažil se ji odsunout, aby mohl vstát. Moira cítila, že v temnotě pátrá po příčině poruchy.

„Jasone,“ zašeptala, „to nic není. Tady jsme v bezpečí.“

Sevřel ji a společně přeplavali na druhou stranu bazénu. Cítila jeho zrychlený srdeční tep, zvýšenou ostražitost a očekávání něčeho strašného a v té chvíli mu nahlédla do duše tak, jak se jí to ještě nikdy nepodařilo.

Chtěla mu zopakovat, aby si nedělal starosti, že výpadky elektřiny jsou na Bali úplně běžné, ale pochopila, že by to nemělo cenu. Jednal instinktivně a ona na tom nemohla žádnými slovy nic změnit.

Naslouchala větru a dešti a uvažovala, jestli Bourne neslyší něco, co jí uniká. Vtom se jí zmocnila úzkost. Co když to není obyčejná porucha? Co když po nich jde jeden z Jasonových nepřátel?

Najednou však elektřina znovu naskočila a Moira se zasmála své pošetilosti. „Já ti říkala, že nás chrání.“ Ukázala na smějícího se dřevěného prasečího ducha.

Bourne se znovu položil do vody. „Člověk se nikde neschová. Ani tady ne.“

„Ty nevěříš na dobré a zlé duchy?“

„Nemůžu si to dovolit,“ odpověděl jí. „V životě jsem narazil na tolik zla, až to není hezké.“

Moira nakonec spustila o tom, co bylo jejímu srdci nejbližší. „Budu muset do firmy sehnat spoustu lidí. Dokud se v nové práci nerozkoukám, uvidíme se mnohem míň než teď.“

„To má být varování, nebo příslib?“

Nemohlo mu ujít, že její úsměv má štiplavý nádech. „Nechtěla jsem s tím začínat.“

„Proč?“

„Víš přece, jak to je.“

„Pouč mě.“

Otočila se mu v náručí a ve zčeřené vodě se na něj obkročmo posadila. Neslyšeli nic než šumění deště mezi listy.

„Jasone, my dva nepatříme k lidem… Chci říct, že vedeme život, který nepřeje pevným jistotám, a už vůbec ne vztahům, takže…“

Přerušil ji polibkem. Když se nadechli, řekl jí do ucha: „To je v pořádku. Teď si užíváme. A pokud v tom budeme chtít pokračovat, je to jen na nás.“

Radostí jí poskočilo srdce. Pevně ho objala. „Tak tohle beru.“

Letadlo ze Singapuru přistálo na čas. Leonid Arkadin zaplatil na celnici vstupní vízum a pak rychle prošel halou k pánským toaletám, kde se hned odebral do kabinky, zavřel za sebou dveře a zamkl. Vytáhl z batůžku baňatý latexový nos, tři kelímky s líčidlem, měkké plastové vložky do tváří a šedé kontaktní čočky, které použil už v Mnichově. Po necelých osmi minutách vyšel z kabinky, zamířil k řadě umyvadel a podíval se na svou změněnou tvář, která byla znovu dokonalým obrazem Bourneova přítele Borise Karpova, plukovníka ruské bezpečnostní služby FSB 2.

Sbalil si věci a vykročil halou ven vstříc vedru a hustým zástupům lidí. Když nastoupil do klimatizovaného auta, které si objednal, pocítil božskou úlevu. Když taxík vyjel z mezinárodního letiště Ngurah Rai, předklonil se a řekl šoférovi: „Trh Badung.“ Mladý muž přikývl, usmál se a spolu s armádou výrostků na skútrech se brzy zasekl za obřím kamionem supícím k trajektu do Lomboku.

Po dramatické dvacetiminutové jízdě, během níž za velkého kličkování mezi protijedoucími auty předjížděli náklaďák, pak se honili se dvěma kluky na motorkách a málem přejeli jednoho z tisíců divokých psů žijících na ostrově, konečně dorazili do ulice Gajah Mada na druhé straně řeky Badung. Taxi muselo zpomalit a po chvíli uvízlo v neuvěřitelně hustém davu. Arkadin zaplatil řidiči, aby na něj počkal, poté vystoupil a vykročil do zastřešeného tržiště.

Okamžitě ho obestřelo množství čpavých pachů – pasta z černých mořských krabů, chilli, česnek, karupuk, skořice, citrónová tráva, pandánový list, galangal, kencur, bobkový list – a zvýšené hlasy prodejců nabízejících různé zboží od bojových kohoutů s růžovým a oranžovým peřím až po spoutaná živá selata, která byla pro snadnější přepravu přivázaná k bambusovým tyčím.

Když míjel stánek plný širokých košíků s kořením, jeho majitelka, stařena bez horního rtu, zabořila do jednoho z nich pařátu a pozvedla k němu plnou hrst.

„Kencur,“ oznámila. „Kencur dnes velice dobrý.“

Arkadin věděl, že kencur je vlastně takový menší zázvor. Znechuceně mávl rukou nad kořením i ohavnou prodavačkou a pokračoval dál.

Mířil k jednomu ze stánků s prasaty. Na půli cesty ho však zastavilo neodbytné poklepání na paži, jako by ho někdo škrábl kuřecím drápem. Otočil se a spatřil mladou ženu. V náruči držela dítě, prosebně na něj hleděla a dál mu přejížděla prsty po ruce, jako by nic jiného neuměla. Nedbal na ni a dál se prodíral davem. Dobře věděl, že kdyby jí něco dal, hned se na něj vrhne hromada dalších.

Prodejce prasat byl rozložitý muž, jenž se krčil u země jako žába. Měl lesklá černá očka, obličej jako měsíček a výrazně kulhal. Když Arkadin vyslovil domluvenou indonéskou větu, chlápek ho zavedl dozadu mezi řady přivázaných podsvinčat, která se třásla strachem a vyděšeně na ně zírala. V přítmí ukryté části stanu ležely dvě kupy vykuchaných a stažených prasat, jen nabodnout na rožeň. Z břicha jednoho z nich muž vytáhl opakovací pušku Remington 700P a podal ji Arkadinovi, ten však odmítal tak dlouho, až mu prodejce nabídl přesně to, oč měl zájem: dokonale přesnou odstřelovačku Parker&Hale M85 s těžkou hlavní schopnou zasáhnout prvním nábojem cíl až na osmdesát metrů. K ní prodejce přidal špičkový policejní puškohled Schmidt&Bender 4-16x50. Cena za oba byla sice i po horečném smlouvání stále poněkud přemrštěná, ale Arkadin se tak blízko cíle nehodlal zabývat malichernostmi. Kromě toho dostával špičkovou výbavu se vším všudy. Přinutil prodavače prasat, aby přihodil ještě krabičku celoplášťových nábojů ráže 7.62 mm, a byl spokojen. Když zaplatil, trhovec zlomil pušku a uložil ji i s dalekohledem do vyztuženého pouzdra.

Cestou ven si Arkadin koupil svazek banánů, které pak během trýznivě pomalé jízdy taxíkem z Denpasaru zvolna a rozvážně pojídal. Na dálnici se jejich rychlost naštěstí dramaticky zvýšila. Doprava prořídla, a tak mohli celkem nerušeně objíždět kamiony zahlcující cestu.

V Gianyaru uviděl po levé ruce otevřené tržiště a požádal řidiče, aby zastavil. Navzdory banánům – nebo možná kvůli nim – se jeho žaludek kručením dožadoval nějakého opravdového jídla. Na trhu si proto poručil babi guling, tedy plátek pečeného selete, které doplňoval lawar, kokos a proužky kořeněné želvy, to vše na širokém jasně zeleném banánovém listu. Zvlášť ho lákala omáčka ze syrové krve. Zakousl se do šťavnatého mladého masa, rychle polkl a dychtivě nabral další sousto.

Na tržišti panoval velký ruch, v němž by zvonění mobilu zaniklo, a tak co chvíli kontroloval jeho displej. Čím déle čekal, tím větší napětí cítil, ale potřeboval zachovat chladnou hlavu, jelikož jeho špionovi potrvá ještě několik dní, než přesně zmapuje Bourneův pohyb. Přesto se cítil jako na jehlách, a to u něj nebylo obvyklé. Připisoval to skutečnosti, že je Bourneovi téměř na dosah, což mu ovšem na klidu nepřidávalo. Cosi ho na Bourneovi dráždilo jako svědění ukryté pod kůží, které si nemohl poškrábat.

Aby se ovládl, obrátil myšlenky k událostem, které ho sem zavedly. Před dvěma týdny ho Bourne daleko v Tichém oceánu shodil z paluby tankeru vezoucího zkapalněný zemní plyn. Zpevnil tělo do tvaru kopí a snažil se držet dokonale svislou polohu, aby si při dopadu na hladinu nezlomil páteř či vaz. Vlétl do vody nohama napřed a ponořil se tak hluboko, že se ocitl v přítmí, kde ho sevřel strašlivý chlad zalézající až do morku kostí. Teprve po chvíli začal kopat a stoupat k hladině.

Když se vynořil ven, z obřího tankeru zbyla jen šmouha supící k dokům v Long Beach. Šlapal vodu a otáčel se dokola, jako když kapitán ponorky zkoumá periskopem, kde je vlastně pevnina. Nejblíž se nacházela jakási rybářská loď, ale dokud to nebylo nutné, nechtěl na sebe zbytečně upozorňovat. Kapitán by musel nahlásit záchranu muže přes palubu americké pobřežní stráži, což byla poslední věc, o kterou Arkadin stál. Bylo mu totiž jasné, že Bourne si oficiální záznamy pohlídá.

Necítil žádnou paniku, dokonce ani znepokojení. Věděl, že se neutopí. Byl dobrý plavec a jeho vytrvalosti neublížila ani vyčerpávající rvačka s Bournem na palubě tankeru. Nebe bylo modré, až na jedno místo, kde nad pobřežím visel nahnědlý opar, který se táhl směrem do vnitrozemí k Los Angeles. Vlny Arkadina zvedaly a pak zase vtahovaly do svých údolí. Kopal nohama, aby se udržel na místě. Tu a tam mu nad hlavou zakroužili zvědaví rackové.

Po dvaceti minutách byla jeho trpělivost odměněna. Na obzoru se objevila třicetimetrová jachta plující zhruba čtyřikrát větší rychlostí než rybářská loď. Brzy se k němu přiblížila natolik, aby mohl začít mávat. Téměř okamžitě změnila kurz.

Za čtvrt hodiny už seděl na palubě, obalený dvěma osuškami a dekou, protože jeho tělesná teplota klesla pod přijatelnou úroveň. Rty měl namodralé a celý se třásl. Majitel lodi, který se jmenoval Manny, mu nabídl whisky a kus italského chleba se sýrem.

„Jestli mě na chvíli omluvíte, spojím se s pobřežní stráží a ohlásím, že jsem vás vylovil. Jak se jmenujete?“

„Willy,“ zalhal Arkadin. „Ale jestli vás můžu požádat, nedělejte to.“

Manny omluvně pokrčil mohutnými rameny. Měl střední postavu, růžové líce a pleš. Jeho oblečení bylo sice sportovní, ale značkové. „Sorry, ale předpis je předpis.“

„Počkat, počkat. Já vám to vysvětlím.“ Arkadin mluvil anglicky s nádechem amerického Středozápadu. Časy prožité ve Spojených státech mu už mnohokrát posloužily. „Jste ženatý?“

„Rozvedený. Dvakrát.“

„Vidíte? Já věděl, že to pochopíte. Heleďte, pronajal jsem si loď a chtěl jsem vzít ženu na výlet. Říkal jsem si, že by nebylo špatné zajet třeba na drink do Cataliny. Ale jak jsem mohl vědět, že s námi tajně cestuje i moje přítelkyně? Řekl jsem jí, že jedu s klukama na ryby, a tak mě chtěla překvapit.“

„A povedlo se.“

„To bych teda řekl,“ přisvědčil Arkadin. Dopil whisky a zavrtěl hlavou. „Dovedete si asi představit, co se pak dělo. Vypuklo doslova peklo. Vy neznáte moji ženu, dokáže se fakt rozparádit.“

„Jak to tak poslouchám, asi jsem s ní kdysi taky žil.“ Manny se znovu posadil. „Co jste udělal?“

Arkadin pokrčil rameny. „Co jsem asi tak mohl dělat? Skočil jsem přes palubu.“

Manny pohodil hlavou dozadu, zasmál se a plácl se do stehna. „Vy jste ale číslo, to vám řeknu!“

„Takže snad uznáte, že bude lepší, když se o mně nikdo nedozví.“

„Jasně, jasně, chápu, ale stejně…“

„Manny, co děláte, jestli se můžu zeptat?“

„Vlastním společnost, která se zabývá dovozem a prodejem špičkových počítačových čipů.“

„To jsou věci!“ vyhrkl Arkadin. „Možná bych věděl o kšeftu, který by nám oběma vynesl fůru peněz.“

Arkadin na tržnici v Gianyaru dojedl sele na rožni a zasmál se pod vousy. Manny obdržel dvě stě tisíc dolarů a Arkadin prostřednictvím jedné z jeho pravidelných dodávek zboží dostal laptop mexického drogového bosse Gustava Morena do Los Angeles, aniž by se o tom dozvěděla ruská tajná policie FSB 2 nebo Kazaňská mafie.

Na okraji centra Gianyaru si v soukromí našel pokoj se snídaní. Před spaním vytáhl pušku, složil ji, nabil, vybil a zase rozebral. Celý postup zopakoval dvanáctkrát. Nakonec zatáhl síť proti moskytům, natáhl se na postel a bez mrknutí zíral na strop.

Viděl Devru, bledou jako duch, jak ji našel v bytě toho umělce v Mnichově poté, co ji Bourne svým příchodem vyrušil a Semjon Ikupov ji zastřelil. Její oči se k němu stočily, jako by něco hledaly. Kdyby jen věděl co.

I tak otrlý zločinec jako Arkadin měl své vrtochy. Od Devřiny smrti sám sebe přesvědčoval, že byla jedinou ženou, kterou miloval nebo mohl milovat, jelikož to podněcovalo jeho touhu po odplatě. Ikupova zabil, ale Bourne byl stále naživu a ten chlap neměl prsty jen v Devřině smrti, ale navíc zavraždil Míšu, Arkadinova nejlepšího přítele.

A teď mu Bourne dával smysl života. Plán na ovládnutí Černé legie, jímž chtěl dokonat pomstu Ikupovovi a Severovi, byl sice velký a dalekosáhlý, Arkadinovi však nestačil. Toužil si vylít zlost na konkrétní oběti.

Pod moskytiérou ho co chvíli poléval studený pot. Mozek mu střídavě horečně pracoval a potom zase tak stagnoval, že nedokázal pořádně myslet. Spánek, který mu vždycky dělal problémy, teď vůbec nepřipadal v úvahu. Nakonec však usnout musel, protože ho v temnotě přepadl strašlivý sen: Devra k němu natáhla své útlé bílé paže, ale když vstoupil do jejího objetí, otevřela ústa dokořán a vychrlila na něj černou žluč… Byla mrtvá, on na ni však nemohl zapomenout. Díky ní se totiž ve skvrnité žule jeho duše objevila jemná prasklinka, kterou začalo dovnitř pronikat Devřino záhadné světlo, jako když na jaře přijde první tání.

Moira se vzbudila a hned vycítila, že Bourne vedle ní neleží. Rozespale vylezla z postele a přitom rozmačkala květy, které tam předchozího večera po návratu z plážového klubu našli poházené. Přešla bosky po studené dlažbě a trochu odsunula skleněné dveře. Bourne seděl na terase s výhledem na Lombockou úžinu. Těsně nad východním horizontem pluly lososově zbarvené mraky. Slunce sice ještě nevyšlo, přesto už však o sobě dávalo vědět jako zářivý maják rozhánějící poslední zbytky noci.

Otevřela dveře a vykročila na terasu. Vzduchem se linula vůně bělokvětu z nádoby stojící na proutěném stole. Bourne si uvědomil, že se dveře otevřely, a pootočil se.

Moira mu položila ruce na ramena. „Co tady děláš?“

„Přemýšlím.“

Sklonila se a rty se mu jemně dotkla ucha. „O čem?“

„O tom, kdo vlastně jsem. Sám sobě vůbec nerozumím.“

V jeho hlase jako obvykle nezaznívala ani stopa sebelítosti, jen frustrace. Chvíli uvažovala. „Víš, kdy ses narodil.“

„Jasně, ale to je asi tak všechno.“

Předstoupila před něj. „Třeba s tím můžeme něco udělat.“

„Jak to myslíš?“

„Půl hodiny odsud bydlí jeden člověk. O jeho zázračných schopnostech se vyprávějí legendy.“

Bourne se na ni podíval. „To nemyslíš vážně, že ne?“

Pokrčila rameny. „Co můžeš ztratit?“

Arkadin se konečně dočkal kýženého telefonátu a s vervou, jakou od Devřiny smrti nepoznal, nasedl na motorku, kterou si předchozího dne vypůjčil. Znovu se podíval do místní mapy a vyrazil. Za městem Klungkung u chrámu Goa Lawah se dálnice svažovala k moři po pravé straně. Pak moderní čtyřproudová dálnice zmizela a Arkadin se znovu ocitl na obyčejné silnici. Kousek na východ od Goa Lawah zabočil na sever a mířil po úzké cestě do hor.

„Pro začátek mi řekněte své datum narození,“ požádal Suparwita.

„Patnáctého ledna,“ odpověděl Bourne.

Suparwita na něj velice dlouho hleděl. Seděl nehnutě na udusané hliněné podlaze své chýše. Jeho oči se nepatrně, ale velice rychle pohybovaly, jako by prováděly složité matematické výpočty. Nakonec zavrtěl hlavou. „Muž, kterého před sebou vidím, neexistuje…“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Bourne ostře.

„…a proto jste se nenarodil patnáctého ledna.“

„Mám to v rodném listu.“ Marie si to kdysi sama ověřila.

„Rodný list je jen cár papíru.“ Suparwita mluvil pomalu a opatrně, jako by každé slovo mělo velkou hodnotu. Pak se usmál a příšeří ozářily jeho krásné bílé zuby. „Vím, co vím.“

Suparwita byl na Balijce velký muž s dokonale hladkou pletí tmavou jako mahagon, což ztěžovalo odhadnout jeho věk. Husté a přirozeně vlnité černé vlasy měl stažené z čela stuhou, která Bourneovi připomínala korunu na hlavě toho prasečího ducha u bazénu. Jeho ramena i ruce byly silné, ale ne přehnaně svalnaté, jako mají běloši chodící do posilovny. Na těle mu nerostly žádné chloupky, takže se lesklo jako sklo. Od pasu nahoru byl nahý, spodní část zakrýval tradiční balijský sarong bílé, hnědé a černé barvy. Jeho hnědé nohy byly bosé.

Po snídani Moira s Bournem nasedli na vypůjčenou motorku a zamířili do bujné zelené krajiny. Jejich cílem byl dům s doškovou střechou na konci úzké prašné stezky v džungli, domov balijského svatého muže Suparwity, který by podle Moiry snad mohl zjistit něco z Bourneovy ztracené minulosti.

Suparwita je srdečně uvítal a nevypadal vůbec překvapeně, naopak jako by je očekával. Pokynul jim dovnitř a pohostil je místní kávou v malých šálcích a čerstvě usmaženými banánovými lívanci. Obojí bylo slazené palmovým sirupem.

„Jestli mám v rodném listě špatné datum,“ řekl Bourne nyní, „můžete mi říct, kdy jsem se doopravdy narodil?“

Suparwitovy výrazné hnědé oči nepřestávaly ve svých záhadných výpočtech. „Třicátého prvního prosince,“ odvětil svatý muž bez okolků. „Víte, na náš svět dohlížejí tři bohové: stvořitel Brahma, ochránce Višnu a ničitel Šiva.“ Poslední jméno vyslovil po balijsku, takže znělo spíš jako Šiva. Na chvíli zaváhal, jako by nevěděl, co dál. „Cestou odsud pojedete do Tengananu.“

„Do Tengananu?“ podivila se Moira. „A proč?“

Suparwita se na ni shovívavě usmál. „Je to vesnice, kde se tkají dvojité ikaty. Dvojitý ikat je posvátný a poskytuje ochranu před démony našeho světa. Tká se jen ve třech barvách, barvách našich bohů. Modrý symbolizuje Brahmu, červený Višnu a žlutý Šivu.“ Podal Moiře jakousi kartičku. „Dvojitý ikat koupíte tady, u toho nejlepšího tkalce.“ Probodl ji pohledem. „Nezapomeňte, prosím.“

„Proč bych zapomínala?“ zeptala se Moira.

Jako by její otázka ani nestála za odpověď, domorodec obrátil pozornost k Bourneovi. „Abyste to dobře pochopil, prosinci – měsíci vašeho narození – vládne Šiva, bůh ničení.“ Suparwita se odmlčel, jako by mu došel dech. „Ale pamatujte, že Šiva je také bohem proměny.“

Svatý muž se otočil k nízkému dřevěnému stolu, na němž stála řada dřevěných misek plných prášků a nějakých ořechů nebo snad sušených tobolek. Jednu z nich si vybral a kamenným tloukem ji v jiné nádobce rozmělnil. Pak dodal špetku jakési žluté moučky a nasypal směs do malé železné konvice, kterou zavěsil nad malý oheň. V příští chvíli místnost provoněl oblak aromatických výparů.

Po sedmi minutách vaření Suparwita sundal konvici z ohně a nalil tekutinu do hrnku z kokosové skořápky vykládané perletí. Beze slova podal nápoj Bourneovi. Když Američan zaváhal, pobídl ho: „Jen se napijte.“ Jeho úsměv znovu prozářil chýši. „Je to lektvar ze zeleného kokosu, kardamomu a kencuru. Hlavně je tam ale kencur. Znáte ho? Říká se mu také životabudič.“ Pokynul rukou. „Prosím.“

Bourne směs vypil; chutnala po kafru.

„Co mi můžete říct o životě, na který si nevzpomínám?“

„Všechno a nic,“ pravil Suparwita.

Bourne se zachmuřil. „Co to znamená?“

„Nic víc vám teď nepovím.“

„Kromě mého skutečného data narození jste mi ještě nic neřekl.“

„Pověděl jsem vám všechno, co potřebujete vědět.“ Suparwita naklonil hlavu na stranu. „Na víc ještě nejste připraven.“

Bourneova netrpělivost každou vteřinou rostla. „Proč myslíte?“

Suparwita se mu zadíval do očí. „Protože si na mě nevzpomínáte.“

„My jsme se už viděli?“

„Co byste řekl?“

Bourne vstal; už nedokázal potlačit hněv. „Přišel jsem si k vám pro odpovědi, ne pro další otázky.“

Svatý muž k němu vlídně vzhlédl. „Chtěl jste slyšet něco, na co musíte přijít sám.“

Bourne vzal Moiru za ruku a pomohl jí vstát. „Jdeme,“ zavelel.

Když už se chystali vykročit ze dveří, svatý muž nenuceně prohodil: „Víte, tohle všechno se už jednou stalo. A stane se to zas.“

• • •

„Byla to ztráta času,“ zavrčel Bourne, když si vzal od Moiry klíčky.

Nic neřekla a nasedla na motorku za něj.

Když se vydali dolů po úzké prašné cestičce, kterou sem přijeli, z lesa před nimi se na silném motocyklu vynořil drobný Indonésan s ošlehanou tváří barvy zašlého mahagonu. Vytasil pistoli. Bourne udělal bleskovou obrátku a vyrazil do kopce.

Na léčku to nebylo nejlepší místo. Bourne se předem podíval do místní mapy, a tak věděl, že za chvíli vyjedou z lesa na terasová rýžová políčka obklopující vesnici Tenganan.

„Přes pole se táhne zavlažovací systém,“ řekla mu Moira do ucha.

Kývl právě ve chvíli, kdy se před nimi rozprostřel smaragdově zelený stupňovitý koberec. Muži a ženy ve slaměných kloboucích se v neúprosném slunečním žáru skláněli s dlouhými noži nad rostlinkami rýže. Další se vlekli za kravami obdělávajícími půdu v místech, kde rýže už byla sklizena a její zbytky spáleny, aby uvolnily místo odlišným plodinám – bramborám, paprice nebo fazolím –, a úrodná sopečná půda si tak zachovala své živiny. Jiné ženy kráčely vzpřímeně, jako by spolkly pravítko, a na hlavách držely velké pytle. Pohybovaly se jako provazochodkyně, opatrně pokládaly jednu nohu před druhou a zdolávaly úzké, křivolaké mezery mezi políčky.

Vtom se ozvalo ostré lupnutí. Bourne s Moirou se sklonili nad motorku a zemědělci zvedli hlavy: Indonésan prolétl poslední řadou stromů ohraničující políčka a vystřelil na ně.

Bourne strhl řízení a vjel na tenkou vlnitou pěšinu mezi rýžovými políčky.

„Co děláš?“ křikla Moira. „Tady budeme úplně na ráně!“

Bourne se blížil k jednomu z polí, kde se zrovna pálila suchá stébla. K jasné obloze stoupal čpavý a hustý dým.

„Až pojedeme kolem, naber je do hrsti!“ houkl na ni dozadu.

Okamžitě pochopila. Pravou rukou se ho pevně chytila kolem pasu, vyklonila se doleva, zvedla snopek hořících rýžových stébel a hodila jej dozadu. Stébla vylétla do vzduchu přímo před pronásledovatele.

Bourne využil toho, že Indonésan chvíli nic nevidí, znovu strhl motorku doprava a hnal se labyrintem políček. Musel si dávat pozor. Při sebemenší chybě by zapadli do kalné vody plné rostlin a motorka by jim byla k ničemu. Pak by skutečně byli na ráně, jak ho varovala Moira.

Domorodec na ně znovu namířil, ale do cesty se mu připletla jakási žena a pak i dvě krávy, takže musel schovat pistoli, aby se mohl plně věnovat řízení v krkolomném terénu.

Bourne jel do kopce podél terasových polí někde porostlých jasně zelenými rostlinami rýže, jinde popelavě hnědých po sklizni. Nad úbočím se vznášel oblak aromatického dýmu.

„Tady!“ vyhrkla Moira náhle. „Tady!“

Bourne uviděl zpevněný břeh odvodňovacího systému s patnácticentimetrovým pruhem betonu, po kterém potřeboval s motorkou přejet. Čekal do poslední chvíle, pak ostře zahnul doleva a směřoval rovnoběžně s terasami, které pod nimi tvořily úchvatné obrazce připomínající ohromné, tajuplné hieroglyfy vyryté do svahu.

Indonésan byl drobný a měl silnou motorku, a proto je postupně doháněl. Už se přiblížil na pár metrů, když Bourne narazil na rolníka – starce s vyzáblýma nohama a očima jako rozinky. V jedné ruce držel nůž se širokou čepelí na sklízení rýže, ve druhé trs čerstvě uříznutých rostlin. Uviděl, že se k němu řítí dva motocykly, a zkoprněl úžasem. Když ho Bourne míjel, vytrhl mu nůž z ruky.

O chvíli později Jason zahlédl hrubou fošnu, která vpravo od nich směrem do džungle překlenovala zavlažovací potůček. Vjel na ni, ale nahnilé dřevo prasklo a pak úplně povolilo. To už se naštěstí předním kolem zabořili do hlíny na druhé straně. Motorka sebou nebezpečně smýkla, až málem vlétli do hustého lesa.

Jejich pronásledovatel natúroval motor, přeskočil mezeru po zničeném mostu a uháněl za Bournem a Moirou po svažité stezce plné kamení a trčících kořenů.

Cesta byla čím dál strmější, a proto se Moira chytila ještě pevněji. Cítil na zádech její rozbušené srdce a na tváři zrychlený dech. Stromy se kolem nich míhaly děsivě blízko. Motocykl se na kamenech vzpínal jako divoký kůň a Bourne měl plné ruce práce, aby ho zkrotil. Jediná chybička a zřítili by se z cesty do lesa plného silných kmenů. Když už se zdálo, že stezka nemůže být prudší, změnila se v řadu kamenných schodů, po nichž hrkotali a poskakovali rychlostí, z níž tuhla krev v žilách. Moira se ohlédla přes rameno a uviděla Indonésana, jak se sklání nad řídítky a chystá se je předjet.

Přírodní schody znenadání skončily a cesta pokračovala, teď už naštěstí ve snesitelnějším sklonu. Pronásledovatel se pokusil namířit pistoli, ale Bourne starcovým nožem přeťal několik bambusů a ty padly přes cestu. Snědý chlap si musel strčit zbraň mezi zuby a nasadit veškeré řidičské schopnosti, aby nevlétl do sousedního lesa.

Cesta se vyrovnala a pokračovala kolem malých chatrčí, mužů třímajících sekery nebo míchajících jídlo v hrncích nad ohněm, žen s dětmi v náručí a všudypřítomných divokých psů, hubených a plachých, kteří utíkali před rychlými motorkami. Ocitli se na okraji nějaké vesnice. Není to Tenganan? uvažoval Bourne. Že by Suparwita tuhle honičku předvídal?

Zanedlouho projeli pod kamenným obloukem do samotné vísky. Děti před místní školou přestaly hrát badminton a udiveně zíraly na stroje letící kolem. Zoufale pípající kuřata prchala do všech stran a velcí bojoví kohouti s růžovým, oranžovým a modrým peřím se tak vylekali, že převrhávali své proutěné klece, čímž zase plašili krávy a telata ležící uprostřed vesnice. Vesničané vycházeli z domů a začali své vzácné kohouty honit.

Jako všechny horské vesnice i tato byla postavena na terasách podobných rýžovým polím: pruhy udusané hlíny a řídké trávy se střídaly s kamennými zídkami. Středem se táhla stavba, v níž se scházela rada starších. V obytných domech po obou stranách sídlily obchůdky, kde se prodávaly jednoduché i dvojité ikaty. Když Bourne ve změti běžících nohou a zvířecích skřeků zahlédl ceduli prvního krámu s tkaným zbožím, přeběhl mu mráz po zádech. Takže byli skutečně v Tengananu. Suparwitova předpověď se vyplnila.

Ve vesnici vypuklo učiněné peklo. Bourne přetrhl šňůru s prádlem, která se zavlnila ve vzduchu jako had a pak se snesla k zemi. Zkušeně protáhl motorku úzkou uličkou a vydal se zpátky cestou, jíž sem přijeli.

Pokradmu se ohlédl a viděl, že se mu Indonésana nepodařilo setřást. Dál se za nimi neohroženě hnal, neodradilo ho ani shozené prádlo. Bourne prudce přidal plyn a zvýšil svůj náskok natolik, že mohl udělat prudkou obrátku o sto osmdesát stupňů. V příští chvíli prolétl kolem snědého mužíka v protisměru a zamířil pryč z vesnice. Indonésan se však ani tentokrát nedal zaskočit, téměř jako by jeho manévr očekával. Zastavil, vytasil pistoli a vypálil, čímž přinutil Bournea znovu stočit motorku. Druhý výstřel mu prolétl těsně kolem levého ramene. Bourne pokračoval v jízdě jediným směrem, který mu zbyl, a po hrbolaté hlíně a kamenech se vzdaloval svému urputnému pronásledovateli.

Leonid Arkadin, ukrytý v skvrnitých stínech lesa, uslyšel burácení motorů, jež přehlušilo monotónní zpěvy z chrámu, na který měl ze své pozice dokonalý výhled. Pozvedl odstřelovačskou pušku Parker&Hale M85, přiložil si její pažbu pevně k rameni a zadíval se do optiky.

Cítil naprostý klid. Nervozitu nahradil zvláštní, příjemný žár spalující veškeré myšlenky, které nesouvisely s jeho úkolem. Hlavu měl čistou jako nebe nad sebou a pokojnou jako les, v němž číhal jako užovka na stromě a trpělivě čekal na svou kořist. Naplánoval si to dobře. Domorodý Indonésan mu posloužil jako náhončí, jenž přivede nebohou oběť k připravenému lovci.

Vtom se na mýtinu před chrámem vyřítila motorka. Arkadin se zhluboka nadechl a zaměřil Bournea v hledáčku. Obrys jeho těla se před ním na okamžik jasně rýsoval, jako by se pára zkapalnila v jedovatý nektar pomsty.

Bourne s Moirou vjeli na dokonale klidnou paseku, na které stály tři chrámy – velký uprostřed a dva menší po stranách. Kromě rytmického vrčení jejich motoru tam panovalo úplné ticho. Pak Bourne uslyšel zpěv linoucí se z prostředního kostela a zastavil.

V té chvíli Arkadin sedící na téměř vodorovné větvi stromu stiskl spoušť a Bourne padl z motorky naznak. Moira vyjekla.

Arkadin odhodil pušku, vytasil zlověstný lovecký nůž s vlnitým ostřím, seskočil na zem a rozběhl se k Bourneovi, aby mu podřízl hrdlo. Do cesty se mu však připletlo stádo krav. Doprovázely je ženy s obětinami v podobě ovoce a květin na hlavách a za nimi kráčel zástup místních dětí. Celé procesí mířilo k chrámu. Arkadin se je pokusil obejít, ale jedna z krav, zneklidněná jeho prudkými pohyby, se k němu otočila, zatřásla dlouhými ostrými rohy a průvod náhle strnul v půli kroku. Přítomní k němu otočili hlavu a upřeli na něj oči. Arkadin se naposledy ohlédl po zakrváceném Bourneovi a zmizel v džungli.

Lidé spěchali k Bourneovi ležícímu na zádech v prachu a cestou za sebou trousili své obětiny. Zkusil vstát, ale nešlo to. Moira k němu poklekla a on ji stáhl k sobě, aby měla ucho u jeho úst. Košili mu zmáčela temná krev, která stékala k zemi.

KNIHA PRVNÍ

1

O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI

Z domu v jedné z lepších čtvrtí Mnichova vyšel neklidný hubený muž v doprovodu dvou mladých osobních strážců s pronikavýma očima a devítimilimetrovými pistolemi Glock v pouzdře v podpaží. Ze stínu vystoupil starší pán s tmavou pletí a hlubokými brázdami, které se mu táhly od koutků úst jako kníry, a krátce mu potřásl rukou. Pak trojice mužů seběhla po schodech a nastoupila do čekajícího auta: jeden z bodyguardů usedl na místo spolujezdce, druhý s hubeným chlapíkem dozadu. Jednání bylo krátké, ale intenzivní; motor už běžel a spokojeně vrněl jako dobře nakrmená kočka. Muž si už v duchu maloval, jak předestře situaci svému šéfovi Abdullovi Chúrímu a seznámí ho s nejnovějším vývojem v Turecku.

Čerstvě narozené ráno se jen zvolna probouzelo k životu. Úhledně sestříhané stromy halily chodníky do inkoustového stínu. Vzduch byl svěží a chladný, ještě neposkvrněný neúprosným sluncem, které za pár hodin rozpálí oblohu doběla. Časnou hodinu zvolili záměrně. V ulicích nebyla v podstatě žádná doprava, jen nějaký kluk se opodál učil jezdit na kole a kolem rohu hřmotilo vozidlo technických služeb, jehož obří otočné kartáče sbíraly případnou špínu z téměř dokonale čisté ulice do útrob auta. Na tom výjevu nebylo nic zvláštního: obyvatelé této čtvrti měli velké slovo u městské rady a pyšnili se tím, že jejich ulice jsou každý den uklizené jako první.

Jak vůz s muži nabíral rychlost a ujížděl ulicí, obří náklaďák se k němu otočil bokem a zatarasil mu cestu. Řidič bez sebemenšího zaváhání zařadil zpátečku a šlápl na plyn. Auto se skřípěním pneumatik vystřelilo dozadu a vzdalovalo se od čisticího vozidla. Při tom hluku chlapec vzhlédl. Stál rozkročený nad kolem a zdálo se, že se nemůže zorientovat. Když se k němu však auto přiblížilo, nečekaně sáhl do proutěného košíku kola a vytáhl z něj podivnou zbraň s nepřirozeně dlouhou hlavní. Granát vystřelil jako raketa a roztříštil zadní okno vozu, který se v příští chvíli změnil v oranžovo-černou ohnivou kouli. To už se hoch hrbil nad řídítky svého kola a se spokojeným úsměvem na tváři rychle šlapal pryč.

Téhož dne něco po poledni seděl Leonid Arkadin v mnichovské pivnici ve společnosti dechovky a opilých Němců, když mu zazvonil mobilní telefon. Poznal číslo volajícího, vyšel na ulici, kde bylo o něco méně hlučno, a místo pozdravu jen zavrčel.

„Ani poslední pokus zničit Východní bratrstvo vám nevyšel.“ Nepříjemný hlas Abdully Chúrího mu zabzučel v uchu jako naštvaná vosa. „Dneska ráno jste zabil jen mého šéfa financí, nic víc. Už jsem jmenoval jiného.“

„Vy mi nerozumíte, nemám v úmyslu Východní bratrstvo zničit,“ řekl Arkadin. „Chci ho ovládnout.“

Odpovědí byl drsný smích bez jakéhokoli veselí či jiných lidských emocí. „Můžete si zabít tolik mých spolupracovníků, kolik chcete, Arkadine, ale já vždycky přežiju, tím si buďte jist.“

Moira Trevorová seděla za zbrusu novým stolem z chrómu a skla ve zbrusu nových kancelářích své nové firmy Heartland Risk Management, které zaujímaly dvě patra postmoderní budovy v srdci severozápadního Washingtonu. Právě telefonovala se Stevem Stevensem, jedním ze svých kontaktů na ministerstvu obrany. Poslouchala jeho výklad o výnosné zakázce, kterou její nová společnost dostala (jedné ze šesti během posledních pěti týdnů), a přitom si projížděla zprávy na počítači. Vedle stála její fotka s Jasonem Bournem, na níž měli oba tváře zalité balijským sluncem. V pozadí se rýsovala posvátná hora Agung, po jejímž úbočí vystoupili jednou časně zrána ještě dřív, než východní obzor políbila sluneční záře. Moira na tom snímku vypadala naprosto uvolněně. Bourne měl na tváři ten svůj záhadný úsměv, který tolik milovala. Když se takhle usmíval, ráda mu přejížděla prstem po rtech jako nevidomá žena schopná konečky prstů odhalit skryté významy.

Když zabzučel interkom, Moira si s úlekem uvědomila, že zírá na fotku a její myšlenky už zase odpluly do minulosti, do těch báječných dnů strávených na ostrově Bali, než postřelený Bourne zůstal ležet v prachu ve vesnici Tenganan. Podívala se na elektronické hodiny na stole, vzpamatovala se, ukončila hovor a řekla do mluvítka: „Pošlete ho dál.“

O chvíli později vstoupil do místnosti Noah Perlis. Byl to její bývalý nadřízený z Černé řeky, soukromé nájemné armády, kterou Spojené státy nasazovaly na problematických místech Středního východu. Moiřina firma nyní Černé řece přímo konkurovala. Noahova úzká tvář byla ještě propadlejší než jindy a jeho vlasy zdobilo více šedin. Nad ústy, jež už se dávno zapomněla smát či alespoň usmívat, se tyčil dlouhý nos. Noah se pyšnil svým odhadem na lidi, což byla trochu ironie, jelikož se přede všemi ostatními obrnil tak silně, že ztratil kontakt i sám se sebou.

Ukázala na jedno z moderních chromovaných křesel potažených černou látkou. „Posaď se.“

Zůstal stát, jako by už byl jednou nohou na odchodu. „Přišel jsem ti jen říct, abys nám přestala přetahovat lidi.“

„Takže jsi tady jako poslíček?“ Moira vzhlédla a neupřímně se usmála. Její hnědé, široce posazené oči neprozrazovaly žádné emoce. Její tvář byla nezvykle tvrdá, až odstrašující, záleželo na úhlu pohledu. Čišela z ní však vyrovnanost, která se jí v podobných stresových situacích mnohokrát osvědčila.

Ještě předtím, než před třemi měsíci založila společnost Heartland, ji Bourne varoval, že tahle chvíle jednou přijde. Dokonce se na ni svým způsobem těšila. Noah pro ni byl ztělesněním Černé řeky a ona pod ním trpěla příliš dlouho.

Udělal k ní několik kroků, zvedl ze stolu snímek v rámečku, otočil jej a podíval se zblízka.

„Chudák tvůj kluk,“ řekl. „Oddělali ho ve smradlavým Zapadákově na konci světa. To pro tebe musela být rána.“

Moira se však nenechala znervóznit. „Ráda tě vidím, Noahu.“

S ušklíbnutím vrátil fotku na místo. „Ráda? To lidi většinou říkají jako zdvořilou lež.“

Její nevinný výraz byl brněním proti jeho ranám a útokům. „Proč bychom k sobě neměli být dál zdvořilí?“

Noah stál s prsty zaťatými do dlaní. Tiskl ruce v pěst tak silně, až mu zbělely klouby, a Moiru mimoděk napadlo, že by ji asi nejradši chytil pod krkem.

„Myslím to sakra vážně, Moiro.“ Probodl ji pohledem. Když Noah chtěl, uměl pouštět hrůzu. „Není pro tebe cesty zpátky, ale pokud chceš dál postupovat tak, jak…“ Varovně zavrtěl hlavou.

Moira pokrčila rameny. „Nedělej si starosti. Stejně u vás už není nikdo, kdo by splňoval moje morální požadavky.“

Po těch slovech se trochu obměkčil a úplně jiným tónem se zeptal: „Proč to děláš?“

„Proč se mě na to ptáš, když znáš odpověď?“

Mlčky na ni zíral a ona dodala: „Černá řeka musí mít nějakou poctivou protiváhu, která nebude balancovat na hraně zákona, nebo ji dokonce překračovat.“

„Je to špinavá práce. To víš přece sama nejlíp.“

„Samozřejmě že to vím. Proto jsem založila tuhle společnost.“ Vstala a naklonila se nad stůl. „Všichni teď mluví o Íránu. Já rozhodně nebudu sedět se založenýma rukama a čekat, až se tam stane totéž, co v Afghánistánu a v Iráku.“

Noah se otočil na podpatku a vykročil ke dveřím. S rukou na klice se po ní s plamenným chladem ohlédl. Jeho starý trik. „Ty víš, že záplavu špíny nezastavíš. Nebuď pokrytec, Moiro. Chceš se brodit blátem jako my ostatní, protože tady jde o prachy.“ Jeho oči se temně zaleskly. „O miliardy dolarů, které slibuje nová válka.“

2

Bourne leží na cestě v Tengananu a pošeptá Moiře do ucha: „Řekni jim…“

Ona se nad ním sklání v prachu, do kterého prýští krev. Jedním uchem ho poslouchá a k druhému si tiskne mobilní telefon. „Lež klidně, Jasone. Zavolám pomoc.“

„Řekni jim, že jsem mrtvý,“ pronáší Bourne těsně před tím, než upadne do bezvědomí…

Jason Bourne se v propocených prostěradlech probudil ze sna, který se mu stále vracel. Síť proti moskytům ho obklopovala jako stan. Byla teplá tropická noc, kdesi vysoko v horách však pršelo. Uslyšel vzdálené hřmění připomínající dusot koňských kopyt a na odhalené hrudi, kde se mu hojila téměř smrtelná rána, ho šimral jemný vlhký vánek.

Od chvíle, kdy byl postřelen, uplynuly tři měsíce. Moira splnila jeho přání do posledního písmene. Všichni si mysleli, že zemřel. Jen tři lidé kromě něj znali pravdu: Moira, Benjamin Firth – australský lékař, kterého Moira přivedla do vesnice Manggis – a Frederick Willard, poslední zbylý účastník operace Treadstone, který Bourneovi prozradil, že Leonid Arkadin také dostal výcvik od této organizace. Na Bourneovo přání Moira Willardovi zavolala a ten s ním začal po svolení doktora Firtha rehabilitovat.

„Máte neskutečnou kliku, že žijete, člověče,“ řekl Firth, když se Bourne po prvních dvou operacích probral z narkózy. Moira se právě vrátila z úmyslně halasných příprav k přepravě Bourneovy „mrtvoly“ do Spojených států. „Kdybyste neměl od narození trochu jiný tvar srdce než ostatní, už byste tady nebyl. Ten, kdo po vás střílel, dobře věděl, co dělá.“

Pak sevřel Bourneovi předloktí a vycenil zuby do úsměvu. „Žádný strachy. Za měsíc za dva budete zase jako rybička.“

Za měsíc za dva. Bourne poslouchal blížící se liják, natáhl ruku a dotkl se dvojitého ikatu, který mu visel vedle postele. Hned se cítil klidnější. Vzpomněl si na dlouhé týdny, kdy ze zdravotních i bezpečnostních důvodů nesměl opustit lékařovu ordinaci. Po druhé operaci byl dlouho rád, že se může vůbec posadit. Během té nekonečné doby Bourne odhalil Firthovo tajemství: byl to notorický alkoholik. Střízlivý byl výhradně ve chvílích, kdy měl pacienta na operačním stole. Když však zrovna nedokazoval své nesporné chirurgické umění, páchl arakem, balijskou palmovou pálenkou. Byla tak silná, že ji používal k čištění operačního sálu, když si náhodou zapomněl objednat čistý líh. Bourne konečně pochopil záhadu, kde se doktor vzal v takovém Zapadákově: ze všech nemocnic v západní Austrálii ho vyhodili.

Bourne náhle procitl z rozjímání. Do pokoje umístěného vedle operačního sálu vstoupil Firth.

„Doktore,“ oslovil ho Bourne a posadil se. „Jak to, že ještě nespíte?“

Lékař přešel k ratanovému křeslu u stěny. Zřetelně kulhal, jednu nohu měl totiž kratší. „Nesnáším bouřky.“ Ztěžka si sedl.

„Jste jako dítě.“

„Asi se tak často chovám.“ Firth přikývl. „Ale na rozdíl od řady kámošů, které jsem potkal za starých špatných časů, si to dokážu přiznat.“

Bourne rozsvítil stolní lampičku a kužel světla se rozlil přes postel až na podlahu. Když zahřmělo blíž, Firth se naklonil do záře lampy, jako by ho mohla ochránit. Za hrdlo držel láhev araku.

„Vaše věrná společnice,“ řekl Bourne.

Doktor se ošil. „Dneska večer mi žádná kořalka nepomůže.“

Bourne natáhl ruku a Firth mu podal láhev. Počkal, až se Bourne napije, a pak si ji vzal zpátky. Seděl sice pohodlně v křesle, ale nebyl vůbec uvolněný. Hromobití rostlo a na doškovou střechu náhle zabušil liják, jako když vystřelí z brokovnice. Firth sebou znovu škubl, araku si však nepřihnul. Zdálo se, že i on má své meze.

„Nevím, jak vás mám přesvědčit, abyste s tím cvičením brzdil.“

„Proč bych to dělal?“ otázal se Bourne.

„Protože Willard vás zbytečně dře z kůže.“ Firth si olízl rty, jako by jeho tělo toužilo po dalším loku.

„To je jeho práce.“

„Možná, ale on není váš lékař. Nedostal vás roztrhaného na kusy a nemusel vás sešívat dohromady.“ Konečně si položil láhev mezi nohy. „A navíc z něj mám hrůzu.“

„Vy máte hrůzu ze všeho,“ opáčil Bourne vlídně.

„To zas ne.“ Lékař počkal, až mu nad hlavou dohřmí. „Potrhaných těl se nebojím.“

„Protože nemůžou odmlouvat.“

Firth se smutně pousmál. „Vy nemáte stejné noční můry jako já.“

„Ještě to tak.“ Bourne se v duchu znovu spatřil v krvavém prachu Tengananu. „Mám svoje vlastní.“

Nějakou dobu nepadlo ani slovo. Pak se Bourne na něco zeptal, ale když se mu místo odpovědi dostalo jen krátkého zavrčení, znovu se natáhl na postel, zavřel oči a přinutil se ke spánku. Než ho probudilo nesmělé ranní světlo, ve snu se vrátil do Tengananu, kde se Moiřina pižmová vůně mísila s pachem jeho krve.

„Líbí se ti?“ Moira pozvedla látku tkanou v barvách bohů Brahmy, Višny a Šivy: modré, červené a žluté. Složitý obrazec sestával ze vzájemně propletených květů, snad plumérií. Jelikož všechny použité barvy byly přírodní, některé vodové, jiné olejové, výroba nití trvala osmnáct měsíců až dva roky. Žlutá – ztělesnění ničitele Šivy – potřebovala ještě dalších pět let, aby pomalu zoxidovala, a tím získala svůj konečný odstín. U dvojitých ikatů se barví útek i osnova, takže veškeré barvy jsou po utkání čisté na rozdíl od obyčejnějších jednoduchých ikatů, u kterých je vzorec jen z jedné řady nití a druhou tvoří základní barva, například černá. Dvojitý ikat visí v každém balijském obydlí na čestném místě.

„Ano,“ odvětil Bourne. „Moc.“

Zrovna měl před první ze dvou operací.

„Suparwita říkal, že si musíš opatřit dvojitý ikat.“ Sklonila se k němu. „Je posvátný, Jasone, vzpomínáš? Brahma, Višnu a Šiva tě společně ochrání před zlem a nemocemi. Postarám se, abys ho měl celou dobu u sebe.“

Ještě než ho doktor Firth odtlačil na vozíčku na operační sál, naklonila se ještě blíž a pošeptala mu do ucha: „Dostaneš se z toho, Jasone. Vypil jsi přece ten čaj z kencuru.“

Kencur, přemítal Bourne, když mu Firth vpíchl do žíly anestetikum. Životabudič.

Když ho Benjamin Firth bez valné naděje na záchranu rozřízl, Bourneovi se zdálo o chrámu vysoko v balijských horách. Za vyřezávanými červenými vraty svatostánku se tyčil nejasný obrys hory Agung ve tvaru pyramidy, která na pozadí žlutého nebe působila majestátně. Díval se na tu bránu odkudsi shora, a když se rozhlédl kolem, uvědomil si, že stojí na nejvyšším stupínku strmého trojitého schodiště střeženého šesti krvelačnými draky s vyceněnými zuby dlouhými snad dvacet centimetrů. Dračí těla se vlnila vzhůru po obou stranách všech tří schodišť a tvořila zábradlí, jež neslo schody vzhůru k nádvoří samotného chrámu.

Když se Bourneův pohled vrátil k bráně a hoře Agung, spatřil jakousi postavu, která se rýsovala proti posvátné sopce. Rozbušilo se mu srdce. Tvář mu ozářilo zapadající slunce, takže si musel zastínit oči rukou a snažil se poznat člověka, jenž se k němu obrátil. Okamžitě pocítil palčivou bolest a současně radost.

Přesně v tu chvíli doktor Firth narazil na podivuhodnou anomálii Bourneova srdce a dal se do díla. Věděl, že teď má šanci svého pacienta zachránit.

Zhruba o čtyři hodiny později vyčerpaný, ale opatrně optimistický Firth odvezl Bournea na pokoj sousedící s operačním sálem, který se měl na příštího půl roku stát Bourneovým domovem.

Moira tam na ně čekala. Byla celá pobledlá a vypadala jako uzlíček neštěstí.

„Přežije to?“ zeptala se zalykavě. „Řekněte mi, že to přežije.“

Firth se znaveně posadil do plátěného skládacího křesílka a stáhl si zakrvácené rukavice. „Byl to čistý průstřel, což je dobře, protože jsem nemusel vyndávat kulku. Můj odborný názor je takový, že to vydrží, paní Trevorová, ale současně vás musím upozornit, že v životě, natož v medicíně není nic jisté.“

Když si Firth poprvé toho dne přihnul araku, Moira přistoupila k Bourneovi se směsicí radosti a rozechvění. Byla tak vyděšená, že ji poslední čtyři a půl hodiny bolelo srdce snad tolik jako samotného Bournea. Zadívala se do jeho téměř bezkrevné, ale pokojné tváře, vzala ho za ruku a pevně ji stiskla, aby mezi nimi obnovila fyzické pouto.

„Jasone,“ oslovila ho.

„Je pořád mimo sebe,“ řekl Firth jakoby z velké dálky. „Neslyší vás.“

Moira na něj nedbala. Snažila se nemyslet na díru v Bourneově hrudníku zahalenou obvazem, ale nemohla si pomoci. Oči měla plné slz, jako když byl ještě na operačním stole, avšak propast zoufalství, na jejímž okraji se předtím pohybovala, se uzavírala. Přesto dýchala přerývaně a musela se pevně držet na nohou, protože jí připadalo, jako by se měla země každou chvíli otevřít a celou ji pohltit.

„Jasone, poslouchej mě. Suparwita věděl, co se ti stane, a připravil tě na to, jak nejlíp mohl. Dal ti kencur a poslal mě pro dvojitý ikat. Obě ty věci tě ochránily. Vím to, i když tomu nikdy neuvěříš.“

Růžové a žluté odstíny na bleděmodrém nebi zvěstovaly přicházející ráno. Když Bourne otevřel oči, Brahma, Višnu i Šiva vstali od jeho postele. Noční bouře rozptýlila dýmový opar ze spálených rýžových stébel na horských políčkách.

Bourne se posadil a jeho oči ihned spočinuly na dvojitém ikatu, který mu Moira koupila v Tengananu. Vzal jeho hrubou tkaninu mezi prsty a jako by do něj udeřil blesk, náhle uviděl siluetu orámovanou vraty chrámu, jež stála mezi ním a horou Agung, a znovu si lámal hlavu, kdo to jen může být.

3

Kabinou amerického dopravního letadla na lince 891 z egyptské Káhiry se rozléhal spokojený šum. Pilot a jeho kolega, dlouholetí přátelé, vtipkovali o letušce, se kterou by se oba rádi vyspali. Vymysleli si dokonale pubertální soutěž, v níž měla být ta dívka hlavní cenou, a právě dohadovali poslední podrobnosti, když se na radaru objevila rychle se blížící tečka. Pilot zareagoval podle předpisů a ohlásil do mikrofonu, aby si všichni cestující zapnuli bezpečnostní pásy. Pak se pokusil o úhybný manévr a odchýlil letadlo ze stanovené trasy. Boeing 767 byl však příliš velký a neohrabaný, snadné ovládání nepatřilo k jeho silným stránkám. Druhý pilot se snažil objekt zaměřit a vysílačkou zburcoval řídicí věž na káhirském letišti.

„Osm devět jedničko, ve vaší blízkosti nejsou hlášena žádná letadla,“ odpověděl klidný hlas z kontrolní věže. „Vidíte nějaké?“

„Zatím ne. Na dopravní letadlo je to moc malé,“ reagoval druhý pilot. „Možná to bude soukromý tryskáč.“

„Žádné letové plány jsme nedostali. Opakuji: žádné letové plány jsme nedostali.“

„Rozumím,“ řekl druhý pilot. „Ale pořád se blíží.“

„Osm devět jedničko, vystoupejte na třináct a půl tisíce metrů.“

„Rozumím,“ potvrdil pilot a nastavil podle toho ovládací prvky. „Stoupám na třináct ti…“

„Vidím to!“ přerušil ho druhý pilot. „Na soukromý tryskáč to letí moc rychle!“

„Co to je?“ Do hlasu z Káhiry najednou vstoupila naléhavost. „Co se děje? Osm devět jedničko, nahlaste podrobnosti!“

„Už je to tady!“ vykřikl druhý pilot.

V příští chvíli vypuklo peklo. Jako by na ně dopadla silná kovová pěst a z letadla vyšlehly oslepující plameny. Ohromná exploze rozmetala trup, jako když dravá šelma úd po údu trhá svou kořist, a pokroucené zčernalé trosky se závratnou rychlostí zřítily k zemi.

• • •

V prostorném sále se stěnami z dvouapůlmetrového železobetonu hluboko pod západním křídlem Bílého domu měl prezident Spojených států právě bezpečnostní schůzku na vysoké úrovni s ministrem obrany Hallidayem, ředitelkou CIA Veronikou Hartovou, ministrem pro vnitřní bezpečnost Jonem Muellerem a Jamiem Hernandezem, novým šéfem špionáže, jenž převzal Národní bezpečnostní agenturu po skandálu s topením vězňů, který připravil o místo jeho předchůdce.

Halliday, růžolící muž s ulízanými blond vlasy, lstivýma očima a dokonalým úsměvem pravého politika, jako by četl ze spisu, který si připravil pro nějaký senátní výbor. „Po měsících náročných příprav, přesně cílených úplatků a nenápadného sondování Černá řeka konečně navázala kontakt s prozápadně orientovanou íránskou opoziční skupinou.“ Pro efekt se odmlčel, rozhlédl se kolem naleštěného stolu a postupně spočinul pohledem na každém z přítomných. „To je skvělá zpráva,“ dodal zbytečně a kývl na prezidenta, „na jakou tato vláda čekala celá léta, protože jediná dosud známá disidentská organizace v Íránu nic nezmohla.“

Halliday se snažil zapůsobit a Hartová tušila proč. I když jeho akcie vzrostly díky smrti Jasona Bournea, kterou si přál a slízl za ni smetanu, potřeboval nějaké ještě významnější vítězství, z něhož by mohl vytěžit politický kapitál samotný prezident.

„Konečně skupina, se kterou se dá pracovat,“ pokračoval Halliday s nespoutaným nadšením a rozdal shromážděným materiály z dílny Černé řeky obsahující data a místa schůzek spolu s přepisy tajně nahraných rozhovorů mezi agenty Černé řeky a vůdci oné podvratné organizace, jejichž jména byla z bezpečnostních důvodů začerněna. Hartové neušlo, že veškerá konverzace podtrhuje odhodlanost bojovníků i jejich ochotu přijmout pomoc ze Západu.

„Jsou prozápadně orientovaní, o tom není pochyb,“ prohlásil ministr obrany, jako by jeho publikum potřebovalo slovního průvodce hustě popsanými stránkami. „Připravují ozbrojenou revoluci a velice stojí o naši případnou podporu.“

„Čeho by mohli reálně dosáhnout?“ otázal se Jon Mueller. Vypadal jako typický voják s pohledem nepřítomně upřeným do dáli. Takový by dokázal zlomit někomu vaz stejně lehce jako obyčejnou dřevěnou zápalku.

„Výborná otázka, Jone. Když si nalistujete stranu třicet osm, uvidíte podrobný rozbor jejich bojové připravenosti a zkušeností se zbraněmi. Obojí Černá řeka hodnotí osmi body z deseti.“

„Zdá se, že na Černou řeku hodně spoléháte, pane ministře,“ pravila Hartová uštěpačně.

Halliday se na ni ani nepodíval. To její lidé – Soraya Mooreová a Tyrone Elkins – sestřelili jeho Luthera LaVallea, do kterého vkládal takové naděje. Nenáviděl ji, Hartová však věděla, že je politicky dost protřelý na to, aby své nepřátelství nedával najevo před prezidentem, u něhož to teď měla dobré.

Halliday rozvážně kývl a zachoval přísně neutrální tón. „Ani já z toho nejsem nadšený, paní ředitelko. Ale není žádné tajemství, že naše vlastní zdroje jsou vzhledem k probíhajícím konfliktům v Afghánistánu a Iráku na hranici svých možností. Když se teď objevila jasná hrozba z Íránu, musíme chtě nechtě hledat zdroje informací jinde.“

„To ovšem mluvíte o Národní bezpečnostní agentuře. CIA právě pro posílení špionáže na Středním východě vloni založila skupinu Týfón,“ podotkla Hartová. „Každý agent Týfónu nasazený v terénu hovoří plynně různými dialekty arabštiny a perštiny. Povězte mi, pane ministře, kolik příslušníků Národní bezpečnostní agentury má podobný výcvik?“

Hartová viděla, jak se Hallidayovi žene krev do tváří, a předklonila se, aby ho ještě víc vydráždila. Bohužel pro ni jednání přerušilo zvonění modrého telefonu u prezidentova pravého lokte. V místnosti se rázem rozhostilo napjaté ticho, ve kterém se ten celkem nevinný zvuk rozléhal jako bušení sbíječky. Všichni věděli, že modrý telefon je nositelem špatných zpráv.

Prezident s pochmurným výrazem přitiskl sluchátko k uchu a zaposlouchal se do hlasu generála Lelanda z Pentagonu, který mu podal stručné hlášení a slíbil, že podrobnější dokument dorazí do Bílého domu zvláštním kurýrem během hodiny.

Prezident to vše přijal s obvyklým klidem. Nebyl to muž, který by propadal panice nebo činil zbrklé závěry. Když položil sluchátko, oznámil ostatním: „Letecká katastrofa. Na palubě amerického letadla osm devět jedna z Káhiry došlo k výbuchu.“

„Bomba?“ zeptal se nový šéf špionáže Jaime Hernandez. Byl štíhlý a pohledný, měl vychytralé tmavé oči a husté vlasy stejné barvy. Působil jako člověk, který si spočítá i knedlíčky v polévce, aby ho náhodou neošidili.

„Přežil někdo?“ zajímala se Hartová.

„Ani na jednu z těchto otázek neznáme odpověď,“ odtušil prezident. „Víme jen to, že v letadle cestovalo sto osmdesát jedna lidí.“

„Panebože.“ Hartová zavrtěla hlavou.

Nastal okamžik ohromeného ticha, v němž všichni zvažovali rozsah katastrofy i strašlivé důsledky, které by mohla mít. Ať byla příčina jakákoli, zahynulo hodně amerických civilistů, a pokud by se naplnil černý scénář a ti lidé se stali obětí teroristického útoku…

„Pane prezidente, myslím, že bychom měli na místo neštěstí poslat společný tým Národní bezpečnostní agentury a ministerstva pro vnitřní bezpečnost,“ snažil se Halliday ovládnout situaci.

„Já bych se neunáhlovala,“ kontrovala Hartová. Hallidayova slova probudila přítomné z prvotního šoku. „Tohle není Irák. K vyslání našich vojáků na místo budeme potřebovat svolení egyptské vlády.“

„Jsou to Američané – naši občané!“ prohlásil Halliday pevně. „Na Egypťany kašlu. Co pro nás v poslední době udělali?“

Než se hádka mohla vyhrotit, prezident zvedl ruku. „Veronika má pravdu.“ Vstal. „V diskuzi budeme pokračovat za hodinu, až si promluvím s egyptským prezidentem.“

Přesně o hodinu později prezident znovu vstoupil do místnosti, kývl na přítomné a posadil se. „Tak je to zařízeno. Hernandezi a Muellere, sestavte z vašich nejlepších lidí společnou operační skupinu a co nejdřív ji naložte do letadla směr Káhira. Zaprvé: zjistěte, kdo přežil. Zadruhé: identifikujte oběti. Zatřetí: najděte příčinu exploze, proboha.“

„Pane prezidente, jestli dovolíte,“ ozvala se Hartová, „navrhuji zařadit do té skupiny i ředitelku Týfónu Sorayu Mooreovou. Je to napůl Egypťanka. Její výborná znalost arabštiny a místních zvyků může být při styku s egyptskými úřady neocenitelná.“

Halliday důrazně zavrtěl hlavou. „Ta záležitost je už beztak dost komplikovaná, tak proč do ní ještě zatahovat třetí organizaci? Národní bezpečnostní agentura i ministerstvo pro vnitřní bezpečnost mají všechny nástroje k tomu, aby situaci zvládly.“

„To bych neřekla…“

„Nemusím vám snad připomínat, paní ředitelko, že novináři se na tenhle případ slétnou jako mouchy na lejno,“ přerušil ji Halliday. „Musíme tam dostat naše lidi, zjistit, co se dá, a co nejrychleji přijmout příslušná opatření, jinak riskujeme, že z toho vznikne celosvětový mediální cirkus.“ Obrátil se na prezidenta. „Což je věc, kterou vláda zrovna teď nepotřebuje. Přece, pane prezidente, nechcete vypadat slabě a bezmocně.“

„Větší problém je,“ řekl prezident, „že egyptská státní tajná policie – jak se jmenuje?“

„Muchábarát,“ odpověděla Hartová jako soutěžící v nějakém televizním pořadu.

„Ano, děkuji, Veroniko.“ Prezident si napsal poznámku do bloku: teď už si bude Muchábarát pamatovat. „Problém je,“ začal znovu, „že jednotka toho Muchábarátu bude doprovázet naši skupinu.“

Ministr obrany zasténal. „Pane prezidente, nezlobte se, ale egyptská tajná policie je zkorumpovaná, nefunkční a nechvalně proslulá sadistickým porušováním lidských práv. Navrhuji vynechat ji z té akce.“

„Nic by mi neudělalo větší radost, to mi věřte,“ řekl prezident se špetkou nevole, „ale egyptský prezident na tom bohužel trval výměnou za to, že nám dovolí pomáhat s vyšetřováním.“

„Tak my jim máme pomáhat? To se mi snad zdá!“ Halliday se nevesele zasmál. „Egypťani by sami nenašli ani mumii v hrobce.“

„To je možné, ale jsou to naši spojenci,“ odtušil prezident přísně. „Doufám, že to v těžkých dnech a týdnech, které nás čekají, bude mít každý na mysli.“

Když se rozhlédl po síni, ředitelka CIA se chopila příležitosti. „Pane prezidente, ráda bych vám připomněla, že egyptština je rodným jazykem ředitelky Mooreové.“

„Což je přesně důvod, proč ji vyškrtnout,“ vylétlo z Hallidaye. „Vždyť je to muslimka!“

„Pane ministře, já bych řekla, že na podobné hlouposti teď zrovna není místo. A kromě toho, kolik členů té skupiny mluví plynně egyptskou arabštinou?“

Halliday se naježil. „Děkuju pěkně, Egypťani mluví zatraceně dobře anglicky.“

„Ale mezi sebou se tak nebaví.“ Hartová se stejně jako předtím ministr obrany obrátila přímo na hlavu země. „Pane prezidente, je důležité – přímo zásadní –, aby při tak klíčové akci měla naše skupina o Egypťanech co nejvíc informací. A především o příslušnících Muchábarátu, protože pan Halliday má ohledně nich pravdu. Může to nakonec být rozhodující faktor.“

Prezident se jen na chvíli zamyslel a pak přikývl. „Váš návrh zní rozumně, souhlasím. Povolejte ředitelku Mooreovou.“

Hartová se usmála. Kuj železo, dokud je žhavé, řekla si. „Soraya má možná nějaké lidi…“

Prezident okamžitě přikývl. „Dáme jí, co bude potřebovat. Na polovičatá řešení není čas.“

Hartová se podívala na Hallidaye, který ji na oplátku probodl pohledem. Ona se jen sladce usmála. Porada skončila.

Rychlým krokem vyšla ze západního křídla Bílého domu, aby se vyhnula další nepříjemné konfrontaci s ministrem obrany, a zdolala autem krátkou trasu do ústředí CIA, kde si zavolala do kanceláře Sorayu Mooreovou.

Abdulla Chúrí byl na cestě od Starnberger See do sídla Východního bratrstva ležícího necelých patnáct kilometrů daleko. Za ním se ve slunci blyštily Alpy se zasněženými vrcholky a ledovou modrou vodou čtvrtého největšího jezera v Německu. Hladinu brázdily jachty a elegantní lodě s plachtami v jasných barvách. V Chúrího životě však podobné povrchní kratochvíle neměly místo, a to dokonce ani v dobách, kdy ještě nebyl hlavou Východního bratrstva. Už v sedmi letech totiž dospěl k přesvědčení, že je Alláhovým pozemským vyslancem. Dlouho si to nechával pro sebe z obavy, že by mu to nikdo nevěřil, a už vůbec ne jeho vlastní otec, který zacházel se svými dětmi ještě hůř než s manželkou.

Chúrí se narodil s trpělivostí želvy. Už v dětství mu nečinilo potíže počkat si na nejvhodnější příležitost. Nebylo divu, že otec si jeho neskutečný klid vykládal jako zaostalost a totéž si mysleli i všichni učitelé až na jednoho. Ten v chlapci rozpoznal posvátnou jiskru, kterou do něj Alláh vložil ve chvíli početí. Od té doby se Chúrího život radikálně změnil. Po škole začal chodit k panu učiteli domů na doučování. Muž žil sám a Chúrího bral jako svého pomocníka a chráněnce.

Na prahu dospělosti se Chúrí dal k Východnímu bratrstvu a pak trpělivě stoupal po žebříčku moci. Dělal to tak jako vždycky: odděloval zrno od plev. Zrno v jeho očích představovali ti členové organizace, kteří sdíleli jeho striktní pojetí islámu. To on jim vnukl myšlenku, že za změnu je třeba bojovat zevnitř. Měl buřičskou povahu a jako takový dokázal skvěle podkopávat stávající řád, aby uvolnil cestu pro svůj vlastní. Postupoval však pomalu a opatrně, protože se nacházel pod drobnohledem Semjona Ikupova i Ašera Severa, a to nebyli muži, které mohl brát na lehkou váhu nebo si z nich udělat nepřátele, aniž by si pro to řádně nepřipravil půdu. Usilovně na tom pracoval, ale pak byli oba zabiti a v organizaci vzniklo ohromné mocenské vakuum.

Abdullu Chúrího to však nezaskočilo. Využil šoku Východního bratrstva a převzal nad ním vládu. Podle zásad z Ikupovovy strategické příručky na všechny klíčové pozice rychle dosadil své blízké, a tím zajistil dlouhodobý úspěch svého puče.

Kolona se cestou na ústředí zastavila na prvním ze tří plánovaných míst. Čekali tam členové zodpovědní za dvě oblasti Středního východu a Afriku, které potřeboval informovat o posledním vývoji v Íránu.

Jak přejížděl z jedné porady na druhou, neubránil se myšlenkám na nedávný útok Leonida Arkadina. S lidmi, kteří si mysleli, že se všechno dá vyřešit střelbou, se už nejednou setkal. Byli to zkrachovanci bez víry, protože k čemu je zbraň, když neslouží Alláhovi a islámu? O Arkadinovi věděl, že je to stroj na zabíjení, který pracuje jako žoldák pro různé odnože moskevské mafie. Říkalo se, že má blízko k šéfovi Kazaňské mafie Dimitriji Maslovovi, ale ne tolik jako ke svému učiteli Semjonu Ikupovovi, než se proti němu obrátil a zabil ho. Asi se to dalo pochopit, jelikož Arkadin se narodil a vyrůstal v Nižním Tagilu, pekle na zemi, které mohlo existovat jedině v Rusku. Byla to průmyslová pustina, kde se vyráběly tanky pro armádu. Místo obklopené přísně střeženými věznicemi, jejichž obyvatelé po propuštění zůstávali v Nižním Tagilu a terorizovali místní občany. Byl malý zázrak, že se odtud Arkadinovi podařilo utéct.

Vzhledem k Arkadinově mrzké a krvavé minulosti Chúrí v hloubi srdce cítil, že je to člověk bez duše odsouzený k pobytu mezi živými, i když to nejlepší v něm už dávno odumřelo.

A právě proto Chúrí podnikl zvláštní opatření. Jezdil v opancéřovaném autě s neprůstřelnými skly spolu se dvěma ozbrojenými strážci a ve vozech vpředu i vzadu seděli ostrostřelci s loveckými puškami. Vážně pochyboval, že by ten chlap byl takový blázen, aby po něm za těchto okolností šel. Jelikož však člověk nevidí svému nepříteli do hlavy, bylo rozumné počínat si, jako by byl terčem on sám, a ne celá organizace.

Po čtvrt hodině kolona vjela na soukromé parkoviště Východního bratrstva. Muži vyskákali z vozů obklopujících Chúrího a důkladně pročesali okolí. Teprve poté se jeden z nich prostřednictvím bezdrátové sítě spojil se strážci cestujícími s Chúrím.

Výtah ho i se čtyřmi bodyguardy vyvezl až do nejvyššího patra soukromé budovy patřící Východnímu bratrstvu. Nejdřív vystoupili dva strážci, kteří zajistili podlaží a podle tváří zkontrolovali šéfův osobní personál. Pak ustoupili a Chúrí chvatně vykročil přes recepci do kanceláře. Když se k němu otočil sekretář se ztrhaným a popelavým obličejem, Chúrí si uvědomil, že se něco stalo.

„Promiňte, pane. Nemohli jsme nic dělat.“

Chúrí se podíval na tři neznámé muže za ním a instinktivní část jeho mozku okamžitě pochopila, co se děje. Ta civilizovaná však utrpěla takový šok, že zůstal stát jako přikovaný.

„Co to má znamenat?“ vypravil ze sebe.

Jako náměsíčný vykročil po nádherném jantarovém koberci, daru od íránského prezidenta, a s úžasem zíral na tři muže v bezvadných oblecích stojící v řadě za jeho stolem. Muži vlevo a vpravo měli paže volně svěšené u boků a vytáhli laminované průkazy, které je prohlašovaly za agenty amerického ministerstva obrany. Ten uprostřed s vlasy v barvě oceli a s drsnou hranatou tváří řekl: „Dobré odpoledne, pane Chúrí. Jmenuji se Reiniger.“ Na černé šňůrce kolem krku mu visela legitimace Bundespolizei. Podle ní byl Reiniger vysokým důstojníkem GSG 9, tedy elitní protiteroristické jednotky. „Mám příkaz k vašemu zadržení.“

„Zadržení?“ Chúrí nevěřil svým uším. „Nerozumím. Jak…“

Když se podíval na složku, kterou mu Reiniger předložil, hlas mu uvízl v hrdle. Ke své hrůze spatřil sérii nazelenalých infračervených snímků, na nichž byl s tím šestnáctiletým sběračem nádobí ze See Café, kterého vídal třikrát týdně, když jezdil ke Starnbergerskému jezeru „na oběd“.

Když se Chúrí s nejvyšším vypětím sil vzpamatoval, posunul fotky přes stůl. „Mám mnoho vlivných nepřátel. Tohle svinstvo je fotomontáž. Každý vidí, že na těch oplzlých fotkách nejsem já.“ S hraným pobouřením vzhlédl k Reinigerovým zažloutlým zubům. „Jak si vůbec dovolujete obviňovat mě z něčeho…“

Reiniger krátce pokynul rukou: muž po jeho pravici ukročil doleva a odhalil toho šestnáctiletého poskoka z kavárny. Chlapec se nepodíval do Chúrího hnědých zlostných očí, ale upřeně si prohlížel špičky svých tenisek. V přetopené místnosti uprostřed vysokých Američanů se širokými rameny v tmavých oblecích vypadal ještě mladší než ve skutečnosti, jako útlá a křehká porcelánová figurka.

„Představil bych vás,“ řekl jeden z amerických agentů se slyšitelným úšklebkem, „ale to by asi bylo zbytečné.“

Chúrímu horečně pracoval mozek. Taková hrůza! Vždyť je Alláhův vyvolený, tak jak mohlo jeho temné tajemství, do kterého jej zasvětil učitel z dětství, vyjít najevo? Netušil, kdo ho mohl zradit, ale věděl, že s touhle ostudou nedokáže žít. Bylo jasné, že ho připraví o veškerou moc a prestiž, kterou si desítky let budoval.

„To je váš konec, Chúrí,“ prohlásil druhý Američan.

Který je který? Všichni mu připadali stejní. Měli v očích zlý pohled zhýralých bezvěrců. Nejradši by je oba na místě zabil.

„Jako veřejně činná osoba jste dohrál,“ pokračoval Američan monotónním hlasem robota. „Ale co je hlavní, ztratíte svůj vliv. Ukázalo se, že ten váš extremismus byl jen prázdná bublina. Jste pokrytec, nic víc.“

Chúrí z hloubi hrdla zachroptěl a vrhl se na toho kluka. Viděl, jak Američan stojící nejblíž k chlapci vytahuje elektrický paralyzér, ale už se nemohl zastavit. Do kůže se mu zabodly dvě špičaté šipky: jedna do trupu, druhá do stehna. Bolestí se zapotácel, pak se mu podlomila kolena a zhroutil se v křečích k zemi. Zvonilo mu přitom v uších, jako by se ocitl v jiném světě. Nic neslyšel, i když v místnosti panovala horečná činnost a o několik minut později ho přenesli na lehátko, odvezli výtahem do přízemí a rychle projeli vestibulem plným oněmělých užaslých šmouh, které asi bývaly lidskými tvářemi. Ticho. Nic než ticho.

Stejné to bylo i na ulici, přestože kolem projížděla auta a vedle lehátka klusali zdravotníci i Američané v tmavých oblecích a otvírali ústa, snad proto, že křičeli na přihlížející chodce, aby ustoupili. Ticho. Nic než ticho.

A pak se ocitl ve vzduchu, jako by ho zvedla ruka Alláhova, a najednou byl v sanitce. Dovnitř nastoupili dva zdravotníci společně s někým třetím, a ještě než stačili zavřít zadní dveře, vůz se rozjel. Určitě se spustila siréna, ale Chúrí vůbec nic neslyšel. Ani necítil své ležící tělo. Vnímal jen oheň na prsou, namáhající se srdce a nepravidelný tep, který vháněl krev do žil.

Doufal, že ten třetí muž není jeden z Američanů, kterých se bál. Věděl, že s tím Němcem by si poradil, jen co se mu vrátí hlas. V řadách německé policie měl řadu známých, a pokud si udrží Američany aspoň hodinu od těla, vyvázne z toho.

S úlevou zjistil, že ten třetí je Reiniger. Cítil brnění v rukou i nohou, ale už mohl volně pohybovat prsty. Chystal se vyzkoušet své hlasivky, když se nad ním Reiniger sklonil a s elegancí kouzelníka na pódiu si sňal z obličeje silikonový nos i tváře a vyndal si z úst zažloutlé zuby, které měl nasazené na svých vlastních. Chúrí okamžitě vytušil, že se nad ním stahují černá mračna.

„Zdravíčko,“ řekl Reiniger pomalu.

Chúrí se pokusil promluvit, ale místo toho se kousl do jazyka. Reiniger se usmál a poklepal ležícího muže po rameni. „Jak vám je? Jak vidím, moc dobře asi ne.“ Pokrčil rameny a bez zábran se zasmál. „Nevadí, protože dneska je ideální den na smrt.“ Přiložil bříško pravého palce k Chúrího ohryzku a zatlačil, až cosi důležitého luplo.

„Aspoň pro nás.“

4

Když Soraya Mooreová vstoupila do kanceláře ředitelky CIA, Veronika Hartová vstala od stolu a pokynula jí, ať se s ní posadí na pohovku u stěny. Z obou kolegyň se za poslední rok staly přítelkyně. Když se Hartová po předčasné smrti Starého pána ujala funkce, okolnosti je přinutily vzájemně si důvěřovat. Spojily se proti ministru obrany Hallidayovi, zatímco Willard odstřelil jeho bojového psa Luthera LaVallea, a uštědřil tak Hallidayovi nejtrpčí porážku jeho dosavadní politické kariéry. Oběma ženám bylo jasné, že si tím z ministra udělali úhlavního nepřítele, a často se o tom spolu bavily. Občas padlo i jméno Jasona Bournea, s nímž Soraya dvakrát pracovala a i Hartová mu časem přišla na chuť a stala se jeho druhou největší zastánkyní v CIA.

„Tak jak je?“ zeptala se Hartová, jakmile se obě posadily.

„Jsou to už tři měsíce, a pořád se nemůžu vzpamatovat z Jasonovy smrti.“ Soraya byla drsná a zároveň krásná žena s tmavomodrýma očima, jež ostře kontrastovaly se skořicovou pletí a dlouhými havraními vlasy. Bývalá šéfka pobočky CIA se po loňské smrti svého patrona Martina Lindrose musela nečekaně ujmout vedení tajné skupiny Týfón, kterou pomáhala založit. Od té doby pronikala do tajů složitého politického manévrování, které si musel osvojit ředitel každé špionážní organizace. Boj s Lutherem LaVallem ji však naučil řadu důležitých věcí. „Pořád mi připadá, že ho koutkem oka vidím. Ale když se podívám pořádně, vždycky je to někdo jiný.“

„Jasně že jo,“ řekla Hartová soucitně.

„Tys ho neznala tak jako já,“ odvětila Soraya smutně. „Kolikrát už byl skoro mrtvý, a vždycky se z toho nějak dostal. Nemůžu uvěřit, že se mu to tentokrát nepodařilo.“

Sklonila hlavu a Hartová jí krátce stiskla ruku.

Toho dne, kdy se doslechly o Bourneově smrti, vzala Sorayu na večeři a pak navzdory jejím protestům trvala na tom, aby se vrátila domů. Nebyl to jednoduchý večer, v neposlední řadě pro to, že Soraya byla muslimka, a nemohly si tedy pořádně zaflámovat. Smutnit za střízliva je strašné a Soraya prosila Hartovou, aby klidně pila, jestli chce. Ředitelka CIA to však odmítla. Té noci mezi nimi vzniklo nevyřčené pouto, které nemohlo nic roztrhnout.

Soraya vzhlédla a unaveně se usmála. „Ale tys mě určitě nezavolala, abys mě znovu vzala za ruku.“

„Ne, to ne.“ Hartová řekla Soraye o zřícení dopravního letadla v Egyptě. „Jaime Hernandez a Jon Mueller dávají dohromady společnou vyšetřovací skupinu Národní bezpečnostní agentury a ministerstva pro vnitřní bezpečnost, která má odletět do Káhiry.“

„No potěšpánbů,“ ucedila Soraya jízlivě. „Kdo z nich bude koordinovat postup s Egypťany a mluvit s nimi jejich vlastním jazykem? Kdo z jejich odpovědí pozná, jak uvažují?“

„Ty.“ Když uviděla Sorayin ohromený výraz, dodala: „Měla jsem totiž k tomu oddílu úplně stejné připomínky.“

„Přesvědčit Hallidaye asi dalo velkou práci.“

„Vytasil obvyklé námitky včetně narážek na tvůj původ,“ odpověděla Hartová.

„Jak ten nás všechny nenávidí,“ zavrtěla hlavou Soraya. „Neumí ani rozlišit Araby od muslimů, natož šíity od sunnitů.“

„To je jedno,“ řekla Hartová. „Vyložila jsem své důvody prezidentovi a on souhlasil.“

Ředitelka CIA podala Soraye podklady, které všichni studovali, když přišla zpráva o leteckém neštěstí.

Když se do nich Soraya začetla, řekla: „Ty údaje pocházejí od Černé řeky.“

„Jelikož jsem pro ně pracovala, dost mě to znervózňuje. Vzhledem k jejich metodám sběru informací mi připadá, že se na ně Halliday až příliš spoléhá.“ Kývla hlavou ke spisu. „Co si myslíš o tvrzení o té prozápadně orientované opoziční skupině v Íránu?“

Soraya se zachmuřila. „O její existenci se samozřejmě léta mluví, ale nikdo ze západních tajných služeb ještě žádného jejího člena neviděl a ta organizace ani nikoho neoslovila. Upřímně řečeno, vždycky mi to připadalo jako výplod pravicových ideálů o demokracii na Středním východě.“ Dál listovala stránkami.

„Ale v Íránu skutečně působí opoziční hnutí volající po demokratických volbách,“ namítla Hartová.

„Ano, ale není jasné, jestli má jeho vůdce Akbar Gandží kladný vztah k Západu. Řekla bych, že spíš ne. Zaprvé je chytrý a pravidelně odmítá americké nabídky peněz za vyvolání ozbrojené vzpoury. Zadruhé na rozdíl od našich vlastních lidí ví, že sypání dolarů ‚domácím liberálním silám‘ uvnitř Íránu, jak tomu eufemisticky říkáme, je cestou do pekel. Ohrozilo by se už beztak křehké hnutí, jehož cílem je sametová revoluce, ale navíc by to pro jeho vůdce znamenalo závislost na americké pomoci. To by vedlo k odcizení stoupenců opozičních sil, jak se to stalo v Afghánistánu, Iráku a mnoha dalších zemích na Středním východě, a udělalo by to z takzvaných bojovníků za svobodu naše úhlavní nepřátele. Opakovaně doplácíme na neznalost kultury, náboženství a skutečných cílů povstaleckých skupin.“

„A proto se staneš členkou vyšetřovacího týmu,“ řekla Hartová. „Jak ale sama vidíš, informace Černé řeky se netýkají Gandžího a jeho lidí. Není tady řeč o revoluci sametové, ale pořádně krvavé.“

„Gandží řekl, že nechce válku, ale jeho činnost už nějakou dobu vázne. Víš stejně dobře jako já, že kdyby získal větší moc, tamější režim by mu nedovolil přežít, natož volně mluvit. Gandží nemá pro Hallidaye žádný význam, ale cíle té nové skupiny by jeho záměrům dokonale vyhovovaly.“

Hartová přikývla. „Přesně to si taky myslím. Proto chci, aby ses v Egyptě trochu porozhlédla. Využij egyptských kontaktů Týfónu a zjisti o té skupině, co se dá.“

„To nebude tak lehké,“ odvětila Soraya. „Všude kolem nás se bude hemžit státní tajná policie. Hlavně kolem mě.“

„Proč zrovna kolem tebe?“ otázala se Hartová.

„Protože šéfem Muchábarátu je Amún Chaltúm, se kterým jsem se jednou dostala do křížku.“

„Jak vážné to bylo?“

Soraye okamžitě naskočily vzpomínky. „Chaltúm je složitá a těžko čitelná povaha. Celý jeho život je spojený s kariérou v Muchábarátu, v bandě plné gangsterů a zabijáků, do které byl odsouzen na doživotí.“

„Výborně,“ utrousila Hartová sarkasticky.

„Ale bylo by naivní myslet si, že je omezený.“

„Myslíš, že ho zvládneš?“

„Nevidím důvod, proč by to nešlo. Myslím, že pro mě má slabost,“ odpověděla Soraya a sama úplně nechápala, proč neříká Veronice celou pravdu.

Před osmi lety Sorayu dopadli agenti Muchábarátu, kteří se nepozorovaně vloudili do místní sítě CIA, jíž měla jako kurýr doručit mikrotečku s novými rozkazy. Neměla tušení, co na té mikrotečce je, ani to vědět nechtěla. Uvrhli ji do sklepní cely v sídle Muchábarátu v centru Káhiry. Po třech dnech beze spánku, během nichž dostávala jednou denně jen vodu a skrojek plesnivého chleba, ji odvedli nahoru do kanceláře Amúna Chaltúma. Ten se na ni podíval a ihned nařídil, ať ji umyjí.

Odvedli ji do sprchy, kde si namydlenou žínkou vydrhla každý centimetr těla. Když vykročila ven, čekaly na ni nové šaty. Předpokládala, že ty staré teď právě páře tým kriminalistů Muchábarátu hledající informace, které u sebe měla.

Všechno jí dokonale padlo. Ke svému překvapení ji pak odvedli z budovy. Byl večer. Úplně ztratila pojem o čase. U chodníku rušné ulice čekalo auto, jehož světlomety ozařovaly strážné v civilu, kteří ji pozorně sledovali. Když nastoupila, prožila další šok: za volantem seděl Amún Chaltúm. Byl úplně sám.

Velice rychle vyrazil městem na západ směrem do pouště. Mlčel, ale občas, když to provoz umožnil, na ni upřel pohled lačného jestřába. Umírala hlady, ale byla odhodlaná nedat to najevo.

Zavezl ji do údolí Alrajan. Zastavil a řekl jí, ať vystoupí. Pak proti sobě stanuli v namodralém měsíčním svitu. Bylo tam tak pusto, že si mohli připadat jako poslední dva lidé na celé Zemi.

„Ať hledáte cokoliv, já to nemám,“ řekla mu.

„Ale máte.“

„Už jsem to doručila.“

„Podle mých zdrojů ne.“

„Svým zdrojům platíte málo. Navíc jste prohledal moje šaty i všechno ostatní.“

Nezasmál se a neudělal to během celé doby, kterou s ním strávila. „Máte to v hlavě a já to chci.“ Když nezareagovala, dodal: „Zůstaneme tady tak dlouho, dokud mi ty informace nedáte.“

Pochopila jeho výhrůžku i základ, ze kterého vycházela. V jeho očích byla Egypťankou a jako taková měla bez otázek poslouchat muže. Proč by měla být jiná než ostatní ženy, které znal? Protože byla napůl Američanka? K čertu s Američany. Soraya okamžitě vycítila, že by mohla jeho omylu využít. Stála si za svým, vytrvale mu vzdorovala, a především mu dala jasně najevo, že se nenechá zastrašit.

Nakonec to vzdal a odvezl ji na káhirské letiště. Při nástupu do letadla jí jako gentleman vrátil pas. Bylo to formální a poněkud dojemné gesto. Odvrátila se od něj s jistotou, že už ho nikdy nespatří.

Ředitelka CIA přikývla. „Pokud bys té jeho náklonnosti mohla využít ve svůj prospěch, tak to, prosím tě, udělej. Mám totiž nepříjemný pocit, že Halliday se chystá navrhnout velkou vojenskou akci založenou na předpokladu ozbrojeného povstání uvnitř Íránu.“

Leonid Arkadin seděl v kavárně v Campione d’Italia, malebném italském daňovém ráji ukrytém ve švýcarských Alpách. Městečko strmě stoupalo od skelné šmolkově modré hladiny čistého horského jezera posetého plavidly všech velikostí – od člunů s vesly až po milionářské jachty s přistávací plochou pro vrtulník a s ženským doprovodem.

Pod maskou lhostejného pobavení Arkadin sledoval dvě dlouhonohé modelky s dokonale bronzovou pletí, kterou se vyznačují jen bohatí a vyvolení. Zatímco usrkával espreso z malého šálku, který se téměř ztrácel v jeho mohutné dlani, obě krásky se přitulily k plešatému muži s nápadně chlupatým tělem, jenž ležel na pomněnkově modrých polštářích na zádi jachty.

Ztratil zájem, protože rozkoš pro něj byla prchavým pojmem, který neměl žádnou formu ani funkci. Tělem i duší byl stále připoután k ohnivému železnému kolu Nižního Tagilu, což dokládalo staré rčení: Dostat člověka z pekla je lehčí než dostat peklo z člověka.

Když se po chvíli objevil muž s kůží v barvě jeho kávy, Arkadin měl v ústech stále tu štiplavou pachuť jedovatých zplodin zamořujících nebe v Nižním Tagilu. Nevzrušeně vzhlédl, když se příchozí posadil do křesílka naproti němu.

„Jmenuji se Ismael,“ představil se kávový muž. „Ismael Bey.“

„Chúrího pravá ruka.“ Arkadin dopil espreso a položil šálek na malý kulatý stůl. „Slyšel jsem o vás.“

Bey – poměrně mladý muž vyzáblý jako hladový pes – na něj vrhl nešťastný pohled. „Je konec, Arkadine. Vyhrál jste. Po smrti Abdully Chúrího jsem se stal šéfem Východního bratrstva, ale já si cením života víc než můj předchůdce. Co chcete?“

Arkadin uchopil prázdný hrneček a posunul jej do přesného středu podšálku, aniž by z druhého muže spustil oči. Když usoudil, že přišla ta správná chvíle, řekl: „Nestojím o vaše místo, ale o vaši moc.“

Vytvaroval rty do náznaku úsměvu, ale druhému muži z toho přeběhl mráz po zádech. „Navenek jste všechny pravomoci od vašeho zemřelého vůdce převzal vy. Ale všechno – každé rozhodnutí, každý krok, který od téhle chvíle podniknete – budu řídit já. Půjdou přese mě všechny peníze, které Bratrstvo vydělá. To je nový zákon.“

Jeho úsměv nabyl vlčí podoby a Bey viditelně zezelenal. „A prvním úkolem bude vybrat sto mužů z Černé legie. Do týdne je chci mít ve svém táboře na Urale.“

Bey naklonil hlavu. „V táboře?“

„Budu je osobně cvičit.“

„A v čem?“

„V zabíjení.“

„Koho mají zabíjet?“

Arkadin posunul prázdný šálek po stole, až se ocitl přímo před Ismaelem Beyem. Beyovi neušel význam toho gesta. Nemá nic a nic mít nebude, pokud Arkadina do puntíku neposlechne.

Arkadin mlčky vstal a nechal Beye hledět do ponuré tváře své nové budoucnosti.

• • •

„Když jsem se dneska probudil, myslel jsem na Sorayu Mooreovou,“ řekl Willard. „Na to, jak vás asi oplakává.“

Bylo chvíli po východu slunce a Bourne jako každý den touto dobou seděl a procházel důkladnou a úmornou prohlídkou doktora Firtha. Za ty tři měsíce, co byli spolu, Willarda docela dobře poznal. „Nevolal jsem jí ani jsem ji nezkusil nijak kontaktovat.“

Willard pokýval hlavou. „To je dobře.“ Byl malý a elegantní, měl šedé oči a tvář, která s neuvěřitelnou lehkostí dokázala měnit výraz.

„Dokud nezjistím, kdo se mě to před čtvrt rokem pokusil zabít, a nevyřídím si to s ním, nechci do toho Sorayu zatahovat.“ Ne že by jí nevěřil, naopak, ale vzhledem k jejímu vztahu k CIA a ke spolupracovníkům by k ní nebylo fér, aby musela nést těžké břemeno pravdy.

„Vrátil jsem se do Tengananu, ale kulku jsem nenašel,“ řekl Willard. „Vyzkoušel jsem všechno možné, abych zjistil, kdo vás postřelil, ale zatím to nikam nevede. Ať to byl kdokoli, dokonale po sobě zametl stopy, všechna čest.“

Frederick Willard nosil na tváři masku už tak dlouho, že se stala jeho součástí. Bourne požádal Moiru, aby mu zavolala, jelikož Willard uměl držet jazyk za zuby. Věrně uchovával veškerá tajemství Alexe Conklina a operace Treadstone. Bourne jako raněné zvíře vycítil, že Willard nikomu neprozradí, že přežil.

V době Conklinovy vraždy už Willard zastával přísně tajnou pozici správce konspiračního domu Národní bezpečnostní agentury na virginském venkově. Právě on propašoval ven digitální snímky pořízené v mučírnách ve sklepení jedné budovy, které zničily Luthera LaVallea a způsobily značné škody v táboře ministra obrany Hallidaye.

„Hotovo,“ oznámil Benjamin Firth a vstal ze stoličky. „Všechno v pořádku. Vlastně je to lepší, než jsem čekal. Vstupní i výstupní rána se hojí opravdu velice rychle.“

„To je díky dobré kondici,“ řekl Willard přesvědčeně.

Bourne si však v duchu kladl otázku, zda jeho zotavení nepomohl životabudič kencur, jehož odvar ho Suparwita chvíli před postřelením nechal vypít. Věděl, že pokud má zjistit, co se mu stalo, musí si s tím léčitelem znovu promluvit.

Bourne vstal. „Půjdu se projít.“

„To bych vám nedoporučoval,“ varoval ho Willard. „Pokaždé, když vykročíte z této budovy, dost riskujete.“

Bourne si nasadil na záda lehký batůžek se dvěma láhvemi vody. „Potřebuju se protáhnout.“

„To můžete i tady,“ namítl Willard.

„Vyrazím do hor. Jinak si fyzičku neposílím.“

Tenhle spor spolu vedli každý den od chvíle, kdy se Bourne zotavil natolik, že mohl chodit na delší procházky, a byla to jediná Willardova rada, kterou si nebral k srdci.

Otevřel dveře lékařského traktu a svižnou chůzí vyrazil do lesnatých kopců a terasových rýžových polí východního Bali. Mezi čtyřmi stěnami Firthovy ošetřovny se cítil jako ve vězení a považoval za nezbytné postupně zvyšovat fyzickou zátěž, což byly samy o sobě dostatečné důvody pro jeho každodenní túry. Navíc ho to však táhlo do krajiny, kde neustále plápolal mučivý plamen minulosti. Měl pocit, že se mu tam stalo něco důležitého, nač by si potřeboval vzpomenout.

Cestou ze strmých srázů k bystrým říčkám, kolem animistických svatyní zasvěcených duchům tygrů či draků, po vratkých bambusových můstcích a přes širá rýžová pole i kokosové plantáže se snažil vyvolat tvář postavy, která se k němu obracela ve snech. Marně.

Když už si připadal dostatečně zdatný, vydal se hledat léčitele Suparwitu, ale nemohl ho nikde najít. V jeho domě bydlela žena stará snad jako okolní stromy. Měla široký obličej, placatý nos a byla úplně bezzubá. Možná ani neslyšela. Když se jí totiž Bourne balijsky i indonésky zeptal, kde je Suparwita, jen na něj tupě zírala.

Jednou ráno, kdy už panovalo značné horko a parno, se zastavil nad nejvyšší terasou jednoho z rýžových políček, přešel zavlažovací kanál a posadil se do chladného stínu warungu, malé rodinné krčmy, kde se dalo koupit něco lehčího k snědku a pití. Usrkával brčkem zelenou kokosovou vodu a hrál si s nejmladším ze tří dětí, zatímco to nejstarší, asi dvanáctiletá dívenka, ho pozorovalo tmavýma vážnýma očima a přitom splétalo tenké plátky palmového listí do složitého obrazce, který se měl stát košíkem. Chlapeček, jemuž byly stěží dva měsíce, ležel na stole, kde Bourne seděl. Spokojeně žvatlal a drobnými hnědými pěstičkami zkoumal Bourneovy prsty. Po chvíli ho matka vzala do náruče, aby ho nakojila. Balijské děti se do tří měsíců nesmějí dotknout nohama země, takže je skoro pořád někdo musí chovat. Možná proto jsou tak šťastné, napadlo Bournea.

Žena mu přinesla talíř lepkavé rýže zabalené v banánovém listu a on jí poděkoval. Při jídle si pak povídal s jejím manželem, šlachovitým mužíkem s velkými zuby a veselým úsměvem.

„Bapaku, chodíte sem každé ráno,“ řekl muž. Bapak znamená otec. Jde o typické balijské oslovení, formální a současně důvěrné: další projev dvojakosti zdejšího života. „Sledujeme, jak se vlečete do kopce. Někdy se musíte zastavit, abyste popadl dech. Dcera jednou viděla, jak jste se sklonil a zvracel. Jestli jste nemocný, pomůžeme vám.“

Bourne se usmál. „Děkuji, ale nic mi není. Jen jsem trochu z formy.“

Jestli mu ten muž neuvěřil, nedal to najevo. Jeho žilnaté ruce s velkými klouby ležely na stole jako kusy žuly. Dcerka dopletla košík, a aniž by z Bournea spustila oči, její hbité ruce už začaly pracovat na dalším. Přišla matka a položila chlapečka Bourneovi do klína. Bourne ucítil na hrudi jeho tíhu i tep a vzpomněl si na Moiru, se kterou od jejího odjezdu z ostrova úmyslně nenavázal žádný kontakt.

„Bapaku, co pro vás můžeme udělat, abyste se dostal zpátky do formy?“ otázal se chlapcův otec tiše.

Má nějaké podezření, nebo mi chce opravdu jen pomoct? ptal se Bourne sám sebe. Pak v duchu pokrčil rameny. Co na tom záleží? Byl to Balijec a jako takový jednal upřímně, což byla jediná podstatná věc. Jak Bourne poznal, tito lidé byli dokonalým opakem úskočných a falešných osob, které se pohybovaly v jeho temném světě. Tady byli jedinými stíny démoni – a proti nim se navíc člověk mohl bránit. Bourne si vzpomněl na dvojitý ikat, který mu Moira měla na Suparwitovo doporučení koupit.

„O něčem bych možná věděl,“ odvětil Bourne. „Můžete mi pomoct najít Suparwitu.“

„Aha, toho léčitele.“ Balijec se odmlčel, jako by naslouchal hlasu, který slyšel jen on. „Není doma.“

„Já vím, byl jsem u něj,“ odvětil Bourne. „Otevřela mi nějaká bezzubá stařenka.“

Muž se usmál a ukázal svůj bílý chrup. „Ano, Suparwitova matka. Je velice stará. Hluchá jako poleno, a navíc němá.“

„Moc mi neporadila.“

Domorodec přikývl. „Jen Suparwita ví, co se jí honí hlavou.“

„Víte, kde je?“ zeptal se Bourne. „Nutně ho potřebuju najít.“

„Suparwita je léčitel.“ Muž se na Bournea zadíval zdvořilým, snad až laskavým pohledem. „Odjel do Goa Lawah.“

„Pojedu za ním.“

„Bapaku, to by nebylo rozumné.“

„Víte, já se vždycky nechovám rozumně.“

Balijec se zasmál. „Jste přece jen člověk.“ Znovu ukázal zuby. „Nebojte se. Suparwita odpouští rozumným i nerozumným stejně.“

Jeden z desítek netopýrů visících na vlhkých stěnách procitl a zadíval se na Bournea. Zamrkal, jako by nemohl uvěřit svým očím, a pak se vrátil ke svému dennímu spánku. Bourne se spodní částí těla zabalenou v tradičním sarongu stál v tlukoucím srdci chrámového komplexu Goa Lawah uprostřed davu Balijců a japonských turistů, kteří si sem odskočili od svých nákupních orgií.

Goa Lawah se nachází nedaleko města Klungkung v jihovýchodním Bali a říká se mu též Netopýří jeskyně. Kolem pramenů postavili mnoho velkých chrámových komplexů, protože voda vyvěrající z nitra ostrova je považována za posvátnou a dokáže prý duchovně očistit ty, kteří ji při modlení pijí nebo si s ní polévají hlavu. Posvátná voda v Goa Lawah prýští ze země na konci jeskyně. Sluji obývají stovky netopýrů, kteří ve dne spí na mokrých vápencových stěnách a v noci vylétají k inkoustové obloze a hledají hmyz k snědku. I když Balijci netopýry celkem běžně jedí, netopýři v Goa Lawah jsou tohoto osudu ušetřeni, jelikož vše, co žije na svatém místě, lze rovněž pokládat za svaté.

Bourne Suparwitu nenašel. Místo toho narazil na malého seschlého kněze s křivýma nohama a zaječími zuby, jenž prováděl očistný obřad před malou kamennou kapličkou, v níž leželo množství obětin v podobě květin. V půlkruhu tam seděla zhruba desítka Balijců. Bourne mlčky sledoval, jak kněz vzal pletenou misku s posvátnou vodou a palmovým listem postříkal hlavy přítomných. Nikdo se na Bournea nepodíval ani mu nevěnoval sebemenší pozornost. V jejich očích patřil do úplně jiného světa. Právě díky schopnosti oddělit se od okolního dění Balijci uchránili svou formu hinduismu i jedinečnou kulturu od lidí zvenčí. Nepodlehli invazi turistů v posledních desítkách let ani tlaku muslimů, kteří vládnou na všech ostatních ostrovech v Indonéském souostroví.

Bourne věděl, že tu na něj něco čeká. Něco, co je pro domorodce druhou přirozeností a může mu pomoci zjistit, kým doopravdy je. Člověk David Webb ani identita Jasona Bournea nebyly úplné. Lidskou stránku jeho osobnosti nevratně poškodila ztráta paměti, kterou náhražka z dílny Alexe Conklina a tajného programu Treadstone nemohla úplně zacelit.

Bourne přemítal, zda není stále jen výsledkem Conklinova výzkumu, výcviku a psychologických teorií, jež jsou podrobeny té nejtěžší zkoušce. Začal snad život jako jedna osoba, ale postupně se z něj stal někdo jiný? To byly otázky, které mu pronikaly až do srdce. A na odpovědi závisela jeho budoucnost i osud lidí, na nichž mu záleželo a které měl možná i rád.

Když kněz skončil a odložil pletenou misku do výklenku v kapli, Bourne pocítil naléhavou potřebu také se očistit tou svatou vodou.

Poklekl za Balijce, zavřel oči, nechal knězova slova plynout a přitom se přemístil v čase. Ještě nikdy se necítil tak svobodný. Najednou ho netížila ani Bourneova totožnost, kterou mu dal Alex Conklin, ani neúplná osobnost Davida Webba. Co byl Webb vlastně zač? To sám přesně nevěděl, nebo přesněji řečeno, nemohl si vzpomenout. Některé jeho části do sebe poskládali různí psychologové i samotný Bourne, jiné dílky však pravidelně vystřelovaly na povrch jeho vědomí jako torpéda vypuštěná tím či oním podnětem. Musel si však přiznat, že k pochopení sebe sama má pořád hodné daleko, a někdy se ho dokonce zmocňoval dojem, že Bourneovi rozumí mnohem líp než Webbovi, což byla tragická ironie. Bourneovy pohnutky alespoň znal, zatímco ty Webbovy mu zůstávaly velkou záhadou. Když se neúspěšně pokusil znovu vplout do Webbova akademického života, rozhodl se od Webba úplně odstřihnout. Tady na Bali si však s úlekem uvědomil, že se začíná odpoutávat i od bourneovské stránky své osobnosti, s níž se tolik sžil. Přemýšlel o léčiteli Suparwitovi; o rodině, jíž patřil horský warung; o knězi, kterého vůbec neznal, ale jehož slova jako by ho ozařovala pronikavým bílým světlem. Pak je porovnal s Firthem a Willardem, tedy lidmi ze Západu. Balijci byli ve styku s duchy země, viděli dobro a zlo a podle toho si také počínali. Mezi nimi a přírodou nic nestálo, kdežto Firth i Willard představovali produkty civilizace s neblahými nánosy falše, závisti a nenasytnosti. Tento očividný rozdíl ho vedl k zásadní otázce: Chci být jako Willard, nebo jako Suparwita? Je náhoda, že Balijci nedovolují dětem, aby se tři měsíce dotkly nohama země, a on byl na Bali přesně stejnou dobu?

Když se teď se svou porouchanou pamětí poprvé odpoutal od všech a všeho, co znal, najednou dokázal nahlédnout do vlastního nitra a spatřil někoho, koho nepoznával – nebyl to ani Webb, ani Bourne. Připadalo mu, že Webb je jen sen anebo další totožnost, kterou mu někdo uměle přidělil. Stejně jako Bourne…

Klečel před Netopýří jeskyní s tisíci nervózně se vrtícími obyvateli a naslouchal knězovým nápěvům, které měnily ostré jižní slunce v jednu modlitbu, a přemítal nad záhadnou krajinou své duše. Byla zšeřelá jako vylidněné město hodinu před rozbřeskem nebo pusté mořské pobřeží hodinu po soumraku. Unikala mu a neustále se přesýpala jako písek. A jak touto neznámou zemí procházel, kladl si jednu otázku:

Kdo vlastně jsem?

5

Společná vyšetřovací skupina Národní bezpečnostní agentury a ministerstva pro vnitřní bezpečnost dorazila na káhirské letiště, kde ji k úžasu všech kromě Sorayi přivítal i elitní oddíl Muchábarátu, státní tajné policie. Členové týmu byli i se svými věcmi naloženi do vojenských vozidel, která je odvezla vstříc rozpálenému chaotickému městu. V jediném mrzutě tichém šiku pak putovali na jihozápad směrem k poušti.

„Náš cíl leží nedaleko údolí Alrajan,“ řekl Soraye velitel policistů Amún Chaltúm. Hned po příjezdu si jí všiml a posadil ji k sobě do auta, které jelo jako druhé za pancéřovaným polopásovým vozidlem, které Chaltúm určitě použil proto, aby Američanům ukázal svou moc.

U Chaltúma jako by se zastavil čas. Vlasy měl stále husté a tmavé, na širokém čele barvy mědi nebyla ani vráska. V jeho černých očích zapadlých nad orlím nosem stále doutnaly potlačované vášně. Byl velký a svalnatý a pyšnil se úzkými boky jako plavec či horolezec. S tím však kontrastovaly dlouhé útlé prsty pianisty nebo chirurga. Něco důležitého se však přece jen změnilo: sálaly z něj totiž jakési divoké emoce. Když se k němu člověk přiblížil, cítil napjaté chvění, jako by s ním cloumal vnitřní vztek. Když teď vedle něj Soraya seděla a znovu prožívala někdejší vnitřní nejistotu, uvědomovala si, proč Veronice Hartové neřekla celou pravdu. Nebyla si totiž vůbec jistá, že si s Amúnem poradí.

„Tváříte se chladně. Nejste ráda, že jste zase doma?“

„Vzpomněla jsem si, jak jste mě do údolí Alrajan odvezl minule.“

„To bylo před osmi lety. Jen jsem se snažil zjistit pravdu.“ Zavrtěl hlavou. „Přiznejte, že jste v naší zemi předávala tajné informace…“

„Nic nepřiznám.“

„…které patřily jen státu.“ Poklepal si na hruď. „A stát jsem já.“

„Le Roi le Veut,“ zamumlala.

„Král si to přeje.“ Chaltúm přikývl. „Přesně tak.“ Na chvíli sundal ruce z volantu a rozpřáhl paže, jako by mohl obsáhnout poušť, do níž právě vjížděli. „Tohle je bašta autokracie, Umm al-Dunja, Matka světa. Ale to pro vás jistě není nic nového. Jste přece Egypťanka jako já.“

„Poloviční Egypťanka.“ Pokrčila rameny. „Ale na tom stejně nesejde. Jsem tady, abych našim pomohla odhalit, co se stalo s tím letadlem.“

„Vašim?“ Chaltúm to slovo vyplivl jako něco krajně odporného. „A co váš otec? To Amerika tak dokonale zničila divokou Arabku, kterou jste v sobě měla?“

Soraya si opřela hlavu o sedadlo a zavřela oči. Věděla, že by měla ovládnout své city, a to rychle, jinak se jí celá mise může vymknout z ruky. Pak si uvědomila, že se o ni Amún otřel rukou, a zježily se jí chloupky na zátylku. Panebože, takhle to nejde, pomyslela si. Na těle jí vyrazil studený pot. Tak proto jsem Veronice zatajila pravdu? Protože jsem věděla, že kdybych jí všechno řekla, nikdy by mi nedovolila vrátit se sem? Náhle si připadala ohrožená. Nebála se Amúna, ale sama sebe, svých vlastních splašených emocí.

Ve snaze znovu nabýt ztracenou rovnováhu odpověděla: „Můj otec nikdy nezapomněl, že je Egypťan.“

„Jistě, a proto se přejmenoval z Mohammeda na Moorea,“ pravil Chaltúm hořce.

„Když se zamiloval do mámy, oblíbil si i Ameriku. Úctu k ní jsem zdědila po něm.“

Chaltúm zavrtěl hlavou. „Proč to zapírat? Bylo to dílo vaší matky.“

„Maminka jako všichni Američané pokládala za samozřejmé všechno, co její země nabízí. Čtvrtý červenec pro ni nic neznamenal, to otec mě bral na ohňostroje ve Washingtonu a mluvil se mnou o svobodě a volnosti.“

Chaltúm obnažil zuby. „Musím se smát jeho naivitě – i vaší. Upřímně řečeno, myslel jsem, že máte na Ameriku…, řekněme, trochu pragmatičtější pohled. Vždyť je to země, která se stejným klidem vyváží do světa Mickey Mouse, válku i okupační armády.“

„Poněkud jste pozapomněl, že vás také chráníme před extremisty, Amúne.“

Chaltúm zaťal zuby a chystal se odpovědět, ale to už dobře odpružený vůz projel kordonem jeho strážných se samopaly, již drželi hrozen dotěrných zahraničních novinářů v bezpečné vzdálenosti od místa havárie, a namáhavě zastavil. Soraya vystoupila jako první. Posunula si sluneční brýle na kořen nosu a na hlavu si nasadila lehký klobouk. V jedné věci měl Chaltúm pravdu: letadlo se zřítilo z oblohy ani ne šest set metrů od jihovýchodního cípu údolí, nedaleko jezera s vodopády. Byl to působivý výjev, jelikož všude okolo se prostírala poušť.

„Panebože,“ zamumlala Soraya, když začala procházet místem neštěstí, které už Amúnovi muži uzavřeli. Oba kusy rozpůleného trupu trčely z písku a kamene jako podivné památníky nějakému neznámému bohu. Další části vyrvané z těla letadla byly rozházené v širokém kruhu, jedno křídlo se ohnulo jako zelený proutek.

„Všimněte si, na kolik částí se trup rozpadl.“ Chaltúm sledoval, jak se členové americké jednotky rozmisťují kolem, a potom ukázal na jednotlivé díly. „Podívejte tady a tady. Je také jasné, že letadlo se roztrhlo ve vzduchu, ne při nárazu, který vzhledem ke složení půdy nezpůsobil žádné větší škody.“

„Takže stroj vypadá přibližně tak jako hned po výbuchu.“

Chaltúm přikývl. „Správně.“

Ať byl jakýkoli, ve svém oboru platil za špičkového profesionála. Potíž spočívala v tom, že k jeho práci patřily metody výslechů a mučení, ze kterých by se dělalo špatně i šéfům neblaze proslulé irácké věznice Abú Grajb.

„Hrozná spoušť,“ řekl.

A skutečně. Soraya sledovala, jak si vyšetřovací skupina bere pláštěnky a návleky na boty. První vyrazila se svým pánem zlatá labradorka Kylie cvičená na vyhledávání výbušnin. Pak se oddíl rozdělil na dvě části: první skupina zamířila do vyhořelého vraku letadla, druhá začala ohledávat jeho rozervaný plášť a zjišťovat, jestli k výbuchu došlo přímo na palubě, nebo jej způsobilo něco zvenčí. V této druhé jednotce byla i Delia Traneová, Sorayina přítelkyně a odbornice na trhaviny z Úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně. I když jí bylo teprve třicet čtyři, měla takové schopnosti, že si ji často půjčovaly různé bezpečnostní složky Spojených států.

Soraya se s Chaltúmem v patách vydala do kruhu smrti. Cestou obcházela kusy kovu tak zčernalé a zohýbané, že nebylo možné určit, čemu kdysi sloužily. Z koulí velkých jako pěst, které z dálky připomínaly obří kroupy, se při bližším zkoumání vyklubaly plastové součásti rozteklé ve strašlivém žáru. Když Soraya došla k lidské hlavě, zastavila se a sklonila se. Téměř všechny vlasy a většina kůže byly spálené na popel, který v tečkách pokrýval částečně odhalenou lebku jako husí kůže.

O kousek dál čnělo z písku zuhelnatělé předloktí jako prapor vyznačující zemi, kde vládne smrt. Soraya se potila a nebylo to jen krutým vedrem. Napila se vody z umělohmotné láhve, kterou jí Chaltúm podal, a pokračovala dál. U zejících úst trupu jim jeden z členů skupiny podal pláštěnku a návleky, které si navzdory horku oblékli.

Když se v šeru rozkoukala, sundala si sluneční brýle a rozhlédla se kolem. Řady sedadel stoupaly v pravém úhlu od země a podlaha se nacházela v místě, kde byla levá stěna v době, kdy všichni uvnitř ještě žili, povídali si, smáli se, drželi se za ruce nebo se až do poslední chvíle bláhově přeli. Všude ležely mrtvoly: některé stále na sedadlech, jiné náraz odhodil stranou. Exploze úplně rozdrtila další část letadla i s pasažéry, kteří v ní cestovali.

Soraye neušlo, že každému členovi amerického oddílu dýchal na záda jeden z Amúnových podřízených. Kdyby nešlo o tak vážnou situaci, musela by se rozesmát. Chaltúm se zřejmě rozhodl, že bez jeho vědomí si nikdo z Američanů v nesnesitelném horku neodskočí ani na odporně páchnoucí přenosnou latrínu.

„Sucho pracuje ve váš prospěch,“ řekl Chaltúm, „protože zpomaluje rozklad mrtvých, kteří neshořeli k nepoznání.“

„Aspoň nějaká dobrá zpráva pro jejich příbuzné.“

„Jistě. Ale řekněme si to na rovinu: vám o cestující a jejich rodiny zas tolik nejde. Zajímá vás, co se stalo s letadlem. Jestli šlo o mechanickou závadu nebo o teroristický útok.“

Stále měl ve zvyku jít přímo k věci, což nebylo u Egypťanů obvyklé. V zemi panovala neskutečná byrokracie. Nic se tam neudělalo, dokud to neschválilo alespoň patnáct lidí ze sedmi různých úřadů. Soraya po menším zaváhání odpověděla: „To asi nemá cenu zapírat.“

Chaltúm přikývl. „Ano, protože svět to vědět potřebuje. Ale já se vás ptám: Co bude dál?“

Typická záludná otázka, napadlo ji. „Nevím. Co bude dál, o tom já nerozhoduju.“

Všimla si Delii a pokynula jí. Její přítelkyně kývla a vydala se mezi troskami a shrbenými pracovníky s baterkami ke zšeřelé výhni, kde s Chaltúmem stáli.

„Něco nového?“ zeptala se Soraya.

„Jsme teprve na začátku.“ Delia loupla očima po Egypťanovi a pak se znovu zadívala na svou přítelkyni.

„To je v pořádku,“ ujistila ji Soraya. „Jestli něco máš, potřebuju to vědět, i kdyby šlo jen o spekulaci.“

„Dobře.“ Deliina matka byla vznešená Kolumbijka z Bogoty a dcera po ní zdědila ohnivou krev. Měla stejně snědou pleť jako Soraya, zde však veškerá podobnost končila. Nebyla moc hezká a svou postavou, krátkými vlasy i silnýma rukama připomínala spíš kluka. Chovala se rázně, což si někdo mohl plést s hrubostí. Soraye to však připadalo osvěžující: s Deliou se člověk mohl bavit bez přetvářky. „Řekla bych, že to bomba nebyla. Exploze zcela určitě nevyšla z nákladního prostoru.“

„Takže mechanická závada?“

„Podle Kylie ne,“ odvětila Delia. Měla na mysli toho psa.

Delia se znovu odmlčela a Soraya z toho byla nesvá. Uvažovala, že na ni zatlačí, ale pak si to rozmyslela. Až nastane příležitost, bude si ji muset vzít někam stranou, aby jí Amún nevisel na rtech. Kývla a Delia se vrátila k práci.

„Ví toho víc, než říká,“ prohlásil Chaltúm. „Zajímá mě, co se tady děje.“ Když Soraya neodpověděla, dodal: „Promluvte s ní. O samotě.“

Soraya se na něj otočila. „A pak?“

Pokrčil rameny. „Nahlásíte mi to, co jiného?“

Když se Moira chystala konečně opustit kancelář, bylo už velice pozdě. Unavenou rukou vypnula televizní stanici CNN, kterou měla puštěnou se ztlumeným zvukem od chvíle, kdy přišla zpráva o havárii letadla v Egyptě. Ta událost ji stejně jako řadu lidí v bezpečnostních složkách rozrušila. Nikdo neměl ponětí, co se doopravdy stalo. A neoficiální zdroje, které zůstávaly v pozadí, odpovídaly tak stroze a nedůtklivě, že ji to dráždilo. Novináři však měli samozřejmě hody a televizní komentátoři vesele spekulovali o teroristickém útoku. Nemluvě o divočejších verzích na tisících internetových stránkách naznačujících, že všechno je jinak a pravdu se nesmí nikdo dozvědět. Nechybělo ani otřepané klišé tradující se už od 11. září 2001, že za neštěstím stojí americká vláda, která si tím připravuje záminku k válce.

Zatímco Moira sjížděla výtahem do podzemních garáží, v duchu byla na dvou místech najednou: tady v sídle nové organizace, kterou budovala, a na ostrově Bali s Bournem. Nedokázala se od něj odpoutat, tím spíš, že byl těžce raněný. To, co se tehdy v bazénu při jejich debatě o budoucnosti zdálo tak jednoduché, v ní nyní vyvolávalo mlhavou úzkost. Ne že by cítila potřebu starat se o něj, věděla o sobě, že by nebyla dobrá ošetřovatelka. Ale v těch nekonečných chvílích, kdy jeho život visel na vlásku, musela přehodnotit své city k němu. Z představy, že by o něj přišla, ji jímala hrůza. Alespoň si myslela, že je to hrůza, jelikož nic podobného v životě necítila: dusivou temnotu zahalující polední slunce i půlnoční hvězdy.

Není to láska? přemítala. Může láska způsobit šílenství, které nehledí na čas a prostor, rozpíná srdce až k prasknutí a mění kosti v měkkou kaši? Nejednou v noci procitla z mělkého a neklidného spánku, šla do koupelny a tam zírala na odraz v zrcadle, v němž se vůbec nepoznávala. Jako by ji někdo hodil do cizího života, o který nestála ani mu nerozuměla.

„Kdo jsi?“ ptala se zas a znova toho podivného stvoření v zrcadle. „Kde ses tady vzala? Co chceš?“

Ona ani její odraz však odpověď neznaly. Po nocích oplakávala tu, kterou kdysi bývala, a zoufale hleděla vstříc pochybné budoucnosti, která jí prýštila do žil jako transfuze.

Ráno však byla zase sama sebou: pragmatická, soustředěná a nesmlouvavá jak při náboru nových pracovníků, tak vůči svým stávajícím agentům. Každý musel odpřisáhnout věrnost Heartlandu, jako by to snad byl nějaký suverénní stát – jímž Černá řeka, hlavní rival její nové společnosti, už v mnoha ohledech byla.

Ve chvílích, kdy slunce klesalo k obzoru, se do ní ovšem vkrádala temnota a nejistota. Její myšlenky se opět vracely k Bourneovi, o němž neměla žádné zprávy od doby, co před třemi měsíci odjela z Bali s tělem mrtvého australského tuláka a doklady na Bourneovo jméno. Byla to nemoc, kterou se na ostrově nakazila. Už jen pouhá myšlenka na to, že mu hrozí smrt, ji nutila rozběhnout se a dál utíkat. Ale kamkoli se vrtla, vždycky skončila tam, kde začala. Znovu viděla, jak se Bourne kácí k zemi, a zastavilo se jí srdce.

Dveře výtahu se otevřely v potemnělém betonovém podzemí a ona s klíčky od auta v ruce vystoupila. Opuštěnou noční garáží chodila strašně nerada. Šmouhy oleje a benzinu, pach výfukových zplodin i klapot vlastních podpatků na tvrdé podlaze – to vše v ní vyvolávalo smutek a bolestné osamění, jako by na světě neexistovalo žádné místo, které by mohla nazývat domovem.

Zůstalo tam už jen pár aut. Rovnoběžné bílé čáry se táhly po holém betonu až k jejímu vozu. Slyšela vlastní kroky a viděla svůj pokřivený stín, který se pohyboval od jednoho hranatého sloupu k druhému.

Vtom se ozvalo zakašlání motoru. Ztuhla na místě a snažila se vypátrat zdroj. Zpoza sloupu vyjelo audi v barvě holubí šedi, zapnulo reflektory a stále rychleji k ní mířilo.

Vytáhla z pouzdra na stehně devítimilimetrovou pistoli Lady Hawk, zaujala střelecký postoj a odjistila ji. Když už se chystala stisknout spoušť, okénko u spolujezdce sjelo dolů, vůz se skřípěním zastavil a zhoupl se na tlumičích.

„Moiro!“

Pokrčila kolena ještě víc, aby mohla lépe zacílit.

„Moiro, to jsem já, Jay!“

Nahlédla dovnitř audi a uviděla agenta Jaye Westona, kterého před šesti týdny přetáhla z bezpečnostní agentury Hobart.

Okamžitě zvedla pistoli a uložila ji zpět do pouzdra. „Ježíši, Jayi, málem jsem tě zabila.“

„Musím s tebou mluvit.“

Přimhouřila oči. „Mohl jsi zavolat, sakra.“

Zavrtěl hlavou. Tvář měl ztrhanou a nezvykle napjatou. „Mobily nejsou bezpečné. Něco ti potřebuju říct a do telefonu jsem to nemohl riskovat.“

„Co máš tak důležitého? Hoří snad?“ Opřela se o rám okna.

„Tady ne.“ Pokradmu se rozhlédl. „Někdo by nás mohl slyšet.“

Moira se zachmuřila. „Nejsi trochu paranoidní?“

„To mám snad v popisu práce, ne?“

Přikývla. Vlastně měl pravdu. „Dobře, jak…“

„Musím ti něco ukázat.“ Poklepal na kapsu draze vypadající semišové bundy v barvě safírové modři přehozené přes sedadlo spolujezdce a vzápětí se rozjel, aniž jí dal příležitost nastoupit nebo alespoň odpovědět.

Chvatně vyrazila ke svému autu a ještě v běhu dálkovým ovládačem nastartovala. Prudce otevřela dveře, vklouzla za volant, zabouchla za sebou a zařadila rychlost. Jayovo audi na ni čekalo na výjezdové rampě. Když ve zpětném zrcátku uviděl, že se blíží, vyjel z garáže a zabočil doprava, Moira za ním.

V ulicích panoval klidný noční provoz, lidé se v tuto dobu vraceli domů z divadel a kin. Jay proto neměl vážný důvod, aby jel v P Street na červenou, přesto tak opakovaně činil. Moira přidala, aby se ho udržela. Na několika křižovatkách se jen o vlásek vyhnula srážce s auty, jejichž pneumatiky kvílely a klaksony zlostně troubily.

Tři bloky od kanceláře se na ně pověsil policista na motorce. Zablikala na Jaye dálkovými světly, ale ten se buď nedíval, nebo ji ignoroval, protože dál všude projížděl na červenou. Najednou uviděla, jak kolem ní strážník prolétl a míří k audi jedoucímu vpředu.

„Sakra,“ zaklela a šlápla na plyn.

Přemýšlela, jak opakované přestupky svého agenta vysvětlí, když tu se policista zařadil vedle audi. V příští chvíli vytáhl služební revolver, namířil na okno řidiče a dvakrát rychle po sobě stiskl spoušť.

Audi sebou škublo a smýklo. Moira měla co dělat, aby do něj ve velké rychlosti nevrazila. Koutkem oka viděla, že policista na motocyklu znovu vyráží kupředu a na křižovatce pokračuje na sever. Audi létající ze strany na stranu jako zběsilé kyvadlo vrazilo do Moiřina auta, které následně dostalo hodiny.

Po nárazu se audi jako brouk převrátilo na tvrdá lesklá záda a pak se roztočilo, jako by do něj cvrnkl obří prst. Dál už ho však Moira nesledovala, jelikož sama narazila do pouliční lampy, odlétla do zaparkovaného vozu a promáčkla mu přední blatník i dveře. Setrvačná síla ji vrhla do vystřeleného airbagu a pak se zase prudce vrátila do sedadla jako hadrová panenka. Zasypal ji vodopád střepů.

Všechno zčernalo.

Opatrné přelézání řad sedadel připomínalo brodění v moři zahlceném mrtvolami rozbitými o útesy. Nejtěžší bylo překračovat zubožená tělíčka dětí. Soraye se přitom vždycky sevřelo srdce a tiše se pomodlila za každou duši připravenou o možnost vzletu.

Když došla k Delii, uvědomila si, že bezděčně tají dech. Nadechla se tedy a do nosu ji okamžitě udeřil štiplavý pach ohořelých kabelů, syntetických tkanin a plastů.

Dotkla se ramena své přítelkyně a s ohledem na egyptského dozorce řekla: „Pojďme se projít.“

Dohlížitel za nimi chtěl vyrazit, ale Chaltúm ho nenápadným gestem zastavil. Venku je i přes sluneční brýle na očích oslepilo světlo. Horko, které nic nerušilo, dodávalo poušti nezaměnitelné kouzlo. Vražedné slunce znamenalo vítanou úlevu od mrtvolné jámy, do níž se předtím obě ponořily. Vracet se do pouště, pomyslela si Soraya, je jako vracet se k vytouženému milenci: jen ji po tváři nehladila čísi ruka, ale jemný písek. V poušti člověk dobře vidí, co ho čeká a nemine. Proto lidé jako Amún lhali. Poušť totiž vždycky mluví pravdu a věčný písek od nepaměti obrušuje z kostí lidské civilizace veškerou faleš. Amún a jemu podobní měli za to, že příliš mnoho pravdy škodí, protože pak nemáte v co věřit a proč žít. Soraya věděla, že mu rozumí mnohem lépe než on jí. On si samozřejmě myslel něco jiného, ale alespoň se tak měl čeho chytit.

„Delio, co se tady děje?“ zeptala se Soraya, když se odplahočily kus od stráží Muchábarátu.

„V tuhle chvíli nemůžu nic dokázat.“ Rozhlédla se, jestli jsou samy. Když si všimla, že se po nich Chaltúm dívá, dodala: „Ten chlap mi nahání strach.“

Soraya ji tedy odvedla o něco dál od Egypťanova pronikavého pohledu. „Neboj, nemůže nás slyšet. Tak co je?“

„Blbý slunce.“ Delia zamžourala za tmavými skly a zastínila si tvář rukama. „Do rána se mi oloupou rty.“

Soraya čekala. Slunce dál pražilo a Delii hořela ústa.

„Ale co,“ vzdychla Delia nakonec. „Pět ku dvěma, že tu havárii nezpůsobilo nic uvnitř letadla.“ Vášnivě ráda hrála poker a pravděpodobnost pro ni byla modlou, podle které všechno měřila.

„Takže to nebyla nehoda.“ Soraye ztuhla krev v žilách. „Bombu vylučuješ, takže co zbývá? Střela vzduch-vzduch?“

Delia pokrčila rameny. „Možná, ale četla jsi přepis posledního rozhovoru posádky s věží na mezinárodním letišti v Káhiře. Neviděli, že by se k nim blížilo nějaké letadlo.“

„A co zdola nebo zezadu?“

„Jasně, ale pak by ho zachytil radar. Kromě toho, druhý pilot viděl, jak se na ně řítí něco ještě menšího než soukromý tryskáč.“

„Ale až na poslední chvíli. K výbuchu došlo dřív, než měl čas to přesně popsat.“

„V tom případě to mohla být střela země-vzduch.“

Delia přikývla. „Když budeme mít štěstí, černá skříňka nebude poškozená a její nahrávací zařízení nám prozradí víc.“

„Kdy?“

„Viděla jsi, jak to vevnitř vypadá. Chvíli to potrvá. Ještě nevíme, jestli ji vůbec najdeme.“

„Střela země-vzduch by do hry vnesla celou škálu možností a jedna je horší než druhá,“ zašeptala Soraya zlověstně. Znělo to, jako když horký vítr přesýpá pouštní duny.

„Já vím,“ přitakala Delia. „Například že se na havárii přímo nebo nepřímo podílela egyptská vláda.“

Soraya neodolala a ohlédla se po Chaltúmovi. „Nebo Muchábarát.“

6

Moiru vzbudil tlukot matčina srdce. Bilo tak hlasitě jako pendlovky na stěně, a to ji vylekalo. Chvíli ležela ve zjitřené tmě a znovu si promítala tu změť zvuků a pohybů, když přijeli zdravotníci v sanitce a odvezli maminku do nemocnice. Tehdy ji celá uslzená naposledy viděla živou. Neměla ani příležitost rozloučit se s ní. Posledními slovy, která jí řekla, tak zůstalo: „Já tě nesnáším! Proč se mi pořád pleteš do života?“ A najednou matka zemřela. Moiře bylo sedmnáct.

Pak na ni dolehla bolest a začala křičet.

Ten tlukot byl skutečný: šlo o praskání chladnoucího motoru. Někdo k ní natahoval ruce, které se proplétaly mezi bezpečnostním pásem a splasklým airbagem. Cítila, že se její tělo dává do pohybu, ale připadala si jako ve snu. Svíraly se jí vnitřnosti a hlava jí pukala bolestí. Pak k ní dolehla jakási rána a najednou byla venku z ocelové klece, která ji předtím věznila. Na tváři ji šimral jemný noční větřík a kolem ní bzučely hlasy jako naštvaní komáři.

Její matka…, nemocniční čekárna páchnoucí dezinfekcí a zoufalstvím…, pohled na voskovou panenku v otevřené rakvi, děsivě strnulou…, žlutá obloha čpící na hřbitově po uhelném kouři a žalu…, zem pohlcující celou rakev jako zvíře, které zavírá svou lačnou tlamu…, hroudy čerstvé hlíny zvlhlé deštěm a slzami…

Vědomí se jí vracelo pomalu, jako když se mlha plazí nad vřesovištěm, a pak najednou bác a probrala se úplně. Okamžitě poznala, kde je a co se stalo. Cítila smrt a věděla, že jí unikla jen o vlásek. Každé nadechnutí ji pálilo jako oheň, ale žila. Zahýbala prsty na rukou i na nohou. Měla všechny a všechny ji poslouchaly.

„Jay,“ zasténala do tváře zdravotníka, jenž se nad ní skláněl. „Co je s Jayem?“

„Kdo je Jay?“ zeptal se hlas někoho, koho neviděla.

„V autě kromě vás nikdo nebyl.“ Sanitář měl laskavý výraz. Vypadal na tu práci příliš mladě.

„V mém autě ne,“ vysoukala ze sebe. „V tom vpředu.“

„Jo ták,“ vyhrkl hlas po jejím boku.

Vlídný obličej nad ní se zkřivil smutkem. „Váš přítel Jay to bohužel nepřežil.“

Z koutků očí jí vytryskly slzy. „Ježíšikriste.“

Zdravotníci se jí začali znovu věnovat, ona však zavelela: „Chci se posadit.“

„To není nejlepší nápad, paní,“ pravil ten laskavý muž. „Jste v šoku a…“

„Sednu si s vaší pomocí i bez ní.“

Muž v plášti vzal Moiru v podpaží a zvedl ji do sedu. Byla na ulici vedle svého auta. Když se zkusila rozhlédnout, škubla sebou bolestí a před očima se jí rozzářily hvězdičky.

„Postavte mě,“ procedila zaťatými zuby. „Musím ho vidět.“

„Ale paní…“

„Mám něco zlomeného?“

„Ne, ale…“

„Tak mi sakra pomozte vstát!“

Teď už byli dva a ten druhý vypadal kupodivu ještě mladší než jeho kolega.

„Už se vůbec holíte?“ zeptala se, když ji zdvihli z asfaltu. Podlomila se jí kolena a zatmělo se jí před očima, takže se o zdravotníky musela na okamžik opřít.

„Paní, jste bílá jako stěna,“ pravil laskavý obličej starostlivě. „Vážně si myslím…“

„Neříkejte mi paní. Jmenuju se Moira.“

„Policajti tady budou každou chvíli,“ hlesl druhý.

Moiru zvláštně bodlo v žaludku.

Laskavý obličej jí řekl: „Já jsem Dave a tohle je Earl. Policie vás bude chtít vyslechnout.“

„Jenže tohle všechno zavinil právě policajt,“ vyhrkla Moira.

„Cože?“ podivil se Dave. „Co to říkáte?“

„Chci vidět Jaye.“

„Věřte mi, že nechcete,“ varoval ji Earl.

Moira spustila ruku a poklepala si na pistoli. „Nehrajte si se mnou, hoši.“

Bez odmlouvání s ní vykročili ulicí. Všude se povalovaly kusy auta a lesklé střepy z vyražených oken a koncových světel. Uviděla hasičský vůz, sanitku a příšerně pokroucený vrak audi. Nikdo tu havárii nemohl přežít. Moira s každým krokem získávala na síle a jistotě. Byla celá potlučená, bolavá a možná i v šoku, jak říkali, ale jinak vyvázla bez úhony. Měla neskutečné štěstí. Vzpomněla si na toho prasečího ducha z ostrova Bali – určitě ji pořád chrání!

„Benga už jsou tady,“ vyhrkl Earl.

„Myslí policajty,“ přeložil Dave.

„Chlapi, potřebovala bych být s přítelem chvíli o samotě, a policie mi to nedovolí.“

„Ani my bychom neměli,“ řekl Dave váhavě.

„Já ty kašpary zvládnu.“ Earl se od nich oddělil a šel strážníky zdržet.

Moira bez Earlovy opory zavrávorala a Dave ji musel pevněji sevřít. Znovu se dvakrát zhluboka nadechla, aby si projasnila mysl a neupadla. Věděla, že Earlovu kouřovou clonu policisté brzy rozeženou, a tak nemá času nazbyt.

Prošli kolem zdeformované trosky, v níž by nikdo nepoznal auto. Ještě jednou nabrala vzduch do plic, napřímila se a v příští chvíli spatřila to, co zbylo z Jaye Westona. Připomínal spíš kus syrového masa než člověka.

„Jak jste ho proboha dostali ven?“

„Autogenem. V jeho případě to bohužel bylo k ničemu.“ Dave jí pomohl dřepnout si vedle mrtvoly, potom Moiru přidržel, protože se jí znovu zamotala hlava. „Mohl bych kvůli tomu přijít o práci.“

„Klid. To nedovolím, mám známé.“ Těkala očima po každém centimetru lidské ruiny, která kdysi bývala Jayem. „Kristepane, tu bouračku by nikdo nepřežil.“

„Co hledáte?“

„To kdybych věděla, ale měl bundu…“

Dave sáhl dolů a vytáhl něco zpod vraku. „Myslíte tohle?“

Moiře se zrychlil srdeční tep. Byla to Jayova modrá semišová bunda, až na pár prohořelých míst na rukávech zázračně nepoškozená. Páchla kouřem a spálenou kolínskou.

„Možná nebudete věřit, ale tohle se stává často,“ řekl Dave. Úmyslně se přesunul mezi Moiru a dva policisty, kteří už měli dost Earlových lékařských žvástů a prosmýkli se kolem něj. „I u těch nejhorších vraků nacházíme naprosto netknuté peněženky, klíče, kšiltovky a – teď se podržte – dokonce i kondomy.“

Moira ho jedním uchem poslouchala a mezitím hbitými prsty prohledávala kapsy. Prášky na žaludek, dvě gumičky, sponka na papír, nějaký žmolek… Vnitřní kapsy neobsahovaly žádnou peněženku ani průkaz. Byla to běžná praxe. Kdyby se dostal do potíží nebo potřeboval nějaké povolení, zavolal by. Peníze spálené na prach měl někde u sebe. Zatímco Dave vstal a postavil se čelem k policistům, Moira shrábla Jayův mobil.

Když už chtěla prohlídky nechat, všimla si na jednom z vnitřních švů volné niti. Zatáhla za ni, a tím vznikl otvor, ze kterého vylovila flashdisk s kapacitou dvou gigabajtů. Uslyšela za sebou dusot těžkých kroků a udělala nad Jayovou mrtvolou kříž. Pak s Davovou pomocí vstala, připravená na úmorný výslech.

A ten byl skutečně směšný a nejapný, jak předpokládala. Nakonec z něj však vybruslila se ctí: než jí totiž stačili už potřetí položit stejné otázky, vytáhla legitimaci a zavřela jim ústa. Dave s Earlem se museli držet, aby se jim nevysmáli do obličeje.

„Potřebuju znát jméno toho dopravního policisty,“ prohlásila Moira. „Už dvakrát jsem vám řekla, že vystřelil do bočního okna audi pana Westona. Je to pravda, i když mi zjevně nevěříte.“

„A vy tvrdíte, že pro vás pan Weston pracoval?“ Vyšší strážník měl na odznaku jméno Severin.

Když přisvědčila, kývl na kolegu, který si odskočil opodál zavolat z mobilu.

„Proč jste klečela nad tělem mrtvého?“ zeptal se Severin. Možná chtěl jen získat čas, protože viděl, co dělala, a už se jí na to ptal dvakrát.

„Modlila jsem se za něj.“

Severin se zamračil a kývl, snad soucitně. Pak trhl hlavou k Davovi s Earlem. „Ti šašci vás k němu neměli vůbec pouštět. Tohle je místo činu.“

„To je mi jasné.“

Severin se zachmuřil ještě víc a bylo záhadou, na co vlastně myslí. K hloučku se mezitím vrátil druhý policista.

„Průšvih,“ oznámil nenuceně. „Na dopravním ani jinde není žádný záznam, že by se v dané době vyskytoval v okolí policajt na motorce.“

„Zatracená práce.“

Moira otevřela mobil, ale než si stačila zavolat, přistoupili k ní dva muži. Měli na sobě tmavé obleky, ale vojenským držením těla nezapřeli agenty Národní bezpečnostní agentury. Jakmile ukázali detektivům své průkazy, došlo jí, že má problém.

„Hoši, odteď to tady přebíráme my,“ oznámil Tmavý oblek číslo jedna a jeho kolega se na policisty nepřítomně podíval.

Když detektivové vycouvali, první z agentů s hbitostí profesionálního chmatáka sáhl Moiře do kapsy. „Já si to vezmu, paní Trevorová.“ Ve svých neotesaných prstech držel Jayův telefon.

Moira se po něm vrhla, ale Tmavý oblek ucukl.

„To je majetek mojí firmy!“

„Promiňte,“ zpražil ji agent, „ale zabavuje se ve věci národní bezpečnosti.“

Než Moira stačila něco říct, vzal ji za loket. „Buďte tak laskavá a pojďte s námi.“

„Co?“ ohradila se Moira. „Na to nemáte právo.“

„Ujišťuji vás, že máme,“ řekl první z agentů a jeho kolega k ní přistoupil z druhé strany. Zvedl do vzduchu Jayův mobil. „Narušila jste místo činu.“

Když ji začali odvádět, Dave k ní vykročil.

„Z cesty!“ štěkl agent.

Ostrý tón zdravotníka odradil: klopýtl, zamumlal cosi na omluvu a ustoupil.

Moiřin výhled se najednou změnil, takže uviděla muže stojícího za agentem Národní bezpečnostní agentury. Byl to Noah. S šelmovským úsměvem na ni zíral. Vzal si Jayův mobil a zastrčil jej do kapsy.

Než odešel, prohodil k ní: „Nemůžeš říct, že tě nikdo nevaroval.“

• • •

Na motorce, kterou si půjčil doktor Firth, vyrazil Bourne do hor východního Bali. Cesta vedla v několika místech strmě nahoru, ale nakonec dojel až k úpatí Pura Lempuyang, Dračího chrámového komplexu. Zaparkoval za dohledu drobného zřízence sedícího v plátěném křesílku chráněném před prudkým sluncem skvrnitým stínem stromu. U jednoho z řady stánků, které sloužily poutníkům i zvědavým turistům, si koupil láhev vody a v tradičním sarongu se šerpou vykročil do prudkého kopce.

Kněz v Netopýří jeskyni Suparwitu znal, ale nevěděl, kde je. Když mu však Bourne pověděl o snu, který se mu pořád vrací, okamžitě poznal dračí schodiště vedoucí k chrámu Pura Lempuyang a podrobně mu popsal, kudy se tam dostane.

Cesta k prvnímu chrámu netrvala dlouho. Byla to celkem prostá stavba, u níž začínaly příkré schody vedoucí k druhému chrámu. Když došel k bohatě vyřezávané vstupní bráně, bolest na prsou přerostla snesitelnou mez, a proto se musel zastavit. Podíval se klenutou branou a spatřil tři schodiště ještě strmější než ta, po kterých právě vyšel. Střežilo je šest ohromných kamenných draků, jejichž vlnitá šupinatá těla se vinula vzhůru jako zábradlí.

Kněz ho nasměroval na správné místo. Přesně tohle ve snu vídal. Tady se mu zjevovala ta postava rámovaná obloukem, která se k němu obracela. Otočil se a pohlédl klenbou na posvátnou horu Agung, jejíž namodralý kužel halily mraky, přesto však neztrácel nic ze své monumentálnosti a krásy.

Bourne pokračoval ve výstupu po dračích schodištích, která ho přitahovala jako magnet. V půli cesty se zastavil a znovu se ohlédl po bráně. Mezi vyřezávanými zuby lemujícími vchod vystupovala hora Agung a před ní se rýsovala jakási postava. Bourneovi se na chvíli zastavilo srdce a bezděčně sešel o schod níž. Vzápětí si uvědomil, že je to holčička v červenožlutém sarongu. Otočila se s plavností a lehkostí typickou pro všechny balijské děti a pak rázem zmizela. Zbylo po ní jen sluneční světlo, v němž se vznášely částečky prachu.

Bourne znovu vykročil a zanedlouho došel k hornímu nádvoří chrámu. Byla tam roztroušená hrstka lidí, jakýsi muž klečel a modlil se. Bourne bezcílně procházel mezi bohatě zdobenými stavbami a připadalo mu, že vše sleduje s odstupem: jako by vstoupil do svého snu a minulosti, ale jako cizí člověk, který se vrací na nějaké mlhavě povědomé místo.

Doufal, že v něm toto prostředí rozehraje nějakou strunu, ale nestalo se tak, což ho zneklidňovalo. Ze zkušenosti věděl, že v něm určité jméno, výjev či vůně často vyvolají zasutou vzpomínku na nějaké místo nebo člověka. Proč byl na Bali? Pobyt na ostrově, o kterém se mu dlouhé měsíce zdálo, by měl přece rozčeřit studnici jeho mysli a vylovit z ní ztracené útržky. Ty však připomínaly platýze na písčitém mořském dně, toho podivného tvora s oběma očima na jedné straně. Buď si vzpomněl na všechno, nebo vůbec na nic.

Zbožný muž dokončil modlitbu, vstal, a když se otočil, Bourne v něm poznal Suparwitu.

S rozbušeným srdcem vykročil k léčiteli, jenž si ho zamyšleně měřil.

„Vypadáte dobře,“ pravil Suparwita.

„Přežil jsem. Podle Moiry díky vám.“

Léčitel se usmál a na chvíli zabloudil pohledem k chrámu za Bournem. „Vidím, že jste našel část své minulosti.“

Bourne se obrátil a také se podíval. „Pokud to je pravda, tak nevím jakou.“

„A přece jste přišel.“

„Celou dobu se mi zdálo o tomhle místě.“

„Čekal jsem na vás a mocná síla, která vás vede a ochraňuje, vás sem nakonec přivedla.“

Bourne se otočil zpátky. „Myslíte Šivu? Boha zkázy?“

„A proměny.“ Suparwita zvedl ruku a naznačil, že by měli jít. „Povězte mi o tom svém snu.“

Bourne se rozhlédl. „Jsem tady a dívám se tou vstupní branou na horu Agung. Najednou se tam zjeví nějaká postava. Otočí se a podívá se na mě.“

„A pak?“

„Pak se vzbudím.“

Suparwita zvolna přikývl, jako by tu odpověď očekával. Obešli celé nádvoří chrámu, až se ocitli před vstupním portálem. Světlo dopadalo ve stejném úhlu jako v tom snu a Bourne se bezděčně zachvěl.

„Vidíte ženu, se kterou jste tu byl,“ řekl Suparwita. „Jmenovala se Holly Marie Moreauová.“

To jméno znělo Bourneovi jaksi povědomě, ale nedokázal je nikam zařadit. „Kde je teď?“

„Bohužel zemřela.“ Suparwita ukázal na místo mezi dvěma bohatě vyřezávanými zuby vchodu. „Byla přesně tam, jak si ve snu vzpomínáte, a pak zmizela.“

„Zmizela?“

„Spadla.“ Suparwita se k němu obrátil. „Nebo ji někdo strčil.“

7

„Panebože, tam vevnitř je větší horko než v pekle, a to i kdyby člověk neměl pláštěnku.“ Delia si setřela pot z tváře. „Nesu dobrou zprávu: našli jsme černou skříňku.“

Soraya stála s Amúnem Chaltúmem v jednom ze stanů, které jeho lidé na místě havárie postavili, a Deliin příchod přijala s povděkem. Amúnova blízkost ji psychicky vyčerpávala. Jejich vztah měl profesní, osobní i národnostní vrstvu, a byl tedy už beztak dost složitý. Jenže oni také balancovali na hraně přátelství a nepřátelství. Zdánlivě stáli na stejné straně, ale ve skrytu byli současně ostrými konkurenty v boji o informace a pracovali pro státy s diametrálně odlišnými zájmy. Museli proto doslova tančit mezi vejci, až se jí z toho někdy točila hlava.

„A co jste zjistili?“ otázal se Chaltúm.

Delia se na něj podívala jako sfinga, což jí šlo velice dobře. „Teprve jsme začali analyzovat údaje z posledních okamžiků letadla, ale z rozhovoru v kabině jasně plyne, že posádka jiný stroj neviděla. Druhý pilot si pak na poslední chvíli něčeho všiml. Bylo to malé a rychle se to k nim blížilo.“

„Raketa,“ řekla Soraya s pohledem upřeným na Chaltúma. Kdyby v té nehodě měl prsty Muchábarát, samozřejmě by to věděl. Chaltúmova tvář však zůstala netečná.

Delia pokývala hlavou. „Jako nejpravděpodobnější se jeví střela typu země-vzduch.“

„Takže to vypadá, že Spojené státy nás před extremisty zas tak dobře nechrání,“ pronesl Chaltúm svým rodným jazykem předtím, než Delia vyšla ze stanu.

„Nebylo by teď lepší začít přemýšlet, kdo za tím může být? Vzájemné obviňování nám moc nepomůže,“ vmetla mu Soraya do tváře.

Chaltúm na ni chvíli hleděl, pak kývl a oba se odebrali na opačné strany stanu informovat své nadřízené. Soraya zavolala satelitním telefonem Veronice Hartové.

„To je špatná zpráva,“ zareagovala Hartová z druhého konce světa. „Ta úplně nejhorší.“

„Umím si představit, jak s ní Halliday naloží.“ Soraya předpokládala, že Chaltúm právě tlumočí Deliino sdělení egyptskému prezidentovi. „Proč se dobrým lidem dějí špatné věci?“

„Protože život je chaotický a mezi dobrem a zlem nerozlišuje.“ Po krátké odmlce Hartová pokračovala: „Zjistili jste nějaké novinky o té militantní íránské skupině?“

„Zatím ne. Máme plné ruce práce s tím zříceným letadlem. Místo havárie vypadá strašně a jsou tady skoro nesnesitelné podmínky. Navíc jsem zatím neměla ani tři minuty soukromí.“

„Tohle nepočká,“ řekla Hartová pevně. „Ti Íránci jsou pro tebe úkol číslo jedna.“

„Oba jste za mnou přišli,“ pravil Suparwita. „Holly byla krajně rozrušená, ale nechtěla vám říct proč.“

Bourne hleděl k místu, kde zřejmě skončilo její tělo a kde ležely trosky jeho nového života. Jak mohl být tak bláhový a myslet si, že jeho minulost je definitivně mrtvá, když i zde v těchto odlehlých končinách na něj číhala jako vejce, z něhož se každou chvíli něco vylíhne. Další dílek jeho minulosti, další smrt. Proč ho všude provází jen zkáza?

Dál shlížel dolů na tři strmá schodiště s vlnícími se draky namísto zábradlí. Zkoušel si ten den oživit: jak zoufale sbíhal po schodech, ale z té ženy už zbyla jen krvavá hromádka kdesi hluboko dole. Snažil se vybavit si veškeré podrobnosti toho neštěstí, jeho mysl však halila šedivá mlha, neúprosná jako kamenní draci střežící chrám. Měla ho chránit před tou hrůzou, která se tady kdysi odehrála?

Bolest na prsou, neodbytná připomínka střelné rány, o sobě dávala vědět čím dál víc a šířila se do celého těla.

Zřejmě viditelně zbledl, jelikož Suparwita řekl: „Tudy.“

Vykročili z propasti minulosti a zamířili zpátky na chrámové nádvoří, do chladivého stínu vysoké zdi, v níž byla vyrytá armáda démonů, proti kterým bojovali místní dračí duchové.

Bourne se posadil a napil se vody. Léčitel trpělivě stál se spojenýma rukama. Bourne si vzpomněl, co měl na Moiře tak rád – žádný povyk ani rozmazlování, jen racionální reakce.

Nakonec Suparwita pravil: „Přišel jste sem kvůli Holly. Zřejmě se o mně doslechla.“

Bourne se párkrát zhluboka nadechl, i když to bolelo. „Povězte mi, co se stalo.“

„Visel nad ní stín, jako by si s sebou přinesla něco strašlivého.“ Suparwitovy vodnaté oči vlídně spočinuly na Bourneově tváři. „Říkala, že vždycky bývala klidná. Ne, to není přesné – nic ji jen tak nevyvedlo z rovnováhy, to je ono. Najednou se ale začala bát. V noci se budila, děsila se hlasitých zvuků a hryzala si nehty až do krve. Pověděla mi, že si nikdy nesedá k oknu. Když jste šli do restaurace, chtěla stůl vzadu, odkud měla výhled na zbytek sálu. Vy jste řekl, že vidíte, jak se jí třesou ruce. Snažila se to zakrývat pevným sevřením sklenky, ale vy jste si toho všiml, když sáhla po vidličce nebo odsunula talíř.“

Ptačí štěbetání bylo nakrátko přehlušeno tichých vrčením motoru. Pak všechno znovu utichlo. Od rýžových políček na úbočí sousední hory stoupaly k nebi tenké stužky dýmu.

Bourne se vzpamatoval. „Možná jí něco přeskočilo v hlavě.“

Léčitel nejisté přikývl. „Snad. Ale mohu vám říct, že její hrůza měla reálnou příčinu. I vy jste to, myslím, věděl, protože jste se ji nesnažil rozveselit. Chtěl jste jí pomoct.“

„Tak možná před něčím nebo někým utíkala. Co bylo dál?“

„Očistil jsem ji,“ odpověděl Suparwita. „Byla v zajetí démonů.“

„Ale stejně zemřela.“

„A vy také – málem.“

Bourne si vzpomněl na Moiřino naléhání, aby šli za léčitelem, i na Suparwitova slova: „Tohle všechno už se stalo a stane se to zas.“ V patách života kráčela smrt. „Chcete říct, že ty dvě události spolu nějak souvisejí?“

„Tomu nelze uvěřit.“ Suparwita se posadil vedle něj. „Ale Šiva zde byl tehdy a je tu i teď. My tato znamení k vlastní škodě ignorujeme.“

Posledním pacientem, kterého měl Benjamin Firth toho dne přijmout, byl vysoký a vyzáblý Novozélanďan s nažloutlou pletí a horečnatýma očima. Nepocházel z Manggisu ani z jiné vesnice v okolí, jinak by ho Firth určitě znal. Připadal mu ale nějak povědomý, a když se představil jako Ian Bowles, Firth si vybavil, že u něj byl v posledních několika měsících dvakrát nebo třikrát s velkou migrénou. Dnes si stěžoval na problémy se žaludkem a střevy, takže ho Firth nechal lehnout na vyšetřovací stůl.

Když ho prohlédl, zeptal se: „Co ty vaše migrény?“

„V pohodě,“ odtušil Bowles roztržitě. Pak soustředěnějším tónem dodal: „Lepší se to.“

Když mu Firth prohmatal břicho, řekl: „Nemůžu nic najít. Vezmu vám krev a za pár dní…“

„Chci informace,“ hlesl Bowles.

Firth strnul. „Prosím?“

Bowles se zadíval do stropu, jako by chtěl rozluštit pohybující se světelné vzory. „Nehrajte to na mě. Vůbec nic mi není, jsem jako rybička.“

Doktor zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumím.“

Bowles vzdychl. Posadil se tak prudce, že se Firth lekl, a v příští chvíli mu sevřel zápěstí strašlivým stiskem. „Co je zač ten pacient, co u vás už tři měsíce leží?“

„Jaký pacient?“

Bowles mlaskl jazykem o patro. „Hele, doktůrku, nepřišel jsem kvůli zdraví.“ Zazubil se. „Máte tady zašitýho pacienta a já o něm chci všechno vědět.“

„Proč? Co se staráte?“

Novozélanďan škubl Firthovým zápěstím a přitáhl si ho k sobě. „Vy si tady nerušeně operujete, ale všechno hezký jednou končí.“ Významně ztišil hlas. „Teď mě dobře poslouchejte, vy pitomče. Policie v Perthu vás hledá pro zabití z nedbalosti.“

„Byl jsem opilý,“ zašeptal Firth. „Nevím, co jsem dělal.“

„Operoval jste pacienta pod vlivem alkoholu, doktůrku, a on umřel. To je v kostce všechno.“ Divoce Firthem zatřásl. „Nebo snad ne?“

Lékař zavřel oči a zašeptal: „Ano.“

„Takže?“

„Nemám vám co říct.“

Bowles si poposedl. „V tom případě půjdeme na policii a jste v kýblu.“

Firth se mu snažil vykroutit. „Já nic nevím.“

„On se vám nepředstavil?“

„Jmenuje se Adam,“ zasténal Firth. „Adam Stone.“

„Tak Adam Stone.“

Firth přikývl. „Ověřil jsem si to podle jeho pasu.“

Bowles zalovil v kapse a vytáhl mobilní telefon. „Doktůrku, teď vám řeknu, co uděláte, abyste nešel na zbytek života do kriminálu.“ Podal mu mobil. „Vy mi toho Adama Stonea vyfotíte. Tak, aby mu bylo hezky vidět do obličeje.“

Firth si olízl rty. V ústech měl takové sucho, že nemohl skoro mluvit. „A když to splním, dáte mi pokoj?“

Bowles mrkl. „Máte moje slovo, doktůrku.“

Firth si vzal mobil. Cítil tíseň na prsou, ale co jiného mu zbývalo? S podobnými lidmi neměl žádné zkušenosti. Utěšoval se alespoň tím, že neprozradil pravé jméno Jasona Bournea, ale až tomu chlapovi předá Bourneovu fotku, bude to už stejně jedno.

Bowles seskočil ze stolu, ale stále držel Firtha za zápěstí. „Žádný hlouposti, doktůrku. Jestli o naší dohodě někomu ceknete, tak vám někdo vystřelí mozek z hlavy, na tom vemte jed. Rozumíme si?“

Firth toporně přikývl. Tělem se mu rozlila otupělost, která ho úplně přikovala k podlaze.

Bowles ho konečně pustil. „Jsem rád, že jste si na mě našel čas, pane doktore,“ řekl hlasitějším tónem pro případ, že by je někdo slyšel. „Zítra ve stejnou dobu. To už budete mít výsledky testů, že?“

8

O sporné území Náhorního Karabachu ležícího na západě Ázerbájdžánu se bojovalo už od dob, kdy se Stalin pokusil tuto část bývalého Sovětského svazu etnicky vyčistit od Arménů. Arkadin si vybral Ázerbájdžán pro přípravu svých úderných sil proto, že hraničil se severozápadním okrajem Íránu. Tato volba přinášela hned trojí výhodu: šlo o hornatý terén jako v Íránu, bylo tu řídké osídlení a zdejší lidé ho znali. Už mnohokrát sem totiž přijel jménem Dimitrije Maslova a pak Semjona Ikupova se zásilkami poloautomatických pušek, granátů, raketometů a další výzbroje pro arménské kmenové vůdce, kteří vedli nepřetržitou partyzánskou válku proti ázerbájdžánskému režimu, stejně jako předtím proti Sovětům. Výměnou Arkadin dostával balíčky nahnědlých cihliček morfia mimořádně vysoké kvality, které pak pašoval do přístavního města Baku, odkud je obchodní lodě odvážely na sever přes Kaspické moře do Ruska.

Zkrátka a dobře, Náhorní Karabach byl nejbezpečnějším místem, které mohl Arkadin nalézt. Mohl tu se svými muži zcela nerušeně působit a domorodci by za ně klidně položili vlastní životy. Bez zbraní, které jim se svými zaměstnavateli dodával, by je vojáci už dávno zadupali do zdejší vyprahlé červené hlíny a vyhubili je jako krysy. Arméni se tu mezi řekami Kurou a Araksem usadili v římských dobách a už tu zůstali. Arkadin měl pro jejich vášnivé vlastenectví pochopení a usoudil, že Náhorní Karabach je vhodným místem pro výnosné obchody. Současně to byl politicky prozíravý krok. Jelikož zbraně prodávané arménským domorodcům pomáhaly destabilizovat zemi, a tím ji vháněly zpět do náruče Moskvy, Kreml nad nekalými kšefty ochotně přivíral oči.

A teď se zde měl cvičit Arkadinův úderný oddíl.

Nebylo divu, že ho místní vůdci vítali jako hrdinu.

To však neznamenalo, že by ho návrat do známých končin naplňoval jen nadšením. Nic v Arkadinově životě nebylo jednoduché. Možná si špatně pamatoval místní krajinu nebo se sám vnitřně změnil. Tak či onak, když do Náhorního Karabachu přijel, měl pocit, jako by se propadl zpátky do Nižního Tagilu.

Tábor byl postaven přesně podle jeho pokynů: velký oválný prostor obklopovalo deset stanů z maskovacího materiálu. Východním směrem se nacházela přistávací dráha, kde dosedlo jeho letadlo. Na druhém konci na ni v pravém úhlu navazoval krátký pruh, na němž stál nákladní letoun Air Afrika. Stany mu nečekaně připomněly prstenec přísně střežených věznic, který obepínal město Nižnij Tagil, kde se narodil a vyrostl, pokud se tak dětství strávené s duševně chorými rodiči dá vůbec nazvat. Paměť je však složitá záležitost…

Dvacet minut po příletu vstoupil do stanu sloužícího jako jeho velitelské stanoviště a zadíval se na úctyhodný arzenál zbraní, které sem nechal dopravit: útočné pušky Lancaster AK-47, Bushmaster AR15 a LWRC SRT ráže 6.8 mm, plamenomety M2A1-7 z druhé světové války, protipancéřové granáty, z ramene odpalované střely FIM-92 Stinger a mobilní houfnice. Klíčem k celé jeho akci však byly tři helikoptéry Apache AH-64 osazené raketami AGM-114 Hellfire se speciální špicí z ochuzeného uranu, která podle záruky prodejce prorazí i sebelépe opancéřované vozidlo.

Arkadin v maskovací uniformě s kovovým obuškem na jednom boku a americkým koltem na druhém vyšel ven z největšího stanu a setkal se s Dimitrijem Maslovem, šéfem Kazaňské mafie, nejmocnějšího klanu moskevského podsvětí. Maslov vypadal jako pouliční rváč, který uvažuje, jak člověka co nejrychleji a nejbolestivěji sejmout. Měl velké, silné a široké ruce, jimiž by každému dokázal zakroutit krkem. Jeho svalnaté nohy končily u podivně malých chodidel, jakoby naroubovaných z těla někoho jiného. Od posledního setkání s Arkadinem si nechal narůst vlasy, takže trochu připomínal legendárního revolucionáře Che Guevaru.

„Leonide Daniloviči,“ řekl Maslov s falešnou srdečností, „vidím, že jste se s naší výzbrojí hned pustil do práce. Ale to je dobře, stála hromadu peněz.“

Maslova hlídali dva hromotluci bez krku, kteří měli v podpaží ohromná zpocená kola: na takové vedro zjevně nebyli zvyklí.

Arkadin odvrátil zrak od těchto lidských zbraní a podíval se na vůdce zločinců s jistou nedůvěrou. Od chvíle, kdy zběhl z pozice šéfa bezpečnosti Kazaňské mafie a začal pracovat výlučně pro Semjona Ikupova, v podstatě nevěděl, jak na tom u něj je. To, že spolu teď obchodovali, nic neznamenalo – dohromady je svedla kombinace okolností a silného partnera. V Arkadinových očích byli jako dva pitbulové, kteří čekali na příležitost vzájemně se zakousnout. To se potvrdilo, když Maslov řekl: „Pořád se nemůžu smířit se ztrátou svého mexického kanálu. Kdybyste u mě zůstal, určitě bych o něj nepřišel.“

„To přeháníte, Dimitriji Iljiči.“

„Ale vy jste si prostě zmizel,“ pokračoval Maslov, jako by Arkadina vůbec nevnímal. „Nebyl jste k nalezení.“

Arkadin zpozorněl. Má snad Maslov podezření, že sebral laptop Gustava Morena, na který si sám dělal nárok?

Usoudil, že bude lepší změnit téma. „Proč jste přijel?“

„Jsem rád, když mám přehled o svých investicích. Triton chtěl navíc podat zprávu o vašem pokroku. To on celou operaci koordinuje.“

„Mohl mi zavolat,“ namítl Arkadin.

„Náš Triton je opatrný muž, alespoň se to o něm říká. Nikdy jsem se s ním osobně nesetkal. Vím vlastně jen to, že má dost peněz na to, aby mohl tenhle ambiciózní projekt uskutečnit. A nezapomínejte, Arkadine, že jsem to byl já, kdo vás Tritonovi doporučil. Naprosto jasně jsem mu řekl, že nikdo nevycvičí oddíl líp než vy.“

Arkadin Maslovovi poděkoval, i když se mu to z duše příčilo. Na druhé straně ho hřálo vědomí, že Maslov netuší, kdo je Triton a pro koho pracuje, zatímco on věděl všechno. Vinou nahromaděných milionů byl Maslov příliš sebejistý a nedbalý, a podle Arkadina tedy zralý na zabití. Všeho do času, řekl si v duchu.

Když mu Maslov zatelefonoval Tritonův návrh, nejdřív ho odmítl. Teď když ovládal Východní bratrstvo, nepotřeboval ani nechtěl pracovat v žoldu jiných. Maslovovy lichotky, že bez Arkadina a Černé legie se plán neobejde, nepadly na úrodnou půdu, a tak přišel těžší kalibr: nabídka dvaceti milionů dolarů. Arkadin přesto váhal, dokud se nedozvěděl, že cílem akce je svržení současného režimu v Íránu. Hlavou mu prolétla oslnivá vidina íránského ropovodu: nevýslovné miliardy, nevýslovná moc. Až se mu zatajil dech. Maslov se o tom sice z opatrnosti nezmínil, ale Arkadinovi bylo jasné, že i Tritonovi jde ve skutečnosti o ropu. Řekl si proto, že ho na poslední chvíli podvede a shrábne zisky sám, ale k tomu nejdřív musí náležitě posoudit protivníkovy možnosti. Potřebuje zjistit, co je Triton zač.

Viděl, jak někdo vystupuje z džípu, který sem podle hlášení domorodců přivezl Maslova a jeho bandity. Mužovu tvář v první chvíli rozostřil žár sálající z čerstvě položeného asfaltu. To však nevadilo: Arkadin poznával jeho lehký svižný krok stejně dobře jako chůzi Clinta Eastwooda v akčním filmu Pro hrst dolarů.

„Co tady dělá?“ Arkadin se snažil zachovat klidný tón.

„Kdo? Ozerov?“ zeptal se Maslov jako neviňátko. „Vjačeslav Germanovič je teď mým zástupcem.“ Bezelstně zavrtěl hlavou. „Já jsem vám to neřekl? Kdybych se vám dovolal, když jsem vás potřeboval v Mexiku, věděl byste to.“ Pokrčil rameny. „Ale bohužel…“

Ozerov se usmíval tím svým ironickým a současně blahosklonným úsměvem, který se Arkadinovi vryl do mozku v Nižním Tagilu. Opravňovalo ho snad studium na Oxfordu chovat se povýšeně ke všem ostatním mafiánům v Rusku? Arkadin si to nemyslel.

„No ne, Arkadin?“ pronesl Ozerov britskou angličtinou. „Jsem v šoku, že jste ještě naživu.“

Arkadin ho praštil pěstí do brady. Když přispěchali Maslovovi bodyguardi, Ozerov už klečel na kolenou a obracel oči v sloup, ten ohavný úsměv mu však z tváře nezmizel.

Maslov muže zvednutím ruky zarazil, byl však brunátný zlostí. „To jste nemusel, Leonide Daniloviči.“

„Neměl jste ho sem brát.“

Přestože na něj mířily zbraně, Arkadin poklekl vedle Ozerova. „Jaké to je být ve žhavém ázerbájdžánském slunci tak daleko od domova?“

Ozerov měl oči podlité krví a z koutku úst mu vytékal tenký pramínek růžových slin, nepřestával se však usmívat. Znenadání vymrštil ruku, chytil Arkadina za košili a prudce si ho přitáhl k sobě.

„Toho budete litovat, Leonide Daniloviči. Míša je po smrti a už vás neochrání.“

Arkadin se mu vysmekl a vstal. „Řekl jsem vám, co s ním provedu, když ho znovu potkám.“

Maslov přimhouřil oči. Pořád se tvářil naštvaně. „To už je dávno.“

„Pro mě ne,“ odsekl Arkadin.

To bylo jednoznačné vyjádření, které Maslov nemohl jen tak přejít. Nic už mezi nimi nebude jako dřív, což Arkadin vnímal jako velkou úlevu. Z nečinnosti měl doslova hrůzu, změna je život. Dimitrij Maslov ho vždycky považoval za nádeníka, kterého si najal a pak na něj klidně zapomněl. Tenhle pohled bylo třeba změnit. Maslov si musí uvědomit, že teď jsou si rovni. Arkadin neměl tolik času, aby mohl čekat na své uznání dlouho.

Když se Ozerov zvedl, Maslov pohodil hlavou a zasmál se, ale zase rychle zvážněl. „Vraťte se do vozu, Vjačeslave Germanoviči,“ vyzval Ozerova polohlasem.

Ozerov chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. Vrhl na Arkadina vražedný pohled, otočil se na podpatku a odkráčel.

„Takže teď už jste velký kluk,“ prohodil Maslov lehkým tónem, který nedokázal úplně zastřít hrozbu, jež se v jeho hlase skrývala.

V překladu to zhruba znamenalo: Poznal jsem tě jako chudáka, který prchl z Nižního Tagilu, takže na mě nic nezkoušej.

„Tady nejde o velké kluky,“ odtušil Arkadin vyrovnaně, „ale o velké myšlenky.“

Oba na sebe chvíli v naprostém tichu zírali. Pak se najednou rozesmáli. Řehtali se tak nahlas, že se po sobě strážci tázavě podívali a schovali zbraně do pouzder. Arkadin s Maslovem se zatím vzájemně poplácali a objali se jako bratři. Arkadin však dobře věděl, že odteď si bude muset dávat ještě větší pozor, aby mu někdo nevrazil nůž mezi žebra nebo mu do zubní pasty nekápl kyanid.

Bourne sestupoval po strmém úbočí od krčmy nad rýžovými poli. Hluboko dole právě vycházeli z domova dva výrostci a jako dvě malé tečky mířili do školy ve vesnici Tenganan.

Dál rychlým tempem kráčel po prudké kamenité pěšině a míjel dům, odkud ti dva kluci vyšli. Jakýsi muž – nepochybně jejich otec – štípal dříví a žena míchala jídlo ve velké pánvi nad otevřeným ohněm. Ze dvora vykoukli dva vyzáblí psi a pozorovali kolemjdoucího Bournea, dospělí mu však nevěnovali žádnou pozornost.

Cesta se rázem vyrovnala a rozšířila. Občas se musel vyhýbat kamenům či hromádkám kravské mrvy roztroušeným po udusané hlíně. Právě po této stezce ho s Moirou „náhončí“ vedl do Tengananu vstříc smrti.

Prošel klenutou branou a pokračoval kolem školy a prázdného badmintonového hřiště. Pak se najednou ocitl na posvátném otevřeném nádvoří u tří chrámů. Na rozdíl od jeho první návštěvy byly prázdné. Vysoko nahoře po blankytně modré obloze pluly nadýchané obláčky. Koruny stromů čechral mírný vánek. Jeho lehké a tiché kroky nevyvolaly téměř žádný neklid u krav a telat, jež lenošily u chladných kamenných zdí chrámu na protějším konci nádvoří, který se nacházel ve stínu. Kromě zvířat bylo prostranství pusté.

Když vykročil mezi centrálním chrámem a tím vpravo, zmocnil se ho strašidelný pocit odcizení. Minul ostrůvek hlíny, kde před časem ležel ve vlastní krvi, zatímco nad ním Moira klečela s tváří zkřivenou děsem. Zdálo se, že se čas nekonečně natahuje, a pak, jak pokračoval dál, vystřelil zpátky jako gumička.

Chrámy nechal za sebou a brzy se znovu ocitl na svahu. Les se nad ním zvedal jako neproniknutelná zelená stěna, jako posvátné místo s mnoha pagodami sahajícími až k nebi. Tam nahoře se určitě ukrýval ten střelec.

Hned zkraje hustého háje stála kamenná kaplička s boky obalenými tradiční černobíle kostkovanou látkou, chráněná malým žlutým slunečníkem. Přebýval v ní místní duch – ale nejen on. Bourne koutkem oka zahlédl drobný pohyb. Vrhl se do zeleně, chytil útlou hnědou ručku a vytáhl ze stínu nejstarší dceru majitelů warungu, horské krčmy.

Hodnou chvíli tam stáli a mlčky na sebe hleděli. Pak si Bourne klekl, aby byl v úrovni jejích očí.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se jí.

„Kásih,“ odpověděla okamžitě.

Usmál se. „Co tady děláš, Kásih?“

Dívčiny oči byly hluboké jako studánky a tmavé jako obsidián. Dlouhé vlasy jí splývaly po úzkých ramenou. Měla na sobě kávový sarong s květinovým vzorem stejným jako na jeho dvojitém ikatu. Její pleť byla hedvábná a dokonalá.

„Kásih…?“

„Před třemi úplňky vás v Tengananu zranili.“

Bourneovi málem zamrzl úsměv na rtech. „To se pleteš, Kásih. Ten pán umřel. Byl jsem mu v Manggisu na pohřbu a jeho tělo se pak vrátilo do Spojených států.“

Dívka povytáhla vnější koutky očí a usmála se na něj stejně záhadně jako Mona Lisa. Pak natáhla ruku, rozepnula mu propocenou košili a odhalila ovázanou ránu.

„Postřelil vás, Bapaku,“ řekla vážně jako dospělá. „Nezemřel jste, ale těžko se vám chodí do kopce.“ Naklonila hlavu. „Proč to děláte?“

„Aby to jednou už tak těžké nebylo.“ Zapnul si košili. „Tohle je naše tajemství, Kásih. Nikdo jiný se to nesmí dozvědět, jinak…“

„…se ten střelec vrátí.“

Bourne zakolísal a zrychlil se mu tep. „Jak to víš?“

„Démoni se vždycky vracejí.“

„Jak to myslíš?“

Uctivě přistoupila ke kapličce a položila do malého výklenku hrst rudých a fialových květů. Pak spojila dlaně ve výšce čela a sklonila hlavu ke krátké modlitbě, která je měla ochránit před zlými démony číhajícími v neprostupných lesních stínech.

Když skončila, odstoupila, poklekla a začala hrabat u zadního rohu kaple. O chvíli později vytáhla z černé sopečné hlíny balíček svázaných banánových listů. Otočila se a s bojácným pohledem jej podala Bourneovi.

Smetl měkké hrudky hlíny, pak balíček rozvázal a sloupl listy, jeden po druhém. Uvnitř objevil lidské oko vyrobené z akrylu nebo skla.

„To je oko démona, který vás postřelil.“

Bourne se na ni podíval. „Kde jsi to našla?“

„Tamhle.“ Ukázala na spodní část ohromné alstonie asi sto metrů opodál.

„Ukaž mi to.“ Vzápětí za ní vykročil vějířovitým kapradím ke stromu.

Dívka se nepřiblížila víc než na tři kroky. Bourne si dřepl u místa, na které ukázala. Kapradiny tu byly polámané a pošlapané, jako by odsud někdo odcházel ve velkém spěchu. Zvedl hlavu a zadíval se do spleti větví.

Když se chystal vylézt na strom, Kásih vyjekla: „Nedělejte to, prosím vás! V koruně žije duch Durgy, bohyně smrti.“

Bourne zvedl nohu, chodidlem našel na kůře opěrný bod a konejšivě se na dívku usmál. „Neboj se, Kásih, mě chrání Šiva, můj vlastní bůh smrti.“

Začal šplhat po kmeni a brzy se dostal k tlusté, téměř vodorovné větvi, kterou předtím zahlédl ze země. Plazil se po ní po břiše, až se ocitl u úzké mezery v zeleni, odkud viděl přesně na místo, kde dostal zásah. Nadzvedl se na lokti a rozhlédl se. Po chvíli v místě, kde větev vycházela z kmene a byla nejtlustší, našel malou dutinu. Uvnitř se cosi lesklo. Vytáhl to a zjistil, že jde o nábojnici. Strčil ji do kapsy, slezl ze stromu a usmál se na zjevně nervózní děvčátko.

„Vidíš, nic se mi nestalo. Duch Durgy dneska sídlí asi na jiném stromě na druhém konci Bali.“

„Já nevěděla, že Durga může cestovat.“

„Samozřejmě že může,“ řekl Bourne. „Tohle snad není jediná alstonie na Bali, nebo ano?“

Zavrtěla hlavou.

„Tak vidíš. Dneska tady prostě není. Vůbec nic nám nehrozí.“

Kásih se však stále tvářila starostlivě. „Když teď máte oko toho démona, můžete ho najít a zabránit mu, aby se vrátil?“

Klekl si vedle ní. „Ten démon se nevrátí, Kásih, to ti slibuju.“ Otočil oko mezi prsty. „Ano, doufám, že s jeho pomocí najdu démona, který mě postřelil.“

Dva agenti Národní bezpečnostní agentury odvezli Moiru do Námořní nemocnice v Bethesdě, kde se podrobila nepříjemně důkladnému a zdlouhavému vyšetření. Tak jí pomalu utekla noc.

Když lékaři druhý den po desáté dopoledne shledali, že při havárii neutrpěla žádnou vážnější újmu, agenti ji propustili.

„Moment,“ podivila se. „Neříkali jste, že mě zadržujete pro narušení místa činu?“

„My jsme vás přece zadrželi,“ odtušil jeden z agentů úsečným středozápadním přízvukem. Pak oba vyšli ven a nechali ji napospas zmatku a znepokojení. To ještě vzrostlo, když zavolala čtyřem různým lidem na ministerstvu obrany a zahraničí a všichni buď „měli jednání“, „nacházeli se mimo budovu“, nebo prostě „nebyli k zastižení“, což znělo úplně nejhůř.

Sotva se nalíčila, pípla jí na mobilním telefonu textová zpráva od Steva Stevensona, náměstka ministra obrany pro nákup a techniku, který ji nedávno angažoval.

PERRY 1 HODINA přečetla si na displeji. Rychle esemesku vymazala, natřela si ústa rtěnkou, shrábla kabelku a opustila nemocnici.

Z Bethesdy to do kongresové knihovny bylo třicet kilometrů. Podle mapy na Googlu měla cesta trvat třicet šest minut, ale to snad mohlo platit ve dvě hodiny ráno. V jedenáct jí to taxíkem zabralo o dvacet minut déle, a tak se do cíle dostala téměř na poslední chvíli. Během jízdy zavolala do kanceláře a nechala si o tři ulice dál přistavit auto.

„Přivezte mi počítač a mobil s kartou,“ řekla, než zaklapla telefon.

Až když vystoupila z taxi, ucítila bolest, která jí vystřelila snad ze všech částí těla. Navíc ji následkem prožitého traumatu začala bolet hlava. Zalovila v kabelce, vytáhla tři brufeny a nasucho je polkla. Byl kalný, pochmurný den a na zatažené obloze se nedala najít ani jedna trhlinka, naštěstí alespoň nefoukalo. Narůžovělé květy třešní už ležely pošlapané na zemi, tulipány byly v rozpuku a vzduchem se linula nezaměnitelná zemitá vůně pokročilého jara.

Slůvko PERRY ve Stevensonově textové zprávě souviselo s Rolandem Hintonem Perrym, který jako sedmadvacetiletý mladík vytvořil sousoší fontány Neptunův dvůr, jež se nachází nedaleko vchodu do knihovny Kongresu. Stojí na úrovni chodníku, ne až nahoře u hlavních dveří. Dílu vsazenému do tří výklenků opěrné kamenné zdi mezi dvěma vstupními schodišti vévodí téměř čtyřmetrová bronzová socha římského boha moří. Ze všeho sálá syrová živočišná energie, která dramaticky kontrastuje s usedlým zevnějškem budovy. Většina návštěvníků knihovny si fontány ani nepovšimne, Moira a Stevenson o ní však věděli. Bylo to jedno ze šesti smluvených míst v okolí, na nichž se setkávali.

Okamžitě ho uviděla. Měl na sobě tmavomodré sportovní sako a tenké kalhoty z šedé vlny. Jeho cihlově rudé uši bylo vidět už z dálky. Stál zády k ní a hleděl do divokého Neptunova obličeje, takže mírně zakláněl hlavu, v jejímž středu nápadně vystupovalo lysé kolečko.

Když k němu došla a postavila se vedle něj, nehnul ani brvou. Vypadali jako dva turisté, kteří spolu nemají nic společného. Tento dojem podporoval i Fodorův průvodce Washingtonem, který Stevenson rozevřel v ruce nápadně jako bažant své pestré peří.

„Dneska nemáte zrovna šťastný den, že?“ řekl, aniž by se k ní otočil. Zdálo se, že vůbec nepohnul rty.

„Co se to sakra děje?“ zeptala se Moira. „Nikdo na ministerstvu obrany mi nebere telefon. Ani vy ne.“

„Milá zlatá, šlápla jste do lejna a pořádně to smrdí.“ Stevenson zalistoval průvodcem. Byl to jeden ze státních úředníků ze staré školy, kteří denně chodí k holiči, jednou týdně na manikúru, jsou členy všech správných klubů a názor vysloví až poté, co ho zastává většina. „Nikdo se nechce ušpinit.“

„Ale já jsem nic neudělala.“ Až na to, že jsem naštvala své bývalé šéfy, řekla si v duchu.

Vzpomněla si, kolik úsilí Noah vynaložil, aby získal Jayův mobil a nechal ji zadržet. Cestou sem jí totiž došlo, že agenti Národní bezpečnostní agentury ji zadrželi pro údajné narušení místa činu a pak ji zase pustili jedině proto, že ji Noah z nějakého důvodu potřeboval přes noc vyřadit ze hry. Ale proč? Možná to zjistí, až si stáhne soubory nahrané na flashdisku, který našla v podšívce Jayovy bundy. Prozatím však bude lepší předstírat, že vůbec o ničem neví.

„Ne.“ Stevenson zavrtěl hlavou. „Tady jde o něco většího. Někdo z vaší firmy možná někomu šlápl na kuří oko. Že by nebožtík Jay Weston?“

„Vy víte, co Weston vyšťoural?“

„Kdybych to věděl,“ odtušil Stevenson pomalu a opatrně, „už by mě asi přejelo auto.“

„Až tak?“

Podrbal se na bezvadně oholené červené líci. „Až tak.“

„Co se to mezi Národní bezpečnostní agenturou a Černou řekou sakra děje?“

„To byste měla vědět spíš vy, pro Černou řeku jste přece pracovala.“ Našpulil rty. „Ale ne, radši nechci nic vědět, ani spekulace. Od chvíle, kdy přišla zpráva o výbuchu toho letadla, vládne na ministerstvu i v Pentagonu strašná atmosféra.“

„Jak se to projevuje?“

„Všichni mlčí.“

„To je tam přece normální.“

Stevenson přikývl. „No jo, ale tohle je něco jiného. Všichni jsou jako na trní. Dokonce i sekretářky vypadají vylekaně. Za dvacet let ve státních službách jsem nic podobného nezažil. Snad jen…“

Moira cítila, jak se jí sevřel žaludek. „Co?“

„Snad jen těsně před invazí do Iráku.“

9

Willard sledoval, jak Ian Bowles vychází z Firthovy ordinace. Zaměřil se na něj při jeho druhé návštěvě u lékaře a prověřil si ho stejně jako ostatní pacienty. Bowles byl jediný, o kom se v okolí nic nevědělo. Willard se v posledních třech měsících nezabýval jen Bourneovým výcvikem, ale jako všichni dobří agenti se okamžitě začal zajímat i o nové prostředí. Seznámil se se všemi důležitými lidmi na místě a v podstatě si z nich udělal své oči a uši. Víska Manggis ani okolní oblast nebyly příliš osídlené, což mu hrálo do karet. Na rozdíl od Kuty a Ubudu sem občas zabloudilo jen pár turistů, takže nebylo těžké zjistit totožnost pacientů, kteří k doktorovi chodili. A Ian Bowles mezi nimi vyčníval jako bolavý palec. Willard však čekal, až se nějak projeví, teprve pak začne jednat.

Od chvíle, kdy byl zproštěn svých tajných povinností v konspiračním domě Národní bezpečnostní agentury ve Virginii, Willard dlouho a usilovně přemítal, jak by mohl své mateřské špionážní organizaci nejvíce prospět. Projekt Treadstone si vysnil Alexander Conklin. Jedině oni dva znali jeho pravý účel.

Pustil se do práce s krajní obezřetností, jelikož se musel vyrovnat s problémem, který Conklin nikdy neřešil. Za Alexových dob měl Treadstone podporu Starého pána. Conklinovi stačilo zbytečně na sebe neupozorňovat, plnit stanovené úkoly a přitom si mohl v klidu dělat své věci. Willard takovou výhodu neměl. Pokud šlo o Veroniku Hartovou a CIA, byl Treadstone pohřben spolu s Conklinem. Willard si dobře uvědomoval, že by mu Hartová nedovolila plán oživit, musel proto pracovat tajně uvnitř jedné z největších tajných služeb na světě. Byla to velká ironie.

Když vykročil opuštěnou ulicí za Bowlesem, v duchu musel ocenit telefonát Moiry Trevorové. Tento odlehlý ostrov ležící mimo dosah CIA byl ideálním místem pro vzkříšení tajné skupiny Treadstone.

Bowles se zastavil kus před ním u skútru zaparkovaného ve stínu vzrostlé plumérie. Vytáhl mobilní telefon, a když stiskl tlačítko rychlé volby, Willard rozvinul tenký kovový drát opatřený na obou koncích dřevěnými madly. Rychle k Bowlesovi přistoupil zezadu, přehodil mu drát kolem krku a utáhl tak pevně, že ho zvedl na špičky.

Novozélanďan upustil mobil a sáhl po útočníkovi, kterého neviděl. Willard uhnul, ale nepolevoval ve smrtícím stisku. Bowles si v zoufalé touze po kyslíku zabořil prsty do kůže na krku a vypoulil oči, které se mu zalily krví. Pak to odporně zasmrdělo a muž ochabl.

Willard povolil drát, sebral telefon a v chvatné chůzi z místa činu se podíval na číslo, které předtím Bowles navolil. Podle předčíslí poznal, že volal do Ruska, hovor se však nezdařil. Willard tedy zamířil do Manggisu, kde byl telefonní signál, a znovu to číslo vytočil. Po chvíli se ozval známý mužský hlas.

Willarda to nejdřív zaskočilo, ale vzápětí se vzpamatoval a řekl: „Bowles je po smrti. Dalšího už sem neposílejte.“ Zavěsil dřív, než Leonid Danilovič Arkadin stačil něco říct.

Když Moira opustila Stevensona, vykročila opačným směrem, než potřebovala. Dalších dvacet minut chodila sem a tam a nahlížela do bočních zrcátek aut a okenních tabulek, jestli ji někdo nesleduje. Pak usoudila, že nikoli, a vydala se k vozu, který na ni čekal tři ulice na západ od Neptunovy fontány.

Jakmile ji řidič uviděl přicházet, vystoupil z vozu. Aniž by na sobě dal něco znát, vykročil proti ní, a když se míjeli, nenápadně jí předal klíčky. Vůbec se přitom nezastavil, dokonce ani nezpomalil.

Moira prošla kolem zaparkovaného auta a zamířila na druhou stranu ulice, kde se zastavila a rozhlížela se, jako by nevěděla, kam má jít. Ve skutečnosti sledovala okolí a rozdělovala je do sektorů, v nichž hledala sebeméně podezřelé osoby. Jakýsi chlapec s dívkou, zřejmě sourozenci, si za bedlivého otcova dohledu hráli se zlatým labradorem. Mladá maminka tlačila kočárek a kolem klusali dva zpocení běžci poslouchající hudbu z MP3 přehrávačů připevněných k ruce.

Všechno vypadalo naprosto normálně, a právě to ji znepokojovalo. S agenty Národní bezpečnostní agentury na ulici i v projíždějících autech by si poradila. Dělali jí však starosti lidé schovaní za okny či na střechách. Co naplat, povzdychla si v duchu. Udělala, co mohla. Teď nezbývalo než jít dál a modlit se, že pokud se na ni po odchodu z Námořní nemocnice někdo pověsil, podařilo se jí ho setřást.

Pro jistotu vyjmula z mobilu SIM kartu, rozšlápla ji podpatkem a odkopla do kanálu. Mobil letěl za ní. S klíčky v ruce vykročila přes ulici zpět k autu. Když procházela před vozem, upustila kabelku. Klekla si, vytáhla pudřenku a kosmetickým zrcátkem zkontrolovala podvozek auta. Podívala se i pod zadní část. Doufala, že nic nenajde, ale jistota je jistota. Mohlo se stát, že kolemjdoucí agent Národní bezpečnostní agentury přilepil pod vůz štěnici.

Když neodhalila nic podezřelého, odemkla auto a usedla za volant. Byl to nový stříbrný chrysler, který její mechanici vybavili výkonným turbomotorem. Pod sedadlem našla laptop i mobil, ze kterého hned strhla nedotčený igelitový obal. Telefon na kartu s předplaceným kreditem měl jednu podstatnou výhodu: pokud jej člověk nepoužíval moc dlouho, mohl do něj bezpečně mluvit a nikdo nezjistil jeho polohu podle SIM karty, jak se to dá u mobilů s paušálem.

Moira ovládla nutkání okamžitě zapnout počítač, otočila klíčkem v zapalování, zařadila rychlost a vjela do městského provozu. Nebylo jí příjemné zůstávat příliš dlouho na jednom místě a do kanceláře, natožpak domů se bála vrátit.

Zamířila zpátky do Virginie a téměř hodinu bezcílně jezdila krajinou, než ji definitivně přemohla zvědavost. Musela zjistit obsah flashdisku, který našla u mrtvého Jaye. Zřejmě totiž ukrýval klíč k tomu, co se děje mezi Národní bezpečnostní agenturou a Černou řekou a kvůli čemu teď podle Stevensona panuje na ministerstvu obrany taková nervozita. Proč by jinak Noah i Národní bezpečnostní agentura šli po Jayovi a teď i po ní? Vycházela z toho, že ten policista na motorce byl falešný – že ve skutečnosti šlo o agenta bezpečnostních složek. Stevenson měl zjevně nahnáno. Celá ta představa ji mrazila až do morku kostí.

Když projížděla Rosslynem, náhle si uvědomila, že má hlad jak vlk. Naposledy jedla snad dopoledne v nemocnici. Komu by mohla nemocniční strava chutnat? Ale hlavně: jaký kuchař je vůbec schopen uvařit takovou rozbředlou šlichtu bez chuti?

Zabočila na Wilsonův bulvár, minula hotel Hyatt a zaparkovala kousek od vchodu do kavárny Shade Grown, kde to dobře znala a připadala si tam v bezpečí. Vzala si laptop i mobil, vystoupila, zamkla auto a spěchala dovnitř. Z vůně slaniny a toastu se jí sbíhaly sliny. Vklouzla za stůl na omšelou sedačku z červené koženky, zběžně přelétla jídelní lístek zastrčený v igelitu a objednala si tři vejce s dvojitou slaninou a pšeničným toastem. Když se servírka zeptala, jestli si dá kávu, odpověděla: „Se smetanou, ale zvlášť.“

Když u umakartového stolu osaměla, otevřela notebook. Na monitor nikdo jiný neviděl, protože seděla zády ke stěně. Zatímco se počítač zapínal, sklonila hlavu a vytáhla z podprsenky flashdisk. Drobný plastový obdélník byl teplý a zdálo se, že tluče jako její druhé srdce. Přiložila palec ke speciální čtečce, přihlásila se a pak odpověděla na tři bezpečnostní otázky. Když se přístroj konečně spustil, zasunula „flešku“ do jednoho z USB portů na levé straně. Otevřela si okénko Tento počítač, vyhledala Vyměnitelný disk a klikla na něj.

Obrazovka zčernala a Moira se lekla, že flashdisk zničil operační systém. Pak však na monitoru začaly naskakovat jakési záhadné řádky. Nebyly tam žádné složky ani soubory, jen série písmen, čísel a symbolů, které se neustále posouvaly. Informace byly šifrované. Co jiného mohla od opatrného Jaye čekat?

Udeřila do klávesy ESCAPE a vrátila se k okénku Tento počítač. Najela na harddisk C a vyhledala aplikaci pro bezdrátové připojení. V kavárně nebo někde poblíž byl signál wi-fi, jelikož přístroj našel otevřenou síť. To byla dobrá i špatná zpráva. Znamenalo to, že se dostane na internet, chybělo zde však řádné zabezpečení. Naštěstí nechala všechny firemní laptopy vybavit vlastním mobilním šifrováním a řadou dalších ochranných prvků, takže i kdyby se někdo naboural do její ISP adresy, nedokázal by rozluštit informace, které posílala a přijímala, ani by nezjistil její polohu.

Když jí přinesli snídani, odsunula počítač stranou. Než její chráněný dešifrovací program analyzuje data na flashdisku, nějakou dobu to potrvá. Přenesla do systému kódovaná data a stiskla klávesu ENTER, která spustila program.

Když kouskem chleba s máslem a zbytkem slaniny vytírala poslední ze tří vaječných žloutků, uslyšela tiché cinknutí. Téměř se zalknula posledním soustem, zapila ho kávou a naskládala talíře na okraj stolu.

Její ukazovák se na nepatrnou chvíli zastavil nad klávesou ENTER a pak ji stiskl. Po obrazovce se okamžitě začala valit slova, a jak se odkrýval celý obsah disku, klesala směrem dolů.

OSTENBARDEM.

Nevěřila svým očím. Sledovala pohybující se řádky a dokolečka četla jediné slovo.

OSTENBARDEM.

Došla až na konec a znovu si vše ověřila. Skutečně: celý flash-disk byl plný těch jedenácti písmen. Sestavila je tedy do slov, která se nejvíc nabízela: Osten Bar Dem. A začala si zapisovat: trn, bar, barikáda, demokrat…

Bar? Ale jaký bar. Těch je přece všude spousta. Bar u barikády? To ne. Přeškrtala všechno, co si napsala. Co ta písmena proboha můžou znamenat? Že by další šifra? Když už se je chystala protáhnout speciálním firemním programem, koutkem oka zahlédla jakýsi stín a vzhlédla.

Oknem na ni zírali dva agenti Národní bezpečnostní agentury. Sotva zaklapla laptop, jeden z nich už otvíral dveře do kavárny.

Když Willard vstoupil do ordinace, Benjamin Firth seděl na stole, třímal v ruce láhev a s ponuře odhodlaným výrazem hltal svou oblíbenou palmovou pálenku.

Willard se na lékaře chvíli díval a přitom si vzpomněl na svého otce, jenž se propil k demenci a nakonec až k selhání jater. Nebylo to nic hezkého, pití u něj navíc vyvolávalo záchvaty schizofrenie, během kterých se z doktora Jekylla rychle měnil v pana Hydea. Poté, co mu při jednom z nich praštil hlavou o stěnu, se tehdy osmiletý Willard zatvrdil. Schoval si pod postel baseballovou pálku, a když se na něj otec páchnoucí alkoholem příště vrhl, praštil ho s ní do žeber a dvě mu zlomil. Od té doby se ho táta už nikdy nedotkl, ve vzteku ani s láskou. Tenkrát si Willard myslel, že dosáhl svého, ale po otcově smrti si začal klást otázku, jestli spolu s ním neublížil i sobě.

Otráveně zavrčel, přešel ordinací, vytrhl Firthovi láhev z ruky a vrazil mu do ní jakousi brožurku. Lékař k němu na chvíli zvedl krvavé oči, jako by se snažil rozpomenout, co je vlastně zač.

„Přečtěte si to, doktore.“

Firth se podíval dolů a zatvářil se překvapeně. „Kde je můj arak?“

„Pryč,“ odsekl Willard. „Přinesl jsem vám něco lepšího.“ Firth si hlasitě odfrkl. „Nic lepšího než arak není.“

„Vsadíte se?“

Willard otevřel knížečku a lékař se zadíval na pasovou fotku Iana Bowlese, toho Novozélanďana, jenž se vydával za pacienta a nutil ho pořídit snímek Jasona Bournea. Proto se teď zpíjel do němoty. Nemohl snést pomyšlení na to, co musí udělat a co se mu stane, když neposlechne.

„Co…?“ Zmateně zavrtěl hlavou. „Co to jako je?“

Willard se posadil vedle něj. „Řekněme, že pan Bowles už vám nebude dělat potíže.“

Firth rázem vystřízlivěl, jako by mu chrstl do obličeje kbelík studené vody. „Vy to víte?“

Willard si vzal pas zpátky. „Všechno jsem slyšel.“

Doktorovi přeběhl mráz po zádech. „Nemohl jsem nic dělat.“

„Proto je dobře, že jsem tady byl.“

Firth sklesle přikývl.

„Teď bych zase něco potřeboval já.“

„Pro vás všechno,“ vyhrkl Firth. „Zachránil jste mi život.“

„Jason Bourne se o tom nesmí dozvědět.“

„Ani slovo?“ Firth se na něj podíval. „Vždyť ho tady někdo vypátral a jde po něm.“

Willard nehnul ani brvou. „Ani slovo, doktore.“ Natáhl k němu ruku. „Slibujete?“

Firth sevřel Willardovu suchou dlaň, jejíž pevný stisk ho poněkud uklidnil. „Řekl jsem přece, že pro vás všechno.“

10

Moira vytrhla flashdisk ze zdířky USB, chvatně vstala od stolu a vyrazila kavárnou k úzké špinavé chodbičce vedoucí k toaletám a kuchyni.

Zabočila doleva do kuchyně, kde ji rázem obklopila teplá pára a změť zvýšených hlasů. Mířila ke spíži, když se rozlétly zadní dveře a dovnitř vstoupil agent Národní bezpečnostní agentury. Dvakrát za sebou přitlačila palec ke čtečce stále běžícího počítače a v příští chvíli na něj přístroj hodila. Reflexivně zvedl ruce, aby ho chytil, a ona zatím vběhla do malé spíže. Klekla si a nahmatala kroužek padacích dveří. Když je zvedala z podlahy, uslyšela třesk výbušného zařízení nainstalovaného v laptopu. Dolehly k ní výkřiky lidí vylekaných ohněm v uzavřeném prostoru, ale to už se spustila po žebříku a zavřela za sebou poklop. Umístění drobné nálože do všech přenosných firemních počítačů bylo dalším bezpečnostním opatřením, které zavedla. Stačilo dvakrát přitisknout prst ke čtečce zapnutého laptopu a po deseti vteřinách následoval výbuch.

Pod žebříkem se nacházel sklep, kam se ukládaly zásoby zboží. Zašátrala nad hlavou, nahmatala šňůrku a zatáhla za ni. Prostor slabě ozářila holá žárovka. Moira uviděla kovové dveře vedoucí na ulici a otevřela je. Za nimi se táhla železná rampa, po které zásobovací šoupali do suterénu kartónové krabice s konzervami. Vylezla na ni, ale musela se hluboko předklonit a přidržovat se boků, aby nesklouzla po hladkém povrchu. Flashdisk, který předtím pevně svírala, si musela strčit do kapsy. Přitom se hřbetem ruky otřela o něco tuhého, snad o nějakou kartičku. Když se dostala na ulici, ocitla se hned vpravo od vchodu do kavárny, z něhož se lidé valili jako vroucí voda. Vykročila pryč a vtom zaslechla houkání hasičských aut. Za chůze zasunula ruku do kapsy, aby se přesvědčila, že je flashdisk na svém místě, a znovu ucítila tu kartičku. Vytáhla ji a uviděla, že je na ní znak záchranné služby a Daveovo jméno. Dole ručně napsal číslo nějakého mobilu. Pak si vzpomněla, jak se kolem ní prosmýkl, a došlo jí, že jí přitom vizitku podstrčil. Tonoucí se stébla chytá, pomyslela si. Otevřela mobil a naťukala číslo.

Ohlédla se přes rameno a viděla vybíhat z domu jednoho z agentů Národní bezpečnostní agentury. Přidala do kroku, dotyčný si jí však všiml a vydal se za ní.

Zašla za roh a přiložila telefon k uchu.

„Prosím?“ Ulevilo se jí – byl to Daveův hlas.

„Jsem v maléru.“ Sdělila mu, kde přibližně je. „Za tři minuty budu na křižovatce Fort Myer a Sedmnácté ulice.“

„Počkejte tam na nás.“

„To se lehko řekne,“ odvětila a oběhla roh do další ulice.

Arkadin pozoroval, jak Maslov se svými urostlými strážci nastupuje do auta a odjíždí. Musel se hodně držet, aby nepopadl z jedné z hromad samopal a nekropil vůz tak dlouho, dokud všichni čtyři uvnitř nebudou mrtví. Zbytky racionálního uvažování mu naštěstí zabránily poddat se vražednému běsu. Bylo by to hloupé. Možná by se mu na chvíli ulevilo, ale z celkového pohledu by mu Maslovova smrt nic nepřinesla. Dokud mu bude šéf Kazaňské mafie užitečný, nechá ho žít.

Ale ani o chvíli déle.

S Maslovem neudělá stejnou chybu jako se Stasem Kuzinem, bossem zločinecké bandy v Nižním Tagilu, se kterým se nejdřív dal dohromady a pak ho zabil. Tehdy byl Arkadin ještě mladý a nezkušený. Dovolil Kuzinovi žít příliš dlouho a ten mezitím stačil mučit a zavraždit ženu, s níž Arkadin spal. Ve své mladické nerozvážnosti samozřejmě nedomyslel, co smrt Kuzina a třetiny jeho tlupy způsobí.

Zbylí Kuzinovi bandité mu šli po krku, a tak se musel stáhnout do ústraní. Jelikož hlídali veškeré únikové cesty z města a ze všech vystrašených občanů si udělali informátory, musel si co nejrychleji najít úkryt někde přímo v Nižním Tagilu – na místě, kde by ho nikdy nenašli a kde by je hledat vůbec nenapadlo. Kuzina zastřelil v domě, který společně vlastnili. Kuzin tam měl sídlo, kde držel mladé dívky, jež pro něj Arkadin sbíral na ulici. A právě tam našel dokonalou skrýš, na kterou by nepomyslel ani mazaný lišák Dimitrij Maslov.

Arkadin však nyní zaměřil pozornost na aktuálnější problémy. Kráčel zpátky k členům oddílu Černé legie, kteří na něj čekali před stany postavenými na okraji ázerbájdžánské pláně, a neubránil se myšlenkám na Willardův telefonát. Ten idiot Wayan mu doporučil Iana Bowlese a on mu uvěřil. Byla to však evidentně chyba.

Když však předstoupil před své vojáky, pustil Bowlese z hlavy. Nebyli ani zdaleka tak dobře připravení na společný útok, jak očekával. Nemohl se ovšem divit: dostali výcvik pro sólové akce. Mnozí z nich čekali jen na rozkaz, aby si navlékli vestu s výbušninou C4, pronikli do nějaké tržnice, policejní služebny nebo školy a stiskli detonátor. V duchu už byli na půli cesty do ráje a Arkadin téměř okamžitě pochopil, že jako šéf Východního bratrstva, legální organizace zastřešující Černou legii, má za úkol a povinnost zformovat je do jednolitého oddílu, jehož členové se na sebe mohou vzájemně spolehnout a v případě potřeby se jeden za druhého bez váhání obětovat.

Nebojácní, tělesně i duševně silní muži teď stáli seřazení před ním. Nebyli však ve své kůži, protože jim přikázal oholit si hlavy i vousy, což bylo v rozporu s jejich muslimskou vírou. Všichni si v duchu kladli otázku, jak se s takovým vzezřením mají proboha v islámském světě někam infiltrovat.

Jeden z nich, Fárid, se odvážil všeobecné obavy vyslovit. Vystoupil celkem razantně, protože věřil, že nemluví jen za sebe, ale i za zbylých devadesát devět kolegů.

„Cože?“ Arkadin trhl hlavou tak prudce, že mu luplo v krku. Znělo to jako výstřel z pušky. „Cos to řekl, Fáride?“

Kdyby ho Fárid alespoň trochu znal, držel by jazyk za zuby. Jenže on ho neznal a v téhle pustině nebyl nikdo, kdo by ho poučil. Tak svou otázku zopakoval.

„Pane veliteli, my nechápeme, proč jste nám nařídil, abychom se oholili, když to Alláh zakazuje. Nevíme, co vás k tomu vedlo, a žádáme odpověď, protože jste nás zostudil.“

Arkadin mlčky odepnul z opasku obušek, udeřil jím Fárida do spánku a srazil ho k zemi. Když nebožák padl na kolena a klátil se bolestí i hrůzou, Arkadin vytáhl kolt a střelil ho zblízka do pravého oka. Fárid odlétl dozadu, zapraskalo mu v kolenou a zůstal ležet v prachu, oněmělý a nehybný.

Hned za rohem se Moira zastavila a přitiskla se ke zdi kancelářské budovy. Zvedla pravý loket, a když zpoza rohu vyběhl agent Národní bezpečnostní agentury, praštila ho do prsou. Mířila na krk, ale netrefila se, a i když zavrávoral, okamžitě se na ni vrhl a ohnal se po ní. Jeho ránu naštěstí odrazila.

Byl to však jen klamný výpad. Zespoda ji chytil za levou ruku a přitlačil na ni ve snaze zlomit ji v lokti. Uvězněná Moira mu ostře dupla na nárt, jeho sevření se však nezmírnilo, ba právě naopak. Když vyjekla bolestí, rozmáchl se a zamířil jí pěstí přímo na špičku nosu.

Nechala ho, ať se do rány co nejvíc opře, a na poslední chvíli uhnula hlavou na stranu. Současně soustředila veškerou sílu do podbřišku a vrazila mu pravé koleno do rozkroku. Rozpřáhl ruce a začal se hroutit.

Moira se mu chtěla vysmeknout, ale jak klesl na kolena, podařilo se mu ji chytit za zápěstí a stáhnout k sobě. Do očí mu vyhrkly slzy. Bojoval s mučivou bolestí a měl co dělat, aby normálně dýchal a nesténal. Moira mu však nehodlala dopřát klid. Praštila ho pěstí do krku, a zatímco se dávil, konečně se mu vytrhla. Nakonec mu dala ránu do levého spánku, až mu hlava udeřila o kamennou zeď. Obrátil oči v sloup a svezl se na chodník. Rychle mu vytáhla zbraň i průkaz a prodrala se houstnoucím houfem čumilů, které potyčka přilákala jako psy větřící krev. „Ten chlap mě přepadl. Zavolejte někdo policii!“ zavolala cestou.

Na rohu Fort Myer a Sedmnácté ulice přestala utíkat. Těžce se jí dýchalo a srdce jí bilo jako divé. Žilami jí proudil žhavý adrenalin, který ji nutil běžet dál, Moiře se však přesto podařilo zpomalit a téměř zvolna kráčet proti vlně lidí přivábených sirénami policejních aut přijíždějících z několika směrů. Jedno se blížilo přímo k ní, ale ne, byla to sanitka!

Dave dorazil jako na zavolanou. Ambulance zpomalila a Moira uviděla za volantem Earla. Když k ní vůz dojel, zadní dveře se rozlétly a Dave se vyklonil ven. Chytil ji za levou ruku tak prudce, že se zajíkla. Když ji vytáhl přes kovový schod nahoru, zabouchl dveře a zavelel: „Jeď!“

Earl šlápl na plyn a sanitka zabočila za roh takovou rychlostí, že to s Moirou smýklo. Dave ji objal, aby neupadla, a odvedl ji na jednu z lavic.

„Jste celá?“ zeptal se.

Přikývla, ale když ohnula levou ruku, škubla sebou.

„Ukažte.“ Dave jí vyhrnul rukáv blůzy. „Moc hezké,“ řekl a začal jí ošetřovat pohmožděný a oteklý kloub.

Moira si uvědomovala, že tady už přestává veškerá legrace. Jeden z jejích agentů narazil na tak důležité tajemství, že ho Černá řeka, Národní bezpečnostní agentura či obě organizace dohromady zabily. A teď jdou po ní. Její začínající společnost Heartland měla jen něco přes sto zaměstnanců, z toho polovina přišla z Černé řeky. Kdokoli z nich mohl být zrádce, jednu věc totiž věděla naprosto jistě: někdo z Heartlandu ji podle ISP adresy vystopoval v kavárně Shade Grown a předal informaci úřadům. To bylo jediné vysvětlení, proč se tady agenti ukázali tak rychle.

Vyčerpala své možnosti. Nemohla už nikomu věřit. Až na jednoho člověka, pomyslela si smutně. Přitom se zapřísáhla, že po té neodpustitelné věci, k níž mezi nimi došlo, se s dotyčnou osobou už nikdy nesetká ani s ní nepromluví.

Moira zavřela oči a mírně se zhoupla v rytmu uhánějící sanitky. Doba odpuštění ještě nenastala, ale třeba přišel čas uzavřít příměří. Ostatně, komu jinému mohla zavolat? Komu jinému mohla věřit? Zoufale vzdychla. Kdyby to nebylo k pláči, musela by se tomu smát. Chystala se požádat o pomoc toho posledního člověka, od kterého by kdy něco přijala, jenže to bylo tehdy, řekla si pochmurně, a tohle je teď.

Tiše zaklela a vytočila místní číslo. Když se ozval mužský hlas, zhluboka se nadechla a řekla: „Veroniku Hartovou, prosím.“

„A kdo volá?“

Jdi s tím někam, pomyslela si. „Moira.“

„Moira? Paní ředitelka potřebuje i vaše příjmení.“

„To nebude nutné,“ odsekla Moira. „Řekněte jí, že volá Moira, a hezky rychle!“

• • •

„Měsíc zašel.“ Amún Chaltúm se podíval na hodinky. „Je čas si promluvit.“

Soraya byla prostřednictvím satelitního telefonu ve spojení s místními agenty tajné organizace Týfón. Všichni se snažili zjistit informace o nové protirežimní íránské skupině, ale nikdo z nich zatím nic neobjevil. Zdálo se, že je ukrytá tak hluboko v podzemí, že se jí nikdo nedopátrá. Jestli to bylo proto, že informátoři Týfónu nic nevěděli, nebo se o její existenci báli cokoli prozradit, bylo záhadou. Pokud platilo to první, Soraya musela obdivovat stupeň jejich utajení.

Rozhodla se s Amúnovým návrhem souhlasit, ale ne úplně tak, jak chtěl. Když jí přidržel plátěné dveře stanu, požádala ho: „Zbraň nechte tady.“

„Je to vážně nutné?“ zeptal se. Když neodpověděla, na znamení nelibosti krátce přimhouřil oči, pak vzdychl, vytáhl pistoli z leštěného koženého pouzdra a položil ji na stůl.

„Spokojena?“

Vyšla z celkem vyhřátého interiéru do nočního chladu. Oddíl amerických vyšetřovatelů kus opodál pátral ve vraku po sebemenších stopách, Delia však dosud žádné novinky nehlásila, i když – jak řekla Veronika – zřícené letadlo nebylo jejím hlavním úkolem. Soraya se zachvěla ve studeném pouštním vzduchu. Ohromný měsíc propůjčoval věčnému a zdánlivě nekonečnému moři písku vznešený půvab.

Vykročili k okraji místa havárie, kde měly hlídat Chaltúmovy stráže, Soraya tam ovšem žádné neviděla a zastavila se. Byl sice krok před ní, přesto vycítil, že něco nehraje, a otočil se.

„Co se děje?“

„Už neudělám ani krok,“ oznámila mu. „Chci být na doslech.“ Ukázala na souhvězdí světel na druhé straně prostranství, daleko za hranicí určenou Chaltúmem. Bylo to zářící tábořiště mezinárodních médií, které ve zdejší ponuré noci působilo jako loď roztříštěná o útes zříceného letadla.

„Od nich?“ ušklíbl se Egypťan. „Ti vás neochrání. Moji muži je sem nepustí.“

„Ale kde ti vaši muži jsou, Amúne? Nevidím je tady.“

„To je záměr.“ Zvedl ruku. „Pojďte, máme velice málo času.“

Chtěla odmítnout, něco v jeho hlase jí to však nedovolilo. Znovu si vybavila napětí, jež z něj zprvu vycítila, ten spoutaný vztek. Co se to tady děje? Podařilo se mu podnítit její zvědavost. Udělal to úmyslně? Zavedl ji do pasti? Ale proč? Bezděčně si poklepala na zadní kapsu, kde měla pro každý případ schovaný keramický vyskakovací nůž.

Šli mlčky dál. Poušť kolem nich jako by šeptala. Její písky se neúnavně přesýpaly a pronikaly oblečením až na kůži. Obrušovaly třpyt civilizace tak dlouho, až zbylo jen tvrdé jádro, prosté a surové. Chaltúm byl doslova ve svém živlu. Proto ji sem vzal tehdy před lety a proto sem přijeli i nyní. Čím víc se vzdalovali od ostatních, tím jí připadal větší a mocnější, až se pod ním krčila jako malá holčička. Když se otočil, v očích se mu zaleskl bělostný měsíční svit.

„Potřebuju vaši pomoc,“ řekl bez obalu, jak měl ve zvyku.

Skoro se rozesmála. „Vy že potřebujete moji pomoc?“

Na chvíli odvrátil zrak. „Jste asi ten poslední člověk na světě, kterého by mě napadlo žádat o pomoc.“

Po té větě pochopila, v jak svízelné situaci se asi musí nacházet. „Co když odmítnu?“

Ukázal na satelitní telefon v její ruce. „Myslíte, že nevím, komu jste volala?“ Bělma jeho očí dostala v nočním osvětlení strašidelně modravý nádech. „Myslíte, že nevím, proč jste tu doopravdy? Tady nejde o tu leteckou havárii, ale o novou povstaleckou skupinu v Íránu.“

11

Willard stál uprostřed dvora u sídla doktora Firtha a nervózně čekal, až se Bourne vrátí. Na chvíli zauvažoval, že půjde za ním, ale hned to zavrhl. Při myšlenkách na Bournea se mu opět vrátily vzpomínky na vlastního syna Orena. Už patnáct let ho neviděl ani o něm neměl žádné zprávy. Často myslel na to, jak se s Orenem rozešel na pohřbu své ženy, když mlčky stál a se suchýma očima sledoval, jak rakev s jejími ostatky pomalu klesá do země.

„Copak ty nic necítíš?“ obořil se na něj Oren s hněvem, který se v něm zřejmě hromadil už roky. „Vůbec nic?“

„Jsem rád, že už je po všem,“ odpověděl Willard.

Teprve mnohem později si uvědomil, že synovi neměl říkat pravdu. V jeho životě tehdy přišlo krátké období, kdy ho lži přestaly bavit. Tu chybu už však nikdy nezopakoval. Uvědomil si, že lidé po lžích touží. Potřebují je k životu, snad dokonce i ke štěstí. Pravda bývá často nepříjemná a lidé o ni nestojí. Mnohým navíc nevyhovuje. Raději si něco nalhávají a poslouchají lži ostatních, aby si zachovali iluzi krásy. Pravdou totiž je, že skutečnost není hezká.

Tady na Bali ho však napadlo, jestli náhodou není jako všichni ostatní a nestaví kolem sebe klec ze lží, jen aby zakryl pravdu. Léta si prošlapával cestičku do Národní bezpečnostní agentury, až nakonec pronikl jako špion do konspiračního domu ve Virginii, odkud veškeré lži pramenily. Léta si říkal, že je to jeho povinnost. Jiní lidé včetně jeho vlastního syna mu připadali jako duchové patřící do života někoho cizího. Co jiného v životě mám? ptal se sám sebe zas a znova, když poslušně vykonával funkci správce toho domu. Byla to jeho povinnost, jediná povinnost, s níž se dokázal ztotožnit.

Willardova úloha u Národní bezpečnostní agentury se naplnila. Jeho krycí identita musela být prozrazena a on získal volnost. Nikdo z CIA zatím nepřišel na to, co s ním. Z pohledu nové ředitelky si vybíral dlouho odkládanou dovolenou.

Když se vymanil ze servilní role sluhy, musel se podivovat, jak dlouho si dokázal hrát na někoho, kým vůbec nebyl. Když ho Alex Conklin začal školit, Willard snil o nebezpečných akcích v odlehlých koutech světa. Bezpočtukrát četl všechny romány s Jamesem Bondem a toužil po adrenalinu tajných misí. Postupně se zlepšoval, zvládal stále těžší úkoly a Conklin mu začal důvěřovat. Pak ovšem přišla ta osudová chyba: jak se dozvídal o tajemstvích projektu Treadstone, stále víc snil o tom, že se stane Conklinovým nástupcem, zkrátka tím, kdo tahá za nitky. Realita však byla jiná. Bývalý ředitel CIA si ho zavolal a obsadil ho do role, pro kterou si ho předem vybral. Willard tedy putoval do útrob Národní bezpečnostní agentury, které mu připadaly jako vězení, kde není šance na milost.

Svěřené úkoly vykonával svědomitě a dobře, snad dokonce až mistrně. To mu alespoň všichni říkali. Ale co z toho měl? Pravda – znovu ta pravda! – zněla krutě: nic, vůbec nic.

A teď konečně dostal příležitost splnit si sen stát se mistrem manipulací a překonat svého starého učitele. Conklin to totiž nakonec pokazil. Dovolil Leonidu Arkadinovi prchnout a místo toho, aby po něm pátral a přivedl ho zpátky, na něj zapomněl a snažil se ho nahradit Jasonem Bournem. Jenže k tak nebezpečnému individuu se nikdy nemůžete otočit zády. Willard znal každé rozhodnutí, které Conklin v rámci projektu Treadstone přijal, a věděl o každé chybě. Tu poslední, tedy útěk Leonida Arkadina, určitě nezopakuje. Bude chytřejší, mnohem chytřejší. Naplní konečný cíl Treadstonu. Vytvoří neomylný stroj na zabíjení.

Pak se náhle otočil. Brána Firthova sídla se otevřela a dovnitř vstoupil Jason Bourne. Padal soumrak. Nebe na západě ještě žíhaly růžové odstíny, nad hlavou však bylo kobaltově modré. Bourne se blížil a mezi palcem a ukazovákem pravé ruky svíral drobný předmět.

„Nábojnice M118 ráže 7.62,“ oznámil.

Willard natáhl ruku a detailně si ji prohlédl. „Speciální vojenská munice určená do odstřelovačských pušek.“ Krátce a zpěvavě zahvízdl. „Nedivím se, že jste měl čistý průstřel.“

„Od bombardování Kuty a Džimbaranu v roce 2005 si místní vláda zbraně přísně hlídá. Ani sebelepší odstřelovač by sem tu pušku i s náboji nemohl propašovat.“ Bourne se pochmurně usmál. „Na kolika místech na Bali se podle vás dají sehnat celoplášťové střely ráže 7.62 a puška, která je dokáže vypálit?“

„Má ještě někdo nějakou otázku?“ zeptal se Arkadin.

Zatímco stále držel obě zbraně, pronikavě se zadíval do očí každému z devadesáti devíti zbylých vojáků Černé legie a viděl v nich ten nejhlubší strach i bezvýhradnou poslušnost. Ať se od této chvíle stane cokoliv, bez odmlouvání půjdou za ním.

Vtom mu zazvonil satelitní telefon. Otočil se na podpatku a vykročil od mužů stojících tiše a strnule jako sochy. Věděl, že se ani nepohnou, dokud nevydá rozkaz, a to ještě chvíli potrvá.

Otřel si pot z ucha, přiložil si k němu telefon a zavrčel: „Co zas?“

„Jak probíhala Maslovova návštěva?“ rozlehl se éterem Tritonův hlas. Jako vždycky mluvil anglicky bez sebemenšího přízvuku.

„Napínavě jako obvykle.“ Při řeči se otáčel dokola a snažil se zaměřit polohu Tritonových mužů.

„Nenajdete je, Leonide,“ řekl Triton. „Ani byste to nechtěl.“

To je fakt, pomyslel si Arkadin. Triton stál za celou misí, nebo alespoň pracoval pro toho, kdo platil účet včetně jeho mimořádně štědrých odměn. Nebylo by proto rozumné stavět se proti němu.

Arkadin vzdychl a alespoň pro tuto chvíli potlačil svou zlost. „Co pro vás můžu udělat?“

„Dneska zní otázka opačně,“ odpověděl Triton. „Časový plán byl urychlen.“

„Urychlen?“ Arkadin se podíval na své muže, sice fyzicky zdatné, ale na misi ještě nepřipravené. „Už na začátku jsem vám jasně řekl, že potřebuju tři týdny, a vy jste mě ujišťoval…“

„To bylo tehdy, tohle je teď,“ odsekl Triton. „Teoretická fáze skončila, teď se pohybujeme v reálném čase a tikající hodiny nepatří vám ani mně.“

Arkadin cítil, že se mu napínají svaly jako před rvačkou. „Co se stalo?“

„Kočka už brzy vyskočí z pytle.“

Arkadin se zamračil. „Co to sakra znamená?“

„To znamená, že důkazy vycházejí rychle najevo. Nezvratné důkazy, které uvedou všechno do pohybu. Není cesty zpět.“

„To vím už od začátku,“ štěkl Arkadin. „A Maslov taky.“

„Na splnění úkolu máte čas do soboty.“

Arkadin málem vyskočil. „Cože?“

„Nedá se nic dělat.“

Triton přerušil spojení a náhlé ticho Arkadinovi zvonilo v uchu jako výstřel z pušky.

Willard chtěl jít s Bournem, ten to však odmítl. Během Bourneova léčení Willard sepsal krátký seznam lidí, kteří obchodovali s pašovanými zbraněmi nebo se to o nich alespoň říkalo. Jen jediný z nich však údajně prodával vojenské odstřelovačské pušky a celopláštové střely, které byly použity proti Bourneovi. Na tak malém ostrově jako Bali by bylo nebezpečné prověřovat všechny domnělé obchodníky, jen by to vzbudilo zbytečnou pozornost a ochranná síť, kterou Willard kolem Bournea rozprostřel, by se ocitla v ohrožení.

Firth si vypůjčil auto a Bourne v něm zamířil vstříc chaosu hlavního města Denpasaru. Trh Badung našel celkem snadno, horší to ovšem bylo s parkováním. Nakonec přece jen objevil jedno místečko, které hlídal stařec s úsměvem připomínajícím puklý meloun.

Bourne se propletl kolem stánků s kořením a zeleninou dozadu, kde sídlili řezníci a prodejci masa. Willard říkal, že hledaný muž vypadá jako žabák, a nebyl daleko od pravdy.

Trhovec právě prodával několik živých selátek přivázaných k bambusovým tyčím mladé ženě, která podle oblečení i chování musela pracovat pro někoho bohatého a vlivného. U vedlejšího pultu stála fronta zájemců o prsíčka a stehýnka. Sekáčky svištěly vzduchem a odkrajovaly svaly od kostí, až krev stříkala.

Jakmile žena zaplatila a pokynula čekajícím mužům, aby selata odnesli, Bourne vykročil dopředu a toho skrčence oslovil. Jmenoval se Wayan, což v překladu znamenalo první. Všichni Balijci dostávají jména podle pořadí, v jakém se narodí, od prvního do čtvrtého. Případné páté dítě se znovu jmenuje Wayan.

„Wayane, potřebuju s vámi mluvit.“

Prodejce se na Bournea lhostejně podíval. „Jestli chcete prase…“

Bourne zavrtěl hlavou.

„Jsou nejlepší na ostrově, zeptejte se všech.“

„Jde mi o něco jiného,“ odtušil Bourne. „Můžeme si promluvit v soukromí?“

Wayan se zdvořile usmál a rozpřáhl ruce. „Jak sám vidíte, tady žádné soukromí nenajdete. Jestli nebudete nakupovat…“

„To jsem neřekl.“

Wayan přimhouřil oči. „Nevím, jak to myslíte.“

Když už se chtěl odvrátit, Bourne vytáhl pět set dolarů. Wayan se na peníze podíval a něco mu zajiskřilo v očích. Bourne by se vsadil, že hamižnost.

Wayan si olízl masité rty. „Tolik prasat bohužel nemám.“

„Chci jen jedno.“

Mezi prsty náhle zničehonic vykouzlil nábojnici, kterou našel v Tengananu, a položil ji Wayanovi do dlaně. „Určitě bude od vás.“

Trhovec však jen neoblomně pokrčil rameny.

Bourne vytáhl dalších pět set smotaných do pevné ruličky. „Na smlouvání nemám čas.“

Wayan probodl Bournea pohledem, pak shrábl tisícovku a pohodil hlavou, aby šel za ním.

V rozporu s jeho předchozím tvrzením se v zadní části stánku nacházel uzavřený prostor. Na chatrné bambusové lavici leželo několik řeznických nožů. Když Bourne vstoupil za Wayanem dovnitř, zleva ho překvapil jakýsi hromotluk. Zprava k němu současné vykročil někdo vysoký.

Bourne praštil pořízka do obličeje a zlomil mu nos. Dlouhán ho sice chytil, ale on se přikrčil a v kotrmelcích se vrhl stísněným prostorem. Vrážel do bambusových tyčí a shazoval prasata i řeznické náčiní na zem kolem sebe. Popadl nůž a přeřezal pouta třem selatům, která se s radostným pištěním z nečekané svobody rozběhla po stánku a Wayan i vysoký chlap jim museli uskakovat.

Bourne hodil nůž a zasáhl toho vysokého do levého stehna. Jeho vyjeknutí splynulo s kvičením podsvinčat, která divoce pobíhala kolem. Bourne na ně nedbal a popadl Wayana za košili. Právě tehdy pořízek sebral z podlahy nůž a vrhl se na Bournea, ten se však schoval za Wayana. Když se útočník chystal ohnat nožem, Bourne mu vykopl zbraň z ruky, srazil ho dolů a udeřil týlem jeho hlavy o zem. Muž obrátil oči v sloup.

Bourne vstal, chytil Wayana, aby mu neutekl, a otočil ho čelem k sobě. Vlepil mu palčivou facku. „Říkal jsem, že na smlouvání nemám čas. Teď mi vyklopte, kdo si u vás ten náboj koupil.“

„Nevím, jak se jmenuje.“

Bourne ho znovu udeřil otevřenou dlaní, tentokrát ještě tvrději. „Tomu nevěřím.“

„Opravdu.“ Wayanova lhostejnost byla rázem tatam. Čišel z něj nefalšovaný strach. „Nikdy se mi nepředstavil a já se neptal. V našem oboru je lepší, když toho člověk moc neví.“

To znělo věrohodně. „Jak vypadal?“

„Nevzpomínám si.“

Bourne ho chytil pod krkem. „Nelžete mi!“

„Ale já vám nelžu!“ Wayan divoce zakoulel očima. Zezelenal v obličeji, jako by se mu udělalo špatně. „No dobře, vypadal jako Rus. Nebyl velký ani malý. Ale měl svaly.“

„Co dál?“

„Já ne…“ Při další facce mírně vyjekl. „Měl černé vlasy a… světlé oči. Barva se mi nevybavuje…“ Zvedl ruce. „Počkat, počkat… Byly šedé.“

„A dál?“

„To je všechno. Nic víc nevím.“

„Ale víte,“ vedl si Bourne svou. „Kdo ho doporučil?“

„Jeden zákazník…“

„Jméno.“ Bourne zatřásl prodejcem prasat jako hadrovou panenkou. „Potřebuju jeho jméno.“

„On mě zabije.“

Bourne se sklonil, vytáhl nůž ze skoleného muže a přiložil Wayanovi čepel k hrdlu. „Nebo vás zabiju já.“ Jemně řízl a po Wayanově hrudi skanul pramínek krve, který mu potřísnil košili. „Je to na vás.“

„Don…“ Trhovec zalapal po dechu. „Don Fernando Hererra… Žije ve Španělsku, v centru Sevilly.“ Bez dalšího naléhání prozradil Bourneovi adresu svého zákazníka.

„Do čeho don Hererra dělá?“

„Do mezinárodního bankovnictví.“

Bourne se neubránil úsměvu. „K čemu by bankéřovi byly vaše služby?“

Wayan pokrčil rameny. „Jak říkám, čím míň toho o svých klientech vím, tím je to pro mě lepší.“

„Příště si dávejte větší pozor.“ Bourne ho pustil a pak Wayana hrubě přitlačil k nohám jednoho z mužů, který se začal vrtět. „Někteří klienti jsou totiž smrtelně nebezpeční.“

Duchové egyptských bohů Anubise a Thótha povolali měsíc do podsvětí a na nebi zůstaly jen opuštěné hvězdy.

„Znovu jsem se ve vás zmýlil,“ řekl Chaltúm bez trpkosti. „Vaším hlavním úkolem je ta íránská vzbouřenecká skupina.“

Když neodpověděla, dodal: „Potřebuju, abyste mi pomohla.“

„Vy jste stát,“ řekla mu. „Jak já vám můžu pomoct?“

Rozhlédl se kolem, snad aby se ujistil, že se žádný z jeho strážných nevrátil. Soraya ho pozorně sledovala. Jestli se bál, aby ho neuslyšel někdo z jeho vlastních podřízených, co jí to napovídalo? Neodchýlil se od Muchábarátu a nevydal se vlastní cestou? Existovalo však i jiné vysvětlení.

„Máme ve svých řadách špiona. Je to někdo hodně vysoko.“

„Šéfem Muchábarátu jste přece vy.“

„Ta osoba je ještě výše postavená.“ Nafoukl tváře a vypustil vzduch z plic. „Vaši informátoři by mohli zjistit, o koho se jedná.“

„Odhalovat špiony a zrádce je snad váš úkol.“

„Myslíte, že jsem to nezkoušel? A víte, jak to dopadlo? Zabitím čtyř mých agentů při plnění služebních povinností a přísnou důtkou za neschopnost pro Muchábarát.“ Z očí mu znovu vyšlehly plameny zloby. „Věřte mi, že výhrůžka vůči mně zněla celkem jasně.“

Soraya se zamyslela. Proč by ji to mělo zajímat, když to letadlo možná sestřelila právě jeho tajná služba? „Řekněte mi jediný důvod, proč bych vám měla pomáhat.“

„Vím, že vašim lidem se zatím nepodařilo vypátrat podrobnosti o té íránské povstalecké organizaci – a ani nepodaří, to vám garantuju. Ale já bych něco zjistit mohl.“

V té chvíli zastínil hvězdy kužel světla. Soraya udělala několik kroků doleva a podívala se, kdo to přichází.

Zpoza kopečku se blížila Delia a na chvíli je ozářila baterkou. Pak si osvítila tvář zespoda, takže vypadala jako nějaké strašidlo.

„Už vím, jaká střela zasáhla letadlo.“

Chaltúm šlehl po Soraye varovným pohledem a založil si ruce na prsou. „Povídejte.“

Delia se zhluboka nadechla, zase vydechla a teprve poté pokračovala. „Šlo o raketu země-vzduch Kosar 3.“

„Íránská.“ Soraye přeběhl mráz po zádech. „Víš to jistě, Delio?“

„Našla jsem úlomky elektronického naváděcího systému,“ odvětila její přítelkyně. „Je čínské výroby. Podobný se používá i u střel vzduch-země řady C-701. Tenhle měl navíc vyhledávací radar.“

„A díky tomu letadlo tak dobře zaměřil,“ doplnila Soraya.

Delia přikývla. „Naváděcí systém je speciálně vyvinutý pro raketu Kosar.“ Významně se na Sorayu podívala. „Tahle hračka dosahuje rychlosti skoro jednoho machu. Letadlo nemělo vůbec žádnou šanci.“

Soraye se udělalo nevolno.

Chaltúmův hlas se zachvěl opravdovým vztekem. „Jachráb bjutium!“ Ať jsou jejich domy zničeny! „To letadlo sestřelili Íránci.“

A s těmito slovy se svět přiblížil o obří krok k válce. Ne k jedné z posledních lokálních válek probíhajících ve Vietnamu, Afghánistánu či Iráku, i když byly strašlivé a krvavé, ale k opravdové světové válce. K válce, která ukončí všechny války.

KNIHA DRUHÁ

12

„Právě jsem domluvil s íránským prezidentem,“ řekl šéf americké administrativy. „Kategoricky popírá, že by o tom neštěstí něco věděl.“

„Což je v souladu s oficiálním stanoviskem jejich ministra zahraničí,“ konstatoval Jaime Hernandez. Dveře se otevřely a špionážní „car“ převzal svazek papírů od štíhlého muže s tmavými vlasy prošedivělými na skráních. Měl tuctovou tvář účetního, ale z jeho očí v rozporu s tímto povrchním dojmem čišelo cosi tvrdého a neupřímného.

Když Hernandez prolistoval papíry, kývl a představil hubeného pána jako Errola Danzigera, zástupce ředitele Národní bezpečnostní agentury pro rádiový odposlech. „Jak sám vidíte,“ pravil Hernandez a podal listiny prezidentovi, „neponecháváme nic náhodě. Tento materiál je přísně tajný a smí do něj nahlédnout jen vysoce postavené osoby.“

Načež se Danziger mírně uklonil a zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Kolem stolu v jedné z rozlehlých strategických místností Pentagonu tři patra pod zemí sedělo pět lidí. Každý měl před sebou stránky s čerstvými informacemi od společného vyšetřovacího týmu vyslaného do Káhiry a podrobným hodnocením rychle se měnící situace. Vedle každého z křesel s koženým opěradlem čekala skartovačka papíru.

Jako by Hernandezova odmlka byla nějakým pokynem, ministr obrany Halliday dodal: „Samozřejmě že svůj podíl kategoricky popírají, ale jde o vážnou provokaci a stojí za ní oni.“

„Důkazy, které jsme jim předložili, nemohou popřít,“ přidal se ministr pro vnitřní bezpečnost Jon Mueller.

„A přesto to dělají.“ Prezident zhluboka vzdychl. „Právě tuto otázku jsme dlouho řešili při naší vzrušené telefonické debatě. Íránci tvrdí, že náš vyšetřovací tým ty ‚takzvané důkazy‘ sám vyrobil. Přesně cituji jejich prezidenta.“

„Proč by vydával rozkaz k sestřelení našeho letadla?“ otázala se Veronika Hartová.

Za což ji Halliday zpražil sžíravým pohledem. „Už ho nebaví poslouchat věčnou kritiku jejich jaderného programu. Tlačíme na ně a oni nám to teď oplácejí.“

„Já bych řekl, že tahle provokace má ve skutečnosti dva cíle,“ nadhodil Hernandez. „Jak Bud správně poznamenal, odvrací mezinárodní pozornost od íránského jaderného programu a současně slouží jako varování pro nás – a tím pádem i pro celý zbytek světa –, abychom od nich dali ruce pryč.“

„Když dovolíte, ráda bych v tom měla jasno.“ Hartová se mírně předklonila. „Chcete říct, že se rozhodli jít ještě za své dávné hrozby, že uzavřou Hormuzskou úžinu pro přepravu ropy?“

Mueller přikývl. „Přesně tak.“

„Vědí přece, že to je sebevražda.“

Halliday přihlížel té výměně názorů jako jestřáb pozorující z výšky dva zajíce běžící polem. Pak náhle zaútočil. „Všichni jsme se přece obávali, že íránský prezident není úplně při smyslech.“

„Šílený kloboučník,“ přisvědčil Hernandez v narážce na postavu z Alenky v říši divů.

Halliday souhlasil. „Ale daleko nebezpečnější.“ Rozhlédl se po místnosti a jeho obličej strašidelně ozářily velké ploché obrazovky rozvěšené po stěnách. „Teď máme nezvratný důkaz.“

Hernandez posbíral papíry a srovnal rohy. „Myslím, že bychom měli s našimi poznatky předstoupit před veřejnost. Informovat spojence, ale také sdělovací prostředky.“

Halliday se podíval na prezidenta. „Já jsem pro. A pak svoláme zvláštní zasedání bezpečnostní rady OSA, na kterém osobně vystoupíte. Musíme ten zbabělý teroristický čin rázně odsoudit.“

„Obvinit a usvědčit Írán,“ dodal Mueller. „To, čeho se dopustil, se dá brát jako vyhlášení války.“

„Ano.“ Hernandez nahrbil ramena jako boxer v ringu. „A proto proti němu musíme vojensky zasáhnout.“

„To by byla sebevražda,“ namítla Hartová důrazně.

„Já s paní ředitelkou souhlasím,“ řekl Halliday.

Tato reakce byla tak nečekaná, že Hartová na ministra chvíli nevěřícně zírala. Když však pokračoval, všechno jí rázem došlo.

„Jít do války s Íránem by byla chyba. Jsme blízko vítězství války v Iráku, a navíc musíme přesunout vojska zpátky do Afghánistánu. Ne, frontální útok na Írán by podle mého názoru byl hrubým přehmatem. Už dneska jsou naši vojáci dost přetížení a také by to mohlo mít katastrofální důsledky pro ostatní země v regionu, obzvlášť Izrael. Pokud by se nám tím ovšem podařilo zničit současný íránský režim zevnitř, tak to už by stálo za uvážení.“

„K tomu ale potřebujeme spojence přímo v Íránu,“ doplnil Hernandez jako na povel. „Nějakou destabilizující sílu.“

Halliday přikývl. „Kterou teď díky našemu úsilí máme v té nové revoluční skupině. Navrhuji udeřit na Írán na dvou frontách: diplomaticky přes OSN a vojensky podporou této skupiny všemi možnými prostředky: peníze, zbraně, vojenští poradci a tak dále.“

„Souhlasím,“ řekl Mueller. „Ale k podpoře té organizace budeme potřebovat tajné fondy.“

„A včera už bylo pozdě,“ dodal Hernandez. „Což znamená, že se to nesmí dozvědět Kongres.“

Halliday se zasmál, na tváři měl však úplně vážný výraz. „Moje řeč. Ty lidi zajímá jen to, aby byli znovu zvoleni. Co je dobré pro zemi, o tom nemají páru.“

Prezident položil lokty na leštěný stůl a opřel pěsti o ústa, jako by se pohroužil do hluboké meditace. Promýšlel svá rozhodnutí, jejich význam a možné dopady a přitom těkal očima od jednoho z poradců ke druhému. Nakonec se vrátil pohledem k ředitelce CIA. „Veroniko, vás jsme si ještě neposlechli. Jaký máte názor na tento návrh?“

Hartová chvíli uvažovala. Nesměla odpověď uspěchat, na to byla příliš důležitá. Cítila na sobě Hallidayovy blyštivé a zanícené oči. „Raketa, která zabila naše občany, byla nade vší pochybnost íránská střela Kosar 3, takže souhlasím s co nejrychlejší diplomatickou reakcí, protože celosvětová jednota je zásadní.“

„Nezapomínejte na Čínu a Rusko,“ varoval Halliday. „Mají s Íránem pevné ekonomické svazky, a tak se za nás bez ohledu na důkazy nepostaví. To je ostatně důvod, proč potřebujeme pátou kolonu, která nám pomůže rozdmýchat revoluci zevnitř.“

Teď se dostáváme k jádru věci, pomyslela si Hartová. „S vojenským zásahem mám jeden problém. Trik s pátou kolonou jsme mnohokrát zkoušeli na různých místech světa, například v Afghánistánu. A k čemu to vedlo? K nárůstu moci revolučního Tálibánu, Usámy bin Ládina a dalších extremistických skupin, ze kterých se stali teroristé.“

„Teď je to něco jiného,“ trval na svém Halliday. „Máme ujištění od vůdců té skupiny. Zastávají umírněné, demokratické, zkrátka prozápadní postoje.“

Prezident poklepal prsty o stůl. „Takže vyřešeno. Zaútočíme ze dvou směrů. Já uvedu do pohybu kola diplomacie a vy, Bude, mezitím připravíte předběžný rozpočet pro tu vaši povstaleckou skupinu. Čím dřív ho budete mít, tím dřív to můžeme spustit, ale aby bylo jasno: Bílý dům v tom nesmí hrát vůbec žádnou roli. Já vlastně nejsem ani na tomhle jednání.“ Vstal a přelétl pohledem své poradce. „Vážení, pojďme s tím něco udělat. Dlužíme to těm sto osmdesáti jedna nevinným americkým občanům, kteří zahynuli při tom raketovém útoku.“

Veronika Hartová sledovala, jak do její kanceláře vchází Moira Trevorová, elegantní jako vždy. Přesto v očích bývalé kolegyně rozpoznala cosi temného a pohnutého, že jí z toho přeběhl mráz po zádech.

„Posaď se,“ řekla Veronika Hartová zpoza stolu. Pořád nemohla uvěřit tomu, co se děje. Když odešla od Černé řeky, byla si jistá, že už Moiru Trevorovou nikdy neuvidí, natož aby se s ní musela bavit. A teď tady ta ženská najednou byla. Posadila se naproti ní se zády rovnými jako voják a přehodila nohu přes nohu, až sukně zašustila.

„Nejspíš jsi stejně překvapená jako já,“ začala Moira.

Hartová nic neřekla, jen dál hleděla do Moiřiných hnědých očí, jako by v nich hledala pravý účel její návštěvy. Po chvíli však svého snažení zanechala. Uvědomila si, že za tu strnulou kamennou fasádu stejně nedohlédne.

V duchu však vyhodnocovala, co vidí: Moiřinu oteklou a obvázanou levou ruku, menší šrámy a oděrky na tváři i hřbetech rukou. Bezděčně se zeptala: „Co se ti sakra stalo?“

„To jsem ti právě přišla povědět,“ řekla Moira.

„Ne, ty sis přišla pro pomoc.“ Hartová se předklonila s lokty na stole. „Být sama není sranda, co?“

„Ale Verčo…“

„Co jako? Minulost na nás číhá jako had v trávě.“

Moira přikývla. „To je asi fakt.“

„Asi?“ Hartová naklonila hlavu. „Promiň, jestli se nedojmu. To tys mi přece vyhrožovala. Jak jsi to tenkrát říkala?“ Našpulila rty. „Aha, už to mám. ‚Verčo, za tohle tě nakopu do zadku a zametu s tebou tak, že na to do smrti nezapomeneš.‘“ Hartová se opřela. „Vynechala jsem něco?“ Cítila, jak se jí zrychluje tep. „A teď jsi tady.“

Moira na ni oněměle hleděla.

Hartová se otočila k servírovacímu stolku, nalila ledovou vodu do vysoké sklenice a posunula ji přes stůl. Moira chvíli jen seděla, jako by nevěděla, jestli přijetí vody bude známkou důvěry, nebo kapitulace.

Pak natáhla ruku a máchla s ní po sklenici, která se v příští chvíli rozbila o stěnu ve spršce vodní tříště a drobných střepů. To už Moira vstala a opřela se pěstmi o stůl.

Do kanceláře okamžitě vstoupili dva muži s vytasenými zbraněmi.

„Klid, Moiro.“ Hlas Hartové zněl tiše, ale neoblomně.

Moira se neposadila, ale ukázala Hartové záda a vykročila po koberci na druhou stranu kanceláře.

Ředitelka CIA mávla na strážné, ti schovali zbraně do pouzder a vytratili se. Když se za nimi zavřely dveře, přiložila k sobě prsty obou rukou a čekala, až Moira vychladne. Po nějaké chvíli ji vyzvala: „Řekneš mi už laskavě, o co tady běží?“

Když se Moira otočila, skutečně už působila klidněji. „Ty si to špatně vykládáš, Verčo. Jestli tady někdo někomu pomůže, tak já tobě.“

Zatímco jeho muži pohřbívali Fárida, Arkadin seděl na skále v safírovém ázerbájdžánském soumraku. I bez rytmického zvuku krumpáčů a pohledu na mrtvolu ležící v prachu by tam panovala melancholická atmosféra. Vítr foukal nárazově jako supící pes. Domorodci obrátili tváře k Mekce a na kolenou se modlili, samopaly ležely vedle nich. Za šedivými horami se prostíral Írán a Arkadinovi se najednou zastesklo po Moskvě. Chyběly mu dlážděné ulice, cibulovité kopule i noční kluby, kde se cítil ve svém živlu. Především mu však scházela nekonečná řada štíhlých modrookých blondýnek, v jejichž navoněné kůži se mohl ztrácet a zapomínat na Devru. I když ji miloval, teď ji nenáviděl, protože nebyla doopravdy mrtvá. Její přízrak ho pronásledoval dnem i nocí a nutil ho pomstít se Jasonu Bourneovi, poslednímu článku vedoucímu k jejímu životu – a k její vraždě. Aby to nebylo málo, Bourne zabil i Míšu, Arkadinova učitele a nejlepšího přítele. Bez Míši Tarkaniana by Arkadin utrpení v Nižním Tagilu zřejmě nepřežil.

Míša a Devra, dva nejdůležitější lidé jeho života, zemřeli vinou Jasona Bournea. A za to ten bídák zaplatí.

Muži už téměř vyhloubili hrob. Na mdle poblikávající obloze líně kroužily dva černé stíny. Byli to supi. Jsem jako oni, napadlo Arkadina. Trpělivé čekám na příhodnou chvíli k útoku.

Seděl na skále s pokrčenými koleny a obracel v dlani satelitní mobil. Willardův telefonát mu kupodivu přinesl několik dobrých věcí. Willard byl špeh, ne agent pro práci v terénu, a dopustil se fatální chyby: nechal se strhnout vlastním egem. Měl Iana Bowlese v tichosti zlikvidovat, odstranit důkazy a pokračovat v práci. Samozřejmě chtěl vědět, kdo Bowlese poslal, ale udělal chybu, že se ohlásil Arkadinovi a vlastně ho varoval. Tím mu totiž v podstatě prozradil, že Bourne nezemřel, i když Arkadinovi nešlo do hlavy, jak by mohl přežít střelu do srdce. Ať je Bourne sebelepší, není přece superman. Jak to, že nezdechl?

Arkadin ostře zavrtěl hlavou a odsunul tu záhadu stranou. Naťukal číslo do telefonu. Bowles byl jen pěšák, který měl obhlédnout situaci a podat hlášení. Jelikož selhal, přišel čas povolat větší experty.

Zpocení a uštvaní chlapi bez okolků hodili Fárida do hrobu. Jejich neveselý úkol je už dávno přestal bavit. Fárid porušil zákony skupiny, už mezi ně nepatřil. Vzali si ponaučení, hřálo Arkadina u srdce.

Ozval se vyzváněcí tón.

„Jste připraven?“ zeptal se Arkadin, jakmile se ozval známý hlas. „To je dobře. Rozhodl jsem se totiž udělat to po vašem a čas už běží. Během hodiny vám pošlu aktuální informace.“

Dva muži začali na mrtvého házet lopatou hlínu, ostatní si do hrobu odplivli.

Ředitelka CIA zavrtěla hlavou. „Ten pocit bohužel nemám, Moiro.“

Šlachy na Moiřině krku se napjaly. Jak dlouho na tento střet čekala? „A měla jsi ho, když jsi mě v Safedkóhu obětovala?“ Safedkóh je místní název Bílých hor ve východním Afghánistánu, kde se nacházejí nechvalně známé jeskyně Tora Bora táhnoucí se přes hranici do západního Pákistánu ovládaného teroristy.

Hartová rozpřáhla ruce. „Já jsem tě neobětovala.“

„Opravdu?“ Moira k ní postoupila. „Tak mi, prosím tě, vysvětli, jak to, že mě uprostřed noci zajali a pak mě šest dní drželi jako rukojmí na hoře Sikaram, nedali mi nic jíst a pít jsem mohla jen špinavou vodu.“

„Nemám tušení.“

„Z té vody jsem chytila infekci, která mě na další tři týdny vyřadila z provozu.“ Moira se blížila k ředitelčině stolu. „A během té doby jsi moji akci vedla ty.“

„Byla to přece akce Černé řeky.“

„… kterou jsem já pečlivě naplánovala a připravila. Akce, o kterou jsem stála jako o nic jiného.“

Hartová se pokusila o úsměv, ale moc jí to nešlo. „Ta mise byla nakonec úspěšná, Moiro.“

„A kdybych jí velela já, tak by nebyla?“

„To jsi řekla ty.“

„Myslela sis, že jsem horká hlava.“

„To je pravda,“ přiznala Hartová. „Mám ten dojem.“

Záměrně použitý přítomný čas Moiru zarazil. „Takže ty si pořád myslíš…“

Ředitelka rozpřáhla ruce. „Jen se na sebe podívej. Co by sis o sobě na mém místě myslela ty?“

„Chtěla bych vědět, jak by mi Moira Trevorová mohla pomoct dostat mého jediného opravdového nepřítele.“

„A kdopak to je?“

Pronesla to nenucené, ale Moira v jejích očích rozpoznala záblesk zájmu. „Chlap, který na tebe má spadeno od chvíle, kdy prezident vyslovil tvoje jméno v souvislosti s ředitelským místem v CIA. Bud Halliday.“

Moira měla prchavý pocit, jako by do kanceláře udeřil blesk. Pak Veronika Hartová odsunula křeslo a vstala.

„Co po mně vlastně chceš?“

„Abys přiznala svoji vinu.“

„Mám ti podepsat doznání? To je vtip?“

„Ne,“ odtušila Moira. „Zůstane to jen mezi námi děvčaty.“

Hartová zavrtěla hlavou. „Proč bych to jako dělala?“

„Abychom už mohly hodit minulost za hlavu a věnovat se důležitějším věcem. Zlé krve bylo dost.“

Několikrát zazvonil telefon, ale ředitelka ho ignorovala. Nakonec utichl a zůstaly jen drobné ruchy: šumění klimatizace, jejich tichý dech a tlukot srdce.

Hartová nakonec dlouze vzdychla. „To neuslyšíš ráda.“

No sláva! pomyslela si Moira. „Jen to zkus.“

„Všechno jsem dělala jen pro dobro firmy,“ řekla Hartová pomalu.

„Blbost, dělala jsi to pro sebe!“

„Žádné opravdové nebezpečí ti nehrozilo,“ nedala se Hartová. „To jsem zařídila.“

Moiře se neulevilo, naopak se cítila čím dál víc ukřivděná. „Jak jsi to mohla zařídit?“

„Nemůžeme to tak nechat?“

Moira se znovu zlostně naježila. Naklonila se nad stůl a opřela se o své zbělelé klouby. „Už jsi to nakousla, tak to dopověz.“

„Dobře.“ Ředitelka si prohrábla vlasy. „Měla jsem jistotu, že se ti nic nestane, protože mi to Noah slíbil.“

„Cože?“ Pod Moirou se rozhoupala podlaha. Ztěžka si sedla do křesla, aby neupadla, a zírala do prázdna. „Noah.“ Pak jí svitlo a obrátil se jí žaludek. „To celé byl Noahův nápad, že jo?“

Hartová přikývla. „Byla jsem jen jeho služka. Dělala jsem pro něj špinavou práci. Měla jsem být tou, proti komu po návratu obrátíš svou nenávist, aby tě Noah mohl dál podle potřeby využívat.“

„Ježíšikriste.“ Moira se zadívala na své ruce. „On mi nevěřil.“

„V tomhle konkrétním případě ne.“ Hartová to vyslovila tak tiše, že se Moira musela předklonit, aby ji slyšela. „Ale při jiných akcích ti zase dával přednost, ale to sama dobře víš.“

„To je fuk.“ Moira si připadala otupělá do morku kostí. „Taková sviňárna.“

„Nebudu ti to vyvracet.“ Hartová se znovu posadila. „To byl taky vlastně důvod, proč jsem od Černé řeky odešla.“

Moira zvedla oči a pozorně se zadívala na ženu, která byla tak dlouho její úhlavní nepřítelkyní. Cítila, jako by měla v hlavě místo mozku skelnou vatu. „Tomu nerozumím.“

„Během působení u Černé řeky jsem musela udělat spoustu hnusáren. Ty jsi asi ta poslední, komu to musím vysvětlovat. Jenže to, k čemu mě Noah přinutil…“ Zavrtěla hlavou. „Tak strašně jsem se za sebe styděla, že jsem se ti nemohla podívat do očí. Ale po skončení akce jsem za tebou šla a chtěla se omluvit…“

„…ale já ti to nedovolila a pořádně jsem tě seřvala.“

„Nevyčítala jsem ti to. Měla jsi právo říct mi od plic, co si o mně myslíš, i když to bolelo. Mýlila ses a já jsem se chtěla vzepřít rozkazům a říct ti pravdu. Jenže místo toho jsem odešla. Byla to zbabělost, protože tehdy jsem byla přesvědčená, že už se ti nikdy nebudu muset podívat do tváře.“

„A teď jsme tady.“ Moiře se najednou udělalo slabo. Věděla, že Noah je amorální a bezcharakterní, jinak by se u Černé řeky nedostal tak vysoko. Nikdy by si však nepomyslela, že by byl schopen ji takhle podrazit a zneužít doslova jako kus masa.

„A teď jsme tady,“ zopakovala Hartová.

Moira se bezděčně zachvěla. „Za to, že jsem v téhle situaci, může Noah. Kvůli němu se nemám kam obrátit a jsem tady.“

Ředitelka CIA se zachmuřila. „Jak to myslíš? Máš přece svoji vlastní agenturu.“

„Někdo jí škodí: buď Noah, nebo Národní bezpečnostní agentura.“

„Mezi Černou řekou a Národní bezpečnostní agenturou je sakra rozdíl.“

Moira se na Hartovou podívala a uvědomila si, že už ani neví, čí je. Jak se člověk může vzpamatovat z takové zrady? Najednou se jí zmocnil strašný vztek. Kdyby byl Noah v kanceláři s nimi, popadla by lampu z Veroničina stolu a praštila by ho s ní do hlavy. Ještě že tam nebyl. Vybavila si větu z románu Nebezpečné vztahy, který si oblíbila kvůli salonním špionům. Pomsta je pokrm, který nejlépe chutná za studena. A v tomto případě, napadlo ji, v dokonale čisté kuchyni. Zhluboka se nadechla a pak veškerý vzduch vypustila.

„V téhle situaci ne,“ řekla. „Můj agent Jay Weston zemřel a já jsem vyvázla jen o vlásek, protože Černá řeka a Národní bezpečnostní agentura spolu vlezly do jednoho hnízda a vyseděly tam něco tak velkého, že kvůli tomu půjdou třeba i přes mrtvoly.“

Hartová pak do ohromeného ticha hlesla: „Doufám, že máš pro tohle odvážné tvrzení důkaz.“

Moira jí místo odpovědi podala flashdisk, který našla u mrtvého Jaye Westona. O deset minut později ředitelka CIA vzhlédla od počítače. „Moiro, pokud tomu dobře rozumím, tak máš jen nějakého policajta na motorce, kterého nikdo nemůže najít, a flešku plnou nesmyslů.“

„Jay Weston nezahynul při autonehodě,“ rozhorlila se Moira. „Zastřelili ho! A Steve Stevenson, náměstek ministra obrany pro nákup a techniku, mi potvrdil, že Jay musel zemřít, protože byl něčemu na stopě. Říkal, že od chvíle, kdy přišla zpráva o výbuchu toho letadla, vládne na ministerstvu i v Pentagonu strašná atmosféra. To je prosím přesná citace.“

S pohledem stále upřeným na Moiru zvedla Hartová telefon a požádala asistentku, aby ji spojila s náměstkem Stevensonem.

„Nedělej to,“ požádala ji Moira. „Byl strachy podělaný až za ušima. Musela jsem ho prosit, aby se se mnou vůbec sešel, a je to zákazník.“

„Promiň, ale jinak to nejde,“ odvětila ředitelka CIA. Chvíli čekala a přitom bubnovala prsty na stole. Pak se však její výraz změnil. „Ano, pane náměstku, tady…, aha, rozumím. A kdy se vrátí?“ Znovu se zadívala na Moiru. „Přece víte, kdy… Ano, ovšem. Nevadí, zkusím to později. Děkuji.“

Položila sluchátko a znovu začala poklepávat prsty o desku stolu.

„Co se stalo?“ otázala se Moira. „Kde je Stevenson?“

„To právě nikdo neví. Z kanceláře odešel v půl dvanácté a pět minut.“

„Na schůzku se mnou.“

„A ještě se nevrátil.“

Moira vylovila telefon a zavolala Stevensonovi na mobil, hovor však okamžitě spadl do hlasové schránky. „Nebere to.“ Opět přístroj uložila.

Hartová se pozorně zadívala na monitor počítače, vykroužila ústy slůvko Ostenbardem a pak se vrátila pohledem k Moiře. „Asi bychom měly zjistit, co se s tím zatraceným náměstkem stalo.“

Wayan měl velkou radost z tržeb, které mu den přinesl. V zadní části svého stánku právě připravoval pár zbylých neprodaných prasat, že si je odveze zpátky na farmu, když se objevil ten chlap. Obří tržnice se tou dobou zavírala a panoval v ní značný kravál, takže příchozího vůbec neslyšel.

„Vy jste prodavač prasat Wayan?“

„Zavřeno,“ zavrčel Wayan, aniž by vzhlédl. „Přijďte zítra.“ Zákazník se však neměl k odchodu, a tak se k němu začal otáčet se slovy: „Ale nechoďte, prosím vás…“

Dostal tak silnou ránu do čelisti, že odlétl mezi selata, která vyděšeně vypískla. Stejně jako Wayan. Sotva zahlédl ostře řezanou tvář toho člověka, silné ruce ho zvedly ze země. Druhý úder mířil do břicha. Zalapal po dechu a klesl na kolena.

Zajíkal se, potupně se dávil a uslzenýma očima před sebou viděl neskutečně vysokého muže. Měl na sobě lesklý černý oblek, který mu vůbec nepadl. Jeho tváře pokrývalo strniště tmavé jako večerní stíny a uhlově černýma očima probodával Wayana bez stopy slitování či milosti. Po jedné straně krku se mu táhla celkem nenápadná jizva, která připomínala růžovou stužku na narozeninovém dárku a dosahovala až k čelisti, kde řezná rána přeťala sval a ten se svraštil. Na druhé straně krku měl vytetované tři lebky: jedna byla čelem, zbylé dvě z profilu, zíraly však opačným směrem.

„Co jste řekl Bourneovi?“

Muž mluvil anglicky s hrdelním přízvukem, který omámený Wayan nedokázal přesně určit. Byl to Evropan, ale ne Angličan, ani Francouz. Snad Rumun nebo Srb.

„Co jste řekl Bourneovi?“ zopakoval.

„Ko-komu?“

Wayanův pokus zapírat se změnil v bolestný skřek, když chlap uchopil jeho pravý ukazovák a ohnul ho dozadu, až praskl. Wayanovi se prudce odkrvila hlava a málem omdlel, mučitel mu však dal dvě facky, takže na něj znovu zaostřil.

Když se muž naklonil blíž, Wayan ucítil jeho nakyslý puch. Zřejmě právě přiletěl a nestihl se vysprchovat ani převléct.

„Nehraj si se mnou, ty hajzlíku.“ Už svíral prostředník Wayanovy pravé ruky. „Dávám ti pět vteřin.“

„Vy se mýlíte, pane!“

Tiše vyjekl. Chlap mu zlomil i prostředník. Znovu se o něj pokoušely mdloby a násilník ho popleskal po tvářích.

„Dva jsou zlomené, ještě jich zbývá osm,“ pravil muž a uchopil Wayanův pravý palec.

Wayan otevřel ústa dokořán jako ryba lapající po vzduchu. „Dobře, dobře. Řekl jsem mu, kde najde dona Fernanda Hererru.“

Chlap se narovnal a rychle vydechl. „Na tebe se fakt nedá spolehnout.“ Pak se otočil, vzal do ruky dlouhou bambusovou tyč a bez mrknutí ji zabodl Wayanovi do pravého oka.

13

Dalších osmnáct hodin se Arkadin nevěnoval ničemu jinému než výcviku svých nováčků. Nedovolil jim jíst ani spát, nanejvýš krátké přestávky na vyčurání. Museli vyprázdnit své močové měchýře do rudého ázerbájdžánského prachu během třiceti vteřin, víc jim nedopřál. První voják, kterému to trvalo déle, dostal od Arkadina ránu obuškem pod koleno. Nikdo jiný už si pak nedovolil neuposlechnout rozkazu.

Jak ho upozornil Triton, během pěti dní musel z těchto zabijáků utvořit úderný oddíl. To se snadno řekne, ale Arkadin měl řadu zkušeností, jelikož něco podobného prožil, když jako mladík v Nižním Tagilu zabil Stase Kuzina a třetinu jeho gangu a pak se musel skrývat.

Nižnij Tagil vyrostl v podstatě na ložisku železné rudy, které bylo tak bohaté, že tu okamžité vyhloubili obří důl. To se stalo v roce 1698. V roce 1722 tady vznikla první slévárna mědi a město se začalo rozpínat do šířky jako supící stroj poháněný prostitucí a zločinem, stroj, který poskytoval služby a ubytování vyčerpaným dělníkům. O sto třináct let později zde byla sestrojena první ruská parní lokomotiva. Nižnij Tagil měl jako většina center ovládaných průmyslem a jeho hamižnými mocipány drsný a bezprávný charakter, který civilizační vlivy moderního města nikdy nedokázaly zkrotit, natož vymazat. To byl možná také důvod, proč vláda v Moskvě toto neblahé místo obklopila přísně střeženými káznicemi, jejichž oslepující reflektory měnily noc v den.

V Nižním Tagilu zněly jen osamělé, děsivé zvuky připomínající vzdálenou píšťalku vlaku odrážející se ozvěnou od pohoří Ural. Ozývalo se zde náhlé zakvílení vězeňských sirén, nářek dítěte ztraceného ve špinavých ulicích nebo praskot kostí při opilecké rvačce.

Ve snaze vyhnout se armádě gangsterů potloukajících se ulicemi a chudinskými částmi města se Arkadin naučil chodit ve stopách nažloutlých psů ploužících se stinnými průchody s ocasy staženými mezi nohama. Jednou nečekaně narazil na dva muže pročesávající zapadlé čtvrtě, které ještě před chvílí vypadaly tak bezpečně. Otočil se a nechal je uvěřit, že ho dostali. Když zahnul za roh, sebral kus dřeva, který dříve tvořil součást postele, přikrčil se a udeřil s ním prvního přes nohy. Chlap zařval a padl dopředu. Arkadin byl připraven, skočil na něj a srazil ho tváří na špinavý beton. Druhý muž se na něj vrhl, Arkadin mu však vrazil loket do ohryzku. Když se začal dávit, Arkadin mu vykroutil pistoli z ruky a zblízka ho střelil. Pak obrátil zbraň proti prvnímu zabijákovi a prohnal mu kulku týlem hlavy.

Věděl, že od téhle chvíle pro něj už na ulicích není bezpečno, potřeboval proto najít nějaké útočiště. Uvažoval, že se nechá zavřít do jedné z okolních věznic, kam by na něj nikdo nemohl, ale rychle si to rozmyslel. To, co by snad bylo možné v jiné části země, nepřipadalo v Nižním Tagilu v úvahu. Policisté tu byli tak zkorumpovaní, že se jen stěží odlišovali od místních zločinců. To by ovšem ani nebyl on, kdyby si nějak neporadil. Zatím to vždycky dokázal.

Pokračoval dál a cestou vymýšlel a vzápětí zase zavrhoval řadu možností. Všechny byly příliš nebezpečné a reálně by mu hrozilo, že by ho někdo udal výměnou za slib láhve pořádné pálenky nebo za obcování s nezletilými dívkami. Nakonec ho napadlo takřka dokonalé řešení: schová se ve sklepě svého vlastního domu, kde měl sídlo zločinecký gang vedený novým šíleným šéfem Lvem Antoninem. Ten se nijak netajil touhou dopadnout a zabít vraha svého předchůdce a bylo jasné, že si nedá pokoj a nedopřeje svým mužům odpočinku, dokud mu nepřinesou Arkadinovu hlavu.

Jelikož tu budovu za svého podnikání v realitách koupil sám Arkadin, důvěrně tam znal doslova každý centimetr. Věděl například, že v původních plánech byla nová kanalizace, kterou však dělníci nakonec nedostavěli. Přes dávno opuštěnou městskou parcelu plnou plevelu a odpadků tedy vstoupil do odporného podzemního kanálu, vlhkého a zpustlého symbolu jeho rodného města páchnoucího rozkladem a smrtí, a po nějakém čase došel až do prostorných útrob budovy. Musel by se smát, jak snadno toho dosáhl, kdyby si naléhavě neuvědomoval svou svízelnou situaci. Byl uvězněn na místě, které chtěl tak zoufale opustit.

Letadlo sebou otřáslo a Bourne se prudce probudil. Na okno bubnoval déšť. V dřímotě se mu zdálo o rozhovoru s Tracy Athertonovou, mladou ženou sedící vedle něj. Ve snu se však nebavili o Francisku Goyovi, ale o Holly Marii Moreauové.

Během více než třiadvacetihodinové cesty z Bali, nejdřív do Bangkoku a pak s Thai Air do Madridu, měl spaní tvrdé a beze snů. Let z Madridu do Sevilly byl nejkratší, ale nejhorší. Letadlo se v bouři hrozivě propadalo ve vzduchových kapsách. Tracy Athertonová zmlkla, zbledla a jen zírala přímo před sebe. Dvakrát se za Bourneovy asistence musela vyzvracet do sáčku určeného pro tyto účely, který jí podal z opěradla sedačky před sebou.

Byla to křehká blondýnka s velkýma modrýma očima a úsměvem, který jí dokázal rozzářit celou tvář. Měla dokonalé bílé zuby, rovně zastřižené nehty a pouze dva šperky: zlatý snubní prstýnek a náušnice s diamantem, sice celkem střízlivé, ale očividně drahé. Byla oblečená ve stříbřitém hedvábném kostýmku s přiléhavou sukní a kónickým sakem, pod nímž prosvítala oranžová blůzka.

„Dělám v galerii Prado v Madridu,“ sdělila mu. „Jeden soukromý sběratel mě požádal, abych mu ověřila pravost nedávno objeveného Goyova obrazu, který já osobně považuji za padělek.“

„Proč si to myslíte?“ zeptal se jí.

„Protože jde údajně o jednu z Goyových černých maleb, které vytvořil v pozdějším období, kdy už byl hluchý a šílel z encefalitidy. Je jich celkem čtrnáct. Ten sběratel si myslí, že vlastní patnáctou.“ Zavrtěla hlavou. „Upřímně řečeno, historie mluví proti němu.“

Když se počasí uklidnilo, poděkovala Bourneovi a šla se umýt na toaletu.

Několik vteřin počkal, pak sáhl dolů, rozepnul zip její útlé aktovky a prolistoval obsahem. Pro Tracy byl Adam Stone, jak stálo v pasu, který mu Willard před odchodem od doktora Firtha předal. Podle Willardovy legendy byl investorem cestujícím do Sevilly za potenciálním klientem. Nezapomínal na neznámého útočníka, který se ho pokusil zabít, a tak si dával dobrý pozor na každého, kdo seděl vedle něj, dal se s ním do hovoru a zajímal se, kde byl a kam jede.

Uvnitř aktovky se nacházely fotografie – některé celkem detailní – onoho Goyova obrazu. Zachycoval strašlivý výjev: čtyři couvající a frkající hřebci trhali na kusy jakéhosi muže za přihlížení rozesmátých vojáků, kteří postávali kolem, pokuřovali a šťouchali do oběti bajonety.

Fotky doprovázela řada rentgenových snímků této malby spolu s dopisem potvrzujícím její pravost. Podepsal jej profesor Alonzo Pecunia Zuñiga, Goyův znalec z Museo del Prado v Madridu. Bourne vrátil věci do tašky a znovu ji zapnul. Proč mu ta ženská lhala, že neví, jestli je ten obraz pravý? Proč tvrdila, že pracuje pro Prado, když ji Zuñiga ve svém dopise neoslovoval jako váženou kolegyni z galerie, ale jako člověka zvenčí? To se brzy ukáže.

Zadíval se z okna do neprostupné světlé šedi a zamyslel se nad svou obětí. S pomocí Firthova počítače si o donu Fernandu Hererrovi zjistil všechno možné. Nebyl to žádný Španěl, nýbrž Kolumbijec. Narodil se v Bogotě v roce 1946 jako nejmladší ze čtyř dětí a s výborným prospěchem vystudoval ekonomii na Oxfordu. Pak jeho život ze záhadných důvodů nabral úplně jiný směr. Začal pracovat jako naftař pro společnost Tropical Oil a dotáhl to až na vedoucí posty. Přecházel od jednoho vrtu k druhému a vždycky dokázal zvýšit denní produkci barelů. To mu ale nestačilo a nakonec si jeden vrt sám koupil, přestože ho firemní odborníci považovali za nevýdělečný. On jej samozřejmě dokázal oživit a za tři roky prodat zpátky společnosti Tropical Oil s desetinásobným ziskem.

S takto nabytým kapitálem se přesunul do stabilnějšího bankovního sektoru. Koupil malou regionální banku v Bogotě, která se ocitla na pokraji krachu, přejmenoval ji a v devadesátých letech z ní postupně vybudoval největší banku v zemi, která rozšířila své působení i do Brazílie, Argentiny a posléze i do Španělska. Před dvěma lety rezolutně odmítl nabídku na její prodej od Banco Santander a raději zůstal svým vlastním pánem. Nyní jeho Aguardiente Bancorp, pojmenovaná po místní lékořicové pálence, měla přes dvacet poboček. Tu poslední otevřela před pěti měsíci v Londýně, kam se stále víc soustředilo mezinárodní dění.

Byl podruhé ženatý, měl dvě dcery žijící v Kolumbii a syna Jaimeho, kterého jmenoval ředitelem londýnské pobočky Aguardiente. Působil jako inteligentní, solidní a vážený pán. Bourne na něm ani na jeho bance nemohl najít ani špetku něčeho nekalého, i když se o tom v bankovních kruzích mluvilo.

Vycítil Tracy ještě dřív, než k němu dolehla její vůně kapradí a citrusu. Hedvábí zašustilo a ona vklouzla do sedadla vedle něj.

„Už je vám líp?“

Přikývla.

„Jak dlouho pracujete v galerii Prado?“

„Asi sedm měsíců.“

S odpovědí chvilku váhala a on věděl, že znovu lže. Ale proč? Co před ním tají?

„Pokud si dobře vzpomínám, o některých z Goyových pozdních děl panovaly pochybnosti.“

„To bylo v roce 2003,“ přikývla Tracy. „Ale od té doby se pravost všech čtrnácti černých obrazů podařila ověřit.“

„Ale o tom, na který se jedete podívat, to neplatí.“

Našpulila rty. „Nikdo ho zatím neviděl. Až na toho sběratele.“

„A kdo to je?“

Odvrátila zrak; očividně znejistěla. „To vám nemůžu říct.“

„Jak jinak…“

„Co tím sledujete?“ rozčílila se najednou a znovu se k němu otočila. „Myslíte si, že jsem hloupá?“ Krk i tváře jí zčervenaly. „Já vím, proč jste v tomhle letadle.“

„To těžko.“

„Jedete za donem Fernandem Hererrou stejně jako já.“

„Ten váš sběratel je don Hererra?“

„Vidíte?“ V očích jí vítězoslavně zajiskřilo. „Já to věděla!“ Zavrtěla hlavou. „Jedno vám povím: vy toho Goyu nedostanete. Je můj a je mi jedno, kolik za něj budu muset zaplatit.“

„To nevypadá, že pracujete v Pradu nebo v jiné galerii. A proč byste dávala majlant za padělek?“

Překřížila ruce na prsou a hryzla se do rtu. Zjevně byla odhodlaná nic neprozradit.

„Ten Goya není padělek, že ne?“

Dál mlčela.

Bourne se zasmál. „Tracy, dávám vám čestné slovo, že mi o ten obraz nejde. Dokud jste se o něm nezmínila, neměl jsem o jeho existenci tušení.“

Podívala se na něj se strachem v očích. „Nevěřím vám.“

Vytáhl z náprsní kapsy jakýsi papír a podal jí ho. „Přečtěte si to,“ vybídl ji. „Klidně můžete.“ Willard opravdu odvedl mimořádnou práci, pomyslel si Bourne, když Tracy rozložila dokument a přelétla jej pohledem.

Po chvíli k němu vzhlédla. „Tohle je podnikatelský záměr na založení nějakého internetového obchodu.“

„Potřebuju kapitál, a to rychle, než trh ovládnou naši konkurenti,“ zalhal Bourne. „Slyšel jsem, že don Fernando Hererra dokáže obejít byrokracii a zajistit naší skupině zakládací kapitál, který už zítra musíme mít.“ Nemohl jí prozradit pravý důvod, proč se chce s Hererrou setkat. Čím dříve ji přesvědčí o svých čistých úmyslech, tím rychleji ho zavede tam, kam potřebuje. „Vůbec ho neznám. Jestli mě k němu s sebou vezmete, budu vám vděčný.“

Vrátila mu papír, její výraz však zůstal ostražitý.

„Kde mám jistotu, že vám můžu věřit?“

Pokrčil rameny. „Jistotu nemáte nikdy v ničem.“

Chvíli přemítala a pak pokývala hlavou. „Máte pravdu. Promiňte, ale nemůžu pro vás nic udělat.“

„Ale já můžu udělat něco pro vás.“

Nedůvěřivě povytáhla obočí. „Vážně?“

„Seženu vám toho Goyu za hubičku.“

Zasmála se. „A jak to chcete provést?“

„Až přijedeme do Sevilly, dejte mi hodinu a dokážu vám to.“

„Všechny dovolenky byly zrušeny, povolali jsme veškerý náš personál,“ řekl Amún Chaltúm. „Všichni členové naší organizace se teď snaží zjistit, jak mohli Íránci překročit hranice Egypta se střelou země-vzduch.“

Soraya si uvědomovala, že Chaltúm je v hodně těžké situaci, a navíc se netěší přízni některých nadřízených. Tragická událost s letadlem se mohla změnit v jeho osobní tragédii. Nebo ne? Co když ji zásobuje dezinformacemi, které ji mají odvést od pravdy: že tajná služba Muchábarát s vědomím egyptské vlády, která se bála oficiálně zvednout hlas, využila Spojené státy jako beranidlo proti Íránu?

Opustili Deliu i místo neštěstí, projeli šikem novinářských supů kroužících kolem zříceného letadla a teď v Amúnově terénním autě uháněli silnicí jako o závod. Slunce visící těsně nad obzorem naplňovalo pohár oblohy jasným světlem. Na západním horizontu ležely bledé mraky, jako by je plavba temnou nocí vyčerpala. Vítr jim ovíval tváře posledními zbytky ranního chladu. Amún bude brzy muset vytáhnout okna a zapnout klimatizaci.

Když vyšetřovací skupina prozkoumala letadlo kousek po kousku, sestavila trojrozměrný počítačový obrázek posledních patnácti vteřin letu. Když se Amún se Sorayou ve stanu naklonili nad notebook, velitel oddílu pustil záznam.

„Jelikož jsme na to měli málo času, počítačová modelace není úplně detailní,“ upozornil je. Když se do záběru dostala útočící raketa, ukázal na ni. „Navíc neznáme dráhu střely na sto procent. Můžeme se o jeden nebo dva stupně odchylovat.“

Raketa zasáhla letadlo, rozpůlila ho vedví a stroj se pak v několika ohnivých spirálách zřítil k zemi. Navzdory velitelovým slovům působily tyto obrázky velice realisticky. A mrazivě.

„Známe ovšem maximální dolet Kosaru.“ Stiskl klávesu a na monitoru se rozzářila satelitní topografická mapa oblasti. Ukázal na červený křížek. „Sem letadlo spadlo.“ Po stisku další klávesy se kolem celého místa vytvořilo modré kolo. „Tohle je maximální dolet střely.“

„To znamená, že raketu musel někdo vypálit uvnitř toho kruhu,“ řekl Chaltúm.

Soraya viděla, že ho to zaujalo.

„Přesně tak.“ Velitel oddílu pokýval hlavou. Byl to urostlý muž s pleší, pivním břichem a nezvykle malými brýlemi, které si pořád posunoval na kořen nosu. „Ale můžeme vám to ještě víc zúžit.“ Stiskl ukazovákem další klávesu a na monitoru se objevil žlutý kužel. „Vrchol tvoří bod, kde střela zasáhla letadlo. Základna je širší, protože jsme započítali chybu tří procent.“

Znovu ťukl do klávesy a přiblížil čtverec v nedaleké poušti. „Pokud jsou naše výpočty správné, raketa byla vypuštěna někde uvnitř této oblasti.“

Chaltúm se podíval blíž. „Jak je velká? Kilometr čtvereční?“

„Necelý,“ odpověděl velitel s vítězoslavným úsměvem.

A právě do této poměrně malé části pouště nyní mířili v naději, že najdou nějakou stopu po teroristech a jejich původu. Jeli v koloně pěti džípů napěchovaných příslušníky Muchábarátu. Soraye připadalo zvláštní a poněkud zneklidňující, že si na ně začíná zvykat. Na klíně měla rozloženou mapu. Byla na ní vyznačená oblast, kterou předtím viděli na laptopu, a také další zvětšenina protkaná mřížkou. Podobný materiál měli všichni spolujezdci v džípech. Chaltúm chtěl poslat do každého rohu jedno auto a postupovat směrem dovnitř, zatímco sám se Sorayou pojede přímo do středu a začne pátrání tam.

Řítili se závratným tempem po hrbolatých cestách a Soraya se na Amúna pokradmu podívala. Jeho tvář byla pochmurná a zaťatá jako pěst. Ale kam ji to vlastně veze? Pokud v tom měl prsty Muchábarát, samozřejmě by jí nedovolil přiblížit se k pravdě. Neženou se tedy za přeludem?

„My je najdeme, Amúne,“ řekla nakonec. Ne že by tomu úplně věřila, ale chtěla alespoň zmírnit napětí.

Zasmál se, jako když štěkne šakal. „No samozřejmě,“ odtušil temně a jízlivě. „Ale i kdyby se nám to nějakým zázrakem podařilo, pro mě už bude stejně pozdě. Moji nepřátelé tohle bezpečnostní selhání použijí proti mně. Řeknou, že jsem zostudil nejen Muchábarát, ale celý Egypt.“

Ten nezvykle sebelítostivý tón ji zaskočil. Ostře se ho tedy zeptala: „Tak co se vůbec obtěžujete s vyšetřováním? Nebude lepší sklopit uši a prchnout?“

Jeho obličej ještě víc potemněl a do tváří se mu nahrnula krev. Viděla, jak se mu napínají svaly, a na chvíli se lekla, že ji udeří. Bouře emocí však zase rychle odezněla a Amún se rozesmál. Jeho smích byl tentokrát upřímný a hrdelní.

„Ano, měl bych vás mít vždycky po boku, azizti.“

Znovu se zarazila. To důvěrné a něžné oslovení ji překvapilo. Najednou k němu pocítila silnou náklonnost, která v ní dosud jen dřímala. Zapřemítala, jestli je tak dobrý herec, ale hned se za to zastyděla. Strašně si totiž přála, aby s tím odporným zločinem neměl nic společného. Chtěla od něj něco, co nemohla dostat, a už vůbec ne, pokud by byl vinen. Srdce jí napovídalo, že má čistý štít, rozum však halil stín podezření.

Na chvíli se k ní otočil a spočinul na ní pohledem tmavých očí. „My ty žrouty velbloudího trusu opravdu najdeme a já je přivedu před své nadřízené v okovech a na kolenou. To přísahám na otcovu památku.“

Po čtvrthodině dorazili na místo, jež se vůbec nelišilo od pustiny, kterou předtím projížděli. Zbylé čtyři džípy se od nich už před nějakým časem oddělily, jejich řidiči však byli v nepřetržitém rádiovém spojení s Amúnem i sami mezi sebou a průběžně komentovali výsledky svého pátrání.

Soraya si vzala dalekohled a začala se rozhlížet po podezřelých věcech v okolí, moc optimisticky to však neviděla. Samotná poušť byla jejich nejhorším nepřítelem, protože vítr přesýpal písek a pravděpodobně už pohřbil všechno, co po sobě teroristé mohli případně zanechat.

„Máte něco?“ otázal se Chaltúm po dvaceti minutách.

„Ne…, počkat!“ Oddálila oči od dalekohledu a ukázala napravo. „Tam, úhel dvou hodin, asi sto metrů odsud.“

Chaltúm se tím směrem otočil a trochu zrychlil. „Co vidíte?“

„Já nevím – vypadá to jako šmouha.“ Namířila dalekohled na inkriminované místo.

Vyskočila z džípu dřív, než se úplně zastavil. Vinou setrvačnosti a měkkého písku dva kroky zavrávorala, ale pak rázně vykročila. Když k ní Chaltúm dorazil, dřepěla před nějakou tmavou skvrnou.

„Nic to není,“ řekl otráveně, „jen zčernalá větev.“

„Možná že ne.“

Natáhla se a oběma rukama začala vyprošťovat téměř úplně zahrabanou větev. Chaltúm jí pomáhal zadržovat písek, aby nestékal zpět, a jamka se utěšeně rozšiřovala. Ve zhruba půlmetrové hloubce narazila konečky prstů na něco studeného a tvrdého.

„Ta větev je v něčem zaražená!“ vyhrkla vzrušeně.

Vyhrabala však jen prázdnou plechovku od limonády, do jejíhož otevřeného vršku se konec větve zabodl. Když dřevo vytáhla, plechovka se převrhla a z otvoru se vysypal šedý popel.

„Někdo si tady dělal ohýnek,“ konstatovala Soraya. „Ale těžko říct, jak dlouho tady ten popel je.“

„Možná by se to dalo zjistit.“

Chaltúm se na hromádku popela upřeně zadíval. Tvarem se podobala žlutému kuželu na počítačové obrazovce, který vyznačoval toleranci místa, odkud vylétla smrtonosná raketa.

„Učil vás otec o nowruzu?“

„Myslíte tu perskou předrevoluční oslavu nového roku?“ Soraya přikývla. „Ano, ale my ji nikdy nedrželi.“

„V posledních letech ji v Íránu obnovili.“ Chaltúm obrátil plechovku vzhůru nohama, vyklepal její obsah a pokýval hlavou. „Je tady víc popela, než by zbylo z normálního ohýnku. Teroristická skupina by navíc měla jídlo v konzervách a nepotřebovala by si ho vařit.“

Soraya se snažila rozpomenout na rituály nowruzu, nakonec jí však Chaltúm musel osvěžit paměť.

„Zapálí se vatra. Každý z rodiny ji přeskočí a žádá, aby pobledlou zimní pleť nahradila zdravě červená líčka. Následuje hostina, během které se vyprávějí dětem pohádky. Když slavnost přejde ze dne do noci a oheň vyhasne, lidé nabírají popel symbolizující zimní neštěstí a zakopávají ho na polích.“

„Nechce se mi věřit, že by tady íránští teroristé slavili nowruz,“ řekla Soraya.

Chaltúm rozhrabal popel větví. „Tohle vypadá jako úlomek skořápky a tady je kousek spálené pomerančové kůry. Vejce i pomeranče se používají na závěr slavnosti.“

Soraya zavrtěla hlavou. „Neriskovali by přece, že oheň někdo uvidí.“

„To je pravda,“ přitakal Chaltúm, „ale tohle je ideální místo, kam by se dalo zakopat zimní neštěstí.“ Podíval se na ni. „Víte, kdy nowruz začal?“

Na chvíli se zamyslela a pak se jí zrychlil srdeční tep. „Před třemi dny.“

Chaltúm přikývl. „A co se děje v hodině saate tahvíl, kdy starý rok končí a začíná nový?“

Poskočilo jí srdce. „Střílí se z děla.“

„Anebo by se dala vypálit raketa Kosar 3.“

14

Bourne s Tracy Athertonovou dorazili do Sevilly vpodvečer třetího dne Feria de Abril, týdenní slavnosti, která o Velikonocích svírá celé město jako horečka. Před několika týdny během Semana Santa kráčely davy kajícníků v kápích za nádhernými alegorickými vozy vyzdobenými jako barokní svatební dorty bílými svíčkami a květinami, v jejichž středu stály obrazy Krista nebo Panenky Marie. Vozy doprovázely houfy muzikantů v pestrobarevných úborech, kteří hráli melancholické i vojenské písně.

Teď byly ulice neprůjezdné, a mnohými se nedalo dokonce ani projít, snad celá Sevilla byla totiž venku a účastnila se toho velkolepého průvodu nebo mu alespoň přihlížela.

V nabité Avenidě de Miraflores se prodrali do internetové kavárny. Byla potemnělá a úzká, vedoucí seděl vzadu za stolem plným nepořádku. Celou levou stěnu zaujímaly počítače připojené k internetu. Bourne si zaplatil hodinu a čekal, až se jeden z přístrojů uvolní. Místnost byla zakouřená, jelikož všichni kromě nich dvou drželi v ruce cigaretu.

„Co tady děláme?“ zeptala se Tracy tlumeným hlasem.

„Potřebuju si vyhledat fotku jednoho z Goyových znalců z galerie Prado,“ vysvětlil jí Bourne. „Jestli se mi podaří Hererru přesvědčit, že jsem on, bude si myslet, že získal velice zdařilý padělek, a ne pravého Goyu.“

Tracy se rozzářila a zasmála se. „Vy jste vážně číslo, Adame.“ Vzápětí se však zamračila. „Ale jestli se představíte jako odborník na Goyu, jak dostanete z dona Fernanda peníze pro svoji firmu?“

„To je snadné,“ uklidnil ji Bourne. „Expert odejde a já se vrátím jako Adam Stone.“

Jedno místo se uvolnilo a Tracy k němu vykročila, Bourne ji však rázným zavrtěním hlavy zarazil. Když se na něj tázavě podívala, téměř šeptem jí řekl: „Ten chlap, co právě vešel – ne, nedívejte se na něj. Viděl jsem ho v našem letadle.“

„No a?“

„Byl se mnou i na lince Thai Air,“ pokračoval Bourne. „Cestuje se mnou už z Bali.“

Obrátila se k dotyčnému zády a letmo si ho prohlédla v zrcátku. „Kdo to je?“ Přimhouřila oči. „A co chce?“

„Já nevím,“ odpověděl Bourne. „Ale všimla jste si té jizvy na krku, která se mu táhne až k čelisti?“

Znovu se pokradmu podívala do zrcátka a pak přikývla.

„Ten, kdo ho poslal, chce, abych o něm věděl.“

„Vaši konkurenti?“

„Ano. Jsou to gauneři,“ zaimprovizoval. „Je to typická zastrašovací taktika.“

Tracy zkřivila obličej zděšením a odtáhla se od něj. „Do čeho jste se to proboha namočil?“

„Je to tak, jak jsem vám řekl,“ přesvědčoval ji Bourne. „Ale obchod s rizikovým kapitálem je prolezlý průmyslovou špionáží, protože být první na trhu s novým produktem nebo myšlenkou může znamenat, že vás za půl miliardy koupí Google nebo Microsoft. V opačném případě zbankrotujete.“

Tohle vysvětlení ji zřejmě trochu uklidnilo, stále však byla celá nesvá. „Co budete dělat?“

„Zatím nic.“

Bourne vykročil, posadil se a Tracy ho následovala. Když vyhledal stránku Museo del Prado, naklonila se mu přes rameno a řekla: „Nenamáhejte se. Člověk, který vás zajímá, je profesor Alonzo Pecunia Zuñiga.“

To byl Goyův znalec z galerie Prado, který ověřoval pravost Hererrova obrazu. Bourne si vzpomněl, že dopis od něj viděl v Tracyině aktovce.

Mlčky to jméno zadal. Sjel o několik zpráv níž a tam našel fotku, na níž profesor přijímal nějaké ocenění od jedné z mnoha španělských nadací propagujících Goyovu práci po celém světě.

Alonzo Pecunia Zuñiga byl štíhlý padesátník s upravenou bradkou a hustým obočím, jež mu stínilo oči jako kšilt. Bourne se podíval na datum snímku, aby se ujistil, že je aktuální. Pak fotografii zvětšil a vytiskl, což ho stálo několik eur navíc. Na internetu si pak vyhledal adresy několika obchodů.

„Naše první zastávka,“ oznámil Tracy, „bude kousek od Kolumbovy promenády. Za rohem je divadlo Maestranza.“

„A co ten chlap s jizvou?“ zašeptala.

Bourne přešel do paměti prohlížeče a vymazal historii i soubory cookies ze stránek, které navštívil. „Sázím na to, že nás bude sledovat.“

„Panebože.“ Tracy se mírně zachvěla. „Já teda ne.“

Široká Kolumbova promenáda vedla podél východní větve řeky Guadalquivir ve čtvrti El Arenal. Byla to historická část, kterou nazývala svým domovem řada bratrstev Semana Santa. Od nádherné býčí arény stojící vedle mohutného divadla viděli Torre del Oro z třináctého století, vysokou věž, kdysi potaženou zlatem, patřící k opevnění, jež mělo Sevillu chránit před jejími odvěkými nepřáteli: muslimy ze severní Afriky, fanatickými Almohady a Berbery z Maroka, kteří byli v roce 1230 vyhnáni ze Sevilly i celé Andalusie armádami křesťanských království Kastilie a Aragonie.

„Byla jste už někdy na koridě?“ zeptal se Bourne.

„Ne. Býčí zápasy se mi z principu hnusí.“

„Teď máte ideální příležitost vidět je na vlastní oči.“ Vzal ji za ruku, zamířil k pokladně vedle hlavní brány a koupil dva sol barreras, jediné zbylé vstupenky dopředu, kam svítilo slunce.

Tracy se držela zpátky. „Nejsem si jistá, jestli o to stojím.“

„Buď půjdete se mnou, nebo vás tady nechám napospas tomu chlapovi s jizvou,“ pohrozil jí Bourne.

Tracy zkoprněla. „On nás sleduje?“

Bourne přikývl. „Pojďte.“ Když odevzdal lístky a protáhl ji vchodem, dodal: „Nebojte, o všechno se postarám. Věřte mi.“

Zuřivé troubení oznamovalo, že korida už začala. Arénu obklopovaly řady sedadel, nad nimiž se klenulo množství zdobených oblouků. Zatímco si klestili cestu uličkou, první býk už procházel procesem suerte de picar. Pikadoři na koních obložených ochrannými žíněnkami a s klapkami na očích zaráželi krátká kopí do krku býka, který se vysiloval pokusy shodit je ze sedla. Koně měli v uších naolejované hadříky, aby se v křiku publika nesplašili. Díky přerušeným hlasivkám byli němí, a tak nemohli býka rozptylovat.

Bourne podal Tracy vstupenku. „Chci, abyste zašla pro pivo k tamhletomu stánku. Vypijete si ho vzadu, kde kolem vás bude spousta lidí, pak se vraťte k našim místům.“

„A kde budete vy?“

„O to se nestarejte. Udělejte, co říkám, a pak na mě počkejte.“

Zahlédl muže s růžovou jizvou, který vstoupil do arény vysoko nahoře, odkud měl dobrý rozhled. Sledoval, jak se Tracy prodírá dozadu ke stánkům s občerstvením, pak vytáhl mobilní telefon a předstíral, že s někým mluví, aby si chlap s jizvou myslel, že si sjednává schůzku. Nakonec mobil s rázným kývnutím uložil a vykročil kolem arény. Potřeboval najít nějaké místo ve stínu, kde by si s pronásledovatelem mohl v klidu poradit.

Koutkem oka viděl, jak chlap s jizvou krátce pohlédl na Tracy a pak se pustil jednou z uliček protínajících nejnižší řadu, kam mířil Bourne.

Bourne nebyl v aréně poprvé, a tak přibližně znal její prostorový plán. Hledal toril, tedy ohradu, kde jsou býci před zápasem drženi, protože věděl, že přilehlá chodba vede k toaletám. O vrata se opírali dva mladí toreadoři. Vedle nich stál matador, který vyměnil růžovozlatou pelerínu za rudou, a smrtelně klidný čekal na chvíli suerte de matar, kdy vstoupí do arény a skolí supící a frkající zvíře jen pomocí meče, rudé mulety a své fyzické síly. Tak to alespoň viděli tito fanoušci býčích zápasů. Ochránci zvířat měli samozřejmě úplně jiný názor.

Jak se blížil k ohradě, býk zevnitř vrazil do vrat a mladí toreros vyděšeně uskočili. Matador věnoval zvířeti jen letmý pohled.

„Už se nemůžeš dočkat, viď? Láká tě vůně krve,“ řekl španělsky.

Pak znovu obrátil pozornost na kolbiště s býkem, který se postupně unavoval. Jeho chvíle se blížila.

„Fuera!“ začali horečně volat nedočkaví fanoušci. „Fuera!“ Běžte pryč! vyzývali pikadory v obavě, že svými kopími oslabí býka příliš a závěrečný střet nebude tím krvavým soubojem, po němž toužili.

Když pikadoři začali na koních couvat od raněného zvířete a odjíždět, do arény konečně vstoupil matador. Ryk diváků byl téměř ohlušující. Bourneovi mířícímu k býčí ohradě nikdo nevěnoval sebemenší pozornost, až na chlapa s jizvou, který měl na druhé straně krku vytetované tři lebky. Bylo to neumělé, ošklivé tetování, k němuž dotyčný přišel zřejmě v nějaké ruské věznici. Ten chlap neměl jen pouštět hrůzu. Lebka znamenala, že je to profesionální zabiják: tři lebky, tři vraždy.

Bourne se ocitl na samotném konci jedné části tribuny. Dál se nacházela zdobená klenba vedoucí pod další sekci. Hned pod ním stála zeď rozdělující zákulisí, kde se toreros krčili před býčími výpady. Na konci tohoto prostoru, po Bourneově pravici, byla ohrada.

Zjizvený muž se rychle blížil: postupoval uličkou a mezi řadami jako duch či stín. Bourne se otočil, prošel pod obloukem a pak se dal dolů do potemnělých útrob arény. Okamžitě ucítil odpornou směsici lidské moči a zvířecího pachu. Vlevo se táhla betonová chodba vedoucí k toaletám. Vpravo se rýsovaly dveře, před nimiž stál strážný v uniformě.

Když Bourne k vysokému štíhlému hlídači vykročil, denní světlo náhle zastínila jakási postava. Chlap s jizvou. Bourne přistoupil ke strážnému a ten mu dost neurvale sdělil, že tak blízko u býků nemá co pohledávat. Bourne se usmál, stoupl si mezi něj a muže s jizvou, pak natáhl ruku a uprostřed přátelských slov hlídači zničehonic stiskl tepnu na krku. Když strážce sáhl po zbrani, Bourne mu v tom volnou rukou zabránil. Muž se snažil bojovat, jenže Bourne mu hbitým úderem lokte dočasně znehybnil pravé rameno. Hlídač kvůli odkrvení mozku rychle upadal do mdlob, a když se zhroutil dopředu, Bourne ho zvedl a dál s ním pokračoval v rozhovoru, aby si chlap s jizvou myslel, že právě s ním si před chvíli telefonoval.

Z řetízku u boku strážného vzal klíč, odemkl dveře a zatlačil bezvládného muže do zšeřelého interiéru. Následoval ho dovnitř a zavřel za sebou dveře, ještě předtím však zahlédl, jak chlap s jizvou spěchá po rampě dolů. Myslel si, že odhalil místo Bourneovy schůzky, a byl připraven zaútočit.

Bourne se ocitl v předsíni s dřevěnými koši plnými potravy pro býky a mastkovou kádí s velkými zinkovými kohouty, pod nimiž stály kbelíky, hadry, mopy a umělohmotné láhve s čisticími prostředky. Podlaha byla vystlaná slámou, jež však pohlcovala jen nepatrnou část zápachu. Býk schovaný za betonovou zídkou sahající Bourneovi po prsa vycítil jeho přítomnost a začal frkat a bučet. Vydrážděné výkřiky publika se lámaly nad ohradou jako vlny. Horní části stěn zde zdobily pestrobarevné odrazy slunečního světla od matadorova kostýmu a oblečení diváků jako rozmáchlé tahy štětce nějakého výstředního malíře.

Bourne vytáhl z jednoho kbelíku hadr, a když byl v půli cesty předsíní, dveře se za ním otevřely tak pomalu, že by se člověk musel dívat přímo na ně, aby jejich pohyb vůbec postřehl. Přitiskl se zády k zídce a sunul se doleva, kam by chlapovi s jizvou bránily dveře ve výhledu.

Býk vyděšený a rozzuřený novými lidskými pachy udeřil kopyty do betonové bariéry takovou silou, že Bourneův bok skrápěly úlomky omítky. Chlap s jizvou zaváhal a zřejmě se snažil odhalit původ té rány. Bourne se spoléhal na to, že nemá tušení o dalším býkovi, jenž tu čeká na mučivou smrt v kolbišti obklopeném ryčícím publikem. Pokud ho neoslabovalo vyčerpání a stovky ran, z nichž odtékal život do prachu arény, byl to mohutný svalnatý tvor, který se řídil svým pudem a nechal se snadno vyplašit či vyprovokovat ke smrtelnému útoku.

Bourne se připlížil za dveře, jež se zvolna pootevřely a objevila se v nich ruka třímající dýku s dlouhou štíhlou čepelí ve tvaru matadorova meče. Zlověstný hrot se tyčil mírně vzhůru, takže s ním útočník mohl stejně dobře bodnout, seknout anebo nožem hodit.

Bourne si omotal klouby levé ruky hadrem, nechal chlapa s jizvou udělat jeden váhavý krok do předsíně a pak se na něj vrhl z boku. Zabiják se otočil k rozmazané šmouze, jejíž pohyb zaznamenal koutkem oka, a instinktivně máchl čepelí nahoru.

Bourne odrazil nůž obalenými klouby, a tím překonal vrahovu obranu. Zapřel se nohama a vší silou ho udeřil pravou pěstí do břicha. Chlap s jizvou se téměř neslyšně zajíkl a vytřeštil oči údivem, v příští chvíli však pevně sevřel Bourneovi ruku a zatlačil na vnitřní stranu jeho lokte ve snaze zlomit mu ruku v předloktí.

Jason klopýtl; bolest mu vystřelila do celé paže. Chlap s jizvou toho využil a zamířil mu nožem na hruď, kterou si však Bourne chránil omotanou levou rukou. Nemohl se soustředit na obě věci současně, a tak na zlomek vteřiny pustil Bourneovo předloktí a snažil se mu vrazit čepel do srdce.

Bourne šel však ráně vstříc, a tím ho překvapil. Najednou byl moc blízko a čepel mu prolétla kolem těla, takže mohl uvěznit útočníkovu ruku mezi svým bokem a levou paží. Pak napřel síly, strhl chlapa dopředu a praštil s ním zády o betonovou zídku.

Zuřící zabiják zdvojnásobil úsilí zlomit Bourneovi ruku. Ještě chvíli a kosti by praskly. Býk za bariérou vycítil ve vzduchu krev, což ho ještě víc rozběsnilo, a znovu udeřil svými velkými kopyty do stěny. Silná rána otřásla chlapem s jizvou tak silně, že povolil děsivé sevření.

Bourne se na chvíli vymanil, jenže zabiják kvedlal nožem v uvězněné ruce a čepel sjela Bourneovi po zádech, až mu vytryskla krev. Bourne se otočil, dýka ho však pronásledovala a bodala zlověstně blízko, dokud se nepřehoupl přes zídku.

Chlap s jizvou se za ním bez zaváhání pustil a oba se ocitli na neznámém území, kde nestáli jen proti sobě, ale rovněž proti rozzuřenému býkovi.

Bourne měl drobnou výhodu, věděl totiž, kde býk je. Jeho velikost ho však zaskočila. Stáj byla stejně jako aréna rozdělena mezi slunce a stín. V ozářené horní polovině se ve vzduchu vznášely prachové částečky, pod tím však panovala tma jako v jeskyni bájného netvora Minotaura. Bourne v příšeří spatřil býka: jeho rudé oči se leskly a na černých pyscích mu prosvítala pěna. Zle na něj zíral, ryl mohutnými kopyty do země a přitom vztekle mrskal ocasem. Na mohutných ramenou mu hrály svaly a šlachy. Výhrůžně sklopil hlavu.

A pak zabiják zaútočil. Soustředil se výhradně na Bournea, a tak si zatím neuvědomil, že nejsou v ohradě sami. Bourneův výhled náhle zaplnily tři lebky, z nichž každá hleděla jiným směrem. Zvedl loket a zamířil na hrdlo, chlap s jizvou však úder částečně odrazil, takže dostal jen ránu do brady. Téměř současně praštil Bournea pěstí do spánku a srazil ho do udusané hlíny. Převalil se, chytil Bournea za uši, zvedl mu hlavu ze země a znovu s ní udeřil o podlahu.

Bourne rychle ztrácel vědomí. Zabiják na něm obkročmo seděl a bolestně mu tlačil na hrudník. Pak se najednou začal usmívat. Dál mlátil Bourneovou hlavou o zem a zjevně mu to činilo stále větší potěšení.

Kde má nůž? napadlo Bournea.

Zašátral rukama kolem sebe, měl však mžitky před očima a světlo i tma mu splývaly ve víru stříbrných jiskérek. Cítil, že se mu těžce dýchá a srdce mu zoufale bije o hruď, když však jeho hlava znovu udeřila do hlíny, i tyto vjemy ho začaly opouštět a nahradilo je otupující teplo, které se šířilo z končetin směrem dovnitř. Bylo konejšivé a odnášelo všechnu bolest, úsilí i vůli. Viděl sám sebe, jak odplouvá po řece z bílého světla pryč ze světa plného stínů a temnoty.

Vtom ho z omámení vytrhlo cosi chladného. V první chvíli byl přesvědčen, že je to dech Šivy ničitele, jehož tvář nad sebou ucítil. Vzápětí však poznal studenou ocel čepele. Uchopil nůž za rukojeť, což ho vrátilo od okraje propasti zpět do reality, a zabořil ostří zabijákovi do boku. Nůž pronikl kůží mezi žebry a zabodl se do srdce.

Chlap s jizvou se vzepjal a roztřásla se mu ramena, možná to však byl jen Bourneův dojem, jelikož se mu od předchozích úderů pořád točila hlava. Nemohl se pořádně soustředit. Jak jinak vysvětlit, že zabijákovu hlavu náhle nahradila hlava býka? Nebyl přece v Minotaurově jeskyni na Krétě, ale v aréně Maestranza ve španělské Seville.

Pak se probral k plnému vědomí a uvědomil si, kde přesně se v aréně nachází.

Ve stáji!

A když vleže vzhlédl, spatřil ohromného a hrozivého býka. Měl skloněnou hlavu se špičatými rohy, jimiž se ho chystal rozpárat.

Když ho Moira s Veronikou Hartovou našly, nevypadal náměstek Stevenson vůbec dobře, ale komu by to také na desce v chladírně márnice slušelo. Obě ženy nejdřív pečlivě prohledaly okolí Neptunovy sochy u vchodu do kongresové knihovny. Přesně podle předpisů začaly u zdroje – v tomto případě u fontány – a postupovaly ve spirále směrem od něj v naději, že najdou nějakou nápovědu, co se Stevensonovi mohlo stát.

Moira už volala Stevensonově ženě a vdané dceři, ani jedna však o něm neměla žádné zprávy. Když vyhledala číslo Humphryho Bambera, Stevensonova starého přítele a bývalého spolubydlícího z univerzitní koleje, Hartová dostala telefonickou zprávu, že do márnice právě přivezli mrtvolu odpovídající náměstkově popisu. Městská policie chtěla zjistit její totožnost. Ředitelka CIA se obrátila na Moiru, která svolila, že se na nebožtíka podívá. Pokud šlo skutečně o Stevensona, policisté pak mohli zavolat jeho manželce a požádat ji o formální identifikaci.

„Vypadá hrozně,“ pronesla Hartová nad Stevensonovým tělem. „Co se mu stalo?“ zeptala se soudní lékařky.

„Porazilo ho auto. Má rozdrcené čtyři krční obratle, vážně poškozená je i pánev, takže to muselo být něco velkého: terénní nebo nákladní vůz.“ Soudní lékařka byla malá statná žena s bujnými kadeřemi, které jí kolem hlavy dělaly ohromnou měděnou svatozář. „Dobrá zpráva je, že netrpěl.“

„Pochybuju, že to jeho rodinu utěší,“ řekla Moira.

Lékařka nevzrušeně pokračovala; to všechno už mnohokrát viděla a slyšela. Nedalo se říct, že by byla otrlá, její práce však vyžadovala věcnost. „Policie nehodu vyšetřuje, ale těžko něco zjistí.“ Pokrčila rameny. „V podobných případech se viník většinou nenajde.“

Moira se ošila. „Objevili jste něco neobvyklého?“

„Při předběžném ohledání ne. Měl v krvi skoro dvě promile alkoholu, což je víc než dvojnásobek povolené normy, takže nejspíš ztratil orientaci a vstoupil do vozovky,“ konstatovala lékařka. „Čekáme na formální identifikaci, abychom mohli provést pitvu.“

Obě ženy se odvrátily a Hartová hlesla: „Přijde mi zvláštní, že u něj nenašli žádnou peněženku, klíče, prostě nic, co by prozradilo, o koho jde.“

„Jestli ho někdo přejel úmyslně, tak logicky nechtěl, aby byla jeho totožnost hned odhalena,“ nadhodila Moira.

„Zase ty tvoje konspirační teorie.“ Hartová zavrtěla hlavou. „Dobře, dejme tomu, že na tom něco je. Pokud by ho někdo zavraždil, proč dovolil, abychom ho našli? Mohl ho unést, zabít a zakopat na místě, kde by ho dlouho nikdo neobjevil, pokud vůbec.“

„Ze dvou důvodů,“ odvětila Moira. „Zaprvé, byl to náměstek na ministerstvu obrany. Dovedeš si představit, jaké manévry by vypukly ve chvíli, kdy by byl nahlášen jako nezvěstný? Jeho jméno by plnilo titulní stránky novin. Ne, tihle lidé to s ním chtěli skoncovat a mít všechno z krku, což mluví pro bouračku.“

Hartová naklonila hlavu. „A ten druhý důvod?“

„Chtějí mě zastrašit, abych se nešťourala v tom, co Weston našel a Stevenson se toho tak bál.“

„Ostenbardem.“

„Přesně tak.“

„Ty už se v těch spikleneckých teoriích vyžíváš jako Bourne.“

„Všechny Jasonovy teorie se nakonec potvrdily,“ řekla Moira plamenně.

Ředitelku tím zjevně nepřesvědčila. „Nepředbíhejme událostem.“

Když došly ke dveřím, Moira se otočila a naposledy se podívala na Stevensona. Pak otevřela a v chodbě prohodila: „Kdybych ti řekla, že Stevenson byl vyléčený alkoholik, bylo by to předbíhání událostem?“

„Třeba se k pití ze stresu vrátil.“

„Tys ho neznala. Udělal si ze své nemoci doslova náboženství. Abstinence ho držela při životě. Nenapil se už dvacet let a nikdo by ho k tomu nepřinutil.“

Býk se blížil a nic ho nemohlo zastavit. Bourne popadl nůž, vytrhl ho zabijákovi ze žeber a převalil se na bok. Býk vycítil čerstvou krev, šlehl svými rohy a nabral mrtvého do rozkroku. Pak zavrtěl mohutnou hlavou, zvedl chlapa ze země jako kus zmačkaného papíru a vrhl jej proti zídce. Zafrkal, zadupal předními kopyty a pak napíchl bezvládné tělo na oba rohy a třásl s ním sem a tam. Během chvíle by je jistě roztrhal na kusy. Bourne pomalu vstal a opatrně k němu vykročil. Když se dostatečně přiblížil, sekl jej plochou stranou čepele po lesklém černém čenichu.

Velké zvíře se zmateně zarazilo, couvlo a pustilo zkrvavené tělo na zem. Pak se s rozkročenýma předníma nohama zastavilo a vrtělo hlavou z jedné strany na druhou, jako by se snažilo rozpoznat, odkud ten úder přišel a co znamenal. Krev mu spirálovitě stékala po rozích a odkapávala do prachu. Býk upřel pohled na Bournea a uvažoval, jak s druhým narušitelem svého území naloží. Z hloubi hrdla mu vyšel zvláštní zvuk. Když udělal krok dopředu, Bourne ho znovu udeřil čepelí a mohutný tur se zastavil. Mrkal, funěl a třásl hlavou, jako by se tak mohl zbavit bodavé bolesti.

Bourne se otočil a poklekl vedle zohavené mrtvoly. Rychle jí prohledal kapsy. Potřeboval zjistit, kdo toho chlapa poslal. Podle Wayanova popisu muže s šedýma očima nebyl tento zjizvený zabiják jediný, kdo mu na Bali usiloval o život. Vyslal ho stejný člověk, který najal i střelce? Potřeboval odpovědět na pár otázek, jelikož toho chlapa s jizvou neznal. Nesetkal se s ním někdy v minulosti, jen si na to nemohl vzpomenout? Tyto úvahy ho jako vždycky přiváděly k šílenství a žádaly si okamžité řešení, jinak nebude mít nikdy pokoj.

Jak se dalo čekat, až na ruličku zakrvácených eur neměl zabiják v kapsách vůbec nic. Zřejmě schoval falešný pas a další padělané doklady někde v konspiračním bytě či snad ve schránce na letišti, případně nádraží. Ale pokud ano, kde je klíč?

Bourne mrtvolu mírně pootočil a pokračoval v pátrání, vtom se však býk probral z dočasného omámení a zaútočil na něj. Jeho ruka stála přímo v cestě rohům. V poslední chvíli ji stáhl, tur však prudce otočil hlavu, dlouhým rohem mu vyjel nahoru po paži a sedřel mu z ní tenký proužek kůže.

Bourne se chytil za roh a pomocí něj se vyhoupl býkovi na záda. Zvíře chvíli nevědělo, co se děje. Pak ucítilo na zádech tíhu, rozběhlo se a znovu se opřelo do zídky. Tentokrát do ní však vrazilo bokem, a kdyby Bourne nezvedl pravou nohu, úplně by mu ji rozdrtilo. Takhle sice nohu zachránil, ale nechal se málem setřást.

Kdyby spadl, byl by to jeho konec: býk by ho během pár vteřin bezhlavě udupal k smrti.

Musel se pevně držet, jelikož býk se znovu vrhl proti bariéře a snažil se ho shodit. Bourne měl stále nůž, který sebral zabijákovi. Doufal, že má dost dlouhou čepel, kterou by zvířeti mohl zasadit ránu z milosti a srazit ho na kolena. Musel ovšem vybrat správné místo a bodnout v patřičném úhlu. Dopředu však věděl, že to nedokáže. Zabít tu vyděšenou bestii zezadu mu připadalo zbabělé a podlé. Vzpomněl si na prase vyřezané ze dřeva, jež s věčným úsměvem tajemného mudrce shlíželo na bazén na ostrově Bali. Ten býk dostal do vínku dar života a Bourne neměl právo mu ho vzít.

V té chvíli zvíře šikmo vrazilo do stěny a vyklonilo hlavu doleva v zoufalém pokusu setřást z hřbetu to obtížné břemeno. Bourne málem spadl. Smýkl sebou dokola, ale dál se držel býčích rohů jako klíště. Ruka ho bolela, jak se mu ji zabiják snažil zlomit, a ze zad mu tekla krev, ale nejhorší byl pocit, že se mu hlava roztříští na tisíc kousků. Věděl, že už to dlouho nevydrží, ale zřítit se z býka znamenalo téměř jistou smrt.

A pak tur za stále silnějších výkřiků doléhajících z arény pokrčil přední nohy, prudce sklonil záda a konečně ho setřásl. Bourne odlétl střemhlav na zídku plnou prasklin od divokých býkových výpadů.

Omráčený Bourne odevzdaně ležel na zemi a cítil na sobě horký dech zvířete. Rohy měl tak blízko obličeje, že by si na ně mohl sáhnout. Pokusil se pohnout, ale nešlo to. Hltavě lapal po dechu a strašlivě se mu točila hlava.

Rudé oči ho probodly zlostným pohledem a svaly pod lesklou kůží se napínaly k poslednímu útoku. Bourne věděl, že se z něj v příští chvíli stane hadrová panenka naražená na hroty těch zkrvavených rohů a dopadne jako chlap s jizvou na krku.

15

Býk poskočil a postříkal Bourneovu tvář sprškou horkých slin. Pak obrátil oči v sloup a jeho masivní hlava s těžkým žuchnutím udeřila do podlahy u Bourneových nohou. Zmatený Bourne se snažil zorientovat. Otřel si oči předloktím, opřel hlavu o zídku a spatřil strážného, kterého předtím omráčil a zatáhl do předsíně.

Stál v klasickém střeleckém postoji s rozkročenýma a pevně zapřenýma nohama. V obou rukou třímal pistoli, s níž býka dvakrát střelil, a mířil přímo na Bournea.

„Levántese!“ nařídil. „Vztyk a ruce vzhůru!“

„Dobře, dobře,“ řekl Bourne. „Moment.“ Natáhl paži, chytil se za vrchol stěny a vyškrábal se na nohy. Opatrně položil nůž na zídku a zvedl ruce dlaněmi dopředu.

„Co tady děláš?“ Se strážným lomcoval vztek. „Podívej, co jsem kvůli tobě musel udělat, ty hajzle. Máš vůbec tušení, kolik ten býk stál?“

Bourne ukázal na potrhanou mrtvolu chlapa s jizvou. „Já za nic nemůžu, to on. Byl to profesionální zabiják a já před ním utíkal.“

Strážný se hluboce zachmuřil. „Kdo? O kom to mluvíš?“ Udělal k Bourneovi několik opatrných kroků a pak uviděl, co zbylo z muže s jizvou. „Madre de Dios!“ vykřikl.

Bourne přeskočil zídku do býčí stáje a strážný se zakymácel dozadu. Oba se chvíli sápali po pistoli, pak Bourne sekl hlídače z boku do krku a ten ochabl.

Přesvědčil se, že má pravidelný tep, poté muže odvalil a znovu bariéru přelezl. Dal hlavu pod kohoutek nad kamennou vanou a studenou vodou ze sebe smyl zbytky býčí krve a osvěžil se. Nejčistším hadrem, který našel, se otřel dosucha a s lehkou závratí vystoupal po rampě do barevného třpytu koridy. Vítězný matador právě zvolna a majestátně kráčel kolem arény a za nadšeného ryku hlediště třímal vysoko nad hlavou býčí uši.

Samotný býk ležel uprostřed arény, zohavený a zapomenutý, a kolem jeho nehybné hlavy bzučely mouchy.

Amún, který seděl vedle ní, působil na Sorayu jako malá jaderná elektrárna, nebezpečná a plná energie. Uvažovala, kolik lží jí asi navykládal. Skutečně měl v Egyptě mocné nepřátele, nebo právě od těchto vysoce postavených lidí dostal rozkaz obstarat raketu Kosar 3 a sestřelit americké letadlo?

„Největší starosti mi dělá to, že Íráncům sem musel někdo pomoct,“ přerušil Amún krátké ticho. „Chaosem v Iráku by prošli celkem snadno, ale co pak? Severní trasou přes Jordánsko a Sinajský poloostrov to vzít nemohli, protože je to příliš riskantní. Jordánci by je zastřelili a Sinaj je příliš otevřený a přísně střežený.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, museli přijít přes Saúdskou Arábii a Rudé moře, což znamená, že nejspíš přistáli v Hurghadě.“

Soraya věděla, že toto turistické středisko u Rudého moře je pohodovou slunečnou měkkou pro přepracované lidi, ne nepodobnou Miami Beach. Amún měl pravdu: díky své uvolněné karnevalové atmosféře by to pro malou teroristickou skupinu přestrojenou za turisty nebo ještě lépe za egyptské rybáře bylo ideální místo. Mohla by sem nepozorovaně přijet a pak zase zmizet.

Amún sešlápl plynový pedál až na podlahu a prolétl kolem osobních i nákladních aut. „Objednal jsem malé letadlo, které nás do Hurghady zaveze. Na palubě dostaneme snídani a nad jídlem můžeme vymyslet další postup.“

Soraya zavolala Veronice Hartové, která telefon ihned zvedla.

Když si šéfka CIA vyslechla novinky, řekla: „Zítra dopoledne prezident vystoupí před Bezpečnostní radou OSN. Bude žádat formální odsouzení Íránu.“

„Bez jasného důkazu?“

„Halliday a jeho lidé z Národní bezpečnostní agentury prezidenta přesvědčili, že mu stačí jen jejich písemná zpráva.“

„Ty s tím ale nesouhlasíš,“ odtušila Soraya suše.

„Ovšemže ne. Pokud zariskujeme jako se zbraněmi hromadného ničení v Iráku, a následně se ukáže náš omyl, bude to politická i vojenská katastrofa. Zatáhneme svět do větší války, než dokážeme sami zvládnout, ať si Halliday říká, co chce. Musíš mi sehnat nezvratný důkaz o íránském podílu na sestřelení toho letadla.“

„Na tom právě s Chaltúmem pracujeme, ale situace se zkomplikovala.“

„Jak to?“

„Chaltúm se domnívá, že Íráncům musel při přepravě té rakety někdo pomáhat, a já s ním souhlasím.“ Zopakovala možnosti, s nimiž Amún přišel. „V teroristickém útoku z jedenáctého září měla prsty řada Saúdů. Pokud by se stejná skupina zapletla s nějakou íránskou extremistickou organizací nebo nedej bože se samotnou vládou, mělo by to dalekosáhlé důsledky, jelikož Íránci jsou šíité a převážnou většinu Saúdů tvoří wahhábité, což je odnož sunnitské větve islámu. Jak dobře víš, šíité a sunnité jsou úhlavní nepřátelé. Nabízí se proto možnost, že uzavřeli dočasné příměří, nebo se dokonce spojili kvůli společnému cíli.“

Hartová se prudce nadechla. „Panebože, to je přece katastrofický scénář, který už léta děsí nejen nás, ale i tajné služby v Evropě.“

„A ne nadarmo,“ přitakala Soraya. „Znamená to totiž, že se muslimové spojili a zbrojí na totální válku se Západem.“

Rána u srdce tepala Bourneovi tak silně, že se bál jejího otevření. Když vyšel ze stáje, zamířil na toaletu, kde si chtěl očistit z oblečení zbylou krev, v polovině cesty však uviděl dva policisty, kteří vstoupili do chodby a kráčeli ke stájím. Že by si někdo v aréně něčeho všiml a spustil poplach? Nebo možná strážný procitl z bezvědomí. Na úvahy však nebyl čas. Bourne se obrátil a poněkud vratce se vydal po rampě do třpytivého sevillského soumraku. Za zády slyšel volání. Patřilo jemu? Bez ohlédnutí pokračoval v chůzi a přitom se díval po Tracy, ta však zřejmě vycítila nebezpečí, vstala ze svého sedadla a také ho hledala. Když se oba uviděli, nevykročila k němu, ale k nejbližšímu východu a on se pustil za ní.

Hluk kolem arény měl obecnější ráz. Lidé tu postávali, protahovali se a sdělovali si své zážitky, případně mířili ke stánkům s občerstvením či k záchodkům. Muži v aréně zatím odtáhli mrtvého býka, uhrabávali hlínu, aby zakryli čerstvou krev a připravili kolbiště na další číslo.

Bolest na prsou Bourneovi náhle vybuchla jako bomba. Zavrávoral a padl na dvě ženy, které po něm zlostně šlehly pohledem, a tak se raději rychle narovnal. Ani ve svém zbědovaném stavu však nemohl přehlédnout množství policistů vstupujících na stadion. Teď už nemohlo být pochyb, že někdo spustil alarm.

Z arény se vynořil jeden ze strážníků, kteří proti němu před chvílí šli po chodbě, a rozhlížel se po něm. Bourne se proplétal davem k východu, kde na něj čekala Tracy. Lidské hemžení mu pomáhalo uniknout zbytečné pozornosti. Ten policajt si Bournea ovšem zřejmě všiml, jelikož se za ním chvatně vydal a zkušeně si razil cestu mezi návštěvníky koridy. Bourne se snažil odhadnout, jak daleko je k východu a jestli to stihne, protože strážník se blížil opravdu rychle. O chvíli později spatřil Tracy. Vystoupila z houfu, a aniž by na něj pohlédla, protáhla se kolem něj opačným směrem. Co to vyvádí?

Dál postupoval kupředu, ale pokradmu se podíval přes rameno a viděl, že Tracy předstupuje před policistu. Dolehly k němu útržky jejího hlasu: plačtivě si stěžovala, že jí někdo ukradl z kabelky mobilní telefon. Důstojník byl pochopitelně netrpělivý, když se ji však pokusil odbýt, Tracy zesílila hlas do takových výšin, že se všichni kolem otáčeli a zírali na ně, a tak se jí muž zákona musel věnovat.

Bourne se navzdory sílící bolesti bezděky pousmál. Ještě tři kroky a ocitl se u východu. Když do něj ovšem zamířil, ucítil ostré bodnutí na prsou, padl na drsnou betonovou stěnu a lapal po dechu mezi lidmi, kteří se kolem něj tlačili dovnitř i ven.

„Pojďte,“ řekla mu Tracy naléhavě do ucha. Vzala Bournea za ruku a táhla ho dolů do ohromného vestibulu, kde lidé pokuřovali a klábosili o matadorových kvalitách. Za hustým davem prosvítaly prosklené dveře vedoucí na ulici.

Tracy se nějak podařilo odpoutat od policisty a najít ho. Zhluboka se nadechoval, ale stálo ho to značné úsilí, protože musel překonávat silnou bolest.

„Kristepane, co se vám stalo?“ zeptala se. „Je vám něco?“

„Ani ne.“

„Opravdu? Vypadáte jako mrtvola.“

V té chvíli vtrhli do hlavních dveří arény tři policisté.

Moira a Veronika Hartová se rozhodly jet autem, které si Moira půjčila, jelikož bílý buick působil nenápadně. Humphryho Bambera, nejlepšího přítele zesnulého náměstka Stevensona, našly v jeho oblíbeném fitnesscentru. Právě docvičil a obsluha ho přivedla ze sauny. Vykračoval si v blankytně modrých žabkách oděný jen v osušce omotané kolem pasu. Kolem krku měl menší ručník na otírání potu z tváře.

Neměl důvod mít toho na sobě víc. Jeho tělo bylo tvrdé jako kámen a tak dobře tvarované, že by mohlo patřit profesionálnímu sportovci. Zdálo se, že Bamber nemá nic jiného na práci než trávit nekonečné hodiny v posilovně a pečovat o své bicepsy a „buchty“ na břiše.

Uvítal je tázavým úsměvem. Měl husté plavé vlasy, které mu klukovsky spadaly do čela. Jeho průzračné oči posazené daleko od sebe na ně hleděly s chladnou odměřeností, která na Moiru působila až lhostejně.

„Copak byste potřebovaly, dámy? Marty říkal, že je to naléhavé.“ Myslel zřízence, který pro něj přišel.

„To je,“ přisvědčila Hartová. „Můžeme si promluvit někde v soukromí?“

Bamber zvážněl. „Vy jste od policie?“

„A co když ano?“

Pokrčil rameny. „Byl bych ještě zvědavější, než jsem teď.“ Hartová se legitimovala a on překvapeně zvedl obočí. „Podezíráte mě z předávání tajných informací nepříteli?“

„Jakému nepříteli?“ zeptala se Moira. Zasmál se. „Vy se mi líbíte. Jak se jmenujete?“

„Moira Trevorová.“

„Aha.“ Bamberův výraz náhle potemněl. „Před vámi mě varovali.“

„Přede mnou? A kdo?“ Ale vlastně to už věděla. „Nějaký Noah Petersen.“

Moira si vzpomněla, jak jí Noah na místě činu sebral mobil Jaye Westona. Takhle Bambera určitě našel. „Říkal…“

„Jeho pravé jméno je Perlis,“ skočila mu Moira do řeči. „Noah Perlis. Nesmíte mu nic věřit.“

„Tvrdil, že to řeknete.“

Moira se trpce usmála a Hartová ho znovu požádala: „Potřebujeme si promluvit o samotě, pane Bambere. Prosím.“

Kývl a odvedl je do prázdné kanceláře. Když všichni usedli, ředitelka CIA začala: „Bohužel pro vás máme špatnou zprávu. Steve Stevenson je mrtvý.“

Bamber se zatvářil zkroušeně. „Cože?“

Hartová pokračovala: „To vám pan Peter… Perlis neřekl?“

Bamber zavrtěl hlavou. Přikryl si ručníkem ramena, jako by se do něj najednou dala zima. Moira se tomu ani nedivila.

„Panebože.“ Nevěřícně kroutil hlavou a pak se na ně úpěnlivě podíval. „To musí být omyl, nějaký úředník se spletl. Steve si na byrokratické zmatky věčně stěžoval.“

„Bohužel ne,“ řekla Hartová.

„Noah – tedy jeden z jeho lidí – vašeho přítele zabil, aby to vypadalo jako autonehoda,“ vyhrkla Moira emotivně. A přes varovný pohled Hartové dodala: „Pan Perlis je nebezpečný muž, který pracuje pro nebezpečnou organizaci.“

„Já…“ Bamber si roztržitě prohrábl vlasy. „Sakra, já nevím, čemu mám věřit.“ Díval se z jedné na druhou. „Můžu vidět Stevovo tělo?“

Šéfka CIA přikývla. „To se dá zařídit. Až tady skončíme.“

„Aha.“ Bamber se na ni smutně usmál. „Dostanu to za odměnu, že?“

Hartová neodpověděla.

Kývl na znamení kapitulace. „Tak dobře, jak vám můžu pomoct?“

„Já vlastně ani nevím,“ odpověděla Hartová a přitom se významně podívala na Moiru. „Kdybyste nám totiž opravdu mohl pomoct, pan Perlis by vás nenechal žít.“

Bamber se poprvé zatvářil opravdu vyděšeně. „O co tady sakra jde?“ rozčílil se. „Znali jsme se se Stevem od školních let, to je všechno.“

Moira už od Bamberova příchodu přemítala, jak se tenhle stárnoucí atlet mohl desítky let kamarádit se Stevem Stevensonem, který nerozeznal softbal od fotbalu a bylo mu to úplně jedno. Něco z jeho posledních vět jí však pomohlo vše pochopit a řada drobných nesrovnalostí se náhle objasnila.

„Myslím, že je ještě jeden důvod, proč se Noah ve vašem případě spokojil jen s varováním, pane Bambere. Nemám pravdu?“

Bamber se zamračil. „Nevím, o čem to mluvíte.“

„Co by vás vyděsilo natolik, že by měl Noah jistotu vašeho mlčení?“

Prudce vstal. „Už mám těch vašich nesmyslů tak akorát.“

„Posaďte se, pane Bambere,“ přikázala mu Hartová.

„Vy jste s panem Stevensonem nebyli jen spolubydlící na koleji,“ pokračovala Moira. „A nebyli jste jen obyčejní přátelé, že?“

Bamber se posadil, jako by mu nohy vypověděly službu. „Chci ochranu před Noahem a jeho lidmi.“

„Máte ji mít,“ souhlasila Hartová.

Pevně se na ni zadíval. „Myslím to vážně.“

Vytáhla mobil a naťukala jakési číslo. „Tommy, potřebuju urychleně ochranku,“ oznámila do telefonu svému asistentovi a sdělila mu adresu posilovny. „A nikomu ani slovo, jasný? Dobře.“

Schovala telefon a řekla Bamberovi: „Taky to myslím vážně.“

„To jsem rád.“ Úlevně si oddychl. Pak se otočil k Moiře a smutně se usmál. „Se mnou a Stevem máte pravdu. Noah věděl, že kdyby náš vztah vyšel najevo, ani jeden z nás by nemohl přežít.“

Moira zalapala po dechu. „Noah? Chcete nám říct, že se s ním znáte?“

„Svým způsobem pro něj pracuju. To je druhý a důležitější důvod, proč mi nic neudělal. Vyvinul jsem pro něj jeden uživatelský program. Ještě má menší mouchy a já jsem jediný, kdo je může vychytat.“

„Vy zrovna nepůsobíte jako počítačový génius,“ podivila se Hartová.

„No jo. Steve mi vždycky říkal, že klamu tělem. Nikdy jsem nevypadal na to, co doopravdy dělám.“

„A co ten program umí?“ zajímala se Moira.

„Je to velice složitý software pro statistickou analýzu, který dokáže vyhodnotit miliony faktorů. K čemu je Noahovi, to nevím. Tají to přede mnou, je to součást naší dohody. A taky důvod, proč jsem si řekl o vyšší honorář – a dostal jsem ho.“

„Ale říkal jste, že mu vychytáváte mouchy.“

„To ano,“ přikývl Bamber, „ale přitom pracuju s kopií programu. Když mám hotovo, pošlu výsledek elektronicky na Noahův laptop. Co se děje pak, nemám zdání.“

„Nějaký názor jste si snad udělal,“ řekla Moira.

Znovu vzdychl. „No dobře, tak já to zkusím. Ten program je tak sofistikovaný, že ho skoro jistě používá na reálné bázi.“

„Co kdybyste nám to přeložil?“

„Existují scénáře laboratorní a reálné,“ vysvětlil Bamber. „Jak si asi umíte představit, jakýkoli program, který se pokouší propočítat vývoj skutečných životních situací, musí být neuvěřitelně propracovaný. Ve hře je totiž spousta faktorů.“

„Miliony.“

Přikývl. „A můj program to dokáže.“

Moiru najednou něco napadlo a zatočila se jí hlava, až se musela opřít. „Dal jste tomu programu nějaké jméno?“

„No ano.“ Bamber se zatvářil poněkud rozpačitě. „Máme se Stevem takový vtip.“ Použil přítomný čas, ale hned si uvědomil, že jeho přítel a milenec už nežije. Zarazil se, sklonil hlavu a žalostně zasténal: „Ježíšikriste, Steve.“

Moira chvíli vyčkala a pak si odkašlala. „Pane Bambere, vaše ztráta nás upřímně mrzí. Znala jsem pana Stevensona pracovně a vždycky mi pomohl, i když přitom třeba musel riskovat.“

Bamber zvedl hlavu a podíval se na ni zarudlýma očima. „On už byl takový.“

„Jak jste pojmenoval ten program pro Noaha Perlise?“

„Aha, tohle. Jak říkám, byl to jen takový vtípek, protože se Stevem máme – vlastně měli jsme – rádi Javiera…“

„Bardema,“ doplnila Moira.

Bamber se zatvářil překvapeně. „Jak to víte?“

Ostenbardem, blesklo Moiře hlavou.

16

U arény Maestranza se nacházelo muzeum býčích zápasů a Bourne požádal Tracy, aby ho tam zavedla. Stačili změnit směr v davu o chvilku dřív, než do vestibulu vstoupili policisté. Dva z nich zamířili k samotné aréně a jejich dva kolegové zůstali stát u dveří, z každé strany jeden, a očima pátrali mezi lidmi po podezřelém.

Muzeum mělo zavřeno a dveře byly zatažené roletou. Bourne se o ně opřel, pomocí sponky na papír, kterou Tracy našla na dně kabelky, odemkl zámek, a když vklouzli dovnitř, dveře zase zavřel. Ze stěn na ně shlížely vycpané hlavy všech velkých býků zabitých v této aréně. Vykročili kolem skleněných vitrín s nádhernými kostýmy slavných matadorů už od sedmnáctého století, kdy byla Maestranza postavena. Tyto zatuchlé prostory doslova dýchaly historií.

Bournea však okázalé exponáty vůbec nezajímaly. Hledal skladovací komoru. Nacházela se v zadní části muzea, vedle jedné málo používané místnosti. Požádal Tracy, aby přinesla nějakou dezinfekci a postříkala mu s ní ránu na zádech. Palčivá bolest mu téměř vyrazila dech; pokoušely se o něj mrákoty.

Tracy mu sevřela rameno a snažila se ho vrátit do reality. Zatřásla s ním, což jeho migrénu ještě zhoršilo.

„Proberte se!“ naléhala. „Jste na tom hůř, než tvrdíte. Musím vás odsud dostat.“

Přikývl. Ta slova slyšel jen mlhavě, ale byla to svatá pravda. Společně tedy klopýtali zpátky ke zvláštnímu východu z muzea, který vedl na ulici na druhé straně od hlavního vstupu do arény. Tracy odemkla a vykoukla ven. Když přikývla, vyšel do pološera.

Tracy zřejmě zavolala mobilem taxi, jelikož v příští chvíli už mu pomáhala na zadní sedadlo, vklouzla vedle něj, předklonila se k řidiči a dala mu adresu.

Jakmile se rozjeli, otočila se a podívala se zadním oknem ven. „Maestranza je plná policajtů. Nevím, co jste provedl, ale je z toho pořádné haló.“

Bourne ji už však nevnímal a znovu upadl do mdlob.

Soraya a Amún Chaltúm dorazili do Hurghady těsně před polednem. Ještě poměrně nedávno to byla jen skromná rybářská vesnice, kombinace egyptské podnikavosti a zahraničního kapitálu z ní však učinila přední letovisko Rudého moře. Centrem města je nejstarší ze tří čtvrtí Dahar, kde se nacházejí tradiční domy a arabské tržiště. Hurghada stejně jako většina jiných pobřežních měst v Egyptě nezasahuje daleko do vnitrozemí, ale drží se Rudého moře jako o život. Čtvrť Sekalla je modernější, ale zohyzděná množstvím levných ubytoven. Část El Korra Road je mnohem hezčí, plná luxusních hotelů, bujné zeleně, okázalých fontán a soukromých vil obehnaných zdí patřících ruským magnátům, kteří nevědí, co se svými snadno nabytými penězi.

Jako první narazili na rybáře, tedy spíš na jejich pozůstatky, turistický ruch je totiž časem doslova převálcoval. Byli to už starci se svraštělou, hnědou pletí se vzhledem vydělané kůže a očima vybledlýma od slunce. Jejich mozolnaté ruce byly jako lopaty, z nichž po desítkách let máčení ve slané vodě vystupovaly velké klouby. Jejich synové dávno opustili rodné hnízdo a pracovali v klimatizovaných kancelářích nebo v letadlech vysoko na nebi. Tito rybáři byli posledními zástupci svého skomírajícího cechu a doslova nesnášeli uhlazeně mluvící Egypťany, kteří jim zabírali přístaviště pro své motorové čluny a vodní skútry. Jejich přirozený strach z Chaltúma a jeho Muchábarátu se projevoval chladnou záští. Zřejmě dospěli k závěru, že už o všechno přišli, a tak nemají co ztratit.

Soraya je však okouzlila. Rádi naslouchali jejím klidným laskavým slovům a přitom obdivovali její krásnou tvář a vnadnou postavu. Jí by snad odpověděli na jakoukoli otázku, i když tvrdošíjně trvali na tom, že do jejich úzkého kroužku by nikdo nepronikl, natož aby se bez jejich vědomí vydával za domorodého rybáře. Znali každou loď i bárku brázdící místní vody a ujistili ji, že se tu v poslední době nic zvláštního nestalo.

„Ale jsou tady potápěčské školy,“ řekl jim jeden šedovlasý námořník zašívající sítě rukama, které byly snad tak velké jako jeho hlava, a znechuceně si odplivl. „Kdoví, co jsou jejich zákazníci zač. A pokud jde o zaměstnance, ti se pořád mění, takže o nich nikdo nemá přehled.“

Soraya a Chaltúm si rozdělili seznam pětadvaceti potápěčských firem, který jim rybáři pomohli sestavit, a vydali se na opačné konce města. Dohodli se, že se sejdou v prodejně koberců v daharském bazaru, jejíž majitel byl Amúnův dobrý známý.

Soraya vyrazila k moři, kde navštívila osm potápěčských společností a postupně si jednu po druhé odškrtávala ze seznamu. Pokaždé vyslechla kapitány i posádky lodí a nahlédla do knih zákazníků za poslední tři týdny. Někdy musela čekat, až se lodě vrátí, jindy byl majitel tak laskav, že ji zavezl na místa, kde se potápějí. Po čtyřech hodinách úmorného kladení stejných otázek a poslouchání stejných odpovědí si musela přiznat, že tudy cesta nevede. Jako by hledala jehlu ne v jedné, ale v nekonečné řadě kupek sena. I kdyby teroristé vstoupili do Egypta tímto způsobem, neexistovala žádná záruka, že by o tom provozovatelé potápěčských škol věděli. A jak by proboha mohl někdo vysvětlit velkou bednu, do které by se vešla raketa Kosar 3? Soraya znovu zapochybovala o Amúnově tvrzení a zmocnil se jí děs, že se na sestřelení toho letadla podílel.

Co tady vůbec dělám? pomyslela si. Co když za vším stojí Amún a jeho Muchábarát?

Rozhodla se, že ještě vyslechne personál deváté potápěčské školy a pak svého marného snažení zanechá. Na loď ji zavezl prošedivělý Egypťan, jenž cestou neustále plival do vody. Bylo neobyčejné horko a slunce jí pálilo přímo na hlavu. Vzduch se ani nepohnul, mírný větřík vznikal jen díky samotnému pohybu lodě. Soraya měla na očích sluneční brýle, přesto vše viděla téměř bíle. Do nosu jí stoupala opojná slaná vůně. Vzhledem k neustálému opakování téhož ztratila ostražitost, jinak by si všimla mladíka s rozcuchanými světlými vlasy, který se vytratil, když ji majitel potápěčské firmy představil. Začala obvyklé vyptávání. Nevšimli jste si v posledních třech týdnech nějakých podezřelých osob? Nebo nějaké skupiny Arabů, kteří přišli z jiné lodi a stejného dne vystoupili na břeh? Nějakých neobvykle velkých balíků? Ne, ne a zase ne. Co jiného čekala?

Neviděla, jak si rozcuchaný muž sbírá náčiní a couvá pryč. Z letargie se probrala, až když skočil přes palubu. Rozběhla se podél lodi, shodila kabelku, skopla boty a vrhla se do moře za ním. Uviděla ho pod sebou: před skokem si nasadil masku a kyslíkovou bombu. I když neměl ploutve, ponořil se do takové hloubky, kam za ním bez podobné výbavy nemohla. Alespoň v to doufal.

Špatně však odhadl její schopnosti i odhodlání. V den prvních narozenin ji otec k matčině velké hrůze hodil do bazénu a začal ji učit výdrži, odolnosti a rychlosti, které se jí pak hodily na střední i vysoké škole, kde vyhrávala různé závody. Mohla se dokonce dostat do olympijského týmu, jenže v té době ji oslovily tajné služby, a tak měla na práci důležitější věci.

Teď letěla vodou dolů jako šíp, ale když se k němu přiblížila, vylekaně se otočil se a zvedl harpunu. Vrazila do něj právě ve chvíli, kdy zbraň natahoval. I když se muž pod její vahou zkroutil dozadu, hrozivou harpunu nepustil a úspěšně ji připravil k výstřelu. Pak ji udeřil pažbou do spánku, a když ho pustila, sklonil zbraň a namířil jí na hrudník.

Těsně předtím, než stiskl spoušť, ho oběma nohama prudce nakopla. Šíp prolétl kolem ní. Začala se po něm sápat. Nezajímala ji harpuna ani jeho končetiny, ale chtěla mu strhnout masku z tváře, aby se šance vyrovnaly. Už jí totiž začínaly hořet plíce a dobře si uvědomovala, že pod vodou dlouho nevydrží.

Její zdivočelé srdce odbíjelo vteřiny: jedna, dvě, tři. Pak se jí konečné podařilo strhnout mladíkovi masku. Obličej mu zaplavila voda, a i když se zmítal na obě strany, vytáhla mu náustek a sama si jej vložila do pusy a párkrát se nadechla. V příští chvíli vyrazila vzhůru k hladině a jeho přitom svírala zápasnickým chvatem. Když se vynořili z vody, vyplivla hubici.

Ještě když byli pod vodou, kapitán zvedl kotvu a loď k nim mohla připlout blíž. Silné ruce sáhly dolů a oba je vytáhly na palubu.

„Přineste mi kabelku,“ vypravila ze sebe zadýchaná Soraya, sedla si mladému muži na záda a přišpendlila ho k palubě. Zhluboka a rovnoměrně se nadechovala, odhrnula si vlasy z tváře a cítila, jak jí po ramenou stéká voda ohřátá sluncem.

„Je to ten, koho hledáte?“ zeptal se majitel dychtivě a podal jí kabelku. „Je tady tak tři dny, víc ne.“

Soraya setřásla z rukou zbylou vodu a vyhledala telefon. Se zklidněným dechem naťukala Chaltúmovo číslo. Když se ozval, řekla mu, kde ji najde.

„Dobrá práce. Za deset minut v přístavu,“ odpověděl.

Odložila telefon a podívala se na mladíka pod sebou.

„Slezte ze mě,“ zasípal. „Nemůžu dýchat.“

Věděla, že mu nešetrně tlačí na bránici, neměla s ním však žádné slitování.

„Jo, hochu, tohle bude bolet.“

Bourne se probudil v zajetí stínů. Tichý, přerušovaný ruch dopravy přitáhl jeho pohled k zataženému oknu. Do tmy venku zářily pouliční lampy. Ležel na jedné straně velké postele. Pohnul hlavou a rozhlédl se po ložnici, která byla malá a komfortně zařízená, ale nevypadala moc zabydleně. Za pootevřenými dveřmi se rýsoval pruh obývacího pokoje. Zavrtěl se a ucítil, že tam leží sám. Ale kde vlastně je? A kam se poděla Tracy?

Odpověď na druhou otázku dostal vzápětí: vstupní dveře do obývacího pokoje se otevřely a na dřevěné podlaze zaklapal Tracyin ostrý rychlý krok. Když vstoupila do ložnice, pokusil se vstát.

„Prosím vás, nedělejte to, jen si přitížíte,“ řekla starostlivě. Odložila nějaké nákupy a posadila se na pelest vedle něj.

„To na zádech je jen škrábnutí.“

Zavrtěla hlavou. „Dost hluboké, ale já mluvím o té ráně na prsou. Začíná vám mokvat.“ Rozbalila věci, které zjevně pořídila v místní lékárně: líh, antibiotický krém, sterilní obvazy a podobně. „Ležte klidně.“

Začala mu sundávat starý obvaz a čistit ránu. „Před muži jako vy mě maminka varovala.“

„Co jsem udělal?“

„Jdete z maléru do maléru.“ Její prsty pracovaly rychle, hbitě a jistě. „Akorát vždycky víte, jak se z toho dostat.“

Bolestí zkřivil obličej, ale neškubl sebou. „Já za to nemůžu.“

„To bych neřekla.“ Zmuchlala špinavý vatový polštářek, vzala nový, namočila jej v lihu a přiložila k zarudlé kůži. „Myslím, že vy problémy sám vyhledáváte. Jste prostě takový. Jinak byste byl nešťastný, a hlavně byste se unudil k smrti.“

Bourne se tiše zasmál. Nebyla tak daleko od pravdy.

Prohlédla vyčištěnou ránu. „Vypadá to celkem dobře, další antibiotika nebudete potřebovat.“

„Jste snad doktorka?“

Usmála se. „Příležitostně, když to jinak nejde.“

„To mi vysvětlete.“

Prohmatala kůži kolem rány. „Co se vám sakra stalo?“

„Postřelili mě. Neodvádějte řeč.“

Pokývala hlavou. „Dobře. Jako mladá – velice mladá – jsem strávila dva roky v západní Africe. Byly tam nepokoje, bojovalo se a docházelo ke strašným zvěrstvům. Poslali mě do nemocnice, kde jsem se naučila třídit pacienty podle závažnosti a obvazovat rány. Jednou jsme měli tolik raněných a umírajících, že mi doktor dal do ruky nějaký nástroj a řekl: ‚Kulka vlétla dovnitř, ale nevyšla ven. Jestli ji nevytáhnete, pacient zemře.‘ Pak odešel ošetřovat dva lidi najednou.“

„A zemřel ten pacient?“

„Ano, ale ne na tu střelnou ránu. Když dostal zásah, byl už v posledním tažení.“

„To se vám asi ulevilo.“

„Bohužel ne.“ Hodila do koše poslední použitý vatový polštářek, nanesla antibiotickou mast a začala Bournea obvazovat. „Slibte mi, že už tu ránu nebudete namáhat. Příště bude krvácení horší.“ Odsedla si a pohledem zkontrolovala své dílo. „V ideálním případě byste měl jít do nemocnice nebo aspoň k doktorovi.“

„My ale nežijeme v ideálním světě.“

„To jsem si všimla.“

Pomohla mu vstát. „Kde to jsme?“ zeptal se.

„U mě v bytě. Na druhé straně města, než je Maestranza.“

Přešel ke křeslu a opatrně se posadil. Připadalo mu, že má hrudník z oceli. Tupě mu v něm tepalo, jako to byla nějaká bolest z dávných dob. „Nemáte schůzku s donem Fernandem Hererrou?“

„Odložila jsem ji.“ Tázavě se na něj podívala. „Bez vás jsem na ni přece jít nemohla, pane profesore Alonzo Pecunio Zuñigo.“ Mluvila o tom Goyově znalci z galerie Prado, kterého měl ztělesňovat. Pak se náhle usmála. „Mám příliš ráda peníze, než abych je utrácela, když nemusím.“

Vstala a pomohla mu zpátky do postele. „Ale teď musíte odpočívat.“

Chtěl jí odpovědět, ale už mu padala víčka. S temnotou přišel hluboký a pokojný spánek.

Arkadin nemilosrdně vedl své vojáky pustou a bezútěšnou krajinou Náhorního Karabachu. Cvičil je čtyřiadvacet hodin denně, a když začali vestoje klimbat, tloukl je obuškem. Žádného z nich nemusel udeřit dvakrát. Spát směli jen tři hodiny na zemi tam, kam zrovna došli. Všichni až na Arkadina, jemuž byl spánek už celé měsíce odepřen. Místo něj mu běžely hlavou neodbytné výjevy z minulosti sahající až do jeho posledních dnů v Nižním Tagilu, kdy kolem něj Stasovi muži utahovali smyčku a zdálo se, že ho určitě dostanou, a tak se jich snažil alespoň co nejvíc zabít.

Smrti se nebál, to věděl už od počátku svého nuceného pobytu ve sklepě, odkud vycházel jen v noci na krátké výpravy pro jídlo a čerstvou vodu. Nad ním to mezitím vřelo jako v mraveništi a zbývající členové Stasovy bandy se ho stále zoufaleji snažili vypátrat. Jak dny přecházely v týdny a ty zas v měsíce, Arkadinovi svitla naděje, že se zločinci začnou věnovat jiným věcem, ale krutě se zmýlil. Hýčkali si svou zášť jako churavé dítě a infikovali se jejím jedem, až se jich do jednoho zmocnila úplná posedlost. Nedají si pokoj, dokud nepotáhnou jeho mrtvolu ulicemi pro výstrahu všem, kdo by se jim odvážil plést do řemesla.

K rozsáhlým raziím se připojovali dokonce i policisté uplacení Stasovou bandou. V Nižním Tagilu večer co večer vypukaly násilnosti a místní strážníci nad nimi obvykle zavírali oči, teď jim však zamrzl smích na rtech. Útoky totiž přerostly snesitelnou úroveň a státní policie se na ně začala dívat skrz prsty. Místo aby udeřili na Stasův gang, jako vždy si vybrali pohodlnější cestu a podvolili se jeho požadavkům. Téměř všichni se proto účastnili honu na Arkadina, který mohl mít jen špatný konec.

A právě tehdy přijel do Nižního Tagilu z Moskvy Michail Tarkanian, jemuž Arkadin později začal důvěrně říkat Míšo. Poslal ho jeho šéf Dimitrij Iljič Maslov, hlava Kazaňské mafie, nejmocnějšího klanu moskevského podsvětí, který obchodoval s drogami a kradenými auty. Maslov se přes řadu informátorů doslechl o Arkadinovi, o masakru, který způsobil, i o jeho bezvýchodné situaci. Chtěl, aby mu Arkadina přivedli. „Problém je, že ho Stasovi poskoci chtějí roztrhat na kusy,“ řekl Maslov svým mužům a podal jim desky s řadou černobílých snímků zbylých členů Stasovy bandy označených na druhé straně jménem. Informátoři se zjevně snažili a Tarkanian usoudil, že Maslov musí po Arkadinovi hodně toužit, když ho chce vysekat z tak prekérní situace.

Maslov mohl postavit do čela oddílu na Arkadinovu záchranu šéfa své bezpečnosti Vjačeslava Germanoviče Ozerova a postupovat násilnou cestou, šel na to však chytřeji. Místo krvavé řeže s rizikem následné pomsty se rozhodl učinit ze Stasova gangu součást vlastního impéria.

Poslal proto na místo svého hlavního politického vyjednávače Tarkaniana. Ozerov ho měl jen chránit, což se mu hrubě nelíbilo. Byl přesvědčen, že by Arkadina ze spárů „těch opičáků z Nižního Tagilu“ dokázal vysvobodit sám. „Ručím za to, že bych Arkadina do osmačtyřiceti hodin přivezl do Moskvy,“ zopakoval Tarkanianovi několikrát během úmorné cesty na úpatí Uralu.

Když dorazili do Nižního Tagilu, Tarkanian už měl Ozerova plné zuby. Jak poté řekl Arkadinovi, bylo to, jako by mu do hlavy kloval vzteklý datel.

Tak či onak, ještě než Maslovovi emisaři opustili Moskvu, Tarkanian narýsoval hrubý plán, jak Arkadina vysekat ze svízelné situace. Byl to muž, který uměl chladně kalkulovat. Jeho zakázky pro Maslova vynikaly precizní přípravou a neuvěřitelnou úspěšností.

„Úkolem je odlákat nepřítele,“ sdělil Tarkanian Ozerovovi, když se přiblížili k cíli. „Proto potřebujeme vějičku, na kterou Stasův gang skočí.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Ozerov s typickou mrzutostí.

„Myslím to tak, že jste ideálním adeptem.“

„Ozerov se na mě podíval tím svým vražedným pohledem,“ řekl Tarkanian Arkadinovi mnohem později, „ale na nic se nezmohl, jen zakňučel jako nakopnutý pes. Věděl, co pro Dimitrije znamenám, a to ho jakžtakž drželo na uzdě.“

„V jednom máte pravdu, jsou to opičáci,“ nahodil Ozerovovi udičku. „A na opice platí jen dvě věci: cukr a bič. Já budu ten cukr.“

„Proč by se s vámi měli bavit?“ otázal se Ozerov.

„Protože až vtrhnete do města, předvedete to, co vám jde nejlíp: uděláte jim ze života peklo.“

Tahle odpověď vyvolala na Ozerovově tváři vzácný úsměv.

„A víš, co mi na to řekl?“ zašeptal Tarkanian Arkadinovi po nějaké době. „Čím víc krve, tím líp.“

A myslel to vážně. Čtyřicet tři minut po příjezdu do Nižního Tagilu si Ozerov našel první oběť, jednoho ze Stasových nejstarších a nejvěrnějších vojáků. Zblízka mu prostřelil ucho a pak ho hrůzně zohavil. Uříznutá, ale jinak nedotčená hlava hleděla z hrudní dutiny jako v nějakém druhořadém hororovém filmu.

Netřeba zdůrazňovat, že zbylí Stasovi pochopové se mohli zbláznit vzteky. Obchody se zadrhly. Po stopě nového zabijáka se vydala tři tříčlenná komanda. Věděli, že to neudělal Arkadin, jelikož vražda neodpovídala jeho metodám.

Zatím se ještě nebáli, to se však mělo změnit. Jestli Ozerov něco uměl, tak vyvolávat v lidech strach. Z fotek, jimiž je Maslov vybavil, si Ozerov náhodně vybral další kořist. Dotyčného našel v otevřených dveřích jeho domu, z nichž vykukovaly zvědavé děti, a jedním výstřelem mu roztříštil kost v pravém stehně. Děcka začala vřeštět a z kuchyně přispěchala manželka oběti. Ozerov se rozběhl po chodníku, vyskákal po betonových schodech a třikrát střelil muže do břicha tak, aby co nejvíc krvácel.

To se stalo druhý den. Ozerov se však zatím jen rozehříval, to nejhorší se teprve chystalo.

• • •

„Osten?“ podivil se Humphry Bamber. „Jaký osten?“

Veronika šlehla po Moiře nervózním pohledem. „Doufala jsem, že nám to řeknete vy.“

Hartové zazvonil mobil, a tak vykročila do ústraní. Když se vrátila, oznámila: „Posily, které jsem objednala, čekají venku.“

Moira kývla a s předloktími na překříženém koleně se naklonila k Bamberovi. „Slovo osten bylo vedle názvu toho vašeho programu.“

Sjel pohledem z Moiry na ředitelku CIA. „Tomu nerozumím.“

Moiře se najednou špatně dýchalo. „Sešla jsem se se Stevem těsně předtím…, než zmizel. Byl zděšený z toho, co se děje na ministerstvu obrany a v Pentagonu. Naznačoval, že tam začíná vznikat válečná atmosféra.“

„A vy myslíte, že s ní má program Bardem něco společného?“

„Ano,“ odvětila Moira pevně. „Přesně to si myslím.“

Bamber se začal potit. „Ježíšmarjá,“ zaúpěl, „kdybych měl tušení, že Noah chce ten software použít k válečným účelům…“

„Promiňte,“ přerušila ho Moira plamenně, „ale Noah Perlis je vysoce postavený činitel agentury Černá řeka. Neříkejte, že jste to nevěděl, nebo aspoň neměl podezření!“

„Brzdi, Moiro,“ pokárala ji Hartová.

„Nebudu. Tenhle chytrolín dal Noahovi do ruky všechny trumfy. Kvůli němu teď Noah a Národní bezpečnostní agentura něco plánují.“

„Ale co?“ Bamberův hlas zněl téměř prosebně. Zdálo se, že chce zoufale vědět, na čem se to vlastně podílel.

Moira zavrtěla hlavou. „To my právě nevíme, ale jednu věc vám povím: jestli to nezjistíme a nezarazíme to, tak toho budeme všichni litovat.“

Očividně otřesený Bamber vstal. „Udělám všechno, co chcete.“

„Běžte se obléct,“ nakázala mu Hartová. „A pak se podíváme na ten váš program. Třeba nám napoví, co má Noah s Národní bezpečnostní agenturou za lubem.“

„Za moment jsem zpátky,“ ujistil je a vytratil se z kanceláře.

Obě ženy nějakou dobu jen mlčky seděly. Pak Hartová přerušila ticho: „Proč mám pocit, že mě někdo vyšachoval ze hry?“

„Myslíš Hallidaye?“

Hartová přikývla. „Ministr obrany něco kuje a rozhodl se sáhnout do soukromého sektoru. Noah Perlis je sice mazaný jak liška, ale buď si jistá, že dostává rozkazy od Buda Hallidaye.“

„A taky peníze,“ přitakala Moira. „Zajímalo by mě, kolik si Černá řeka za tuhle malou eskapádu naúčtuje.“

„Moiro, i když jsme mezi sebou měly rozepře, určitě se shodneme, že náš bývalý zaměstnavatel jedná bez skrupulí. Černá řeka udělá cokoli, pokud za to dostane dobře zaplaceno.“

„Halliday má doslova neomezené zdroje, v podstatě tiskárnu na peníze. Obě jsme přece viděly ty hromady stodolarovek, které odsud putovaly do Iráku během prvních čtyř let války.“

Hartová znovu pokývala hlavou. „Byly to stovky a stovky milionů, a kam ty peníze šly? Na boj s povstalci? Na zaplacení armády domorodých donašečů, od nichž Černá řeka údajně čerpala informace? Ne, obě dobře víme, že devadesát procent mířilo na bankovní konta fiktivních společností v Lichtenštejnsku a na Kajmanských ostrovech, jejichž vlastníkem byla Černá řeka.“

„Teď nemusejí krást, protože Halliday jim ty prachy sám dává,“ ušklíbla se Moira cynicky.

O chvíli později vyšel Humphry Bamber z pánské šatny a společně opustili kancelář. Bamber na sobě měl vyžehlené džíny, naleštěné mokasíny, košili s modrými a černými kostkami a šedé semišové sako.

„Je tady jiný východ?“ zeptala se Moira.

Ukázal rukou. „Za administrativní částí jsou dveře pro zaměstnance a zásobování.“

„Skočím pro auto,“ řekla Moira.

„Počkat.“ Hartová vytáhla telefon. „Radši to udělám já. Moji lidé jsou venku a potřebuju jim říct, ať se rozmístí před hlavním vchodem, aby to vypadalo, že odvedeme Bambera tamtudy.“ Natáhla ruku a Moira jí dala klíčky. „Pak dojdu pro tvoje auto a vyzvednu vás za barákem.“

Moira vytáhla z pouzdra na stehně svoji oblíbenou pistoli Lady Hawk a Bamber nestačil zírat.

„Co to sakra je?“ vyhrkl.

„Chtěl jste přece ochranku, ne?“ vysvětlila mu Hartová.

Když odkráčela chodbou, Moira pokynula Bamberovi, aby ji zavedl zpátky ke kancelářím. Cestou se legitimovala několika manažerům, kteří se ptali, co dělají v administrativní části fitness-centra.

Když se přiblížili k zadním dveřím, vytáhla telefon a vytočila soukromé číslo Hartové. Když to ředitelka CIA zvedla, nahlásila jí: „Jsme na místě.“

„Napočítej do dvaceti,“ odpověděla jí Hartová, „a pak ho vyveď.“

Moira schovala telefon. „Připraven?“

Bamber přikývl, i když to vlastně nebyla otázka.

Odměřila zbytek času, pak vzala za kliku a s pistolí v ruce vyšla ven tak, aby ji bylo vidět jen z profilu. Hartová zastavila s bílým buickem přímo před vchodem. Zadní dveře už byly otevřené.

Moira se rozhlédla. Nacházeli se v odlehlé části parkoviště. Asfalt byl obehnaný vysokým plotem s ostnatým drátem. Vlevo stála řada ohromných popelnic na smetí z posilovny a tříděný odpad. Vpravo byla malá kruhová křižovatka, kterou se vyjíždělo z parkoviště. Za ní se tyčily anonymní bytové i multifunkční domy. Poblíž neparkovaly žádné jiné vozy a výhled do ulice zakrývala zástěna připevněná na vnější straně plotu.

Moira se podívala přes rameno na Bambera. „Skloňte hlavu a co nejrychleji si nastupte dozadu.“

Přikrčil se a rozběhl se ke dveřím auta, zatímco ho Moira kryla pistolí. Když dorazil do bezpečí, odsunul se na druhou stranu zadní sedačky.

„Hlavu dolů!“ nařídila Hartová, která se otočila na předním sedadle. „A za žádnou cenu ji nezvedejte.“

Pak zavolala na Moiru: „No tak pojď! Na co čekáš? Musíme odsud vypadnout!“

Moira obešla záď buicku a ještě jednou se rozhlédla po popelnicích u plotu. Zahlédla tam nějaký pohyb, nebo to byl jen stín? Udělala tím směrem několik kroků, ale Veronika Hartová vystrčila hlavu z okna.

„Sakra, Moiro, nasedni a jedem!“

Moira se otočila a se sklopenou hlavou se vydala kolem zádi auta. Vtom se zarazila, klekla si a nahlédla do výfuku. Něco tam bylo, něco s drobnou červenou kontrolkou, která se rychle rozblikala…

V Moiře by se krve nedořezal.

Vrhla se k otevřeným dveřím a zaječela: „Ven! Okamžitě vystupte!“

Sklonila se a vytáhla Bambera přes kožené sedadlo z vozu. „Verčo,“ houkla zoufale, „musíš ven! Vypadni z toho posranýho auta!“

Viděla, jak se Hartová zmateně otáčí a chystá se odepnout pás. Vzápětí se ukázalo, že něco nehraje, protože se nemohla vymanit. O něco se zadrhla nebo se zasekl uzamykací mechanismus.

„Máš nůž?“

Hartová vytáhla kapesní nožík a snažila se přeřezat houževnatý pruh látky, který ji držel na místě. „Verčo, proboha!“ vykřikla Moira.

„Odveď ho!“ houkla na ni Hartová. Když k ní Moira vykročila, zavelela: „Zmizte, sakra!“

V příštím okamžiku buick vzplál jako římská svíce. Nárazová vlna přikovala Moiru i Bambera k asfaltu, kam se na ně snášely doutnající kousky plastu a spirály žhavého kovu, které bodaly jako včely vyhnané z úlu.

17

Bournea probudil znělý chór kostelních zvonů. Žaluziemi v okně ložnice pronikaly dovnitř proužky slunečního světla, které žíhaly leštěnou prkennou podlahu.

„Dobré ráno, Adame. Hledá vás policie.“

Tracy vstoupila do dveří a opírala se o rám. Za ní se linula silná vůně čerstvě uvařené kávy, jež kolem něj svůdně vířila jako tanečnice flamenka.

„Říkali to v televizi.“ Stála s rukama založenýma na prsou. Vlasy mokré ze sprchy měla stažené dozadu a svázané černou sametovou stuhou do culíku. Její tvář byla čerstvě umytá a zdravě se leskla. Měla na sobě okrové kalhoty, krémovou košili pánského střihu a boty bez podpatků. Zdálo se, že je připravená nejen na dona Fernanda Hererru, ale i na všechno, co by den mohl přinést. „Ale nebojte, neznají vaše jméno a jediný svědek, ten hlídač z Maestranzy, jim nedal přesný popis.“

„Viděl mě jen v šeru.“ Bourne se posadil a přesunul se po posteli. „A chvílemi byla úplná tma.“

„Tím líp pro vás.“

Usmála se na něj s nádechem jízlivosti? Ve svém současném stavu to nedokázal poznat.

„Byla jsem pro snídani a domluvila schůzku s donem Fernandem Hererrou na třetí odpoledne.“

V hlavě mu stále tepalo a v ústech vyprahlých jako poušť cítil nakyslou pachuť, z níž se mu trochu zvedal žaludek.

„Kolik je hodin?“ zeptal se.

„Něco po deváté.“

Ohnul ruku, kterou se mu ten chlap s jizvou snažil zlomit, a nebylo to tak zlé, ani rána na zádech moc nepálila. Když si však omotal prostěradlo kolem pasu a vstal z postele, škubl sebou bolestí, která mu vystřelila z hrudníku.

„Vypadáte jako římský senátor,“ prohodila Tracy.

„Doufám, že ze sebe do odpoledne udělám Španěla,“ – vykročil ke koupelně – „protože k donu Hererrovi vás přece bude doprovázet profesor Alonzo Pecunia Zuñiga.“

Zvědavě se na něj podívala, pak se otočila a vrátila se do obýváku. Zavřel za sebou dveře koupelny a pustil sprchu. Nad umývadlem bylo zrcadlo obklopené drobnými žárovkami: ženská koupelna, pomyslel si, uzpůsobená pro líčení.

Až v proudu teplé vody si všiml, že mu Tracy zalepila ránu na prsou voděodolnou náplastí. Po osvěžující sprše se vrátil do ložnice, kde našel tlustý froté župan a oblékl se do něj.

Když vstoupil do obývacího pokoje, Tracy právě nalévala kávu do ohromného hrnku. Kuchyňku tvořil pouze výklenek na jednom konci jediného otevřeného prostoru, který byl sice velký, ale stejně jako ložnice stroze a obyčejně zařízený jako hotelový pokoj. Na dřevěném stolku čekala snídaně jako pro andaluského dělníka: hrnek horké čokolády a talíř churros, úzkých svitků smaženého těsta obalených v cukru.

Bourne si přitáhl židli a společně s Tracy se pustil do snídaně. Když dojedl, pořád měl hlad, byť mu nechala všechny churros. Zamířil tedy k ledničce.

„Nic moc tam bohužel není,“ varovala ho. „Už jsem tady dlouho nebyla.“

V mrazáku však přece jen objevil trochu slaniny. Zatímco ji opékal na pánvi, Tracy řekla: „Napište mi svoji velikost, abych vám mohla koupit něco na sebe.“

Přikývl. „Když jsme u toho, něco bych od vás potřeboval.“ Na kuchyňské lince našel tužku a poznámkový blok, utrhl lístek a napsal jí seznam včetně své velikosti.

Když jí ten kousek papíru podal, Tracy jej přelétla pohledem. „Předpokládám, že je to pro profesora Zuñigu?“

Souhlasně kývl a obrátil hnědnoucí slaninu. „Máte tam adresy půjčoven kostýmů, které jsem včera našel. Už jsme tam jeli, ale pak se na nás pověsil ten chlap s jizvou.“

Vstala, vzala si kabelku a zamířila ke dveřím. „Za hodinku bych měla být zpátky. Zatím se v klidu najezte.“

Když odešla, Bourne sundal pánvičku z plotny a položil slaninu na papírovou utěrku. Pak se vrátil k poznámkovému bloku.

List, který předtím vytrhl, byl z prostředka, protože chtěl zachovat ten vrchní nedotčený. Naklonil tužku a začal jemně přejíždět tuhou přes papír, na kterém se v příští chvíli vynořila písmena: otisk poslední poznámky, kterou si někdo – pravděpodobně Tracy – napsal.

Objevilo se jméno dona Hererry s adresou a časem 15, přesně jak mu řekla. Odtrhl lístek a strčil si ho do kapsy. Tehdy si všiml rýh na papírku, který se nyní ocitl nahoře. I ten utrhl, a když jej začernil tužkou, vyskočila na něj řada číslic a písmen.

Vestoje u okna pojídal slaninu a hleděl do průzračného rána. Bylo ještě brzy na to, aby lidé chodili do tržnice, ale maurský kovaný balkon na protějším domě zkrášlovaly květiny a pestrobarevná látka. Přejížděl očima ulicí a snažil se odhalit cokoli byť jen vzdáleně podezřelého, ničeho si však nevšiml. Sledoval mladou ženu přecházející ulici se třemi dětmi. Malá, shrbená stařenka v černém nesla síťovku plnou ovoce a zeleniny.

Vložil si do úst poslední kousek slaniny, otřel si ruce do utěrky a vykročil k Tracyinu přenosnému počítači ležícímu na druhém konci stolku. Byl puštěný a připojený k internetu prostřednictvím wi-fi.

Posadil se k přístroji, zadal řadu číslic a písmen do vyhledávače Google, ale získal následující výsledek:

Na váš předmět vyhledávání – 779elgamhuriave – nebyl nalezen žádný odkaz.

Návrhy:

Ujistěte se, že všechna slova jsou napsána správně.

Zkuste jiná klíčová slova.

Zkuste obecnější klíčová slova.

Pak si uvědomil svou chybu a vložil na příslušná místa mezery: 779 El Gamhuria Avenue. Adresa, ale kde?

Vrátil se k vyhledávači, zadal „El Gamhuria Avenue“ a vyskočilo mu: Chartúm, Súdán. Zajímavé. K čemu by Tracy byla nějaká adresa v severní Africe?

Napsal plnou adresu včetně čísla a ukázalo se, že jde o sídlo společnosti Air Afrika. Opřel se. Proč mu to zní tak povědomě? O Air Afrika existovala na internetu řada záznamů. Některé z nich pocházely z velmi podivných stránek, jiné z blogů pochybné povahy, ale informace, které ho zajímaly, našel v záznamu Interpolu na druhé stránce. Podle řady zde uvedených zdrojů totiž leteckou společnost Air Afrika vlastnil a řídil Nikolaj Jevsin, který se po uvěznění Viktora Anatoljeviče Boura stal největším a nejmocnějším obchodníkem se zbraněmi na světě.

Bourne vstal ze židle, přešel k oknu a znovu bezděčně zkontroloval ulici. Tracy je znalkyní umění, která měla koupit donedávna neznámý Goyův obraz. Musel stát astronomické peníze; dovolit by si jej mohla jen hrstka lidí na světě. Kdo je tedy jejím klientem?

Za zvuku kostelních zvonů odbíjejících celou zaostřil pohled na Tracy, která mu právě vstoupila do zorného úhlu. Sebejistě si vykračovala s plátěnou nákupní taškou a podpatky jejích bot rytmicky klapaly na chodníku. Vtom se za ní vynořil jakýsi mladík a Bourneovi se napjaly svaly. Muž však vzápětí zvedl ruku, zamával a přeběhl na druhou stranu ulice, kde na něj čekala nějaká dívka. Když se objali, Tracy vstoupila do domu. O chvíli později vešla do svého bytu a položila tašku na stůl.

„Kdybyste měl ještě hlad, koupila jsem serranskou šunku a sýr garrotxa.“ Položila jídlo zabalené v bílém papíře na stůl. „A mám všechno, co jste chtěl.“

Když se oblékl do lehkých pohodlných šatů, které mu vybrala, začal si prohlížet obsah tašky, rovnat věci, otevírat víčka a čichat k obsahu lahviček. Spokojeně přitom pokyvoval hlavou.

Tracy ho zasmušile pozorovala. „Adame, já nevím, co máte za práci…“

„Už jsem vám to přece říkal,“ odvětil vlídně.

„To jo, ale teď vidím, že jste opravdu vážně zraněný a ten chlap, co nás sledoval, vypadal nebezpečně.“

„To taky byl,“ přitakal Bourne. Pak k ní vzhlédl a usmál se. „To k našemu oboru patří, Tracy. Není v něm tolik kapitálu jako v roce 2000, takže čím dál víc začínajících firem zápasí o menší objem peněz. Výsledkem je dravá konkurence.“ Pokrčil rameny. „S tím nic nenaděláme.“

„Abyste kvůli své práci ještě neskončil v nemocnici.“

„Nebojte, jen si musím dávat větší pozor.“

Zamračila se. „Teď si ze mě děláte legraci.“ Posadila se vedle něj. „Ale ta vaše rána na prsou moc legračně nevypadá.“

Vytáhl fotku, kterou si vytiskl v internetové kavárně, a položil ji mezi ně. „Aby se ze mě stal profesor Alonzo Pecunia Zuñiga, budete mi muset trochu pomoct.“

Nehnula ani brvou, jen se mu pevně zadívala do tváře jasnýma očima. Pak přikývla.

Třetí den Ozerovovy hrůzovlády přišel takový liják, na jaký si nikdo v Nižním Tagilu nevzpomínal, i když to bylo město, kde si všichni to špatné pamatovali a své neštěstí si doslova hýčkali. Třetí den přinesl i další vraždy, tak brutální a děsivé, že se zbytku členů Kuzinovy bandy zmocnily ty nejčernější obavy. Vkrádaly se jim do kostí a ukládaly se tam jako zhoubné polonium, které nahlodávalo jejich sebejistotu tak, jako radioaktivní materiál požírá maso.

Začalo to už chvíli po druhé hodině ráno, jak se pak Ozerov pochlubil Arkadinovi.

„Tajně jsem se vloupal do domu jejich šéfa, svázal ho a přinutil ho dívat se na to, co provádím s jeho rodinou,“ řekl mu Ozerov později.

Když skončil, odtáhl svou oběť do kuchyně, kde ji začal mučit dranžírovacím nožem se špičkou rozpálenou v plamenech, který sebral z dřevěné police. Strašlivá bolest probrala šéfa tlupy z otupělosti. Začal křičet a nepřestal, dokud mu Ozerov nevyřízl jazyk.

O hodinu později byl Ozerov hotov i s ním. Zanechal ho ležet umírajícího v kaluži vlastní krve a zvratků. Když pro něj jako každé ráno na začátku denní stráže přišli kolegové, našli dveře dokořán a uvnitř uviděli strašlivá jatka. Teprve tehdy vstoupil do Nižního Tagilu Michail Tarkanian. Zločinci byli tak rozběsnění, že na Arkadina málem zapomněli.

„Lve Antonine, myslím, že můžu váš problém vyřešit,“ sdělil Tarkanian novému šéfovi Stasova gangu, který ho přijal ve své kanceláři za dohledu sedmi po zuby ozbrojených mužů. „Já vám toho zabijáka najdu a postarám se o něj.“

„A kdo vlastně jste? Proč byste to dělal?“ zamžoural na něj Lev Antonin podezíravě. Měl popelavou tvář porostlou strništěm vousů a podlouhlé uši. Vypadal, jako by snad týden nespal.

„Kdo jsem, není vůbec důležité. Musí vám stačit, že o lidech, jako je ten váš vrah, něco vím,“ odvětil Tarkanian bez váhání. „A jestli se ptáte, proč jsem tady, odpověď je jednoduchá: chci Leonida Daniloviče Arkadina.“

Antoninův výraz rázem přešel od podezření ke vzteku. „A čemu vám ta odporná veš…, ta zasraná svině jako bude?“

„To je moje věc,“ odtušil Tarkanian vlídně. „Vy se starejte, aby už další vaši lidé neumírali.“

Ta slova padla na úrodnou půdu. Antonin byl pragmatický muž, v němž neplál fanatický plamen jako v jeho předchůdci. Tarkanian mu viděl až do žaludku: zjevně si uvědomoval, že strach snižuje výkonnost podřízených a podkopává jeho autoritu. Jistě také věděl, že jakmile vyjde strach najevo, šíří se jako oheň. Na druhé straně se nehodlal snadno vzdát. Od chvíle, kdy Arkadin zabil Kuzina a začal v jejich světě rozsévat smrt, netoužil po ničem jiném než po jeho hlavě. Kdyby od toho ustoupil, podřízení by mu rozhodně nezatleskali.

Poškrábal se na tváři a pravil: „Dobře, ale přinesete mi hlavu toho vraha, aby všichni moji muži viděli, jak skončil. A jestli pak najdete toho všiváka Arkadina, klidně si ho nechte.“

Tarkanian tomu neandertálci samozřejmě nevěřil. V jeho žlutých očích poznal chamtivost a vytušil, že se s likvidací zabijáka nespokojí a bude chtít dostat i Arkadina. Dvě krvavé hlavy na podnose by navždy upevnily jeho moc nad zločineckou bandou.

„Co chtěl Lev Antonin, není podstatné,“ řekl pak Tarkanian Arkadinovi. „Počítal jsem s tím, že bude mít postranní úmysly.“

Ozerovovi by udělalo velkou radost, kdyby mohl „najít vraha“ a přinést tomu opičákovi Lvu Antoninovi jeho čerstvě uťatou hlavu, toto potěšení mu však nebylo dopřáno. Když mu Tarkanian oznámil, že „zabijáka“ najde a odevzdá Antoninovi sám, zamračil se.

„Abyste neměl zbytečnou zlost, svěřím vám jinou práci,“ uklidnil ho Tarkanian. „Mnohem důležitější práci, kterou zvládnete jen vy.“

„Myslím, že mi moc nevěřil,“ řekl Tarkanian později Arkadinovi, „ale když uslyšel, co po něm chci, sadisticky se usmál. Nemohl si pomoct, chudák.“

Tarkanian potřeboval Lvu Arkadinovi někoho předhodit. Ale ne ledaskoho – musel vypadat jako vrah. Vydal se proto do zšeřelých ulic Nižního Tagilu a hledal v místních krčmách vhodnou oběť. Cestou tu a tam musel obcházet velké kaluže způsobené lijákem, který se teprve nedávno zmírnil na lehké mrholení. Kalné nebe už od úsvitu viselo nízko, což vyvolávalo tísnivý pocit klaustrofobie, nyní však bylo jeho šedivé tělo pokryté žlutými a fialovými modřinami, jako by bouřka znásilnila den.

Tarkanian se zastavil před tou nejhlučnější nálevnou, zapálil si silnou tureckou cigaretu, vtáhl kouř hluboko do plic a vydechl šedivý obláček hustý jako mračna nad jeho hlavou. Přicházel večer a z lokálu k němu doléhal opilecký smích, řinčení rozbíjeného skla a supění peroucích se štamgastů. O chvíli později vyklopýtal na chodník mohutný chlap, kterému tekla krev z nosu a na tváři měl několik šrámů.

Sklonil se, opřel se rukama o kolena a začal se sípavě dávit. Tarkanian zašlápl cigaretu podpatkem, vykročil a vší silou ho sekl do odhaleného zátylku. Opilec padl dopředu a narazil čelem do chodníku, až to křuplo.

Tarkanian ho chytil v podpaží a odtáhl do uličky. Jestli si jeho počínání někdo z kolemjdoucích všiml, nedal to ani v nejmenším najevo. Všichni spěchali dál a bez jediného ohlédnutí si šli po svém. Život v Nižním Tagilu je naučil raději si ničeho nevšímat. Byl to jediný způsob, jak v tomto městě nepřijít k úhoně.

Tarkanian se v houstnoucích stínech páchnoucí uličky podíval na hodinky. Neměl jak se s Ozerovem spojit. Musel doufat, že svou část úkolu splnil.

O čtvrt hodiny později vstoupil do pekařství a koupil si ten největší dort. V průchodu jej vyhodil, zvedl uťatou hlavu za vlasy mokré od piva a krve a opatrně ji vložil do dortové krabice. Skelné oči na něj prázdně zíraly, dokud nepřiklopil víko.

Na druhé straně města pak vešel do kanceláře Lva Antonina, jehož stále střežilo sedm po zuby ozbrojených goril.

„Pane Antonine, přinesl jsem vám dárek, jak jsem slíbil.“ Položil krabici na Antoninův stůl. Cestou se mu ten „dárek“ pořádně pronesl.

Antonin sklouzl pohledem z Tarkaniana na krabici. Netvářil se moc nadšeně. Pokynul jednomu ze svých strážců, aby zásilku otevřel. Pak vstal a nahlédl dovnitř.

„Kdo to sakra je?“ zeptal se.

„Ten zabiják.“

„Jak se jmenuje?“

„Michail Gorbačov,“ odvětil Tarkanian ironicky. „Jak to mám k čertu vědět?“

Antonin se ušklíbl a v tu chvíli vypadal ještě odporněji než obvykle. „Jestli neznáte jeho jméno, jak víte, že je to on?“

„Chytil jsem ho při činu,“ odpověděl Tarkanian. „Vloupal se vám do domu a chystal se zabít vaši ženu i děti.“

Antonin zbrunátněl, popadl telefon a vytočil jakési číslo. Když uslyšel hlas své manželky, poněkud se uvolnil.

„Všechno v pořádku? Nic se vám nestalo?“ Zachmuřil se. „Jak to myslíš? Co…? S kým to sakra mluvím? Kde je moje žena?“ Znovu zrudl a podíval se na Tarkaniana. „Co se to tu kurva děje?“

Tarkanian zachoval klidný a vyrovnaný tón. „Vaše rodina je v bezpečí, pane Antonine, a tak to zůstane, pokud budu mít s Arkadinem volnou ruku. Ale jestli se do toho budete plést…“

„Obklíčím dům, moji chlapi vtrhnou dovnitř…“

„A vaše žena i tři děti zemřou.“

Antonin vytasil pistoli Stěčkin a namířil ji na Tarkaniana. „Zastřelím vás na místě jako psa a garantuju vám, že vás čeká pomalá a bolestivá smrt.“

„V tom případě vaše žena i děti zemřou.“ Tarkanianův hlas nabyl na břitkosti. „Stane se jim přesně to, co uděláte se mnou.“

Antonin probodl Tarkaniana pohledem a pak hodil pistoli na stůl vedle krabice od dortu. Neměl daleko k tomu, aby si začal rvát vlasy.

„S neandertálci je to jednoduché,“ řekl Tarkanian později Arkadinovi. „Člověk jim musí názorně ukázat, že každá jejich reakce je marná.“

„Poslyšte, pane Antonine, dostal jste, co jsem slíbil. Jestli pořád chcete všechno, tak nezapomínejte, že prasata končí na porážce.“

Poté Tarkanian vyšel z kanceláře a vydal se hledat Leonida Daniloviče Arkadina.

Tracy Athertonová a Alonzo Pecunia Zuñiga vstoupili na schody vily dona Fernanda Hererry přesně ve tři hodiny odpoledne. Koupali se v jasné sluneční záři, kterou ještě zvýrazňovala obloha bez mráčku.

Bourne s bradkou a novým účesem si nakoupil šaty vhodné pro uznávaného profesora z Madridu. Jejich poslední zastávkou byla oční optika, kde si pořídil kontaktní čočky v barvě profesorových očí.

Hererra bydlel v sevillské čtvrti Santa Cruz, v nádherném třípodlažním domě s bílou a žlutou omítkou, jehož okna v nejvyšším patře zdobily nádherné balkony z ohýbaného železa. Fasáda vily tvořila jednu stranu náměstíčka, v jehož středu se nacházela stará studna přestavěná na fontánu s půdorysem osmiúhelníku. Zbylé tři strany lemovaly obchůdky s galanterií a keramikou, jejichž půvabná průčelí stínily palmy a pomerančovníky.

Po jejich zaklepání se dveře otevřely a objevil se v nich dobře oblečený mladík. Když se mu Tracy představila, uvedl je do vstupní haly obložené dřevem a mramorem. Ve vysoké porcelánové váze na leštěném stolku z ovocného dřeva se ve středu místnosti vyjímaly čerstvé bílé a žluté květiny, na vykládaném příborníku stála rytá stříbrná mísa naplněná až po okraj voňavými pomeranči.

Dolehl k nim klavírní motiv, tichý a zpěvný. Uviděli před sebou starosvětský salonek se stěnou zakrytou knihovnou z ebenového dřeva, osvětlenou sluncem pronikajícím dovnitř řadou francouzských dveří vedoucích na vnitřní nádvoří vily. Byl tam elegantní psací stůl, dvě kožené pohovky skořicové barvy a příborník s pěti krásnými orchidejemi, seřazenými jako dívky na přehlídce krásy. Salonu však vévodil starožitný spinet, za nímž seděl mohutný muž s bujnou bílou hřívou sčesanou dozadu z širokého inteligentního čela. Hrbil se v usilovném soustředění a v zubech svíral tužku. Zdálo se, jako by ho něco bolelo, ve skutečnosti však skládal píseň s květnatou melodií, která vycházela z díla iberských virtuosů i z lidových nápěvů flamenka.

Když vstoupili dovnitř, vzhlédl k nim. Don Hererra měl překvapivě modré, lehce vypouklé oči, takže když se trhavě zvedl ze stoličky, trochu připomínal kudlanku nábožnou. Měl snědou drsnou pleť ošlehanou větrem s vráskami od slunce: zjevně trávil hodně času venku. Byl tak štíhlý a plochý, že vypadal téměř dvojrozměrně. Dlouhá léta strávená na kolumbijských ropných polích ho nesmazatelně poznamenala.

Vyndal si tužku z úst a srdečně se usmál. „Drazí kolegové, je mi potěšením.“ Políbil Tracy ruku a s Bournem si potřásl pravicí. „Vážená dámo a pane, jsem rád, že vás mohu uvítat ve svém domě.“ Pokynul k jedné z kožených pohovek. „Udělejte si pohodlí.“ Měl na sobě bílou košili s rozhalenkou a bezvadně střižený krémový oblek z lehkého hedvábí, měkkého jako dětská tvářička. „Dáte si sherry nebo něco ostřejšího?“

„Sherry a trochu garrotxy, jestli máte,“ držel se Bourne své role.

„Výborný nápad,“ pochválil ho Hererra a zavolal mladého sluhu. Pak na Bournea pokýval dlouhým úzkým ukazovákem. „Vidím, že jste labužník, pane profesore.“

Bourne se zatvářil potěšeně a Tracy se musela držet, aby se neusmála.

Mladík přinesl tepaný stříbrný tác, na němž byla broušená karafa se sherry, tři křišťálové sklenky a talíř ovčího sýra, slaných krekerů a klínek temně oranžového kdoulového želé. Položil karafu na nízký stolek a vytratil se jako duch.

Hostitel rozlil sherry a rozdal sklenky. Pak pozvedl číši a oba hosté ho napodobili.

„Na svobodu vědeckého bádání.“ Don Hererra si usrkl sherry a Bourne s Tracy také ochutnali. Když se zakousli do sýra a želé, hostitel řekl: „Zajímá mě váš názor. Skutečně se svět řítí do války s Íránem?“

„Nemám dostatek informací, abych to mohla posoudit,“ odpověděla Tracy, „ale podle mě nám Írán mává svým jaderným programem před nosem už dost dlouho.“

Don Hererra moudře pokýval hlavou. „Já myslím, že se Spojené státy nakonec zachovaly správně. Tentokrát zašel Írán příliš daleko. Ale abychom uvažovali o další světové válce? Asi takto: válka je pro většinu byznysmenů špatná, ale pro hrstku vyvolených zase mimořádně výhodná.“ Otočil se. „A co o tom soudíte vy, pane profesore?“

„V politických záležitostech zachovávám přísně neutrální postoj,“ odvětil Bourne.

„Ale v tak závažné otázce, která se týká nás všech, se přece musíte přidat na nějakou stranu.“

„Ujišťuji vás, done Hererro, že mnohem víc než Írán mě zajímá Goya.“

Kolumbijec se na něj zklamaně podíval, ale dál už to neprodlužoval a šel k věci. „Seňorito Athertonová, poskytl jsem vám plný přístup k pokladu, který jsem objevil, a vy jste s sebou přivedla předního Goyova znalce z galerie Prado a potažmo celého Španělska. Nuže, jak zní verdikt?“ Rozpřáhl ruce.

Tracy se neosobně usmála. „Pane profesore, odpovězte sám.“

„Done Hererro,“ vyslyšel Bourne její pobídku, „ten váš obraz ve skutečnosti Francisco José de Goya y Lucientes nenamaloval.“

Hererra se zamračil a na okamžik našpulil rty. „Chcete mi říct, že je to padělek?“

„Záleží na tom, jak padělek definujete,“ řekl Bourne.

„Pane profesore, nezlobte se, ale buď to padělek je, nebo není. Tečka.“

„Můžete se na to tak dívat, ale jsou i jiné pohledy. Dovolte, abych vám to vysvětlil. Ta malba sice zdaleka nedosahuje ceny, kterou jste na ni nasadil, ale také není vůbec bezcenná. Podle mnou provedených testů opravdu vznikla v Goyově ateliéru. Možná ji dokonce samotný mistr před smrtí naskicoval. Idea zřejmě skutečně pochází od Goyi, samotný obraz ovšem postrádá typické, až téměř šílené tahy mistrova štětce, i když je napodobuje tak přesvědčivě, že si toho ani cvičené oko nemusí všimnout.“

Don Hererra dopil zbytek sherry, pak se opřel a založil své velké ruce na podbřišku. „Takže můj obraz nějakou hodnotu má, ale ne takovou, jakou jsem uvedl seňoritě Athertonové,“ pravil nakonec.

„Přesně tak,“ potvrdil Bourne.

Hererra vydal hrdelní zvuk. „Tak na tuhle novou situaci si budu muset chvilku zvykat.“ Obrátil se na Tracy. „Seňorito, vzhledem k těmto okolnostem plně pochopím, jestliže od naší dohody odstoupíte.“

„To nechci,“ ujistila ho Tracy. „Pořád mám o ten obraz zájem, i když byste musel jít s cenou hodně dolů.“

„Rozumím,“ odtušil Hererra. „To je pochopitelné.“ Na chvíli se zadumal a obrátil pohled jakoby dovnitř, záhy se však vzpamatoval. „Než budeme pokračovat, rád bych si zatefonoval.“

„Ale ovšem,“ souhlasila Tracy.

Don Hererra kývl, vstal a vykročil ke stolu s delikátně zdobenými nohami. Naťukal číslo do mobilu a chvíli počkal. „Tady don Fernando Hererra. Čeká, že budu volat.“

Během čekání se na ně usmál a pak řekl do telefonu: „Por favor, momentito.“

Nečekaně podal mobil Bourneovi. Ten k němu tázavě vzhlédl, z výrazu dona Hererry se však nedalo vůbec nic vyčíst.

„Haló,“ ozval se Bourne a pokračoval dokonalou španělštinou.

„Ano,“ odpověděl hlas na druhém konci linky, „tady profesor Alonzo Pecunia Zuñiga. S kým mluvím?“

18

„K ničemu,“ zavrčel Amún Chaltúm se zjevným znechucením.

Díval se na mladíka, kterého Soraya vylovila z Rudého moře poté, co skočil přes palubu, aby unikl jejím otázkám. Nacházeli se v jedné z lodních kajut, kterou jim majitel potápěčské školy poskytl, v úzké smrduté kobce, kam kvůli silnému houpání pronikalo slunce jen v záblescích.

V Chaltúmově tváři se mísila frustrace se strachem. „Je to jen kurýr – předsunutá hlídka pro pašeráky drog.“

To Soraye nepřipadalo úplně k ničemu, ale viděla, že Amún nemá náladu myslet na nic jiného než na tu teroristickou skupinu. Právě v této chvíli, kdy jeho zoufalství dostoupilo vrcholu, přestala věřit, že by ji mohl vodit za nos. Kdyby se snažil zakrýt podíl Muchábarátu na leteckém neštěstí, určitě by stávající situaci neprožíval tak emotivně. Vlna úlevy, která ji zaplavila, byla tak silná, že ji málem porazila. Když se vzpamatovala, obrátila myšlenky k původu oné teroristické buňky.

„Dobře, takže tudy nepřišli,“ uznala, „ale kolem pobřeží jsou jistě další místa…“

„Moji lidé to prověřovali,“ řekl Amún temně. „Což znamená, že jsem se mýlil. Nepřišli po souši přes Irák.“

„Tak jak se do Egypta dostali?“ zeptala se Soraya.

„To nevím.“ Chaltúm se na okamžik zamyslel. „Nebyli by tak hloupí, aby raketu Kosar vezli z Íránu letadlem. Zachytil by je náš radar nebo jeden ze satelitů.“

Soraya musela uznat, že má pravdu. Jak tedy íránští teroristé tu střelu do Egypta dostali? Tahle otázka ji vrátila zpátky k původnímu podezření, že v tom skutečně mají prsty Egypťané, ale ne samotná tajná policie Muchábarát. Chaltúmovi se s tím však svěřila, až když se vrátili na palubu, kurýr skončil v poutech a loď mířila zpět k pevnině.

Stáli u zábradlí na pravoboku a vítr jim čechral vlasy. Amún se opíral předloktími o zábradlí, měl volně spojené ruce a zíral do vody. Slunce dělalo z mořské hladiny jednu velkou oslnivě lesklou plochu.

„Amúne,“ špitla Soraya, „není možné, že těm teroristům připravil půdu někdo z egyptské vlády? Jeden z vašich, a tím pádem i našich nepřátel?“

Přestože ten dotaz formulovala co nejopatrněji, cítila, jak ztuhl. Začal mu cukat sval na tváři, svou odpovědí ji však překvapil.

„Už mě to taky napadlo, azizti, a když jsem odpoledne objížděl ty potápěčské školy, zavolal jsem pár lidem a diskrétně se poptal. Stálo mě to politický kapitál, ale k ničemu to nevedlo.“ Otočil se k ní s tak žalostným výrazem v očích, že ji to zarazilo. „Kdyby se vaše domněnka potvrdila, byl by to můj konec.“

A v tu chvíli jí všechno došlo. Amún o jejím podezření dobře věděl a těžce je nesl, nakonec mu však sám podlehl. Telefonáty na všechny strany ho ponižovaly, protože už jen vyslovení té otázky bylo v podstatě zradou, a Soraya si uvědomila, co myslel oním „politickým kapitálem“. Bylo totiž víc než pravděpodobné, že někteří lidé mu podobné dotazy nikdy neodpustí. I to patřilo k současnému Egyptu a Amún s tím bude muset bojovat po zbytek života. Pokud…

„Amúne,“ hlesla tak tiše, že se musel naklonit do větru, aby ji slyšel, „až to všechno skončí, co kdybyste odjel se mnou?“

„Do Ameriky?“ Řekl to tak, jako by mluvila o Marsu nebo nějakém ještě vzdálenějším a naprosto cizím místě. Když však pokračoval, v jeho hlasu zaznívala laskavost, kterou u něj ještě nikdy neslyšela. „Ano, azizti, tím by se vyřešilo hodně problémů. Ale hromada jiných by zase vznikla. Co bych například dělal?“

„Jste zpravodajský důstojník, mohl byste…“

„Jsem Egypťan. A navíc šéf Muchábarátu.“

„Mohl byste poskytnout řadu cenných informací.“

Smutně se usmál. „A lidé v Egyptě i u vás v Americe by mě prokleli. Pro ně jsem nepřítel. Ať bych přinesl jakékoli informace, vždycky bych jím zůstal. Nikdy by mi neuvěřili a věčně by mě sledovali. Nepřijali by mě mezi sebe.“

„A kdybyste se oženil?“ vyhrkla snad dřív, než ji to vůbec napadlo.

Rozhostilo se mezi nimi ohromené ticho. Loď blížící se k přístavu zpomalila a vítr utichl. Pot jim osychal na kůži.

Amún ji vzal za ruku a palcem pohladil drobné kůstky na jejím hřbetě. „Azizti, kdybych si vás vzal, znamenalo by to i váš konec. Měla byste po kariéře ve špionáži.“

„No a?“ Z jejích očí sršely blesky. Teď, když vyřkla, co měla na srdci, pocítila nespoutanou svobodu, jakou ještě nikdy nezažila.

Pousmál se. „Netvařte se, že to myslíte vážně.“

Otočila se k němu celým tělem. „Ale já si na nic nehraju, Amúne. Ze všech těch tajemství, která mám v hlavě, už je mi špatně. Pořád si říkám, že to musí někdy skončit. Že se někdo objeví.“

Vzal ji kolem útlého pasu, a zatímco posádka kolem nich začala odvazovat lana z lesklých kovových sloupků na boku, pokýval hlavou. „Alespoň v tom se shodneme.“

Soraya nastavila tvář slunci. „Na ničem jiném nezáleží, azizti.“

„Paní Trevorová, máte tušení, kdo by mohl…?“

I když muž vedoucí vyšetřování smrti ředitelky CIA Veroniky Hartové – jak že se jmenoval? Simon… a jak dál? Simon Herren, to je ono – jí dál kladl otázky, Moira ho přestala poslouchat. V uších jí stále doznívala ta strašlivá exploze a jeho hlas byl jen jako bzučení protivné mouchy. Leželi s Humphryem Bamberem bok po boku na nemocniční ambulanci. Místní lékař je prohlédl a ošetřil jim šrámy a odřeniny. Prohlásil, že měli štěstí, a Moira mu věřila. Cestou sem v sanitce museli ležet s kyslíkovým přístrojem na obličeji, zatímco se zdravotníci snažili zjistit, jestli nemají otřes mozku nebo něco zlomeného.

„Pro koho pracujete?“ zeptala se Simona Herrena.

Jen se shovívavě usmál. Měl krátké hnědé vlasy, drobná krysí očka a nehezké zuby. Límeček jeho košile byl silně naškrobený a předpisová vázanka vypovídala o státních službách. Nehodlal jí odpovědět a oba to věděli. Koneckonců, co na tom záleželo, k jaké odnoži tajných služeb patří? Jeden jako druhý. Až na Veroniku Hartovou…

Najednou jako by dostala ránu kladivem a z koutků očí jí vytryskly slzy.

„Co se děje?“ Simon Herren se rozhlédl po sestře. „Bolí vás něco?“

Moira se zasmála skrz slzy. Kreténe, pomyslela si. Aby to neřekla nahlas, zeptala se, jak je jejímu společníkovi.

„Pan Bamber je pochopitelně otřesený,“ odtušil Herren bez špetky soucitu. „Není divu, je to civil.“

„Běžte někam.“ Moira od něj odvrátila hlavu.

„Říkali mi, že to s vámi nebude jednoduché.“

Moira zbystřila, otočila se zpátky a zadívala se mu do očí. „Kdo vám to říkal?“

Herren se na ni záhadně usmál.

„No jistě,“ řekla. „Noah Perlis.“

„Kdo?“

To neměl říkat. Kdyby mlčel, možná by se mu v očích nemihl záblesk reakce, který ho prozradil. Takže Noah jí pořád dýchá na záda. Ale proč? Nic od ní nepotřeboval, což znamenalo, že se jí začal bát. To bylo dobré vědět. Mohlo by jí to pomoci v nadcházejících těžkých dnech a týdnech, kdy si bude vyčítat Veroničinu smrt, vždyť ta bomba přece byla určena jí! Někdo ji zasunul do výfuku auta, jež si vyzvedla v půjčovně. Nikdo – dokonce ani Noah – nemohl předvídat, že bude řídit Veronika. I to drobné uspokojení z jeho omylu však bledlo ve světle tragédie, která se udála.

Blízko smrti se neocitla poprvé. Její kolegové či sledované osoby v terénu běžně umírali, to patřilo k černé práci. Byla na to připravena, jak jen se člověk může připravit na smrt někoho známého. Jenže „v terénu“ znamenalo někde daleko, za tím či oním oceánem, daleko od civilizace, od osobního života, od domova.

Veroničina smrt však byla něčím úplně jiným. Zavinila ji řada událostí, na které musela nějak reagovat. Najednou ji zaplavila vlna různých kdyby. Kdyby nezaložila svou vlastní firmu, kdyby Jason „nezemřel“, kdyby za Veronikou nešla, kdyby Bamber nepracoval pro Noaha, kdyby, kdyby, kdyby…

Všechno se to však stalo a ona teď měla před očima uzavřený řetězec událostí, jehož články do sebe neomylně zapadaly a neodvratně vedly k jednomu jedinému konci: smrti Veroniky Hartové. Vzpomněla si na balijského léčitele Suparwitu, jenž se jí podíval do očí s výrazem účasti, který až dosud nedokázala rozluštit. Jako by už tehdy na Bali věděl, co jí osud chystá.

Z černých myšlenek ji vytrhlo neumdlévající bzučení Herrenova hlasu. Znovu zaostřila pohled.

„Cože? Co jste říkal?“

„Pan Bamber půjde se mnou.“

Herren stál mezi její a Bamberovou postelí, jako by ji vyzýval na souboj. Bamber už byl oblečený a připravený k odchodu, ale vypadal vyděšeně, nerozhodně a otřeseně.

„Doktor říkal, že vy tady musíte zůstat pro další vyšetření.“

„To určitě.“ Posadila se, spustila nohy z postele a vstala.

„Měla byste si lehnout,“ pravil tím svým mlhavě posměšným tónem. „Nařídil to doktor.“

„Táhněte do hajzlu.“ Začala se oblékat a bylo jí úplně jedno, že odhalí části svého nahého těla. „Táhněte do hajzlu i s tím koštětem, na kterým jste přiletěl.“

Herren ji se zjevným pohrdáním pokáral: „To není zrovna profesionální reakce.“

V příští chvíli od ní dostal pěstí do břicha a zlomil se v pase. Moira ho nabrala kolenem do klesající brady, a když se zhroutil, vytáhla ho nahoru a položila na postel. Pak se obrátila k Bamberovi. „Máte jedinou šanci. Pojďte se mnou, nebo vás bude mít Noah navždycky v hrsti.“

Bamber se ani nehnul, jen omámeně zíral na Simona Herrena, když mu však podala ruku, uchopil ji. Potřeboval, aby mu teď někdo ukázal cestu a řekl mu pravdu. Stevenson byl mrtvý, Veronika Hartová mu před očima vyletěla do vzduchu a zbývala jen Moira, která ho vytáhla z toho zpropadeného buicku a zachránila mu život.

Moira ho vedla z ošetřovny tak rychle a hladce, jako jen to šlo. Na příjmu naštěstí panoval blázinec: zdravotníci a policisté běhali vedle pacientů a informovali přitom lékaře, kteří zase štěkali rozkazy na sestry. Všichni byli přetažení a vystresovaní. Nikdo je nezastavil ani si nevšiml jejich odchodu.

V přístavišti je čekal oddíl Muchábarátu. Amún držel mladého pašeráka drog pevně za zátylek. Ten nešťastník byl strachy bez sebe. Nepatřil k tvrdým egyptským mladíkům, kteří velmi dobře vědí, co riskují. Působil jako chudý turista, který si chtěl rychle vydělat trochu peněz, aby mohl pokračovat ve své pouti po světě. To byl také zřejmě hlavní důvod, proč si ho drogoví dealeři vybrali. Vypadal nevinně.

Chaltúm ho mohl propustit s varováním, neměl však velkorysou náladu. Ještě na lodi mu spoutal ruce za zády, a než mladík vyzvrátil své poslední jídlo, uskočil dozadu.

„Amúne, mějte trochu slitování,“ požádala ho Soraya.

„Pašování drog je těžký zločin.“

To byl ten Amún, jakého znala: muž s mrazivým pohledem, neoblomný jako skála. Bezděčně se zachvěla. „Je to nula, sám jste to říkal. Když ho zavřete, najdou si místo něj jiného troubu.“

„A toho taky dostaneme,“ řekl Chaltúm. „Zavřeme ho a zahodíme klíč.“

Mladík začal naříkat. „Prosím vás, pomozte mi. Tohle nebylo domluveno.“

Chaltúm se na něj podíval tak výhružně, že se mladík zalekl. „Na to jsi měl myslet dřív, než sis od těch gaunerů vzal peníze.“ Hrubě ho předal do rukou svých mužů. „Víte, co s ním máte dělat.“

„Počkat, počkat!“ Mladík se pokusil zapřít patami, aby ho Chaltúmovi muži nemohli odvléct. „Co když mám nějaké informace? Potom byste mi pomohli?“

„Jaké bys mohl mít informace?“ zapochyboval Chaltúm. „Vím, jakou mají drogové sítě strukturu. Byl jsi v kontaktu jen s lidmi, kteří stojí na stupínku hned nad tebou, a jelikož jsi na tom nejnižším schodě…“ Pokrčil rameny a pokynul svým podřízeným, aby zajatce odvedli.

„Ty lidi já ale nemyslím.“ Mladý muž vyděšeně zvýšil hlas. „Něco jsem slyšel. Od jiných potápěčů.“

„Od jakých? O čem mluvili?“

„Už jsou pryč,“ řekl mladík. „Byli tady před deseti dny, možná o něco dřív.“

Chaltúm zavrtěl hlavou. „To je moc brzo. Kdo byli a co říkali, mě nezajímá.“

Soraya k mladému muži vykročila. „Jak se jmenuješ?“

„Stephen.“

Kývla. „Já jsem Soraya. Pověz mi, byli ti potápěči Íránci?“

„Podívejte se na něj,“ přerušil ji Chaltúm. „Ten by nerozeznal Íránce od Inda.“

„Arabové to nebyli,“ řekl Stephen.

Chaltúm si odfrkl. „Vidíte to? Synku, Íránci jsou Peršané, potomci skytsko-sarmatských nomádů z centrální Asie. Jsou to šíitští muslimové, ne Arabové.“

„Já jen…“ Stephen těžce polkl. „Jen chci říct, že to byli běloši jako já.“

„Můžeš nám říct, jaké byli národnosti?“ zeptala se Soraya.

„Byli to Američané,“ odpověděl Stephen.

„No a?“ Chaltúm ztrácel trpělivost.

Soraya však pokračovala. „Stephene, co jsi slyšel? O čem se ti potápěči bavili?“

Stephen se vyplašeně podíval na Chaltúma. „Byli čtyři. Přijeli sem na dovolenou, ale říkali tomu opušťák.“

Soraya se podívala na Chaltúma. „Vojáci.“

„To je jeho tvrzení,“ zavrčel. „Pokračuj.“

„Zrovna se vrátili z druhého ponoru, který ten den podnikli, a trochu se jim točila hlava. Pomáhal jsem jim s kyslíkovými bombami, ale oni se chovali, jako bych neexistoval. Stěžovali si, že musí opušťák předčasně ukončit. Něco se stalo a oni nečekaně dostali nový úkol. Přišlo to jako rána z čistého nebe, takhle to říkali.“

„Nesmysl,“ řekl Chaltúm. „Vymýšlí si, aby unikl doživotí.“

Po vyslovení té smrtelně vážné věty se Stephenovi podlomila kolena a Chaltúmovi muži ho museli pevně chytit, aby nespadl na zem.

„Stephene.“ Soraya natáhla ruku a natočila k sobě mladíkovu tvář. Byl bledý jako stěna a oči měl samá bělma. „Co jsi ještě slyšel. Neříkali ti potápěči, co dostali za úkol?“

Zavrtěl hlavou. „Měl jsem dojem, že to ještě nevědí.“

„Tak dost!“ vykřikl Chaltúm. „Odveďte toho zmetka pryč!“

Stephen se nepokrytě rozeštkal: „Ale věděli, kam pojedou.“

Soraya zvedla ruku, aby ho Chaltúmovi muži neodvlekli. „Kam měli namířeno, Stephene?“

„Letěli do nějakého Chartúmu,“ odpověděl mladík plačtivě. „Bůhví, kde to je.“

19

Prezident se setkal s ministrem obrany Hallidayem při odchodu ze sídla Organizace spojených národů. Když rozbouřil Valné shromáždění předložením důkazů o podílu Íránu na bombovém útoku na americké letadlo a ztrátě sto osmdesáti jedna životů, uspořádal improvizovanou tiskovou besedu s novináři, kteří se kolem něj shlukli jako slepice při krmení. Ochotně jim hodil několik tučných soust, která mohli odvysílat či odnést svým šéfredaktorům, a pak mu tiskový tajemník pošeptal do ucha, že na něj čeká ministr Halliday s naléhavou zprávou.

Prezident byl ve stavu opojení. Už dlouho neměl šéf americké administrativy příležitost oslovit důstojný sbor OSN s tak přesvědčivými argumenty, při nichž i činitelé Ruska a Číny oněměli úžasem. Svět se měnil a dříve nevídaným způsobem se obracel proti Íránu. Prezident za svou přítomnost zde do značné míry vděčil Budu Hallidayovi, a tak považoval za samozřejmé, že prvním člověkem, jemuž se svěří se svým famózním úspěchem, bude právě ministr obrany.

„Bouchněte šampaňské!“ zahlaholil prezident, pokynul Hallidayovi a oba nastoupili do dlouhé neprůstřelné limuzíny.

Když se uvelebili, vůz se rozjel. Naproti nim seděl tiskový tajemník rozzářený radostí stejně jako hlava státu, láhev amerického sektu v ruce.

„Promiňte, pane prezidente, ale tu oslavu budeme muset odložit,“ řekl Bud Halliday.

„Odložit?“ podivil se prezident. „Ani nápad! Solly, otevřete tu zatracenou láhev!“

„Došlo k neštěstí,“ pokračoval Halliday.

Prezident ztuhl uprostřed pohybu a pak se k ministru obrany pomalu otočil. „K jakému neštěstí, Bude?“

„Veronika Hartová, ředitelka CIA, je mrtvá.“

Z prezidentových červených tváří se okamžitě vytratila veškerá barva. „Panebože, co se stalo?“

„Bomba v autě. Asi. Vyšetřování ještě probíhá, ale tak zní nejnovější teorie.“

„Ale kdo…?“

„Pracuje se na tom, všechno koordinuje Národní bezpečnostní agentura.“

„Dobře.“ Prezident už byl zase zcela věcný. Stroze přikývl. „Čím dřív tu věc s bombou vyřešíme, tím líp.“

„Jako obvykle mi mluvíte z duše, pane prezidente.“ Halliday se podíval Sollyho směrem. „Když jsme u toho, bude nutné připravit obsáhlou tiskovou zprávu se správnou interpretací událostí. Po té letecké katastrofě rozhodně nepotřebujeme spekulace o dalším teroristickém útoku.“

„Solly, okamžitě do toho zapojte svoje lidi,“ rozkázal prezident, „a pak co nejrychleji sepište oficiální zprávu. Spolupracujte přitom s ministerstvem obrany, ano?“

„Hned se do toho pustím, pane prezidente.“ Solly vrátil orosenou láhev do kbelíku s ledem a začal obvolávat své „ovečky“.

Halliday vyčkal, až se tiskový tajemník zabere do prvního rozhovoru. „Pane prezidente, musíme přemýšlet o náhradě za ředitelku Hartovou.“ A než prezident stačil zareagovat, pokračoval: „Musíme si přiznat, že experiment s člověkem ze soukromého sektoru se neosvědčil. Každopádně je třeba jednat rychle, abychom vzniklou mezeru co nejdřív zaplnili.“

„Dodejte mi seznam kvalifikovaných kádrů v CIA.“

„Jistě.“ Během hovoru napsal Halliday textovou zprávu do svého úřadu. Vzhlédl. „Do hodiny ho budete mít na stole.“ Z tváře mu však stále čišelo hluboké znepokojení.

„Co se děje, Bude?“

„Ale nic.“

„No tak, Bude. Známe se už dlouho. Máte něco na srdci, tak ven s tím.“

„Dobře.“ Halliday zhluboka vydechl. „Teď je nejvhodnější doba spojit všechny tajné služby do jednoho celku, který se bude dělit o základní informace, koordinovat postup a překonávat zbytečné byrokratické bariéry, na které všichni narážíme.“

„To všechno už jsem slyšel, Bude.“

Halliday se s velkým úsilím přinutil k úsměvu. „Nikdo to neví líp než já, pane prezidente, a úplně vám rozumím. V minulosti jste vždycky souhlasil s ředitelem CIA, ať to byl kdokoli.“

Prezident ohrnul spodní ret. „Je potřeba vycházet z historie, Bude. CIA je nejstarší a nejuznávanější ze všech špionážních organizací. Dá se říct, že je to něco jako korunovační klenot. Dokážu pochopit, proč byste ji rád ovládal.“

Halliday nechtěl ztrácet čas zapíráním, a raději to tedy zkusil jinak. „Názorným příkladem je dnešní krizová situace. Máme potíže koordinovat činnost se CIA, obzvlášť s Týfónem, a ten by přitom mohl mít informace potřebné k tomu, aby naše akce proti Íránu byla úspěšná.“

Prezident se zadíval kouřovým oknem na monumentální budovy státních úřadů v srdci čtvrti. „Dostal jste peníze na… na…, jak jste tu operaci pojmenovali?“

Ministr obrany vzdal snahu sledovat tok prezidentových myšlenek. „Osten.“

„Kdo ty názvy vymýšlí?“

Halliday vycítil, že jeho šéf o odpověď nestojí.

Prezident se k němu znovu otočil. „Koho navrhujete?“

Na tuto otázku byl Halliday velice dobře připraven. „Danzigera, pane.“

„Opravdu? Myslel jsem, že mi doporučíte svého šéfa špionáže.“

„Jaime Hernandez je kariérní úředník. Potřebujeme někoho s pevnějším zázemím.“

„To zní rozumně,“ souhlasil prezident. „A co je ten Danziger zač?“

„M. Errol Danziger je náměstkem ředitele Národní bezpečnostní agentury pro rádiový odposlech. Má na starosti analýzu.“

Prezident se vrátil k zadumanému pozorování ubíhajících ulic. „Setkal jsem se s ním?“

„Ano, dvakrát. Naposledy, když jste byl nedávno v Pentagonu.“

„Připomeňte mi to.“

„Přinesl papíry od Hernandeze.“

„Nevzpomínám si na něj.“

„To se ani nedivím, pane prezidente. Vypadá úplně obyčejně.“ Halliday se uchichtl. „Proto se taky při akcích v terénu tolik osvědčil. Než se přesunul na odbor operací, působil v jihovýchodní Asii.“

„Černá práce?“

Hallidaye ta otázka zaskočila. Neviděl však důvod lhát. „Ano.“

Prezident vydal z hloubi hrdla jakýsi nesrozumitelný zvuk. „Přiveďte ho do Oválné pracovny v…“ Luskl prsty na tiskového tajemníka. „Solly, kdy mám dneska čas?“

Solly přerušil telefonát a zapátral ve svém druhém mobilu. „V sedmnáct dvacet pět, pane prezidente. Ale jen deset minut, pak máte oficiální tiskovou konferenci. Potřebujeme stihnout zprávy v šest.“

„Jistě.“ Prezident s úsměvem zvedl ruku. „Tak za pět minut půl šesté, Bude. Deset minut je na posouzení toho vašeho kandidáta víc než dost.“

Pak náhle přešel k jiným záležitostem, které se týkaly bezpečnosti státu a nesnesly odklad. Po jejich vyřízení ho nečekala teplá koupel a dobré jídlo, ale konferenční hovor s ředitelem protokolu o tom, koho pozvat na státní pohřeb ředitelky CIA Hartové.

Několik vteřin poté, co si Bourne vzal telefon, se do místnosti vkradl Hererrův mladý sluha a přitiskl Tracy k hlavě pistoli. Vytřeštila oči a seděla bolestně strnulá na okraji pohovky.

„Milý příteli,“ řekl don Fernando Hererra a vzal si od Bournea mobil, „možná nevím, kdo jste, ale je mi jasné, že výhrůžkami nic nezískám.“ Sladce se na něj usmál. „Když vám ovšem řeknu, že pokud mi to okamžitě neřeknete, Fausto jí vystřelí mozek z hlavy, budete jistě ochotnější ke spolupráci. Omlouvám se za drsné výrazy, seňorito Athertonová.“

„Musím přiznat, že jsem vás podcenil, done Hererro,“ odtušil Bourne.

„Adame, povězte mu pravdu, prosím vás.“ Tracy se zjevně bála o život.

„Vím, že jste podvodník, i to, že mě chcete připravit o mého Goyu, jehož pravost mimochodem osvědčil profesor Alonzo Pecunia Zuñiga – opravdový don Alonzo. Potvrdil mi i totožnost seňority Athertonové. Jak se vám ji podařilo zatáhnout do té špinavé hry, je věc vás dvou.“ Z jeho výrazu však čišel smutek a zklamání z Tracyiny zrady. „Mě zajímá, co jste zač a kdo z mých nepřátel vás poslal.“

Tracy se zachvěla. „Adame, proboha…“

Hererra naklonil hlavu. „No tak, seňore Podvodníku? Neděste už přece tuto mladou dámu.“

Bourne věděl, že musí začít jednat. Situace se příliš vyhrotila. Hererra byl nevyzpytatelný. Na jedné straně se nezdálo pravděpodobné, že by tak uhlazený džentlmen ze Sevilly skutečně dal mladíkovi pokyn k výstřelu. Hererrova černá práce na kolumbijských naftových polích však jeho nynějšímu vybranému chování neodpovídala. Stále se v něm mohl skrývat ten drsný chlap, který se uměl rvát a pomocí intrik a násilí si otevřel cestu k bohatství. V ropném průmyslu se prosadí jen člověk se srdcem tvrdým jak křemen, který se v případě potřeby neštítí ani krve. Tak či onak, Bourne s Tracyiným životem nechtěl hazardovat.

„Máte pravdu, done Hererro. Omlouvám se,“ řekl Bourne. „Pravda je taková, že mě skutečně najal jeden z vašich nepřátel, ale ne proto, abych vám toho Goyu sebral.“

Tracy vykulila oči ještě víc.

„Použil jsem triku, abych se k vám dostal.“

Hererrovi se zablýskalo v očích. Přitáhl si židli a posadil se naproti Bourneovi. „Pokračujte.“

„Jmenuji se Adam Stone.“

„Promiňte, ale moc vám nevěřím.“ Luskl prsty. „Váš pas, prosím. Levou rukou, ať nevyprovokujete Fausta. To byste jistě nechtěl.“

Bourne uposlechl. Konečky prstů levé ruky vytáhl pas, který Hererra zkontroloval jako příslušník cizinecké policie.

Když mu doklady vrátil, pokračoval: „Dobře, seňore Stone, kdo vlastně jste?“

„Nezávislý odborník na speciální vybavení, dalo by se říct.“

Hererra zavrtěl hlavou. „Teď vám moc nerozumím.“

„Done Hererro, znáte balijského obchodníka Wayana?“

„Neznám.“

Bourne dělal, že tu lež neslyšel. „Dělám pro lidi, kteří Wayana zásobují.“

„Adame, co to má znamenat?“ zděsila se Tracy. „Říkal jste mi, že potřebujete počáteční kapitál k založení internetového obchodu.“

Hererra se opřel, jako by Bournea najednou spatřil v úplně jiném světle. „Zdá se, seňorito Athertonová, že vám Adam Stone lhal stejně jako mně.“

Bourne věděl, že se pouští na velice tenký led. Dospěl k závěru, že musí Kolumbijce něčím ohromit, jinak situaci nezvládne. A zřejmě se mu to podařilo.

„Otázkou je proč.“

Bourne se chytil šance obrátit vývoj ve svůj prospěch. „Lidé, kteří mě najali a dodávají zboží Wayanovi…“

„Říkal jsem vám, že žádného Wayana neznám.“

Bourne pokrčil rameny. „Ti lidé tvrdí něco jiného. Váš způsob obchodování se jim nelíbí. Chtějí vás vyšachovat ze hry.“

Don Hererra se zasmál. „Fausto, slyšíš to? Slyšíš toho chlapa?“ Nahrbil se dopředu, takže se tváří přiblížil k Bourneovi. „Chcete mi vyhrožovat? Něco takového tady totiž smrdí.“

V Hererrově dlani se náhle objevila dýka s rukojetí vykládanou nefritem a s čepelí dlouhou a špičatou jako jeho prsty. Natáhl ruku, až se hrot bodné zbraně dotkl kůže nad Bourneovým ohryzkem.

„Měl byste vědět, že výhrůžky nemám rád.“

„Je úplně jedno, co se mnou bude,“ řekl Bourne. „Budete mít na rukou krev seňority.“

„Jistě víte, jak jsou moji zaměstnavatelé mocní. Co se má stát, stane se.“

„Pokud nezměním své obchodní praktiky.“

Bourne ucítil posun v Hererrově myšlení ještě dřív, než to vyřkl. Už nepopíral svůj podíl na obchodu se zbraněmi. „Přesně tak.“

Don Hererra vzdychl a dal znamení Faustovi, který oddálil pistoli od Tracyiny hlavy a zasunul ji do pouzdra za zády. Pak hodil dýku na pohovku, plácl se do stehen a řekl: „Myslím, že by nám oběma prospěla procházka v zahradě, seňore Stone.“

• • •

Fausto odemkl francouzské dveře a oba muži vykročili na dlážděnou cestičku. Zahrada měla tvar osmiúhelníku, který obklopovala masivní křídla domu. Rostly tam citronovníky a uprostřed se pod palmou krčila fontánka s kachličkami v maurském slohu. Na různých místech na slunci i v kropenatých stínech stály kamenné lavičky. Vzduch byl provoněný citronovníky, jejichž nové lístky se klubaly jako motýli z kukel.

Jelikož byla zima, don Hererra ukázal na lavičku ozářenou sluncem. Když usedli bok po boku, začal: „Musím přiznat, že mě Jevsin překvapil. Poslal ostrého hocha, kterému ale nechybí moudrost a rozvaha.“ Mírně se uklonil, jako by chtěl dát Bourneovi najevo své uznání. „Kolik vám ta ruská svině platí?“

„Moc ne.“

„Ano, je to lakomec.“

Bourne se zasmál. Riskantní hra se vyplatila. Dostal odpověď, kterou potřeboval: Wayanovi dodává zboží Nikolaj Jevsin. Rus také poslal toho chlapa s jizvou, který se ho už na Bali pokusil zavraždit. Bourne pořád netušil, proč ho chce Jevsin zlikvidovat, ale právě se o velký krok přiblížil k tomu, aby to zjistil. Nyní už věděl, že don Fernando Hererra je Jevsinovým konkurentem. Pokud se mu ho podaří přesvědčit, že by se nechal přetáhnout na jeho stranu, Hererra mu prozradí všechno, co o Jevsinovi ví. A někde mezi těmi informacemi by se mohlo skrývat i to, co Bournea zajímalo.

„Rozhodně ne dost na to, aby mi někdo dával dýku ke krku.“

„Nikdo toho nelituje víc než já, ale bylo to nutné.“

Šikmé paprsky slunce ozařovaly brázdy v Hererrově obličeji, uvolněné velkou úlevou. Z tváře, kterou ve své roli uhlazeného džentlmena držel pod kontrolou, čišela plamenná hrdost a žulová neoblomnost, což Bourne dokázal ocenit.

„Vím o vašem působení v Kolumbii,“ sdělil Hererrovi. „Vím, jak jste byl úspěšný.“

„Ano, ale to už je dávno.“

„Schopnosti vám nikdo nevezme.“

Kolumbijec se na něj úkosem podíval. „Řekněte mi, mám prodat svého Goyu seňoritě Athertonové?“

„Ta se mnou nemá nic společného,“ odvětil Bourne.

„To vás sice šlechtí, ale není to tak docela pravda.“ Hererra zvedl káravě ukazovák. „Klidně by si vzala toho Goyu za nefér cenu.“

„Je prostě dobrá obchodnice.“

Hererra se zasmál. „To jistě.“ Znovu na něj úkosem pohlédl. „Své pravé jméno mi asi neřeknete.“

„Viděl jste můj pas.“

„Neurážejte moji inteligenci.“

„Myslel jsem to tak, že jedno jméno jako druhé, obzvlášť ve vašem oboru.“

Hererra se zachvěl. „Pěkně se ochlazuje.“

Vstal. Stíny se během jejich rozhovoru prodloužily. Den zvolna přešel v podvečer, slunce už dopadalo jen na vrchol stěny obrácené na západ.

„Vrátíme se k naší obchodnici a zjistíme, jak moc o toho Goyu stojí, co říkáte?“

M. Errol Danziger, zástupce ředitele Národní bezpečnostní agentury pro rádiový odposlech, sledoval tři monitory naráz, četl si aktuální zprávy z Íránu, Egypta a Súdánu a dělal si poznámky. Co chvíli také mluvil do mikrofonu spojeného se sluchátky, a i když byl připojen k zabezpečenému kódovanému okruhu, používal přitom strohé šifry, které sám vymyslel.

Ministr obrany Bud Halliday našel Danzigera v jeho operačním středisku, kde analyzoval a třídil informace a řídil všechny složky a prvky té nejtajnější z tajných misí. Nejbližší spolupracovníci mu díky neutuchajícím akcím proti všemožným muslimským extremistům ironicky přezdívali Arab.

Nikdo jiný v místnosti nebyl, jen oni dva. Danziger krátce vzhlédl, uctivě na svého šéfa kývl a vrátil se k práci. Halliday se posadil. Příkré jednání, za které by komukoli jinému ostře vyčinil, mu u Danzigera nevadilo. Byl to výjimečný člověk a jako takový si zasloužil výjimečné zacházení. Tato ukázka usilovné koncentrace byla ostatně signálem, že všechno jde hladce.

„Dejte mi sousto, Tritone,“ řekl Danziger do mikrofonu. Sousto v jejich hantýrce znamenalo časový odhad.

„Bardem je připraven.“

Ministr věděl, že Triton je krycí jméno Noaha Perlise. Počítačový program Bardem, který analyzoval měnící se situaci v terénu v reálném čase, byl jeho úkolem.

„Tak hurá do finále,“ rozhodl Arab. Finále neboli závěrečná fáze mise.

Hallidayovo srdce vynechalo jeden úder. Blížili se k uskutečnění největšího mocenského puče, jaký se kdy komukoli z amerických činitelů podařil. Potlačil rozrušení a řekl: „Věřím, že budete brzy hotov.“

„To záleží na mnoha věcech,“ odvětil Danziger.

„Snažte se. Za necelé tři hodiny se máme sejít s prezidentem.“

Danziger zvedl oči od svých monitorů. „Tritone, pět,“ řekl do mikrofonu, pak cvakl vypínačem a dočasně ztlumil spojení. „Vy jste s prezidentem mluvil?“

Halliday přikývl. „Nadnesl jsem vaše jméno a má zájem.“

„Uvolil se mě přijmout, ale jasná věc to ještě není.“

Ministr obrany se usmál. „Nebojte se. Nikoho zevnitř CIA nevybere.“

Arab přikývl. Věděl, že jeho šéf má dlouhé prsty. „Situace v Egyptě se komplikuje.“

Halliday se nahrbil dopředu. „Jak to?“

„Soraya Mooreová, kterou oba známe, a šéf egyptské tajné služby Amún Chaltúm čmuchají kolem statku.“

Statek znamenal v jejich šifrované mluvě dějiště aktuální akce. „Co zjistili?“

„Když původní skupina dostala rozkaz, její členové měli zrovna volno. Nejspíš si stěžovali, že jim dovolená předčasně končí, a někdo zaslechl, kam mají namířeno.“

Halliday se zachmuřil. „Chcete říct, že Mooreová s Chaltúmem vědí, že odjeli do Chartúmu?“

Danziger přikývl. „Tento problém je třeba potlačit v zárodku. Existuje jediné řešení.“

Halliday užasl. „Cože? Naše vlastní lidi?“

„Porušili bezpečnostní předpisy.“

Ministr zavrtěl hlavou. „Ale stejně…“

„Utajení akce je na prvním místě, Bude, dokud to ještě jde.“ Arab se předklonil a poklepal svého šéfa po koleni. „Berte to jako politováníhodný případ střelby do vlastních řad.“

Halliday se opřel a přejel si dlaněmi po obou tvářích. „Lidská schopnost všechno si zdůvodnit mě nepřestane nikdy fascinovat.“

Než se Danziger znovu otočil k monitorům, řekl: „Bude, tohle je moje akce. Já jsem Osten vymyslel a vypiplal ho do poslední drobnosti. Ale vy jste ho schválil. Určitě nedovolíte, aby nás fňukání těch čtyř parchantů postavilo na pranýř.“

20

Don Fernando Hererra se zastavil u francouzských dveří, zvedl prst a zadíval se Bourneovi do očí. „Než se vrátíme dovnitř, chci jasně říct jednu věc. V Kolumbii jsem se účastnil válek mezi armádou a domorodými partyzány, boje mezi fašismem a socialismem. Oba systémy jsou slabé a prohnilé, protože jim jde jen o vládu nad jinými.“

Modré stíny Sevilly mu propůjčovaly dychtivý a lačný výraz. Vypadal jako vlk, který pohlédl do tváře své kořisti.

„Já a mí kolegové jsme se naučili zabíjet oběti, které se nemůžou bránit a odpovědět silou. Říká se tomu dokonalý zločin. Rozumíte mi?“

Dál hleděl Bourneovi do tváře, jako by ho rentgenoval. „Já vím, že vás neposlal Nikolaj Jevsin ani jeho tichý partner Dimitrij Maslov. Ptáte se jak? Nemám o vás skoro žádné informace, a dokonce ani neznám vaše pravé jméno, i když to je asi to poslední, co mě zajímá. Jedno ale vím jistě: vy nejste člověk, který se nechává někým najímat. Napovídá mi to instinkt nasáklý krví nepřátel, kterým jsem se tolikrát díval do očí, když jsem jim páral břicho. Mužů, jejichž hlavní předností je touha po mučednictví.“

Bourne byl v šoku. Takže Jevsin a Maslov jsou partneři. S Maslovem se setkal před několika měsíci v Moskvě, když šéf mafie vedl válku s konkurenční zločineckou bandou. Pokud uzavřel dohodu s Jevsinem, mohlo to znamenat jediné: že tu válku vyhrál a upevnil svou moc. Že by za útokem na něj nestál Jevsin, ale Maslov?

„Rozumím,“ reagoval Bourne. „Vy se nebojíte Jevsina ani Maslova.“

„Vůbec mě nezajímají,“ odpověděl Hererra. „Ale vy mě zajímáte. Proč jste za mnou přišel? Kvůli Goyovi to nebylo, dokonce ani kvůli té krásné a žádoucí seňoritě uvnitř. Tak co chcete?“

„Pronásledoval mě sem ruský nájemný vrah, který měl na jedné straně krku jizvu a na druhé tři vytetované lebky.“

„Ach, ano, Bogdan Machin, známější jako Mučitel.“ Hererra si poklepal špičkou ukazováku na spodní ret. „Tak to vy jste toho šmejda zabil včera v Maestranze.“ Změřil si Bournea pohledem. „Nemám slov. Machin za sebou zanechával hromady mrtvých a zmrzačených jako vykolejený vlak.“

I Bourne byl ohromen. Hererra měl velice přesné a zasvěcené informace. Bourne si rozepnul košili a odhalil ránu na prsou. „Pokusil se mě zastřelit na Bali. Koupil si od Wayana odstřelovačskou pušku Parker&Hale M85 a puškohled Schmidt&Bender. Wayan mi řekl vaše jméno. Tvrdil, že jste mu Machina doporučil.“

Hererra překvapeně zvedl obočí. „Já o tom nevěděl, musíte mi věřit.“

Bourne chytil Kolumbijce za košili a udeřil s ním o francouzské dveře. „Proč bych vám měl věřit?“ vmetl mu do tváře. „Chlap, co si tu pušku koupil, nemohl být Machin, protože měl šedé oči.“

V té chvíli vyšel ze dveří na druhé straně zahrady Fausto a namířil na Bournea pistoli. Bourne stlačil palcem Hererrův ohryzek a zavrčel: „Nechci vám ublížit, ale chci vědět, kdo se mě to na Bali pokoušel zabít.“

„Fausto, jsme přece civilizovaní lidé,“ řekl Hererra s pohledem upřeným do Bourneových očí. „Odlož zbraň.“

Když mladík uposlechl, Bourne Kolumbijce pustil. V té chvíli se francouzské dveře otevřely a objevila se Tracy. Postupně se podívala na všechny tři muže a zeptala se: „Co se to tu děje?“

„Don Hererra mi zrovna chtěl říct, co mě zajímá,“ vysvětlil jí Bourne.

Vrátila se pohledem ke Kolumbijci. „Co ten Goya?“

„Prodám vám ho za plnou cenu,“ odpověděl Hererra.

„Jsem připravena…“

„Seňorito, nezkoušejte mou trpělivost. Dostanu požadovanou cenu, jinak nic nebude. Po tom, co jste na mě zkoušela, můžete být ještě ráda.“

Vytáhla telefon. „Musím si zavolat.“

„Jak je libo.“ Hererra zvedl ruku. „Fausto, zaved seňoritu někam, kde ji nikdo nebude rušit.“

„Radši bych to vyřídila venku,“ řekla Tracy.

„Jak si přejete.“ Jako první vykročil dovnitř Kolumbijec. Když Fausto zavřel dveře a zmizel v chodbě, Hererra se otočil k Bourneovi a velice tichým a vážným hlasem se ho zeptal: „Vy jí věříte?“

Harvey Korman se právě zakousl do nevalného hovězího se sýrem havarti, když k jeho úžasu Moira Trevorová a Humphry Bamber vyšli z nemocniční ambulance bez jeho parťáka Simona Herrena. Korman hodil na stůl útratu, vstal, vklouzl do teplé bundy a vyšel ze dveří restaurace, které byly téměř přímo naproti vchodu do nemocnice.

Korman byl malý, zavalitý mužík s kulatými tvářemi a téměř úplně plešatou hlavou. A to hrálo v jeho prospěch, nikdo by v něm totiž nehledal soukromého agenta, natož příslušníka Černé řeky.

Co to má znamenat? ptal se v duchu, když se nenápadně vydal ulicí za těmi dvěma. Kde je sakra Simon? Noah Perlis ho upozornil, že Trevorová je nebezpečná, jeho varování bral ovšem trochu s rezervou. S Trevorovou se on ani Simon nikdy nesetkali, což byl ostatně důvod, proč si je Perlis pro tento úkol vybral. Všichni v Černé řece však věděli, že Perlis je na Moiru Trevorovou vysazený, takže na ni má zkreslený pohled. Když ještě pracovala u Černé řeky, nikdy se neměl stát jejím řídicím orgánem. Podle Kormanova názoru se Perlis dopustil zásadních chyb včetně využití Veroniky Hartové jako vějičky, aby si o něm Trevorová nemyslela nic špatného, když ji nečekaně stáhl z akce.

To však byla minulost. Korman se potřeboval soustředit na současnou situaci. Zašel za roh a zmateně se rozhlédl. Po Bamberovi s Trevorovou nebylo ani památky? Kam se vypařili?

„Tudy! Honem!“ Moira vedla Bambera na roh do obchodu se spodním prádlem. Měl dvoje dveře: jedny vedly do New Hampshire Avenue, druhé na I Street. S mobilem u ucha ho protáhla krámkem a protějšími dveřmi zase ven, kde se ztratili v davu. O pět minut později a čtyři ulice dál u nich zastavil taxík, který si předtím Moira objednala, a rychle si nastoupili. Když se vůz rozjel, zatlačila Bambera do sedadla. Ještě než se sama sklonila, zahlédla směšně obtloustlého muže, který je sledoval. Tvářil se však smrtelně vážně a mluvil do telefonu: nepochybně informoval Noaha o situaci.

„Kam to bude?“ houkl taxikář přes rameno.

Moira si uvědomila, že vlastně nemá ponětí.

„O jednom místě bych věděl,“ nadhodil Bamber váhavě. „Nikdo nás tam nenajde.“

„Vy neznáte Noaha jako já,“ zpražila ho Moira. „Ten už o vás má určitě lepší přehled než vaše vlastní matka.“

„O tomhle místě vážně neví,“ trval na svém Bamber. „Ani Steve o něm netušil.“

„Proč bych měl někomu věřit?“ zeptal se Bourne.

„Inu proto, příteli, že člověk někomu věřit prostě musí. Jinak propadne stihomamu a touze po smrti.“ Hererra rozlil do dvou sklenic tequillu Asombroso Anejo a jednu podal Bourneovi. Když si usrkl, pokračoval: „Já osobně ženským nevěřím, strašně rády totiž drbou, zvlášť když jsou spolu.“ Přešel ke stěně obložené knihami a přejel konečky prstů po vázaných hřbetech. „Dějiny znají bezpočet příkladů, kdy muži doplatili na to, co říkali v posteli, a mohlo jít třeba o biskupy nebo prince.“ Otočil se. „Zatímco my pro moc válčíme a zabíjíme, ženy bojují svými zbraněmi.“

Bourne pokrčil rameny. „To jim přece nemůžete vyčítat.“

„A proč ne?“ Hererra dopil svou tequillu. „Ty děvky jsou zdrojem všeho zla.“

„Takže vlastně můžu věřit jedině vám.“ Bourne odložil sklenku, aniž by se napil. „Jenže vy pro mě, done Hererro, nejste důvěryhodná osoba. Už jste mi jednou lhal.“

„A kolikrát jste vy lhal mně od chvíle, kdy jste vstoupil do mých dveří?“ Kolumbijec přešel místností, zvedl Bourneovu tequillu a jedním mocným hltem ji do sebe obrátil. Olízl si rty, otřel si ústa hřbetem ruky a dodal: „Toho chlapa, o kterém Wayan mluvil a který se vás pokusil zavraždit, najal jeden z vašich vlastních lidí.“

„Jak se ten zabiják jmenoval?“

„Boris Iljič Karpov.“

Bourne zkoprněl. Nevěřil vlastním uším. „To musí být nějaký omyl.“

Hererra naklonil hlavu. „Vy ho znáte?“

„Proč by se plukovník ruské tajné služby FSB 2 nechal najímat Američanem?“

„A ne jen tak ledajakým,“ řekl Kolumbijec. „Jak oba víme, ministr obrany Ervin Reynolds Halliday patří mezi nejmocnější muže planety. A najmout se nenechal.“

To nemohl být Boris, řekl si Bourne. Boris je přece jeho přítel, který mu pomohl v Reykjavíku a pak i v Moskvě, kde se překvapivě objevil na schůzce s Dimitrijem Maslovem, s nímž měl zjevně přátelské vztahy. Byli snad víc než přátelé? Byl Boris spolu s Maslovem Jevsinovým partnerem? Bourne cítil, jak mu na zádech vyráží studený pot. Pavučina, do níž vstoupil, s každým nově objeveným vláknem hrozivě narůstala.

„Ale tady…“ Hererra se na okamžik odvrátil a hrabal se v zásuvce psacího stolu. Když se otočil, v jedné ruce třímal žluté desky a v druhé malý diktafon. „Podívejte se na tohle.“

Když mu Kolumbijec složku podal, Bourne ji otevřel a uvnitř uviděl černobílé, zrnité snímky zachycující dva muže zabrané do naléhavé konverzace. Tváře byly zvětšené, ale vinou šera působily mlhavě.

„Setkali se v jedné pivnici v Mnichově,“ napověděl mu Hererra.

Bourne poznal tvar i rysy Borisovy tváře. Druhý muž, starší a vyšší, byl pravděpodobně Američan. Skutečně šlo o ministra obrany Buda Hallidaye. Pak uviděl datum, které o několik dnů předcházelo jeho postřelení.

„Fotomontáž,“ konstatoval a vrátil fotky Hererrovi.

„V dnešní době by to nebylo nic složitého, to připouštím.“ Hererra mu podal diktafon jako nějakou vzácnou kořist. „Tohle vás možná přesvědčí.“

Když Bourne stiskl tlačítko PLAY, v potlačeném šumu pozadí uslyšel následující rozhovor:

„Zlikvidujte Jasona Bournea a já se vší svou vahou zasadím, aby Abdulla Chúrí dostal, co mu patří.“

„To mi nestačí, pane Smithi. Oko za oko, to je pro mě spravedlivý obchod.“

„My lidi nevraždíme, pane plukovníku.“

„Ovšemže ne. Každopádně já, pane ministře, žádné takové zábrany nemám.“

Po krátké odmlce Halliday řekl: „Promiňte, nechal jsem se unést a zapomněl jsem na naši dohodu, pane Jonesi. Pošlete mi celý obsah toho harddisku a zařídím to. Souhlasíte?“

„Ano.“

Bourne stiskl STOP a podíval se na Hererru. „O jakém harddisku to mluví?“

„Nemám tušení, ale můžu vás ubezpečit, že se to snažím zjistit.“

„Jak jste ty materiály získal?“

Kolumbijec si přiložil ukazovák ke rtům a po tváři se mu znovu rozlil úsměv.

„Proč by mě chtěl Boris zabít?“

„O tom mě plukovník Karpov neinformoval.“ Hererra pokrčil rameny. „Ale ze zvyku jsem si prověřil telefon, ze kterého volal. Byl to satelitní přístroj umístěný v Chartúmu.“

„V Chartúmu,“ zopakoval Bourne. „Možná přímo v ulici El Gamhuria číslo 779, sídle Nikolaje Jevsina.“

Hererra vykulil oči. „Teď jste mě opravdu dostal.“

Bourne se zamyšleně odmlčel. Mohlo existovat nějaké spojení mezi Borisem a Nikolajem Jevsinem? Co když to byli spolupracovníci, a ne nepřátelé? Jaký plán by svedl dohromady tyto dva neslučitelné muže a přiměl Borise, aby se ho pokusil zabít, a když se mu to nepodařilo, poslali na něj Mučitele?

Něco tu nehrálo, ale nebyl čas zjišťovat co, jelikož Tracy právě otevřela francouzské dveře a vstoupila do pokoje. Hererra k ní s úsměvem prohodil: „Tak jak se váš šéf rozhodl?“

„Toho Goyu chce.“

„Výborně!“ Don Hererra si zamnul ruce. Usmíval se jako kočka, která chytila obzvláště chutnou myš. „Svět nemá tušení, co je Noah Petersen zač, ale něco mi říká, že tady náš přítel ano.“ Zvedl obočí a pohlédl na Bournea.

„Mlčíte?“ Pokrčil rameny. „Nevadí. Pan Petersen je nadřízeným seňority Athertonové.“

Tracy se na Bournea podívala. „Vy Noaha znáte? Jak to?“

„Jeho pravé jméno je Noah Perlis.“ Bournea jako by zasáhl blesk. Ohromeně přejížděl pohledem z Tracy na Hererru. Ta složitá pavučina náhle dostala úplně nový rozměr. „Pracuje pro soukromou americkou bezpečnostní agenturu Černá řeka. V minulosti jsem s ním přišel do styku.“

„No vidíte,“ řekl Hererra. „Svět je plný chameleónů a není divu, že se všichni navzájem znají.“ Odvrátil se od Bournea a posměšně se Tracy poklonil. „Seňorito Athertonová, proč neřeknete tomu pánovi, kam máte ten Goyův obraz doručit?“ Když zaváhala, dobromyslně se zasmál. „No tak, nemáte co ztratit. Přece si vzájemně důvěřujeme, nebo ne?“

„Mám ho osobně dovézt do Chartúmu,“ odpověděla Tracy.

To Bourneovi vyrazilo dech. Co se to tady proboha děje? „Ještě mi řekněte, že na adresu El Gamhuria 779.“

Tracy otevřela ústa úžasem.

„Jak to ví?“ Hererra zavrtěl hlavou. „To je otázka, na kterou bychom potřebovali znát odpověď.“

KNIHA TŘETÍ

21

„Američani!“ vyhrkla Soraya. „Panebože, co je to za šílenost?“

Téměř očekávala, že Amún utrousí nějakou kousavou poznámku, on ji však jen mlčky pozoroval velkýma očima.

„Oddíl amerických vojáků, kteří jsou tady v Hurghadě zrovna na dovolené, je vyslán do akce do súdánského Chartúmu asi dva týdny předtím, než íránská raketa Kosar 3 sestřelí v egyptském vzdušném prostoru americké dopravní letadlo. To snad není pravda.“ Prohrábla si husté černé vlasy. „Proboha, Amúne, řekněte něco.“

Seděli v restauraci u pláže a jedli jen proto, že potřebovali něco dostat do žaludku. Soraya přitom neměla vůbec hlad a viděla, že Amún je na tom podobně. Opodál seděli tři jeho muži a hlídali Stephena, který se cpal, jako by to mělo být jeho poslední jídlo v životě. Slunce viselo nad obzorem jako zarudlý, zploštělý kotouč. Bezmračná obloha, která se nad nimi klenula, byla širá a bezútěšná.

Chaltúm se rýpal ve své večeři. „Pořád si myslím, že lže, aby si zachránil kůži,“ ucedil kysele.

„A co když ne? Majitel potápěčské školy jeho verzi potvrdil. Zhruba před čtrnácti dny se tu skutečně potápěli čtyři Američané. Byli na lodi tři dny, pak zaplatili v hotovosti a beze slova odjeli.“

„To mohl být úplné kdokoliv.“ Amún šlehl jedovatým pohledem po zajatci. „Hezky si to na nás vymyslel.“

„Amúne, my se nemůžeme spoléhat na to, že lže. Měli bychom jet do Chartúmu.“

„A zavrhnout tu nejpravděpodobnější možnost, že se do Egypta dostali íránští teroristé?“ Zavrtěl hlavou. „Ani nápad.“

Soraya už měla v ruce telefon a vyťukávala číslo Veroniky Hartové. Jestli skutečně vyrazí do Chartúmu – s Amúnem nebo bez něj –, musí své rozhodnutí konzultovat s ředitelkou CIA. Odjet do Súdánu není jen tak.

Zamračila se. Telefon vyzváněl a nezapnula se ani hlasová schránka. Nakonec se ozval mužský hlas.

„Kdo volá?“

„Soraya Mooreová. A kdo jste sakra vy?“

„Tady Peter, Sorayo. Peter Marks.“ Marks byl šéfem operací CIA, inteligentní a spolehlivý člověk.

„Jak to, že berete soukromý mobil ředitelky CIA?“

„Sorayo, ředitelka Hartová je mrtvá.“

„Cože?“ Soraya zalapala po dechu a úplně se jí odkrvil obličej. „Mrtvá? Ale jak…?“ Její hlas byl tenký, slabý a vzdálený. Matně si uvědomila, že je v šoku. „Co se stalo?“

„Došlo k výbuchu. Nejspíš bomba v autě.“

„Ježíšikriste!“

„Byli s ní dva lidé: Moira Trevorová a jistý Humphry Bamber, programátor na volné noze.“

„Jsou živí, nebo mrtví?“

„Nejspíš živí,“ řekl Marks, „ale je to čirá spekulace. Nemáme tušení, kde jsou. Zřejmě se na smrti ředitelky CIA podíleli.“

„Nebo utekli, aby si zachránili život.“

„To je další možnost,“ připustil Marks. „Každopádně musí být předvedeni a vyslechnuti jako jediní svědkové toho neštěstí.“ Na chvíli se odmlčel. „Ta Trevorová se zapletla s Jasonem Bournem.“

Události se vyvíjely rychleji, než Soraya ve svém současném stavu stačila sledovat. „A jak to s tím souvisí?“ zeptala se stroze.

„Nevím, ale ona se zapletla i s Martinem Lindrosem. Ředitelka Hartová před několika měsíci jejich spojení prověřovala.“

„Byla to součást vyšetřování,“ řekla Soraya. „Nic se nezjistilo. Moira Trevorová a Martin byli přátelé, tečka.“

„Jenže Lindros i Bourne jsou po smrti.“ Marks si odkašlal. „Víte o tom, že paní Trevorová byla s Bournem, když ho zabili?“

Zmocnilo se jí neblahé tušení. „Ne.“

„Trochu jsem se v tom pošťoural. Ukázalo se, že paní Trevorová dřív pracovala u Černé řeky.“

Sorayin mozek pracoval na plné obrátky. „Stejně jako ředitelka CIA.“

„Zajímavé, ne? A to není všechno: paní Trevorová a Bamber byli necelých dvacet minut po výbuchu přivezeni na ambulanci Fakultní nemocnice George Washingtona. Nikdo je neviděl odcházet, ale – a teď dobře poslouchejte – vyptával se tam na ně nějaký člověk, který se prokázal služební legitimací agenta.“

„Někdo je sledoval.“

„Už to tak vypadá,“ přitakal Marks.

„Jak se ten chlap jmenoval a kde přesně dělá?“

„To je otázka za miliardu dolarů. Nikdo si na to bohužel nevzpomíná, protože v nemocnici byl blázinec. Tak jsem si to proklepl sám. Buď se k tomu agentovi nikdo nehlásí, nebo nepracuje ve státních službách. Na druhé straně si umím představit, že ministerstvo obrany tajně povolilo vybraným příslušníkům Černé řeky nosit oficiální legitimace.“

Soraya se několikrát zhluboka nadechla, aby se uklidnila a mohla seriózně uvažovat. „Petere, ředitelka CIA mě poslala do Egypta zjistit informace o íránských bojovnících za svobodu, s nimiž Černá řeka navázala spojení. Při našem posledním rozhovoru ale souhlasila, abych prověřila teorii, že těm teroristům z Íránu, kteří sestřelili naše letadlo, někdo s přepravou rakety pomáhal, možná Saúdové.“

„A k čemu jste dospěla?“

„Teď jí právě volám, že v tom Íránci možná vůbec nehráli roli.“

„Cože?“ vybuchl Marks. „Děláte si legraci?“

„Kéž by. Před dvěma týdny byli čtyři američtí vojáci nečekaně odvoláni z dovolené a vysláni do Chartúmu.“

„No a?“

„S Amúnem Chaltúmem jsme vycházeli z předpokladu, že Saúdové pomohli íránským teroristům přepravit střelu Kosar 3 přes Irák a Rudé moře někam na východní pobřeží Egypta. Jeho lidé tu oblast prohledávali celý den a nic nenašli, takže jsme hledali jiné možnosti. Další cesta do Egypta vede jedině z jihu.“

Uslyšela, jak se Marks prudce nadechl. „Ze Súdánu.“

„A Chartúm by byl logickým výchozím místem, kam by se dala raketa Kosar 3 nepozorovaně přepravit.“

„Já to nechápu. Co má společného naše armáda s íránskými teroristy?“

„Právě že nic,“ řekla Soraya. „V téhle variantě totiž Íránci ani Saúdové vůbec nefigurují.“

Marks se nervózně usmál. „Chcete snad naznačit, že jsme sestřelili svoje vlastní letadlo?“

„Vláda by to asi neudělala,“ odvětila zcela vážným tónem. „Ale Černá řeka možná ano.“

„To zní skoro stejně bláznivě.“

„Co když ty strašné události doma souvisí s tím, co se stalo tady?“

„To zní dost přehnaně, dokonce i z vašich úst.“

„Poslouchejte mě, Petere. Ředitelka Hartová měla obavy ze současných vztahů mezi Národní bezpečnostní agenturou – konkrétně ministrem Hallidayem – a Černou řekou. A teď se stala obětí bombového útoku.“ Chvíli nechala ta slova viset ve vzduchu a pak dodala: „Jediný způsob, jak tu záhadu rozluštit, je vydat se přímo na místo. Potřebuju odjet do Chartúmu.“

„Sorayo, Súdán je příliš nebezpečný na to, aby…“

„Týfón tam má agenta.“

„Dobře, tak ať to vyšetří.“

„Je to příliš velká věc, která může mít velké následky. Po tom, co se stalo, už navíc nikomu nevěřím.“

„A co Chaltúm? Je to šéf Muchábarátu, prokristapána.“

„Věřte, že i on může v téhle situaci hodně ztratit.“

„Musím vás upozornit, že ten agent v Chartúmu nemůže zaručit vaši bezpečnost.“

Z jeho tónu poznala, že kapituloval. „Tu mi nezaručí nikdo, Petere. Nechte si telefon ředitelky Hartové u sebe. Budu vás informovat.“

„Dobře, ale…“

Když Soraya přerušila spojení, podívala se na Amúna. „Ředitelku CIA někdo ve Washingtonu zabil nastraženou bombou v autě. Začíná to pěkně smrdět, Amúne. Vím, že proti sobě nemáme íránské teroristy. Pojedete se mnou do Chartúmu?“

Amún obrátil oči v sloup a pak rozhodil ruce do vzduchu. „Azizti, co mám s vámi dělat?“

Když Moira a Humphry Bamber vystoupili z taxíku ve washingtonské čtvrti Foggy Bottom, vedl ji přes most do Georgetownu. Byl nervózní a šel tak rychle, že ho několikrát musela chytit za ruku, aby ho zpomalila, protože ji neposlouchal. Po cestě se dívala do výkladních skříní a bočních zrcátek aut, jestli je někdo pěší nebo ve voze nesleduje. Nejméně dvakrát úmyslně obešla celý blok nebo vstoupila do nějakého obchodu, aby měla jistotu, že se na ně skutečně nikdo nepověsil. Teprve poté Bamberovi dovolila, aby ji zavedl k cíli. Tím byl cihlový dům s měděnou střechou a čtyřmi vikýři, na nichž seděli načepýření holubi a ospale vrkali. Vystoupili po břidlicových schodech a Bamber mosazným klepadlem zabušil na leštěné dřevěné dveře. Ty se po chvíli otevřely a objevil se v nich štíhlý muž s dlouhými hnědými vlasy, zelenýma očima a vysedlými lícními kostmi. „Ty vypadáš… Co se ti stalo?“

„Chrissie, tohle je Moira Trevorová. Moiro, tohle je Christian Lamontierre.“

„Ten tanečník?“

Bamber se už hrnul dovnitř. „Moira mi zachránila život. Můžeme jít dál?“

„Zachránila ti…? No jistě.“ Lamontierre ustoupil do půvabné předsíňky. Udělal to s grácií a hbitostí trénovaného člověka. „Omlouvám se za nezdvořilost.“ Zatvářil se starostlivě. „Jste oba v pořádku? Můžu zavolat doktora.“

„To nebude třeba,“ uklidnila ho Moira.

Když pán domu zavřel těžké dveře, Bamber zamkl na dva západy.

Lamontierre to viděl a rozhodl: „To chce panáka.“ Pak je zavedl do krásně zařízeného obývacího pokoje v barvě smetany a holubicí šedi. Byl to svět klidu a elegance. Na konferenčním stolku ležely knihy o baletu a moderním tanci, na policích se vyjímaly snímky, na kterých Lamontierre stál na pódiu se slavnými tanečníky Marthou Grahamovou, Markem Morrisem, Billem T. Jonesem či Twylou Tharpovou.

Usedli na pohovky s šedými a stříbrnými proužky, zatímco Lamontierre zamířil k příborníku a pak se náhle otočil.

„Vypadáte, že si potřebujete odpočinout a pořádně se najíst. Co kdybych skočil do kuchyně a připravil něco k snědku?“

Aniž by čekal na odpověď, ponechal je o samotě. Moira mu za to byla vděčná, protože chtěla Bamberovi položit řadu otázek a nepřivést ho přitom do rozpaků.

Bamber ji však předběhl. Vzdychl, zabořil se do sedačky a začal: „Po třicítce jsem si začal uvědomovat, že my muži nejsme od přírody monogamní bytosti, fyzicky ani citově. Byli jsme stvořeni za účelem rozmnožování a zachování lidského rodu za každou cenu. A gayové nejsou výjimkou.“

Moira si vzpomněla, jak jí řekl, že ji vezme na místo, o němž nevěděl ani Stevenson. „Takže vy máte s Lamontierrem poměr.“

„Před Stevem jsem o tom nesměl mluvit. Zabilo by ho to.“

„Chcete říct, že o tom věděl?“

„Steve nebyl hlupák. A měl dobrou intuici, aspoň pokud šlo o jiné lidi. Já nevím, možná mě podezíral, možná ne. Ale neměl vysoké sebevědomí: vždycky se bál, že ho opustím.“ Vstal, nalil vodu do sklenic a jednu jí podal.

„Ale já bych ho neopustil. Nikdy,“ řekl, když se posadil.

„Soudit vás nebudu,“ ujistila ho Moira.

„Ne? Tak to jste asi první.“

Moira se dlouze napila vody; měla strašnou žízeň. „Povězte mi o vás a o Noahu Perlisovi.“

„Ten hajzl.“ Bamber se ušklíbl. „Malá hezká válka, tak Noah říkal tomu, co po mně chtěl. Jen to převázat mašlí a dát klientovi jako dárek.“

„Dostal jste dobře zaplaceno.“

„Ani mi to nepřipomínejte.“ Bamber vyprázdnil svou sklenku. „Ty prokleté peníze jsem věnoval na výzkum AIDS.“

„Zpátky k Noahovi,“ usměrnila ho Moira.

„Dobře.“

„Vysvětlete mi, co jste myslel tou ‚malou hezkou válkou‘.“

V té chvíli je Lamontierre zavolal. Unaveně vstali a Bamber jako první vykročil chodbou kolem koupelny vedoucí ke kuchyni v zadní části domu. Moira by si velice ráda poslechla jeho odpověď, ale kručelo jí v žaludku a věděla, že potřebuje něco sníst.

Když před časem sháněla bydlení, navštívila podobné domy. Lamontierre si nechal namontovat střešní okno, takže se kdysi tmavá a ponurá kuchyně změnila v jasný a veselý prostor. Měla sytě žlutou malbu a nad žulovou kuchyňskou deskou mozaikový obklad ze zlatých, zelených a modrých dlaždiček.

Usedli ke starožitnému dřevěnému stolu s parketovým vzorem. Lamontierre udělal míchaná vejce s krůtí slaninou a celozrnným toastem. Při jídle pořád znepokojeně pokukoval po Bamberovi, protože když se zeptal, co se stalo, Bamber mu odpověděl: „Nechci o tom mluvit.“ A jelikož se Lamontierre zatvářil dotčeně, dodal: „Je to pro tvoje vlastní dobro, Chrissie, věř mi.“

„Nevím, jak na to reagovat,“ odtušil Lamontierre. „Stevova smrt…“

„Nebavme se o tom, prosím,“ uťal ho Bamber.

„Je mi to líto. To je všechno, co jsem chtěl říct. Opravdu.“

Bamber konečně vzhlédl od talíře a pokusil se o chabý úsměv. „Díky, Chrissie. Cením si toho. Omlouvám se, že se chovám tak hnusně.“

„Dneska toho na něj bylo moc,“ řekla Moira.

„Nejen na mě.“ Bamber znovu sklopil oči k talíři.

Lamontierre přejel pohledem z jednoho na druhého. „Tak fajn, musím cvičit.“ Vstal. „Kdybyste něco potřebovali, jsem dole ve studiu.“

„Díky, Chrissie.“ Bamber se na něj něžně usmál. „Za chvíli za tebou přijdu.“

„Nespěchej.“ Lamontierre se otočil k Moiře. „Těšilo mě.“

Pak vyšel z kuchyně. Jídla se ani nedotkl.

„Šlo to celkem dobře,“ snažila se mu Moira zlepšit náladu.

Bamber složil hlavu do dlaní. „Choval jsem se jako totální vůl. Co se to se mnou děje?“

„Stres,“ nabídla mu Moira možné vysvětlení. „A opožděný šok. To se stává. Člověk napíná pružinu tak dlouho, až praskne.“

Bamber se krátce zasmál, ale když zvedl hlavu, v očích měl slzy. „A co vy? Pro vás jsou bomby v autě každodenním chlebem?“

„Upřímně řečeno bývaly. Bomby v autě i další věci.“ Chvíli na ni vykuleně zíral. „Panebože, do čeho mě to Noah zatáhl?“

„To bych od vás právě potřebovala vědět.“

„Tvrdil, že má zákazníka, který chce co nejvěrnějším způsobem simulovat situace z reálného života. Říkal jsem mu, že na trhu není nic, co by splňovalo jeho kritéria, ale že bych mu mohl sestavit speciální program.“

„Za určitou cenu.“

„Jak jinak,“ odsekl Bamber. „Nejsem neziskovka.“

Moira uvažovala, proč je na něj tak zlá. Mlhavě si uvědomila, že její podrážděnost nemá s Bamberem vůbec nic společného. Zavolala doktoru Firthovi na Bali a chtěla se zeptat Willarda, jak se Jason zotavuje, ale Willard se prý vrátil do Washingtonu. Firth nevěděl, kde Bourne je – nebo to alespoň tvrdil. Od té doby se několikrát zkoušela dovolat Bourneovi na mobil, hovor však vždycky hned spadl do hlasové schránky. To ji strašně znervózňovalo, byť se snažila uklidňovat myšlenkou, že jestli je Jason s Willardem, je v dobrých rukou a nic mu nehrozí.

„Pokračujte,“ požádala Bambera. Zastyděla se za své jednání a slíbila si, že k němu bude vlídnější.

Bamber vstal, posbíral talíře a odnesl je k dvojitému dřezu, kde seškrábal zbytky jídla do drtičky odpadů, a pak použité nádobí naskládal do myčky. Když uklidil stůl, postavil se za židli a sevřel horní příčku opěradla tak pevně, že mu vystoupily klouby. Znovu dostal strach a sálala z něj neklidná energie, kterou nedokázal udržet na uzdě.

„Nejdřív jsem si myslel, že si ten klient chce vyzkoušet nějaký nový model investičního fondu. Noah nabízel tolik peněz, že jsem si říkal, vezmu to, vydělám rychlý prachy, a když mi nevyjde něco v podnikání, budu mít zálohu. Když člověk pracuje sám na sebe, je to riskantní. Přijde krize a máte po kšeftech.“

Moira se na chvíli opřela. „Vy jste nevěděl, že Noah pracuje pro Černou řeku?“

„Představil se mi jako Noah Petersen. Víc jsem nevěděl.“

„Chcete říct, že si své klienty neprověřujete?“

„Když mi uloží na bankovní konto zálohu dva a půl milionu dolarů, tak opravdu ne.“ Pokrčil rameny. „A navíc nejsem FBI.“

Moira mu rozuměla. Sama dobře věděla, že Noah umí být přesvědčivý a vydávat se za někoho jiného mu nečiní nejmenší potíže. Vžíval se do svých rolí jako hollywoodský herec, a tak vlastně nikdy nemusel být sám sebou.

„A někdy během práce na Bardemu jste vytušil, že program není určen pro investiční fond?“

Bamber posmutněl a přikývl. „Ale bohužel až úplně ke konci. Nenapadlo mě to, ani když mi Noah předal klientovy instrukce pro druhou úpravu. Řekl mi, že potřebuje rozšířit parametry reálných situací o reakce státu na teroristické útoky, vojenské invaze a podobně.“

„A to vám nepřišlo podezřelé?“

Bamber vzdychl. „Proč by mělo? Ty faktory jsou pro investiční fondy důležité, protože mohou mít výrazný vliv na finanční trhy, a pokud tomu dobře rozumím, některé investiční fondy z krátkodobých zmatků na trhu přímo těží.“

„Ale v určité chvíli jste dospěl k jinému závěru.“

Bamber přecházel kolem kuchyně a přerovnával věci, které to nepotřebovaly. „S odstupem času jasně vidím, že s každou další korekcí se nesrovnalosti množily.“ Zničehonic se zarazil.

„A tenkrát?“ pobídla ho.

„Namlouval jsem si, že je všechno v pořádku,“ odpověděl zarmouceně. „Ponořil jsem se do čím dál složitějších algoritmů programu. Když mě v noci začaly pronásledovat pochybnosti, snažil jsem se myslet na těch dva a půl mega, které jsem vložil do státních obligací.“ Naklonil se nad dřez a svěsil hlavu. „Před pár dny se ve mně ale něco zlomilo a došlo mi, že to nemůžu nechat jen tak. Nevěděl jsem, co mám dělat.“

„Tak jste o Bardemu řekl Stevovi, ten si na rozdíl od vás Noaha prověřil a zjistil, že pracuje pro Černou řeku.“

„A jelikož Steve byl Steve, nemohl si tu informaci nechat pro sebe. Měl strach jít za svými šéfy, a tak předal flashdisk člověku, na kterého se obrátil, když sám při pátrání na ministerstvu obrany na Noaha nic nenašel.“

„Jayi Westonovi,“ řekla Moira. „No jistě! Jaye jsem vyfoukla bezpečnostní službě Hobart, další soukromé agentuře žijící z armádních zakázek. Určitě o Noahovi okamžitě všechno zjistil.“

„A Steve je teď mrtvý,“ zaúpěl Bamber, „kvůli mé hlouposti a chamtivosti.“

Moira zčervenala hněvem a přešla kuchyní. „Sakra, Bambere, seberte se. Vaše sebelítost je mi k ničemu.“

Bamber se na ni obořil: „Co vám je? To v sobě nemáte ani kousek lidskosti? Přišel jsem o nejbližšího člověka.“

„Na sentiment nemám čas.“

„A pokud si dobře vzpomínám, vám zase přímo před očima vyletěla do vzduchu přítelkyně. Vážně necítíte žádné výčitky ani lítost? Zajímá vás něco jiného než pomsta Noahovi?“

„Cože?“

„O to tady přece jde, ne? O nic jiného. Jdete si s Noahem po krku a kašlete na to, jakou tím pácháte spoušť. Jděte s tím oba někam!“

Když se vyplížil z kuchyně, Moira se chytila dřezu, aby neupadla. Kuchyň jako by se začala otáčet a ona byla najednou tak dezorientovaná, že nedokázala rozeznat podlahu od stropu.

Panebože, pomyslela si, co se to se mnou děje? A náhle se jí před očima zjevil obraz Veroniky Hartové. Její jiskrné oči na ni hleděly z bílého buicku s vědomím, že je konec a nikdo s tím nic nenadělá. Nálož jí znovu explodovala v hlavě a zatemnila zrak, sluch i myšlení.

Proč ji nezachránila? Protože nebyl čas. Proč se o to alespoň nepokusila? Protože by to nestihla a Bamber ji chytil. Proč se mu nevytrhla? Protože už ji zasáhla tlaková vlna a vrhla ji dozadu. Kdyby se nacházela jen o trochu blíž, zachvátil by ji požár a teď by byla mrtvá nebo by ležela v nemocnici se strhanou a seškvařenou kůží pokrytou popáleninami třetího stupně, které by ji pomalu a bolestně zahubily.

Jenže Veronika zemřela a ona přežila. Kde je nějaká spravedlnost? Racionální část jejího mozku napovídala té truchlící, že svět je jeden velký chaos, který se o spravedlnost nestará. Ten pojem navíc stvořil člověk, a tím pádem také patřil do iracionální sféry. Ani tyto úvahy však nemohly zastavit slzy, které ji pálily v očích a stékaly jí po tvářích. Roztřásla se, jako by dostala zimnici.

Vybavila si Bamberova slova. Skutečně mezi ní a Noahem vládla nenávist a touha po pomstě? V myšlenkách se vrátila do Mnichova a znovu s Bournem stoupala po schůdcích do letadla, které je mělo odvézt do kalifornského přístavu Long Beach. Pak se ve dveřích zjevil Noah a ona si vybavila ten jedovatý pohled v jeho očích. Zahlédla v nich žárlivost? Tehdy nad tím nedumala, jelikož se soustředila na jediný cíl: dostat se do Kalifornie. Teď se jí však jeho kyselý výraz vrátil jako pachuť zkaženého jídla. Třeba mu křivdí a všechno si vykládá špatně. Ale ne. Když se nad tím tak zamyslela, Noah si její odchod z Černé řeky vzal osobně, jako by byl zhrzený milenec. A nemohlo její rozhodnutí založit konkurenční společnost a odlákat Černé řece ty nejlepší lidi být odplatou za to, že ji Noah nesbalil? Najednou si vzpomněla na rozhovor, který jednou večer na Bali vedla s Bournem v bazénu. Když mu řekla o své myšlence založit konkurenta Černé řeky, varoval ji, že si z Noaha udělá nepřítele, a měl pravdu. Věděl už tehdy, co k ní Noah cítí? A co ona cítí k němu? „Noahovi se nikdo nezavděčí. Uvědomila jsem si to už půl roku předtím, než jsem z Černé řeky odešla, a přestala jsem se snažit,“ řekla Jasonovi oné noci. Co přesně tím mínila? Když si ty věty teď v duchu přehrávala a dávala si je do souvislosti s dalšími věcmi, musela si přiznat, že to znělo jako postesknutí uražené milenky.

Panebože, kolik škody jsme s Noahem napáchali!

Bezhlavý vztek z ní pomalu vyšel jako vzduch z propíchnuté pneumatiky. Napětí povolilo a Moira se svezla na podlahu. Kdyby se zády neopírala o dřevěné skříňky, padla by naznak.

Až po velice dlouhé době – alespoň jí to tak připadalo – si uvědomila, že není v kuchyni sama. Skláněli se nad ní dva lidé.

„Co se stalo?“ zeptal se Bamber. „Jste celá?“

„Uklouzla jsem a spadla, to je všechno.“ Oči už měla dokonale suché.

„Přinesu vám whisky.“ Lamontierre v bílé kombinéze, baletních střevících a s ručníkem kolem krku zamířil zpátky do obýváku.

Moira odmítla Bamberovu pomocnou ruku a vstala sama. Lamontierre se vrátil se štamprlí jantarové tekutiny a Moira se okamžitě napila. Oheň jí zachvátil hrdlo a v příští chvíli ji celou rozehřál, takže se rychle probrala.

„Pane Lamontierre, děkuji vám za pohostinnost, ale jestli vám to nebude vadit, ráda bych si promluvila s panem Bamberem v soukromí.“

„Samozřejmě. Pokud vám nic není…“

„Nebojte se.“

„Výborně, tak já jdu do sprchy. Humphry, jestli tady chceš přespat…“ Pak se podíval na Moiru. „Oba tady můžete zůstat, jak dlouho budete potřebovat.“

„To je od vás moc hezké,“ ocenila Moira.

„To je samozřejmost.“ Mávl nad jejími slovy rukou. „Bohužel pro vás nemám žádné čisté oblečení.“

Moira se zasmála. „To je to nejmenší.“

„Dobře.“ Lamontierre Bambera krátce objal a nechal je o samotě.

„Je to fajn chlap,“ řekla Moira.

„To je,“ přisvědčil Bamber.

Oba se automaticky vrátili do obývacího pokoje, kde vyčerpaně padli na pohovky.

„Co bude teď?“ zajímal se Bamber.

„Pomůžete mi zjistit, k čemu přesně Noah Perlis ten váš program potřebuje.“

„Cože?“ Bamber celý ztuhl. „A jak to mám podle vás udělat?“

„Co se mu nabourat do počítače?“

„No jasně, to by byla paráda!“ Poposedl si na okraj gauče. „Bohužel to nepůjde. Noah používá laptop. Vím to, protože si do něj ode mě nechal posílat aktualizované verze Bardemu.“

„A sakra.“ Wi-fi sítě jsou sice propustné jako cedník, Černá řeka však na to pamatovala a zřídila si vlastní neproniknutelný systém. Jistě, žádná síť není stoprocentně bezpečná, ale na jejím zdolání by možná musela pracovat četa hackerů celá léta. Pokud…

„Moment,“ vyhrkla náhlým rozrušením. „Pomohlo by vám, kdybyste měl laptop s originálním šifrováním wi-fi od Černé řeky?“

Bamber pokrčil rameny. „Nejspíš jo, ale jak se k němu chcete proboha dostat?“

„Já jsem u Černé řeky dřív pracovala,“ vysvětlila mu. „Než jsem vrátila notebook firmě, zkopírovala jsem si harddisk.“ Uvažovala, co dělat s poslední překážkou tohoto řešení. „Problém je v tom, že když nějaký agent odchází jinam, šifrování se vždycky mění.“

„To nevadí. Pokud používají stejný kořenový algoritmus, což skoro určitě ano, měl bych ho dokázat rozluštit.“ Zavrtěl hlavou. „Ale ono je to stejně jedno.“ Jeho hlas nabral trpký nádech. „Ani jeden z nás se nemůže vrátit k sobě do bytu. Doma na nás určitě budou čekat Noahovi lidé.“

Moira vstala a rozhlédla se po kabátu. „Budu to muset zkusit.“

22

Během hodinového letu ze Sevilly do Madridu si Bourne uvědomil, že Tracy už nemá snubní prsten. Když se jí na něj zeptal, vytáhla kroužek z kabelky.

„Obvykle ho nosím na cestách, aby mě nikdo neotravoval, ale teď k tomu není důvod.“

Z Madridu měli rezervovaný let se společností Egyptair do Káhiry. Po příjezdu do egyptského hlavního města se měli přesunout na sousední vojenské letiště, kde je bude čekat pronajaté letadlo do Chartúmu. Tracy víza měla a Bourneovi je obstaral don Hererra – samozřejmě na jméno Adam Stone. Navíc dal Bourneovi satelitní telefon, protože ze svého mobilu by se z Afriky nedovolal.

Když Tracy schovala prstýnek, položila si na klín aktovku. „Za ten telefonát profesoru Zuñigovi se omlouvám.“

„Proč? Nemohla jste za to.“

Vzdychla. „Bohužel ano.“ S bojácným pohledem aktovku otevřela. „Musím se vám přiznat k něčemu strašnému.“ Vytáhla papíry, které už Bourne viděl: rentgenové snímky Goyova obrazu a profesorův průvodní dopis.

Když mu je podala, pokračovala: „Víte, já už jsem se s ním sešla. To jsou jeho fotky a to je dopis, ve kterém potvrzuje pravost obrazu. Ten objev ho opravdu nadchl – dokonce tak, že se doslova rozbrečel, když jsem mu ho vzala.“

Bourne ji probodl laserovým pohledem. „Proč jste mi to neřekla?“

„Myslela jsem, že jste soupeř. Měla jsem jasný příkaz vyhnout se licitaci za každou cenu. Takže snad pochopíte, proč jsem nechtěla prozrazovat nic, co by vyšroubovalo cenu nahoru.“

„A potom?“

Znovu si povzdychla, vzala si papíry zpátky a pečlivě je uložila. „Potom už bylo pozdě. Nechtěla jsem přiznat, že jsem vám lhala, zvlášť když jste mě zachránil v té býčí aréně.“

„To byla moje chyba. Neměl jsem vás zatahovat do svých věcí.“

„Na tom teď nezáleží. Už jste mě do nich zatáhl.“

S tím se dalo těžko polemizovat. Přesto neměl radost, že s ním jede do Chartúmu. Bylo to srdce zbrojního impéria Nikolaje Jevsina, kde se nepochybně také nacházel střed pavučiny, do níž se po svém postřelení zapletl. Jevsin sídlil v chartúmské ulici El Gamhuria číslo 779. Právě tam měl podle Tracyina tvrzení Noah převzít Goyův obraz. Podle slov dona Hererry tam pobýval i Boris Karpov. Kolumbijec o něm Bourneovi řekl, že se minulý měsíc vrátil z malijského Timbuktu, a Bourne viděl fotky a slyšel nahrávku Borisova rozhovoru s ministrem Hallidayem. Pořád nevěděl, jak se vyrovnat se skutečností, že se ho pokusil zabít dobrý přítel, jemuž věřil. Pořád mu také vrtala hlavou role Mučitele. Proč by Boris najímal někoho jiného, když ho mohl zlikvidovat sám?

„Ale když už jsme u lhaní,“ dodala Tracy, „proč jste mi neřekl pravdu, proč se chcete setkat s donem Hererrou?“

„A vzala byste mě za ním?“

„Nejspíš ne.“ Usmála se. „Takže teď jsme si kvit a můžeme začít s čistým stolem.“

„Když myslíte.“

Hloubavě se na něj podívala. „Vy nemáte zájem?“

Zasmál se. „Chtěl jsem jen říct, že lhaní nám oběma jde.“

Chvíli to trvalo, ale pak jí zčervenaly tváře. „Můj obor – a zjevně i váš – je plný gaunerů, podvodníků, a dokonce i zločinců. Nikdo se tomu nemůže divit, protože ceny uměleckých děl se v dnešní době šplhají do astronomických výšek. Musela jsem se naučit metody, jak se před nebezpečím chránit, a patří mezi ně i schopnost přesvědčivě lhát.“

„Sám bych to neřekl líp,“ pravil Bourne uznale.

Letuška se jich přišla zeptat, co si dají k pití, a tak museli rozhovor přerušit. Když přinesla nápoje, Bourne řekl: „Pořád mi nejde do hlavy, proč pracujete pro Noaha Perlise.“

Pokrčila rameny a usrkla si šampaňského. „Je to zákazník jako každý jiný.“

„A teď mluvíte pravdu, nebo lžete?“

„Nelžu. Tím bych v téhle situaci nic nezískala.“

„Noah Perlis je velice nebezpečný člověk, který zastupuje pochybnou společnost.“

„Možná, ale platí, a to je pro mě podstatné. Čím se zabývá, není moje věc.“

„Pokud se kvůli tomu dostanete pod palbu, mělo by vás to zajímat.“

Tracy se zachmuřila ještě víc. „Ale proč? Pro mě je to poctivá a čistá práce. Myslím, že máte zbytečně paranoidní představy.“

V případě Noaha Perlise nešlo žádnou práci označit za poctivou, to Bourne věděl od Moiry. Cítil však, že pokud bude v daném tématu pokračovat, ničeho nedosáhne. Pokud si s ní Noah nějak zahrával, brzy to vyjde najevo. Perlisovo zapojení do celé věci Bournea znepokojovalo. Nikolaj Jevsin byl předním obchodníkem se zbraněmi, Dimitrij Maslov zase šéfem kazaňského gangu. Dokonce i Borisovu okrajovou roli by dokázal pochopit. Ale co má s těmito ruskými zločinci společného špičkový agent Černé řeky Noah Perlis?

„Co se děje, Adame? Vypadáte zaraženě.“

„Neměl jsem tušení, že Noah Perlis je sběratelem umění.“

Tracy se zakabonila. „Myslíte, že lžu?“

„Nevím, jestli vy, ale někdo určitě ano.“

Arkadinovi zazvonil telefon od Tritona přesně ve stanovený čas. Ten mizera Noah měl sice arogantní, panovačné a hrubé jednání a okázale dával najevo svou moc a vliv, dochvilnost se mu však upřít nedala. To však pro lidi kolem něj byla jen slabá útěcha. Zakládal si na své záhadnosti, která nabývala až mytických rozměrů. Zatímco Arkadin byl vizuální chameleon, jenž dokázal změnit tvář, krok i celé vzezření podle role, kterou zrovna hrál, Noahovo chameleonství mělo spíš sociální povahu. Uměl být společenský a srdečný, přesvědčivý a sympatický nebo cokoli mezi tím. Jedině herec dokáže ocenit jiného herce, pomyslel si Arkadin.

„Prezidentův projev v OSN měl žádoucí efekt,“ oznámil Noah Arkadinovi. Skoro nikdy ho neposlouchal, vždycky mu jen něco sděloval. „Souhlasí s ním nejen obvyklí spojenci Ameriky, ale i většina neutrálních, a dokonce i pár obvykle nepřátelských zemí. Máte osm hodin na dokončení výcviku. Pak vás bude čekat na přistávací dráze letadlo, které váš oddíl přepraví na bojové pozice. Je to jasné?“

„Naprosto,“ odvětil Arkadin automaticky.

Noahovy žvásty už ho nezajímaly. Spřádal a opakovaně si procházel své vlastní plány, jimiž zásadně pozmění společnou americko-ruskou invazi do Íránu. Věděl, že na uskutečnění svého záměru bude mít jen jeden pokus, jen jeden krátký okamžik, až chaos dostoupí vrcholu. Na neúspěch nikdy nepomyslel, ten by totiž znamenal jistou smrt nejen pro něj, ale i pro všechny členy jeho jednotky.

Zvěsti o stále hrůznějších a podivnějších vraždách Stasových mužů letěly Nižním Tagilem tak nezadržitelnou rychlostí, že pronikly až k Arkadinovi, zalezlému jako krysa ve sklepení pod sídlem zločinecké bandy. Ty zprávy byly tak znepokojivé, že ho vylákaly z jeho vlhké, ponuré skrýše. Kdo by mohl pytlačit v jeho revíru? Jedině on směl Stasově tlupě dělat ze života peklo, nikdo jiný!

Vyšel tedy ven do husté atmosféry Nižního Tagilu. Obklopila ho noc s jemným mrholením plným popílku, které však nemohlo zakrýt ohnivé majáky na obzoru: komíny vydechující do vzduchu svůj sirnatý dým. Oslepující paprsky reflektorů zářících ze stěn přísně střežených věznic obklopujících to prokleté místo odměřovaly čas v pravidelných úmorných intervalech jako kostelní zvony v nějakém jiném, zdravějším městě.

Arkadin o těch zločincích pořád uvažoval jako o bandě mrtvého Stase Kuzina, přestože moc už násilně převzal idiot jménem Lev Antonin. Museli kvůli tomu zbytečně zemřít tři lidé, ale Arkadin věděl, že při troše zdravého rozumu se mohl stát Stasovým následníkem celkem snadno. Lev Antonin měl však místo mozku svaly, což z něj na druhé straně činilo ideálního vůdce této tlupy hrdlořezů, sadistů a tupých vrahů.

Arkadina podnítila k akci smrt hlavy gangu a jeho rodiny. Člověk nemusel být žádný Einstein, aby si domyslel, že příštím terčem neznámého zabijáka se stane Lev Antonin. Ať to byl kdokoli, svou práci vykonával velice metodicky. S každou další obětí stoupal výš a výš po žebříčku bandy, a tím vyvolával strach i u těch, kteří se sami považovali za otrlé.

Jednou uprostřed noci se Arkadin přikradl k domu Lva Antonina, velké a nevýslovně ohyzdné jednopatrové budově, jež svým nevkusem zdatně soupeřila s brutální moderní architekturou. Nejméně tři čtvrtě hodiny strávil průzkumem okolí, obhlížením domu ze všech úhlů a přesnými výpočty rizikových faktorů. Všechna venkovní světla zářila; fasáda vypadala v modrobílém jasu zploštěle a dvourozměrně.

Na jedné straně domu stála napůl mrtvá třešeň. Byl to starý pokroucený strom připomínající hrdého, ale vyčerpaného veterána mnoha válek. Propletené větve v polovině kmene tvořily jakýsi gordický uzel, který by udržel několik lidí.

Když byl Arkadin ještě kluk, utíkal z bytu rodičů, kde se dusil jako ve vězeňské cele, do přírody. Lezl po stromech, skalách, kopcích i horách, čím strmějších, tím lépe. Riziko nehody a smrti ho nutilo stoupat stále výš a on ten pocit miloval. Pokud by přitom zemřel, alespoň by odešel ze světa po svém, a ne tak, že by ho matka umlátila.

Začal šplhat po tlustém kmenu, v jehož stínu se mohl pohodlně ukrýt. Znovu cítil tu povznášející radost, kterou zažíval v devíti či v deseti, než jeho matka zjistila, že znovu utekl z domu, a zlomila mu nohu.

Když vylezl na „gordický uzel“ ve větvích, zastavil se a prohlížel si scénu před sebou. Nacházel se víceméně v úrovni oken prvního patra, která byla pochopitelně zavřená kvůli zlodějům i toxickému popílku města. Zavřené okno nebylo pro Arkadina vážnější překážkou, potřeboval však vybrat to, jež vedlo do prázdného pokoje.

Přisunul se blíž a nahlížel sklem do jednotlivých potemnělých místností. Byla tam čtyři okna po dvou: zřejmě dvě ložnice.

Zhasnutá světla nemusela nutně znamenat, že pokoj je prázdný. Arkadin proto sloupl z větve u pravého ramene kousek kůry a hodil jej do druhého okna z prvního páru. Když se nic nestalo, utrhl větší plátek a hodil jej prudčeji. Ozvalo se zřetelné břinknutí. Čekal. Zase nic.

Sunul se po tlusté větvi, až se dostal nahoru téměř k oknu. Zde byly uzlovité haluze uřezané, aby nerostly až k domu. Mezi okleštěnými pahýly a stěnou ozářenou skvrnitým světlem, z níž hleděla okna jako kalné oči nějaké hranaté panenky, zela mezera široká necelého půl metru.

Když se Arkadin obkročmo posadil na větev, uviděl svůj odraz ve skle. Jako by na něj zíral z nějakého tajemného oživlého lesa. Byl tak bledý ve tváři, až se polekal. Měl pocit, že se dívá na svůj budoucí obraz, na obraz člověka, jehož životní plameny neuhasil čas, ale kruté okolnosti. Nepoznával v něm sám sebe, ale někoho cizího, kdo mu vstoupil do života a jako loutkář vedl jeho ruce i nohy na šňůrce vstříc zkáze. O chvíli později ten výjev zmizel a Arkadin se naklonil přes mezeru, vypáčil okno, vytáhl je nahoru a tiše vlezl dovnitř.

Ocitl se v úplně normální ložnici s postelí, dvěma nočními stolky s lampičkou a prádelníkem, to vše na kruhovém koberci. Tehdy si však připadal jako v sultánově paláci. Posadil se na roh postele a chvíli si vychutnával měkkost matrace a vdechoval příjemnou vůni parfému a tělového pudru, ze kterých začal slinit, jako když zvíře vycítí krev. Co by dal za teplou koupel nebo alespoň sprchu!

Úzké dlouhé zrcadlo vyznačovalo dveře do šatníku. Otevřel je. Ke stísněným prostorům měl celkem pochopitelný odpor, jelikož do podobné komory ho kdysi matka zamykala. Nyní se však přemohl, sáhl dovnitř a přejel dlaní po visícím měkkém oblečení: šatech, kombiné a nočních košilích, světlých a mihotajících se jako předtím jeho obličej ve skle. Spolu se zbytky parfému a pudru však cítil pach samoty, který tak dobře znal. V jeho hnusném sklepním brlohu se dal očekávat, tady v rodinném domě však působil podivně a velice smutně.

Už se chtěl otočit a pokračovat dál, když v temnotě pod sebou cosi vytušil. Napjatě se přikrčil a připravil se na všechno. Pak odsunul několik ošklivých tvídových sukní a rozpoznal v šeru bledou oválnou tvář. Patřila malému dítěti. Chvíli na sebe ohromeně zírali. Vzpomněl si, že Lev Antonin má čtyři děti – tři holčičky a neduživého chlapce, který být jeho otcem někdo jiný, jistě by se stal obětí šikany. A právě tenhle hošík se teď na Arkadina díval ze tmy a byl stejně skrčený v šatníku jako kdysi on sám.

Nenávist k vlastní minulosti přebila dokonce i nepřátelství ke Lvu Antoninovi.

„Proč se tady schováváš?“ zašeptal.

„Pst, hrajeme se ségrama na schovku.“

„Nenašly tě?“

Zavrtěl hlavou a pak se zavile usmál. „Já jsem tady nahoře už dlouho.“

Jejich nečekaný rozhovor přerušil podivný zvuk, který dolehl schodištěm z přízemí. Bylo to ženské zasténání, z něhož však nečišelo sexuální vzrušení, ale čirý děs.

„Zůstaň tady,“ přikázal Arkadin. „Za žádnou cenu nesmíš chodit dolů, dokud pro tebe nepřijdu, platí?“

Chlapec vyplašeně přikývl.

Arkadin vyšel z ložnice a kradl se chodbou ke schodům. V prvním patře bylo úplně zhasnuto, světla dole však planula jako ohně. Když se přiblížil ke dřevěnému zábradlí, znovu zaslechl vzdychnutí, tentokrát ještě zřetelnější. Uvažoval, co asi Lev Antonin své ženě provádí, že z něj má tak strašlivou hrůzu. Kde jsou ostatní děti? Žádný div, že nešly nahoru hledat bratříčka.

Arkadin se shrbil téměř po pás, aby ho nebylo vidět, a vydal se dolů vstříc světlu. Asi ve třetině cesty se mu naskytl zvláštní výjev. Zády k němu stál jakýsi muž. Před sebou měl Joškar, manželku Lva Antonina, přivázanou ke kuchyňské židli s příčkovým opěradlem. Látka, která jí omotávala ústa, byla napůl stržená: proto to sténání. Jedno oko měla opuchlé a tvář jí zdobily šrámy, z nichž vytékala krev. Kolem ní stály tři její děti shluklé jako kuřata u slepice. Všechny byly spoutané u kotníků a přivázané k sobě, a proto se nemohly hýbat. Vzhledem k výhrůžnému postoji chlapa, jenž se nad nimi tyčil, by se toho však beztak neodvážily. Kde je Lev Antonin?

Muž líně máchl rukou a udeřil Joškar Antoninovou do hlavy. „Přestaň řvát, stejně je ti to k ničemu. Ať tvůj manžel udělá cokoliv, tobě a těm tvým spratkům…“ Vymrštil nohu a ostrou špičkou boty ji nakopl do kyčle a pak do žeber. Vzlykající děti se otevřeně rozplakaly a jejich matka znovu zaúpěla. „Tobě a těm tvým spratkům už nikdo nepomůže. Je po vás. Natáhnete bačkory, jasný?“

Když toho chlapa Arkadin poslouchal, napadlo ho něco důležitého. Dotyčný neměl dostatek informací, jinak by věděl, že jedno z dětí Lva Antonina je pořád na svobodě. Je to ten zabiják, který likviduje členy gangu jednoho po druhém? V dané chvíli to Arkadinovi připadalo tak pravděpodobné, že by si na to klidně vsadil.

Vrátil se do ložnice a dal synovi Lva Antonina pokyn, aby šel s ním, ale ať za každou cenu drží jazyk za zuby. Se shrbeným klukem za zády sestoupil asi do poloviny schodiště. Scéna dole se příliš nezměnila, až na to, že Joškar měla opět ucpaná ústa a na tváři jí přibylo krve.

Když se syn Lva Antonina pokusil zezadu vykouknout, Arkadin ho zatlačil zpátky za své nohy.

Přikrčil se a zašeptal. „Dokud ti to nedovolím, ani se nehni.“

Vyčetl z chlapcových očí hluboký strach a cosi ho sevřelo, snad nějaká pohnutka pohřbená pod nánosem minulosti. Pohladil kluka po hlavě, vstal a vytáhl zpoza opasku pistoli Glock.

Vztyčil se do plné výšky a nahlas řekl: „Běžte od těch lidí.“

Muž se otočil a na zlomek vteřiny zkřivil obličej do odporné masky, kterou však vzápětí zase vystřídal blahosklonný úsměv. Ten výraz Arkadinovi o dotyčném hodně napověděl. Byl to rozený násilník, jenž uměl používat jediný tupý nástroj: strach.

„Co jste kurva zač a jak jste se sem dostal?“ I když byl překvapený, že se dívá do hlavně pistole, z hlasu ani tváře mu nečišel sebemenší stín obav.

„Jmenuju se Arkadin a co tady kurva děláte vy?“

„Tak Arkadin? Hm…“

Jeho úsměv nabyl samolibě ironického nádechu. Arkadin by mu za to nejradši dal ránu pěstí.

„Já jsem Ozerov. Vjačeslav Germanovič Ozerov a mám vás dostat z téhle díry.“

„Cože?“

„Slyšíte dobře, vy jeden kreténe. Můj šéf Dimitrij Iljič Maslov vás chce mít v Moskvě.“

„Kdo je sakra Maslov?“ zeptal se Arkadin. „A proč by mě to mělo zajímat?“

Po těch slovech Ozerov otevřel ústa a vyrazil ze sebe nepříjemný skřek, jako když nehty přejedou po školní tabuli. Arkadin si s úlekem uvědomil, že se zřejmě směje.

„Vy jste fakt buran. Možná bysme vás tady měli s tou bandou místních pitomců nechat.“ Ozerov se otřásl smíchem. „Pro vaši informaci: Dimitrij Iljič Maslov je šéfem Kazaňské mafie.“ Naklonil hlavu. „Už jste o ní někdy slyšel?“

„Moskevská mafie,“ vypadlo z Arkadina. Byl v šoku. Doslechl se o něm šéf jednoho z předních zločineckých gangů v hlavním městě Ruska? A poslal pro něj Ozerova – a zřejmě ještě někoho, jelikož Ozerov použil množné číslo? Obě myšlenky se samy o sobě zdály nepravděpodobné, ale dohromady působily zcela absurdně.

„Kdo další tu s vámi je?“ Arkadin se zoufale snažil vzpamatovat.

„Míša Tarkanian. Dojednává se Lvem Antoninem váš bezpečný odchod, i když se mi teď zdá, že za tu námahu nestojíte.“

Arkadin neměl důvod věřit, že Míša Tarkanian není někde v přízemí, například na záchodě. „Jedna věc mi nejde do hlavy, gospodin Ozerov. Proč ten Maslov neposlal někoho schopnějšího?“

Než Moskvan stačil zformulovat odpověď, Arkadin sáhl za sebe, chytil chlapce za límec a vytáhl ho na světlo. Potřeboval znovu získat kontrolu nad situací a ten kluk byl jeho trumf.

„Lev Antonin má čtyři děti, ne tři. Jak jste mohl udělat tak školáckou chybu?“

Ozerov švihl levou rukou, kterou měl dosud u boku a Arkadin na ni neviděl, a do vzduchu vylétl nůž, jímž předtím pořezal Joškar obličej. Arkadin hocha strhl stranou, ale už bylo pozdě: čepel se zabořila až po jílec a děcko se mu vytrhlo ze sevření.

Arkadin se zvířecím výkřikem vypálil z pistole a pak se vrhl dopředu, jako by mohl osedlat vystřelenou kulku a prolétnout na ní až do Ozerovovy černé duše. Náboj svůj cíl minul, on však nikoli. Vrazil do Moskvana a oba se zřítili na prkennou podlahu. Zarazili se až o tlusté nohy pohovky, které připomínaly oteklé kotníky ruských bábušek.

Arkadin nechal Ozerova chvíli útočit, aby mohl zhodnotit jeho styl, sílu a koordinaci. Jak se ukázalo, Ozerov byl pouliční rváč, sice zdatný, ale bez vnitřní kázně. Spíš než na rozum spoléhal na hrubou sílu a úskočnost. Arkadin schytal několik ran do brady i žeber a na poslední chvíli odrazil úder namířený přímo na ledvinu. Pak se do Ozerova pustil.

Nepoháněl ho jen vztek a touha po odplatě, ale také ponižující stud, že toho chlapce poslal na smrt. Bláhově se totiž domníval, že díky momentu překvapení a střelné zbrani v ruce udrží situaci pod kontrolou. Navíc vůbec nečekal, že by ten chlap dokázal chladnokrevně zabít dítě. Vyděsit ho, to ano, snad mu i trochu ublížit, ale zabodnout mu nůž do srdce? Nikdy. Krutě se přepočítal.

Klouby měl odřené a krvavé, vůbec na to však nedbal. Zatímco neúnavně bušil do muže pod sebou, přepadly ho výjevy z dětství. Měl před očima sebe jako malého pobledlého kloučka týraného vlastní matkou, jež ho na dlouhé hodiny i na celé dny zamykala do šatníku s nenasytnými, pobíhajícími krysami, které mu nakonec sežraly tři prsty na levé noze. Syn Lva Antonina do něj vložil svou důvěru a stálo ho to život. Tuhle nespravedlnost mohla odčinit jedině Ozerovova smrt.

A Arkadin by ho také bez výčitek zabil. Ve vražedném běsu vůbec nepřemýšlel o tom, co by znamenalo umlátit někoho, jenž se duší i tělem upsal Dimitriji Maslovovi, hlavě Kazaňské mafie. Viděl před sebou jen tu pobledlou tvářičku v šatníku. Zda patřila tomu chlapci, nebo jemu samému, už nedokázal odlišit.

Pak ho do spánku udeřilo něco tvrdého a těžkého a všechno kolem zčernalo.

23

Moira bydlela v cihlovém domě v Georgetownu na západě Washingtonu. Víc než domov to bylo její útočiště, kde si mohla nalít panáka jantarové whisky, pohodlně se uvelebit na zdobené pohovce a začíst se do dobrého románu. Vzhledem k věčnému cestování pro ni takové večery byly stále vzácnější, a když nějaký konečně přišel, o to víc si jej vážila.

Jak soumrak ustoupil hvězdnému večeru, Moiry se zmocnil pocit, že její dům někdo pozoruje, proto v autě z půjčovny dvakrát objela blok. Pokud by totiž okolí skutečně někdo sledoval, druhý průjezd by v něm jistě vzbudil podezření. Při druhém kolečku uslyšela nastartovat auto, a když se podívala do zpětného zrcátka, všimla si, že z parkovacího místa skoro přímo naproti jejímu domu vyjíždí černá limuzína Lincoln Town Car a vydává se za ní. Potutelně se usmála a zamířila do bludiště ulic Georgetownu, v němž se dobře vyznala.

Bambera nechala u Lamontierra. Ačkoli byl k smrti vyděšený, nabídl se, že pojede s ní. „Cením si vaší nabídky,“ řekla mu se vší vážností, „nejvíc mi ale pomůžete, když zůstanete v bezpečí. Nepustím Noahovy lidi do vaší blízkosti.“

Teď když podnikala úhybné manévry před limuzínou, byla dvojnásob ráda, že ho nevzala s sebou, byť by svůj plán mohla mnohem lépe uskutečnit, kdyby auto řídil někdo jiný. Mohl by ji vysadit, jet dál a odlákat pronásledovatele, zatímco ona by se nenápadně vrátila domů pro laptop se softwarem Černé řeky. Nic v životě však nedostala zadarmo a věděla, že lidé kolem ní také ne, tak proč si stěžovat? Je lepší brát věci tak, jak jsou, a snažit se najít řešení. A přesně to také hodlala udělat.

Zatímco se na město snášela noc, Moira projížděla ulicemi, které se směrem k řece stále zužovaly. Nakonec zahnula za roh, znovu odbočila doleva, zastavila, a aniž by vypnula reflektory, vystoupila z auta. Lincoln se zhasnutými světly právě objel roh a jeho řidič Moiru zahlédl, jak vstupuje do jednoho z vchodů.

Prudce přibrzdil, z vozu vyskočili dva muži v tmavých oblecích a rozběhli se po dlažbě k místu, kde zmizela. Hluboko ve stínu objevili kovové dveře a vytasili zbraně s krátkou hlavní. Ten s oholenou hlavou se přitiskl zády k cihlové stěně, zatímco druhý vzal za kliku. Zavrtěl hlavou, zvedl pravou nohu a vykopl dveře tak prudce, že odlétly na vnitřní zeď. Se zbraní před sebou rázně vešel do tmy jako do podsvětí. Když tak učinil, dveře ho tvrdě praštily do obličeje a zlomily mu nos. Chlap tím nárazem sklapl čelisti a ukousl si špičku jazyka.

Jeho bolestné zavytí nemělo dlouhého trvání. Moira agenta nabrala kolenem do rozkroku, a když se reflexivně zlomil v pase, obouručně ho udeřila do zátylku.

Holohlavý muž uslyšel tlumené břinknutí, bez rozmýšlení vstoupil do otevřených dveří a třikrát naslepo vystřelil do temnoty: doprostřed, doprava a doleva. Nic neslyšel ani neviděl, a tak v napjatém podřepu vběhl dovnitř.

Moira praštila plešouna lopatou do týla a ten padl střemhlav na betonovou podlahu. Když se vyplížila ze tmy do houstnoucí noci, do uší ji udeřilo troubení policejních sirén. Někdo určitě slyšel výstřely a zavolal na tísňovou linku.

Se soustředěným výrazem svižně vykročila zpátky k autu, jako by šla pozdě na večeři s milencem. Musela působit pokud možno normálně, splynout s hustým provozem na M Street a pak se ztratit v dlážděných uličkách ozářených tradičními pouličními lampami.

Po deseti minutách se vrátila ke svému domu a ostražitě objela blok, jestli neuvidí další auto se zhasnutými světly a někoho uvnitř něj, kdo se náhle schová. Ničeho zvláštního si však nevšimla.

Zaparkovala, ještě jednou se rozhlédla a teprve pak vyšla po schodech ke dveřím. Otočila klíčem v zámku, otevřela, vytáhla z pouzdra na stehně pistoli Lady Hawk a vstoupila dovnitř. Tiše za sebou zavřela, zamkla na dva západy a pak hodnou chvíli stála zády ke dveřím a poslouchala dech domu. Postupně rozpoznávala jednotlivé povědomé zvuky: šumění vodního čerpadla v topení, vrčení chladničky. Pak nasála vzduch, jestli neucítí stopu pachu, který tam nepatří.

Když se konečně uklidnila, stiskla vypínač a předsíň i chodbu zaplavilo nažloutlé teplé světlo. Přestala zadržovat dech a dlouze vydechla. Tiše vykročila domem a zkontrolovala všechny pokoje i komory v přízemí. Přesvědčila se, že dveře do sklepa jsou pevně zamčené. Pak vyrazila po schodech nahoru. V půli cesty cosi zaslechla. Ztuhla uprostřed kroku a rozbušilo se jí srdce. A znovu ten zvuk: zřejmě škrábnutí větve o zeď vzadu, kde za řadou domů vedla úzká ulička.

Opatrně tedy znovu vykročila a pečlivě přitom počítala schody, aby překročila ten vrzající. Nahoře se něco stalo. Vodní čerpadlo se odpojilo a následné ticho na ni působilo strašidelně, až zlověstně. Pak se však znovu sepnulo, což ji upokojilo.

Stejně jako v přízemí postupovala od pokoje k pokoji, rozsvěcela, nahlížela za nábytek, a dokonce i pod postel, byť jí to připadalo směšné. Nikdo tam nebyl, všechno působilo normálně. Okno vlevo od postele bylo odjištěné, a tak je zavřela.

Její přenosný počítač ležel na zadní polici šatníku pod řadou krabic s botami. Přešla pokojem, vzala za kliku a se zbraní před sebou vstoupila dovnitř. Jednou rukou přejela po visících šatech, kostýmech, sukních a sakách. Dobře je znala, ale teď tvořily hrozivý závěs, za nímž se mohl někdo skrývat.

Nikdo na ni nevyskočil a ona si vydechla úlevou. Přesunula pohled nahoru k řadě krabic od bot na zadní polici a spatřila laptop přesně tam, kde ho nechala. Natáhla se pro něj, když vtom uslyšela prasknutí rozbitého okenního skla a tupé žuchnutí: někdo dopadl na koberec. Otočila se a vykročila ven, jenže dveře šatníku se jí přibouchly přímo před nosem.

Sáhla po klice a zabrala, dveře však něco pevně drželo a nepovolilo, ani když se do nich opřela ramenem. Udělala krok dozadu a čtyřikrát vystřelila do zámku. Do nosu jí vlétl čpavý pach střelného prachu a v uších jí zvonilo. Znovu do dveří zatlačila. Byly pořád pevně zavřené, Moiře však začalo dělat starosti něco jiného. Světlo pronikající úzkou škvírkou mezi dveřmi a rámem postupně mizelo. Někdo tu mezírku ucpával.

Pak začal černat i širší pruh světla pode dveřmi a ve zbylém místě se objevila hubice jejího vysavače. Elektromotor se rozkašlal a Moira s rostoucí hrůzou cítila, jak přístroj odsává z komory kyslík. Její vlastní vysavač dovnitř foukal oxid uhelnatý.

Když Peter Marks našel zprávu metropolitní policie o Moiře Trevorové, zůstal jako opařený. Právě se vrátil z Bílého domu, kde měl desetiminutový večerní pohovor s prezidentem ohledně volného místa v čele CIA. Věděl, že není jediným kandidátem, ale v CIA se o téhle věci mlčelo. Předpokládal však, že podobné rozhovory čekají i šéfy zbylých šesti oddělení Ústřední zpravodajské služby, pokud už je dokonce neabsolvovali. Osobně si myslel, že to místo dostane ředitel odboru zpravodajství Dick Symes, jenž zastával roli prozatímní hlavy CIA. Symes byl starší a zkušenější než Peter, který povýšil na důležité místo šéfa operací teprve nedávno za tragicky krátké vlády Veroniky Hartové. Bývalá ředitelka CIA dokonce ani neměla čas prověřit kandidáty na svého zástupce a teď už to nedožene. Na druhé straně si Markse na rozdíl od Symese vybral a vyškolil samotný Starý pán a tento dlouholetý šéf CIA se těšil prezidentově velké úctě.

Peter si navíc nebyl jistý, jestli o to žhavé křeslo vůbec stojí. Už jen proto, že by se o další obří krok vzdálil práci v terénu, která byla jeho první láskou. „Ať vystoupáš, jak vysoko chceš,“ řekl mu kdysi Starý pán, „na svoji první lásku nikdy nezapomeneš. Jen se bez ní prostě naučíš žít.“

Pochybnosti o touze po ředitelském místě ho však možná měly jen ušetřit zklamání, kdyby se nástupcem Hartové nestal. Ze stejného důvodu se také hned po usednutí ke stolu pohroužil do materiálů o Moiře Trevorové. Krátké a povrchní hlášení metropolitní policie nebylo součástí hromady papírů a dat, kterou mu shromáždili podřízení, ale musel si ho najít sám. Ne že by hledal přímo policejní zprávu, když však vyčerpal všechna vodítka, jimiž mu přetékala elektronická pošta, rozhodl se zapátrat na vlastní pěst, jak se to naučil v začátcích svého působení v terénu. „Nikdy nespoléhej na informace, které ti dodají jiní, leda v případě nejvyšší nouze,“ poučil Starý pán Markse, když ho zasvěcoval do tajů řemesla. „A už vůbec se nespoléhej na informace od jiných lidí, když ti jde o krk.“ Výborná rada, kterou Marks nikdy nezapomněl. A teď měl před sebou den starou zprávu policie o nehodě dvou aut, při níž zahynul Jay Weston, bývalý zaměstnanec Hobart Industries a současný zaměstnanec firmy Heartland Risk Management, a Moira Trevorová, zakladatelka a prezidentka Heartlandu, utrpěla zranění. Dvě podivné okolnosti: zaprvé, Weston nepodlehl následkům havárie, ale byl zastřelen. Zadruhé, paní Trevorová tvrdila – „hlasitě a opakovaně“, jak zapsal první policista na místě –, že pana Westona střelil bočním sklem do hlavy uniformovaný policista na motocyklu. Základní ohledání na místě činu tvrzení paní Trevorové potvrdilo: skutečně se tam střílelo. Pokud však šlo o toho policistu na motorce, zpráva pokračovala konstatováním, že nikdo podobný se v blízkosti v době neštěstí nepohyboval.

Když Marks dočetl až na konec, přišel ještě na jednu zarážející věc. Policie nehodu už dál nevyšetřovala, nepodrobila paní Trevorovou dalšímu výslechu ani nezjišťovala pohyb pana Westona onoho dne, natož aby se zajímala o jeho minulost. Nebýt této stručné zprávy, mohlo by se zdát, že k té bouračce nikdy nedošlo.

Marks zvedl telefon a zavolal na příslušný policejní okrsek, když však chtěl mluvit s autorem té zprávy, dostalo se mu sdělení, že dotyčný důstojník i jeho kolega byli „přeloženi“. Žádné další informace ani vysvětlení. Požádal tedy o jejich přímého nadřízeného poručíka McConnella, ale ten Marksovi odmítl říct, co se s těmi dvěma stalo, a nepomohly ani výhrůžky.

„Dostal jsem rozkaz přímo od komisaře,“ pravil McConnell bez trpkosti v hlase, ale s řádnou dávkou únavy. „Nic víc nevím, vážený pane. Já tady jen pracuju. Když tak si stěžujte u něj.“

Na chvíli všechno zčernalo, pak Arkadina sevřely v podpaží silné ruce a neurvale ho odtáhly od Moskvana. Když se na svého protivníka znovu slepě vrhl, dostal kopanec do žeber a v příští chvíli už ležel na zádech, svíjel se a lapal po dechu.

„Co se to tady sakra děje?“ zahřímal čísi hlas.

Arkadin vzhlédl a viděl, že nad ním stojí nějaký chlap s rukama zaťatýma v pěst. Lev Antonin to nebyl, a tak si Arkadin domyslel, že to je určitě Míša Tarkanian.

„Leonid Danilovič Arkadin jméno mé,“ vypravil ze sebe zajíkavě. „Ta vaše špatně vycvičená gorila Ozerov bodla toho kluka do srdce.“ Když se Tarkanian ohlédl po malém zhrouceném uzlíčku na schodech, Arkadin pokračoval: „To je syn Lva Antonina, kdyby vás to náhodou zajímalo.“

Tarkanian sebou škubl, jako by dostal ránu elektrickým proudem. „Ozerove, prokrista…“

„Jestli nedokončíte, co jsem začal, tak to udělám sám,“ řekl Arkadin.

„Hovno dokončíte,“ odpálil ho Tarkanian. „Vy zůstanete ležet a ani se nehnete, dokud vám to nedovolím.“ Pak si klekl vedle Ozerova. Utápěl se v krvi a pravá klíční kost mu trčela z masa. „Máte štěstí, že ještě dýchá.“

Arkadina napadlo, jestli Tarkanian mluví k němu, nebo sám se sebou. Vzápětí však usoudil, že mu to může být úplně jedno.

„Ozerove, Ozerove.“ Tarkanian zatřásl svým kolegou. „Kurva, má obličej na fašírku.“

„Když něco dělám, tak pořádně,“ utrousil Arkadin.

Vstal, i když po něm Tarkanian šlehl zlostným pohledem.

Tarkanian mu pohrozil prstem. „Říkal jsem vám…“

„Klid, nepřiblížím se k němu,“ ujistil ho Arkadin a s bolestným škubnutím vykročil k Joškar Antoninové. Poklekl, rozvázal ji a vyndal jí z úst roubík.

Místností se rázem rozlehl její žalostný, zoufalý nářek. Rozběhla se, vyrazila do schodů a vzala svého mrtvého syna do náruče. Pak se posadila, začala chlapce jemně houpat na své hrudi a neovladatelně se rozeštkala. Nic kolem sebe nevnímala.

Zbylé tři děti se krčily u Arkadinových nohou, plakaly a posmrkávaly. Arkadin spustil pohled z nešťastné matky se synem a osvobodil tři spoutané dívenky. Okamžitě přiběhly k mámě, začaly bratříčka hladit po vlasech, poté krátce sevřely jeho nohy a opřely se hlavičkami o matčino stehno.

„Jak se to stalo?“ ozval se Tarkanian.

Arkadin znovu nedokázal říct, jestli se obrací na něj, nebo trpí samomluvou. Přesto mu odpověděl a popsal všechno, co se seběhlo, tak jak to viděl a slyšel. Nic nevynechal a držel se přitom skutečnosti. Vytušil totiž, že v této situaci by mu lež v ničem nepomohla.

Když skončil, Tarkanian si dřepl ještě hlouběji. „Sakra, já věděl, že s Ozerovem budou potíže, ale nejspíš jsem je podcenil.“ Rozhlédl se po kdysi útulném domě, jehož idylu zničily krvavé skvrny, ženský nářek a pach smrti. „Jsme pěkně v hajzlu. Až Lev Antonin zjistí, co mu Ozerov provedl s rodinou, naše naděje na útěk z téhle díry se vypaří dřív, než bys řekl S mojí ženou ne!“

„Tony Curtis, Virna Lisiová, George C. Scott,“ řekl Arkadin.

Tarkanian zvedl obočí. „Režie Norman Panama.“

„Miluju americké komedie,“ vysvětlil mu Arkadin.

„Já taky.“

Jako by si uvědomil nepatřičnost této konverzace, Tarkanian chvatně dodal: „Až nás Lev Antonin a jeho parta dostanou, tak už nám zbudou jen vzpomínky, a možná ani ty ne.“

Arkadinův mozek pracoval na plné obrátky. Znovu se ocitl ve smrtelném nebezpečí, ale oproti těm dvěma chlapům z Moskvy měl výhodu domácího hřiště. Mohl je tam samozřejmě nechat a dát se na útěk. Ale co pak? Vrátit se do svého sklepního brlohu? Pokrčil rameny. Věděl, že by v domácím vězení nevydržel už ani minutu. Ať se mu to líbilo, nebo ne, jeho osud byl nyní spojen s těmito lidmi. Jedině oni ho odsud mohli dostat a zavést ho do Moskvy.

„Cestou sem jsem před domem zahlédl Joškařino auto. Stojí tam ještě?“

Tarkanian přikývl.

„Vezmu ji a děti s sebou. Najděte její kabelku, měly by tam být klíčky.“

„Je vám jasné, že bez Ozerova neodejdu.“

Arkadin pokrčil rameny. „Ten šmejd je vaše starost. Pokud ho chcete vzít s sebou, tak prosím, ale jestli se mi dostane do ruky, tak dokončím, co jsem začal, to vám přísahám.“

„To by se Maslovovi asi moc nelíbilo.“

Arkadin měl těch řečí tak akorát dost. Postavil se Tarkanianovi. „Maslov ať jde někam. Vás by měl zajímat spíš Lev Antonin.“

„Ten kretén!“

„Něco vám řeknu: kretén vás může zabít stejně dobře jako génius – a většinou bude rychlejší, protože nemá žádné svědomí.“ Ukázal na Ozerova. „Stejně jako ten váš trouba. I bojový pes má víc citu než on.“

Tarkanian upřel na Arkadina pronikavý pohled, jako by ho viděl poprvé v životě. „Já nevycházím z údivu, Leonide Daniloviči.“

„Leonide Daniloviči mi smějí říkat jen přátelé,“ zavrčel Arkadin.

„Pokud vím, vy žádné nemáte.“ Tarkanian se vydal hledat Joškařinu kabelku a našel ji na podlaze kousek za pohovkou, kam zřejmě slétla ze stolku. Otevřel ji, zašátral a o chvíli později triumfálně vylovil klíčky od vozu. „Ale když budeme mít štěstí, možná se to změní.“

Že by se měla udusit ve vlastním domě, to Moiru nikdy nenapadlo. Jak zadržovala dech, slzely jí oči a trochu se jí točila hlava. Uložila pistoli do pouzdra, vytáhla schůdky opřené o zadní stěnu, rozložila je uprostřed šatníku a vystoupala nahoru, až dosáhla na strop, stejně jako zbytek komory obložený cedrovým dřevem. Z nedostatku kyslíku už jí začínalo hučet v uších, přesto se v obkladu usilovně snažila nahmatat obrys čtverce, který zespodu nebylo vidět. Když se jí to podařilo, přejela rukou do středu a oběma pěstmi nadzvedla dvířka, která do šatníku zabudovala. Sebrala laptop a vyšplhala do stísněného prostoru, kam na letní měsíce ukládala objemnější zimní věci. Odplížila se po překližkové desce, vrátila poklop na místo, lehla si na bok a hltavě nabírala vzduch do hořících plic.

Tiše zasténala. Věděla, že ji oxid uhelnatý brzy dostihne i tady nahoře. Malé skladiště ústilo do změti trámů a střešních nosníků, přes které se teď Moira velice opatrně plazila. Jelikož místnůstku sama stavěla, dobře tam znala doslova každý čtvereční centimetr. Na obou koncích se podle stavebních předpisů nacházely větrací trojúhelníky. Nevěděla, jestli jsou dost velké, aby se jimi protáhla, ale musela to zkusit.

Na druhý konec, kde probleskující záře z ulice ohlašovala větračku, to sice nebylo daleko, zpocené a rozklepané Moiře se však cesta přes zrádně překřížené trámy zdála nekonečná. To světlo ji přitahovalo jako můru, a jak se k němu blížila, stále se zvětšovalo. Když však konečně dorazila do cíle, srdce se jí sevřelo zklamáním: byla si téměř jistá, že se do otvoru nevejde. Zahákla nehty kolem kovového okraje trojúhelníku a otevřela jej. Čerstvý noční vzduch ji pohladil po tváři jako něžný milenec. Chvíli jen ležela a nadechovala se.

Opatrně odsunula trojúhelník stranou a strčila hlavu do otvoru. Viděla, že je v zadní části domu, nad úzkou uličkou, kam společně se sousedy dávala odpad, který popeláři každý čtvrtek za rozbřesku odváželi a svým hlukem rušili obyvatele z pokojného spánku.

Dovnitř ostře svítily bezpečnostní reflektory z vedlejšího domu a ozářily laptop, který Moira položila na okraj otvoru. V té chvíli si ke svému zděšení všimla, že v počítači chybí výměnný harddisk. Znovu a znovu se o tom přesvědčovala, jako když člověk nemůže uvěřit, že ztratil peněženku.

Nakonec znechuceně zavrčela a odsunula laptop stranou. Takové úsilí a riziko – a k ničemu!

Zachytila se rukama cihlové fasády, stáhla ramena, aby je protlačila nejširším místem trojúhelníku a začala se zvedat. Nakonec se jí to podařilo, ale bylo to jen tak tak. Pak se pevně zapřela o jeden z ozdobných kamenů a snažila se protáhnout otvorem boky, což nevypadalo příliš nadějně.

Uprostřed tohoto zápolení přímo pod sebou zaslechla jakýsi zvuk. Bolestně ohnula krk a viděla, že ze zadních dveří jejího domu někdo vychází. Byl celý v černém. Shora měla sice dost zkreslený výhled, přesto jí neušlo, že dotyčný strnule stojí na schodu a rozhlíží se.

Opět se soustředila na svůj úkol. Musí se osvobodit! Chytila se ornamentální kamenné hrany a vší silou se snažila protlačit okénkem spodní část těla. Neúspěšně. Uvízla boky v trojúhelníku a nemohla tam ani zpátky. Až teď si uvědomila, jak by se snad úzkým otvorem dalo prosmýknout. Pokusila se vlézt zpátky a vymanit se ze sevření, ale nešlo to. Hluboko dole si zatím muž v černém zapálil cigaretu. Z toho, jak se rozhlížel na obě strany uličky, Moira usoudila, že zřejmě čeká na příjezd té limuzíny. Zatímco pokračovala v úsilí, neznámý vytáhl mobilní telefon. Každou chvíli naťuká číslo svých kompliců, a když to nikdo nezvedne, vyrazí pryč po svých. S ním zmizí její harddisk i šance nabourat se do Noahovy wi-fi sítě.

Muž v černém si přiložil telefon k uchu. Moira se přinutila povolit svaly a vydechnout, aby co nejvíc uvolnila tělo. A je to! Konečně prošla! Zkroutila se, protáhla ven nohy a krkolomně se zavěsila na kamennou římsu. Zdola se k ní linul tichý mužský hlas společně s cigaretovým kouřem. Věděla, že čas vypršel, a tak se pustila a z výšky na chlapa skočila. Mobil vylétl do vzduchu a o kousek dál se rozbil. Podobně dopadl i jeho majitel: zřítil se na zem a udeřil se hlavou o dlažbu, až to křuplo.

Otřesená, bolavá a lehce dezorientovaná Moira přelezla mrtvolu muže v černém a přitom našla jeho telefon. Chvíli na něj zvědavě hleděla. Jestli držela v ruce jeho mobil, co se to tedy vzneslo do vzduchu?

Vyškrábala se na nohy a odvrávorala k místu, kde na lesklé dlažbě ležely roztříštěné úlomky umělé hmoty a kovu. Na jednom z malých obdélníkových kousků se vyjímal jasný červený blesk směřující z pravého horního rohu do levého dolního: symbol speciálně vyvinutého hardwaru Černé řeky.

„Panebože,“ zasténala. „To ne!“

Padla na kolena a sbírala zbytky svého harddisku, který byl rozlomený a nepoužitelný, zkrátka úplně zničený.

24

Bourne s Tracy čekali v Madridu v salonku první třídy na letadlo do Egypta. On se pak omluvil a vykročil k pánským toaletám. Cestou míjel lesklé police s novinami z celého světa, z nichž v řadě jazyků křičely podobné titulky: „Jednání zkrachovalo“ nebo „Krok od propasti“, případně „Poslední diplomatická naděje zhasla“. Společným jmenovatelem však byla slova Írán a válka.

Když se dostal mimo Tracyin dohled, vytáhl mobil a zavolal na Borisovo číslo. Nikdo to nevzal, a telefon dokonce ani nevyzváněl, byl tedy zřejmě vypnutý. Bourne se na chvíli zamyslel, poté zamířil k oknům, kde měl větší soukromí, a vyhledal v telefonním seznamu jiné moskevské číslo.

„Co je, sakra?“ obořil se na něj starý hlas.

„To je pan Volkin? Ivan Volkin? Tady Jason Bourne. Jsem Borisův přítel.“

„Já vím, čí jste přítel. Jsem možná starý, ale ne senilní. Navíc jste tady před čtvrt rokem udělal pořádnou rotyku, takže by si vás zapamatoval i člověk s alzheimerem.“

„Potřebuju s Borisem mluvit.“

„A co jako?“ odbyl ho Volkin. „Tak mu prostě zavolejte a mně dejte pokoj.“

„Kdyby bral mobil, tak bych vás neobtěžoval.“

„Tak to asi nemáte číslo jeho satelitního telefonu.“

Což znamenalo, že se Boris vrátil do Afriky. „Chcete říct, že je zas v Timbuktu?“

„Boris a v Timbuktu?“ podivil se Volkin. „Jak vás to napadlo?“

„Sám mi to tvrdil.“

„Ale kdepak. Žádné Timbuktu. Chartúm.“

Bourne se opřel o sklo ochlazené výkonnou klimatizací. Měl pocit, že mu ujíždí půda pod nohama. Proč jen se všechna vlákna pavučiny sbíhají do súdánského Chartúmu?

„Co tam Boris dělá?“

„Nejspíš něco, o čem se nemáte dozvědět.“ Volkin se zasmál hrdelním smíchem. „I když jste jeho přítel.“

Bourne bodl prstem do tmy. „Ale vy to víte.“

„Já? Milý pane Bourne, já už jsem svět mafie opustil. Kdo tady má špatnou paměť: já, nebo vy?“

Na celém tom rozhovoru něco od začátku nehrálo a Bourne se v příští chvíli dovtípil, co to je. Vzhledem ke svým rozsáhlým kontaktům by se Volkin o Bourneově „smrti“ jistě doslechl. Přesto ho nijak nepřekvapilo, když se mu představil, a nepokládal mu žádné nepříjemné otázky. Což znamenalo jediné: věděl, že Bourne útok na Bali přežil. A tím pádem to věděl i Boris.

Podnikl tedy další pokus. „Znáte jistého Bogdana Machina?“

„Mučitele? Jak by ne.“

„Je po smrti,“ řekl Bourne.

„Toho nikdo oplakávat nebude, věřte mi.“

„Poslali ho do Sevilly, aby mě zabil.“

„Copak vy už nejste mrtvý?“ zeptal se Volkin ironicky.

„Vy jste věděl, že ne.“

„Naštěstí mně v hlavě pořád zbylo pár mozkových buněk, což se o nebožtíku Bogdanovi Machinovi bohužel říct nedalo.“

„Kdo vám to řekl? Boris?“

„Boris? Vážený pane, když se Boris dozvěděl, že vás zabili – mimochodem ode mě –, byl týden naložený v lihu. Teď už samozřejmě ví, jak se věci mají.“

„Takže Boris mě nepostřelil?“

V telefonu se ozval tak hurónský smích, že si Bourne musel oddálit přístroj od ucha.

Když se Volkin uklidnil, řekl: „To je ale vážně absurdní představa. Jak jste na takovou blbost přišel? No jo, to jste celí vy Američani.“

„Někdo mi v Seville ukázal fotky, na kterých Boris sedí v nějaké pivnici v Mnichově s americkým ministrem obrany.“

„Opravdu? A vy tomu věříte?“

„Já vím, že to zní bláznivě, ale slyšel jsem nahrávku jejich rozhovoru. Ministr Halliday si na ní objednával moji vraždu a Boris na to přistoupil.“

„Boris je váš přítel.“ Volkin náhle přešel do smrtelně vážného tónu. „Je to Rus. My se jen tak s někým nespřátelíme, ale když už se to stane, nikdy ho nezradíme.“

„Byl to výměnný obchod,“ vedl si Bourne svou. „Boris řekl, že za to chce hlavu Abdully Chúrího, šéfa Východního bratrstva.“

„Je pravda, že Abdulla Chúrí byl nedávno zavražděn, ale ujišťuji vás, že Boris neměl žádný důvod přát si jeho smrt.“

„Víte to jistě?“

„Boris pracuje na protidrogovém. To snad víte, nebo jste to alespoň musel tušit. Máte přece za ušima, ne? Východní bratrstvo financovalo teroristy z Černé legie přes drogový kanál, který vedl z Kolumbie přes Mexiko do Mnichova. Boris měl uvnitř kartelu někoho, kdo ho dovedl přímo ke zdroji: ke Gustavu Morenovi, kolumbijskému drogovému králi žijícímu v rozlehlé haciendě poblíž Mexico City. Boris a jeho elitní oddíl FSB 2 vzali ten barák útokem a zatnuli Morenovi tipec. Jenže to nejdůležitější – Morenův laptop s podrobnostmi o každém centimetru kanálu – se jim ukořistit nepodařilo. Co se s ním stalo? Boris dva dny prohledával usedlost kousek po kousku, protože Moreno před svou smrtí tvrdil, že ten počítač je tam. Nebyl, a tak Boris zavětřil ve vzduchu podezřelý pach.“

„Který ho nakonec přivedl do Chartúmu.“

Volkin tu poznámku úmyslně přešel. Možná měl za to, že odpověď je až příliš očividná. Místo toho řekl: „Víte, kdy přesně se ta údajná schůzka mezi Borisem a tím americkým ministrem měla odehrát?“

„Na fotkách to bylo vyznačené,“ odvětil Bourne. Když sdělil Volkinovi datum, Rus důrazně prohlásil: „Boris byl v té době u mě, strávil tady tři dny. Nevím, kdo s tím americkým ministrem obrany seděl, ale náš společný přítel Boris Karpov to rozhodně nebyl. To vím tak jistě, jako že je Rusko zkorumpované.“

„Tak kdo to byl?“

„Nějaký chameleon. Neznáte někoho takového, pane Bourne?“

„Kromě sebe ještě jednoho, ale ten je po smrti.“

„Zdá se, že o tom jste přesvědčen.“

„Viděl jsem ho padat z velké výšky do moře u přístavu v Los Angeles.“

„Ale to přece ještě neznamená, že zemřel. Kdo jiný než vy by tohle měl vědět?“

Bourneovi přejel mráz po zádech.

„Kolik životů máte, Bourne? Podle Borise hodně. Myslím, že Leonid Danilovič Arkadin na tom bude stejně.“

„Chcete říct, že se Arkadin neutopil? Že přežil?“

„Černá kočka jako on má devět životů, příteli, možná i víc.“

To Arkadin se ho tedy pokusil na Bali zabít. I když se mu náhle několik věcí poněkud vyjasnilo, v celkovém obraze stále něco chybělo.

„Víte to všechno jistě, pane Volkine?“

„Arkadin se stal novou hlavou Východního bratrstva, to vám nestačí?“

„Dobře, ale proč by najímal Mučitele, když tolik prahne po tom, aby mě mohl sám zabít?“

„To by neudělal,“ řekl Volkin. „Na Mučitele není spolehnutí a proti nepříteli vašeho typu by ho nenasadil.“

„Tak kdo ho najal?“

„To je otázka, na kterou neumím odpovědět ani já, pane Bourne.“

Peter Marks se rozhodl zapátrat po ztracených strážnících metropolitní policie na vlastní pěst. Právě čekal před výtahy a chtěl sjet do přízemí, když se dveře jednoho z nich otevřely. Uvnitř stál jediný člověk: tajuplný Frederick Willard, ještě před třemi měsíci špion bývalého šéfa CIA uvnitř konspiračního domu Národní bezpečnostní agentury ve Virginii. Starší pán byl jako obvykle elegantní, upravený a dokonale chladný. Měl na sobě bezvadný šedivý oblek s proužkem, vestičku a bělostnou košili s konzervativní kravatou.

„Zdravím, Willarde,“ pronesl Marks a nastoupil do výtahu. „Myslel jsem, že jste na dovolené.“

„Před pár dny jsem se vrátil.“

Z Marksova pohledu se Willard pro roli majordoma v konspiračním domě neobyčejně hodil, vypadal totiž jako profesionál ze staré školy, odměřený a poněkud nudný. Nebylo těžké si představit, že dokáže splynout s prostředím. Díky své „neviditelnosti“ mohl snadněji odposlouchávat důvěrné rozhovory. Dveře se zavřely a výtah se rozjel dolů.

„Asi pro vás nebylo lehké zase se vrátit do víru velkoměsta,“ prohodil Marks, aby řeč nestála.

„Upřímně řečeno, připadá mi, jako kdybych nikdy neodjel.“ Willard se na Markse podíval s úšklebkem pacienta, který se právě vrátil od doktora a trpí silnou bolestí. „Jak jste dopadl na pohovoru u prezidenta?“

Markse zaskočilo, že o tom Willard ví. „Snad dobře.“

„Je to sice jedno, ale vy to místo stejně nedostanete.“

„Taky si to myslím. Logicky se nabízí Dick Symes.“

„I ten je ze hry.“

Marksův souhlas se změnil v údiv. „Jak to víte?“

„Protože vím, kdo ten post získal, a bohužel pro nás to není nikdo ze CIA.“

„Ale to přece nedává smysl.“

„Právě naopak,“ odtušil Willard, „pokud se jmenujete Bud Halliday.“

Marks se ke staršímu muži otočil. „Co se stalo, Willarde? No tak, člověče, ven s tím!“

„Halliday využil nečekaného úmrtí Veroniky Hartové ve svůj prospěch. Navrhl vlastního kandidáta, M. Errola Danzigera. A prezident po schůzce s Danzigerem souhlasil.“

„Danziger? Zástupce ředitele Národní bezpečnostní agentury pro rádiový odposlech?“

„Tak jest.“

„Ale ten o CIA přece nic neví!“ vykřikl Marks.

„A o to tady podle mě právě jde,“ řekl Willard bez obalu.

Dveře se otevřely a oba muži vykročili do vestibulu z mramoru a skla, chladného a rozlehlého.

„Musíme si promluvit,“ rozhodl Willard. „Ale ne tady.“

„To rozhodně ne.“ Marks se chystal navrhnout nějaký termín, vzápětí si to však rozmyslel. Kdo jiný než tenhle záhadný veterán s tisíci kontakty, který znal všechna tajemství pokoutných kanálů Alexe Conklina, mu mohl pomoci najít zmizelé policisty? „Vyrážím do terénu. Nechcete jít se mnou?“

Willard zkřivil tvář úsměvem. „Ale ovšem. Přesně o tom jsem snil!“

Když Arkadin přistoupil k Joškar, plivla na něj a pak odvrátila obličej. Všechny čtyři děti – tři děvčátka a mrtvý syn – ji obklopovaly jako pěna mořské skalisko. Když se blížil, ty živé vstaly, jako by chtěly maminku ochránit před útokem nebo obtěžováním.

Arkadin si utrhl rukáv a otřel jí krev z tváře. Když ji jemně vzal za špičku brady a otočil ji k sobě, uviděl na jejím obličeji velké modřiny a na krku napuchlá jelita. Znovu v něm vzplál vztek na Ozerova, poté si ovšem všiml, že ty rány nejsou čerstvé – určitě nevznikly během několika posledních dní. Jestli ji takhle nezřídil Ozerov, zřejmě to byl její manžel Lev Antonin.

Na chvíli mu pohlédla do očí a on v nich spatřil slabý odlesk ložnice v prvním patře, naplněný její intimní vůní i strašlivou osamělostí.

„Joškar, víte, kdo jsem?“

„Můj syn.“ Přivinula si k prsu mrtvého chlapce. „Můj syn.“

„Dostaneme odsud vás i vaše děti. Lva Antonina už se bát nemusíte.“

Ohromeně se na něj zadívala, jako by jí právě sdělil, že jí vrátí ztracené mládí. Pláč nejmladší dcerky ji přiměl otočit hlavu. Uviděla Tarkaniana, který měl v jedné ruce klíčky od jejího auta a druhou si přehodil Ozerova přes rameno.

„Toho berete s sebou? Vraha, co mi zabil Jašu?“

Arkadin nic neřekl, jelikož odpověď byla jasná.

Když se k němu znovu otočila, oči jí vyhasly. „V tom případě vezmeme i Jašu.“

Tarkanian už se shrbil a jako horník nesl těžké břemeno k východu. „Leonide Daniloviči, pojďte. Mrtví nemají mezi živými místo.“

Když však Arkadin vzal Joškar za loket, vysmekla se mu. „Co ten darebák? Ve chvíli, kdy zabil mého Jašu, už taky zemřel.“

Tarkanian otevřel dveře. „Na zbytečné řeči nemáme čas,“ zavrčel.

„Souhlasím.“ Arkadin vzal Jašu do náruče. „Bereme i kluka.“

Řekl to takovým tónem, že ho Tarkanian opět probodl pohledem. Pak pokrčil rameny. „Na vaši zodpovědnost, příteli. Všechny je teď máte na triku.“

V jednom houfu vykročili k autu, Joškar vedla své tři zmatené a roztřesené dcerky. Tarkanian složil Ozerova do kufru, a aby měl jeho kolega přísun čerstvého vzduchu, přivázal víko k nárazníku motouzem, který našel v zásuvce v kuchyni. Pak otevřel oboje dveře na bližší straně, obešel auto a usedl za volant.

„Chci mít syna u sebe,“ řekla Joškar, když naskládala dcerky na zadní sedadlo.

„Radši ho vezmu dopředu,“ oponoval Arkadin. „Vy se věnujte holčičkám, potřebují vás.“ Když zaváhala, shrnul jejímu synkovi vlasy z čela a řekl: „Dobře se o něj postarám, Joškar. Nebojte se. Jaša bude tady u mě.“

Objal kluka jednou rukou, posadil se s ním na místo spolujezdce a zabouchl dveře. Všiml si, že mají skoro plnou nádrž. Tarkanian nastartoval, sešlápl spojku a zařadil. Rozjeli se.

„Sundejte ze mě tu věc,“ zavrčel Tarkanian, když mu při rychlém průjezdu zatáčkou Jaša spadl na rameno.

„Co takhle trochu úcty?“ štěkl na něj Arkadin. „Ten kluk vám nic neudělal.“

„Vy jste fakt blázen,“ odpálil ho Tarkanian.

„Já? A kdo má kámoše zamčeného v kufru, co?“

Tarkanian mocně zatroubil na nákladní vůz, který se před ním líně táhl. Objel ho a riskantně se protáhl kolem protijedoucích aut. Řidiči se mu vyděšeně vyhýbali a zlostně tiskli klaksony.

Když se vrátili na správnou stranu silnice, Tarkanian se ohlédl na Arkadina. „Vy pro toho kluka máte nějakou slabost.“

Arkadin neodpověděl. Třebaže se díval přímo před sebe, ve skutečnosti obrátil pohled do svého nitra. Naléhavě si uvědomoval Jašovu tíhu a v duchu se vrátil do dětství. Když se Jašovi zahleděl do tváře, jako by viděl sám sebe, jako by si nesl svůj vlastní kříž. Na rozdíl od Tarkaniana se chlapce nebál. Naopak se mu zdálo důležité ho držet. Snad doufal, že tím uchová to, co z dítěte po tak předčasné a zbytečné smrti zbylo. Proč ho to tak sebralo? Pak uslyšel zezadu jakési mumlání, a tak se naklonil a pohlédl do zpětného zrcátka. Spatřil Joškar s jejími třemi malými dcerkami. Pevně je objímala, aby je ochránila před dalším ublížením, strachem a pokořením, a vyprávěla jim pohádku plnou krásných vil, mluvících lišek a chytrých skřítků. Její hlas plný lásky a starostlivosti zněl jako signály z jakési vzdálené, neprobádané galaxie.

Znenadání ho zaplavila velká vlna žalu. Sklonil hlavu nad Jašova průsvitná namodralá víčka, jako by se modlil. V té chvíli mu chlapcova smrt splynula s částí vlastního dětství, které mu matka ukradla. Stal se z nich jediný celek, který jeho horečnatá mysl ani vyšinutá duše nedokázaly odlišit.

Humphry Bamber netrpělivě čekal, až se Moira vrátí do Lamontierrova domu.

„Tak jak to šlo?“ zeptal se, když ji uvedl do obývacího pokoje. „Kde je ten laptop?“

Když mu podala poničený disk, převrátil jej v ruce. „To si děláte legraci.“

„Kéž by,“ hlesla Moira znaveně.

Zatímco jí došel pro něco k pití, těžce dosedla na pohovku. Když se vrátil, posadil se naproti ní. Jeho tvář vypadala ztrhaně a usouzené: první známky vytrvalé úzkosti.

„Ten disk je naprosto nepoužitelný. Uvědomujete si to?“

Přikývla a usrkla si nápoje. „Bohužel i mobil, který jsem vzala chlápkovi, co mi vytáhl harddisk z počítače. Byl bez paušálu.“

„Co?“

„Jednorázový telefon, který se dá koupit prakticky v každém krámě. Má stanovený počet předplacených minut. Je oblíbený mezi zločinci, protože ho můžou použít a vyhodit, aniž by je mohl někdo napíchnout, a tím zjistit, kde se pohybují.“

Mávla rukou. „Ale na tom teď nezáleží. Podstatné je, že všechno je v háji a do Noahova počítače se nenabouráme.“

„Snad nebude tak zle.“ Bamber se nahrbil dopředu. „Když jste odešla, nejdřív jsem si myslel, že se zcvoknu. Pořád jsem si v duchu přehrával, jak jste mě vytáhla z toho buicku, jak Hartová sedí za volantem a to auto najednou vybuchuje.“ Uhnul pohledem. „Zvedl se mi z toho žaludek. A možná to bylo dobře, protože když jsem si oplachoval obličej studenou vodou, něco mě napadlo.“

Moira položila prázdnou sklenici vedle trosky harddisku. „Co?“

„Víte, napadlo mě, že novou verzi Bardemu vždycky Noahovi nahrávám přímo do počítače.“

„Z bezpečnostních důvodů, jak jinak. A co z toho?“

„No, aby se program správně nainstaloval, musí se zavřít všechno ostatní.“

Moira zavrtěla hlavou. „Pořád to nechápu.“

Bamber chvíli bubnoval prsty a přemýšlel, jak jí to nejlépe vysvětlit. „Dobře, když si do počítače instalujete něco nového, objeví se výzva, abyste uzavřela všechny programy včetně antiviru. Znáte to?“ Když přikývla, pokračoval. „To proto, aby se software řádně načetl. A stejně je to i s Bardemem, ale na entou. Je tak složitý a citlivý, že ke správné instalaci potřebuje úplně čistý prostor. A s tím právě souvisí moje myšlenka. Mohl bych zavolat Noahovi a říct mu, že jsem v současné verzi Bardemu našel virus a potřebuju mu poslat aktualizaci. Nová varianta obvykle přepíše tu předchozí, ale při troše šikovnosti bych ji snad dokázal během nahrávání té nové stáhnout.“

Moira zaujatě narovnala záda. „A my tak získáme všechno, co v tom jeho programu je, a to včetně situací, na které se připravuje. Budeme přesně vědět, co plánuje a kde!“

Vyskočila a políbila Bambera na tvář. „To je geniální!“

„Navíc bych do té nové verze mohl podstrčit vyhledávač, který nám umožní sledovat v reálném čase, co Noah do počítače zadává.“

Věděla, jak je Noah chytrý – a paranoidní. „Nemohl by ho objevit?“

„Vyloučit se to nedá,“ řekl Bamber, „ale je to krajně nepravděpodobné.“

„Takže se raději neukvapujme.“

Poněkud rozpačitě na ni kývl. „Stejně je to všechno nejisté,“ přiznal. „Musím se dostat do kanceláře a vymyslet, jak Noaha přesvědčit, že mi může pořád věřit.“

Moiřin mozek už rozehrával možné scénáře vývoje. „S tím si nedělejte starosti. Vy se soustřeďte na technickou stránku věci a já se postarám o Noaha.“

• • •

V novinách International Herald Tribune, které vzal v salonku v Madridu, si Bourne přečetl o eskalující situaci v Íránu a celou cestu do Chartúmu pak zahloubané seděl. Jednou nebo dvakrát si uvědomil, že se ho Tracy snaží vtáhnout do konverzace, ale vůbec jí neodpověděl. Přemítal, proč ho předtím nenapadla možnost, že Arkadin pád do moře přežil. I jemu se přece kdysi u Marseille stalo něco podobného – a rybáři ho tehdy polomrtvého vytáhli z vody. Pak ho léčil místní felčar, stejný notorický alkoholik jako doktor Firth, ale prožité trauma připravilo Bournea o paměť. Vzpomínky na minulý život kamsi zmizely. Něco povědomého v něm občas oživilo zasutý střípek paměti, když se však vynořil, byl obvykle neúplný a rozbitý. Od té doby se usilovně snažil zjistit, kdo vlastně je, ale ani po letech se pravdě příliš nepřiblížil. Vybavovala se mu jen osobnost Jasona Bournea a do určité míry i Davida Webba. Měl pocit, že cesta k vlastnímu já vede přes události, které se odehrály na ostrově Bali.

Nejdřív musel promyslet tu věc s Leonidem Arkadinem. Věděl jistě, že mu Arkadin usiluje o život, měl ovšem tušení, že tu jde o víc než o obyčejnou pomstu. Zkušenosti ho naučily, že s Arkadinem není nikdy nic jednoduchého, ale složitá pavučina, do níž se zapletl, sahala ještě výš. Rus byl jen jedním z mnoha vláken sítě, která Bournea vedla do súdánského Chartúmu.

Bylo téměř jisté, že Arkadin poslal donu Fernandovi Hererrovi fotky a nahrávku s „důkazy“ proti Borisovi. Důležitost jejich spolupráce však ustoupila do pozadí. Když teď Bourne věděl, že za pokusem o jeho vraždu stojí Arkadin, musel předpokládat, že se na něj na ulici El Gamhuria 779 chystá past. Zda ji připravil samotný Arkadin, nebo v ní měli prsty obchodník se zbraněmi Nikolaj Jevsin a Noah Perlis, to zatím nevěděl. Bylo však zajímavé uvažovat, jaké má asi Noah s Jevsinem obchody. Šlo o soukromou věc, nebo o akci agentury Černá řeka? Tak či onak ti dva tvořili nebezpečnou partu, o níž se potřeboval dozvědět víc.

A jakou roli v tom všem hrála Tracy? Ten fantastický Goyův obraz získala teprve poté, co elektronicky převedla požadovaný obnos na Hererrovo konto a on nařídil svému bankéři, aby peníze uložil na jiný účet, jehož číslo neznala. Hererra jim s potutelným úsměvem vysvětlil, že je to proto, aby mu částka skutečně přišla a nikdo mu ji nevzal. Léta strávená na ropných polích udělala z Kolumbijce starého mazaného lišáka, který neopomenul žádnou možnost a neponechával nic náhodě. Ironií osudu měl Bourne pro Hererru jakousi zvláštní slabost, byť se nějak spolčil s Arkadinem. Doufal, že Kolumbijce ještě někdy potká, ale nejdřív se potřeboval vypořádat s Arkadinem a Noahem Perlisem.

Když Soraya a Amún Chaltúm dojeli k vojenskému letišti Chysis, umírající slunce rudé jako ohnivá koule už ztěžka klesalo k zemi. Chaltúm ukázal doklady a ostraha ho nasměrovala na malé parkoviště. Po další bezpečnostní kontrole vykročili napříč asfaltem k letadlu, které Chaltúm nařídil natankovat a připravit k odletu. Vtom Soraya uviděla, že k čekajícímu stroji společnosti Air Afrika kráčejí z boku dva lidé. Jedním z nich byla štíhlá atraktivní blondýna. Šla blíž k Soraye, takže na okamžik zastínila svého společníka. Pak se k sobě přiblížili a úhly pohledu se změnily. Když Soraya spatřila mužovu tvář, málem se jí podlomila kolena.

Chaltúm si jejího zavrávorání okamžitě všiml a otočil se za ní.

„Co se děje, azizti? Jste bílá jako stěna.“

„To nic není.“ Soraya se pomalu a zhluboka nadechovala, aby se uklidnila. Od chvíle, kdy jí zatelefonoval nový ředitel CIA a stroze ji povolal zpátky do Washingtonu, aniž by mu mohla vysvětlit situaci, ji však nemohlo uklidnit vůbec nic. A pak uviděla po asfaltu vojenského letiště nedaleko Káhiry kráčet Jasona Bournea. Zprvu si myslela, že ji šálí zrak. To přece nemůže být on! Jak se k ní však blížil, jeho rysy se zvýrazňovaly a ona si uvědomila, že vidí dobře.

Panebože, zaúpěla v duchu. Co to má znamenat? Jak to, že Jason žije?

Chtělo se jí vykřiknout jeho jméno, rozběhnout se k němu a obejmout ho, ale naštěstí se ovládla. Nekontaktoval ji, takže nechtěl, aby věděla, že žije. Určitě k tomu musel mít velice dobrý důvod. Zaujatě se bavil se svou společnicí, a tak si jí zatím nevšiml – nebo to alespoň předstíral.

Soraya však musela vymyslet, jak by mu předala číslo svého satelitního telefonu. Ale jak to udělat, aby to Amún a Jasonova partnerka nezjistili?

„Vaše mlčení mě trápí,“ řekla Tracy.

„Snad nebude tak zle.“ Bourne na ni nepohlédl. Díval se přímo před sebe na červenobílý trup letadla Air Afrika, který čekal jako velká a nebezpečná kočka u čela hlavní ranveje vojenského letiště. Sorayi si všiml ve chvíli, kdy s tím vytáhlým Egypťanem prošla kontrolou a vstoupila na plochu. Dělal však, že o ní neví. Nikdo ze CIA ho nesměl vidět, dokonce ani Soraya.

„Celé hodiny jste neřekl ani slovo.“ Tracyin hlas zněl opravdu dotčeně. „Jako by kolem vás byla skleněná stěna.“

„Snažím se vymyslet, jak bych vás v Chartúmu ochránil.“

„Před čím?“

„Ne před čím, ale před kým,“ opravil ji Bourne. „S těmi fotkami a nahrávkami don Hererra lhal, takže kdoví, co nám ještě tají.“

„Nevím, proč tam jedete, ale se mnou to nemá nic společného,“ řekla Tracy. „Já se od těch vašich kšeftů budu držet co nejdál, protože mě upřímně řečeno k smrti děsí.“

Bourne pokýval hlavou. „To chápu.“

Pečlivě svinutého Goyu pevně svírala v podpaží. „Tu nejtěžší část práce mám za sebou. Stačí doručit obraz na místo určení, vybrat si od Noaha zbytek odměny a odletět domů.“

V tu chvíli Tracy vzhlédla a řekla: „Ta exotická ženská na vás pořád zírá. Vy ji znáte?“

25

Nedá se nic dělat, pomyslel si Bourne, Tracy si toho všimla. Soraya a ten Egypťan byli jen pár kroků od nich, takže k ní Bourne bez okolků zamířil.

„Ahoj, ségra,“ zahlaholil a srdečně ji políbil na obě tváře. Než stačila nějak zareagovat, obrátil se na jejího společníka a podal mu ruku. „Adam Stone, Sorayin nevlastní bratr.“

Egypťan mu rukou krátce potřásl. „Amún Chaltúm.“ Povytáhl však obočí. „Nevěděl jsem, že Soraya má bratra.“

Bourne se nenuceně zasmál. „Jsem černá ovce rodiny, takže se o mně radši nemluví.“

To už Tracy stála vedle něj a on všechny představil.

Soraya na jeho hru přistoupila. „Máma má zdravotní problémy, měl bys o tom vědět.“

„Omluvíte nás na chvilku?“ požádal Bourne Tracy a Chaltúma.

Když se vzdálili mimo doslech, Soraya vyhrkla: „Jasone, co to má sakra znamenat?“ Pořád se na něj dívala, jako by nemohla uvěřit vlastním očím.

„To je dlouhá historie a na vysvětlování nemáme čas.“ Odvedl Sorayu ještě o pár kroků dál od zbylých dvou. „Arkadin přežil. Na Bali mě málem zabil.“

„Nedivím se, že nechceš, aby o tobě někdo věděl.“

Bourne se ohlédl po Chaltúmovi. „Co tady děláš s tím Egypťanem?“

„Amún dělá u egyptské tajné služby. Snažíme se vypátrat, kdo doopravdy sestřelil to americké letadlo.“

„Já myslel, že Íránci.“

„Naši kriminalisté zjistili, že to letadlo sundala íránská raketa Kosar 3,“ přitakala Soraya, „ale všechno nasvědčuje tomu, že ji do Egypta přes Súdán propašovala skupina čtyř amerických vojáků. Proto jedeme do Chartúmu.“

Bourne cítil, jak se vlákna pavučiny náhle zaostřují. Sklonil se k Soraye a tichým, naléhavým hlasem jí řekl: „Pozorně mě poslouchej. Nevím, co má Arkadin v plánu, ale svou roli v tom hraje Nikolaj Jevsin a Černá řeka. Přemýšlel jsem, co by všechny tři mohlo svést dohromady. Ta skupina, kterou hledáte, třeba není sama o sobě vojenská, ale jde o zaměstnance Černé řeky.“ Ukázal na červenobílé letadlo, k němuž s Tracy směřovali. „Air Afrika údajně patří Jevsinovi, což by mělo logiku – potřebuje způsob, jak přepravovat ilegální zásilky zbraní ke klientům.“

Zatímco si Soraya letadlo prohlížela, pokračoval: „Jestli máš s tím americkým oddílem pravdu, kde podle tebe mohl sehnat íránskou raketu Kosar – od samotných Íránců?“ Zavrtěl hlavou. „Jevsin je nejspíš jediný obchodník na světě, která má tolik kontaktů a moci, že by ji mohl sehnat.“

„Ale proč by Černá řeka…?“

„Černá řeka je tam jen na černou práci,“ řekl Bourne. „Všechno řídí ten, kdo ji najal. Četla jsi titulky. Myslím, že někdo vysoko v americké administrativě chce jít do války s Íránem. Víš líp než já, kdo by to tak mohl být.“

„Bud Halliday,“ vyhrkla Soraya. „Ministr obrany.“

„Halliday si objednal moji vraždu.“

Chvíli na něj vyjeveně zírala. „Tohle všechno jsou jen spekulace, takže to nemůžu použít. Potřebuju konkrétní důkaz, takže musíme zůstat ve spojení. Zastihneš mě na satelitním telefonu,“ řekla nakonec a vychrlila na něj řadu číslic, které si měl zapamatovat. Přikývl, nadiktoval jí číslo svého satelitního telefonu a chystal se k odchodu. Soraya ho však zarazila. „Ještě něco. Ředitelka CIA Hartová zahynula při explozi auta. Na její místo nastoupil jistý M. Errol Danziger a hned mě odvolal z akce.“

„Ale tys ho zjevně neposlechla. To je dobře.“

Soraya se ušklíbla. „Budu z toho mít určitě nepříjemnosti.“ Vzala ho za loket. „Jasone, a teď to nejhorší. Když ředitelce Hartové detonovala v autě nálož, byla s ní Moira. Vím, že Moira výbuch přežila, protože se pak nechala ošetřit na ambulanci, ale hned zase odešla. Od té doby jako by se po ní slehla zem.“ Stiskla mu ruku. „Myslela jsem, že tě to bude zajímat.“

Políbila ho stejně jako on před chvílí ji. Když vykročila zpátky k Egypťanovi, který byl ze zdržení zjevně netrpělivý, Bourne dostal pocit, že jeho duše opustila tělo. Zdálo se mu, že se dívá na ty tři lidi na asfaltu z velké výšky. Viděl, že Soraya Chaltúmovi něco říká. Egypťan kývl a pak oba vykročili k malému vojenskému letadlu. Tracy se za nimi dívala se zvědavým i užaslým výrazem. Viděl sám sebe stát opodál, nehnutě jako kamenný sloup. Pozoroval to všechno beze špetky emocí či vědomí významu. Zaplavily ho obrazy Moiry na ostrově Bali: v očích se jí odráželo slunce, a tak byly průzračné, jiskrné, fosforeskující, nezapomenutelné. Jako by ji ve svých vzpomínkách potřeboval ochránit před nebezpečími skutečného světa. Byla to absurdní představa, ale celkem pochopitelná. Kde Moira je? Jak vážně je zraněná? A hlavně: nebyla bomba v autě, která zabila Veroniku Hartovou, určena právě Moiře? Strašlivá myšlenka. Když se jí pokusil zavolat, její číslo bylo mimo provoz, což znamenalo, že změnila telefon. To mu na klidu nepřidalo.

Pohroužil se do svého nitra tak hluboko, že si teprve po chvíli uvědomil Tracyin hlas. Stála proti němu se starostlivým výrazem na tváři.

„Adame, co se děje? Dozvěděl jste se od sestry nějakou špatnou zprávu?“

„Co?“ Pořád v něm doznívaly zvířené emoce, jež se mu vymkly z rukou. „Ano, řekla mi, že naše matka včera nečekaně zemřela.“

„Promiňte, to je mi moc líto. Můžu vám nějak pomoct?“

Sice se pousmál, ale zůstal vzdálený. „To je od vás hezké, ale děkuji. S tím už nikdo nic nenadělá.“

M. Errol Danziger měl duši jako zaťatou pěst. Už od puberty si zakládal na tom, že ví o muslimech všechno. Studoval dějiny Persie a Arabského poloostrova, mluvil plynně arabsky i farsí, dokázal zpaměti odříkat celé části koránu i řadu islámských modliteb. Naučil se rozlišovat mezi sunnity a šíity a k oběma choval stejnou nenávist. Už dlouhá léta využíval svých znalostí Středního východu v boji proti těm, kteří to s jeho zemí nemysleli dobře.

Jeho silná antipatie k muslimům všeho druhu, kterou by někdo mohl nazvat až posedlostí, možná pramenila ze středoškolských let prožitých na jihu USA. Když se mezi spolužáky rozkřiklo, že má syrskou krev, stal se terčem nekonečných vtípků a posměšků. Nakonec skončil v izolaci a nikdo se s ním nechtěl moc bavit. Nejhorší bylo, že ta informace se zakládala na pravdě – Danzigerův dědeček z otcovy strany pocházel skutečně ze Sýrie.

Své zahořklé srdce schoval přesně v osm hodin ráno, kdy oficiálně převzal vládu nad CIA. Musel ještě vystoupit v parlamentu a přetrpět absurdní a nepodstatné dotazování samolibých zákonodárců toužících udělat dojem na své voliče všetečnými otázkami, které jim připravili asistenti. Celý ten cirkus, ujistil ho Halliday, byl však pouhou formalitou. Ministr obrany shromáždil víc než dost hlasů na to, aby svého kandidáta prosadil bez boje a zbytečných debat.

Přesně na 8:05 svolal schůzku vedoucích pracovníků do největší z jednacích místností v ústředí CIA, podlouhlého oválu bez oken, aby někdo s dalekohledem nemohl odezírat lidem uvnitř ze rtů. Pokud šlo o účastníky porady, Danziger měl hned jasno: svolal si šéfy všech sedmi odborů, jejich bezprostřední podřízené a vedoucí jednotlivých oddělení.

Prostorný sál ozařovalo nepřímé osvětlení zabudované v masivních stropních podhledech. Speciálně navržené a utkané koberce byly tak husté, že pohlcovaly téměř veškerý zvuk, takže se všichni přítomní museli plně soustředit na toho, kdo právě mluvil.

Onoho rána to byl M. Errol Danziger, známý též jako Arab. Když se rozhlédl kolem oválného stolu, viděl samé pobledlé ustarané tváře, jejichž nositelé se stále snažili strávit šokující zprávu, že se stal novým ředitelem CIA. Všichni do jednoho nepochybně očekávali, že tuto poradu povede jeden z oněch sedmi, pravděpodobně ředitel zpravodajství Dick Symes, který byl nejstarším ze šéfů odborů.

Což byl také důvod, proč Danziger nakonec spočinul pohledem právě na Symesovi a ani během svého inauguračního projevu z něj nespustil oči. Když si prostudoval organizační strukturu CIA, rozhodl se, že Symese osloví a udělá si z něj spojence, protože kolem sebe potřeboval shromáždit šik věrných, které mohl podle libosti ohýbat a postupně jim naočkovat do žil nové náboženství, jež pak budou šířit jako slovo boží, jak se na vyvolené sluší a patří. Udělají za něj práci, na kterou by sám nejspíš nestačil. Jeho posláním nebylo personál CIA obměnit, ale přesvědčit o svých názorech, a tím vytvořit novou organizaci podle plánu, který mu narýsoval Bud Halliday.

Proto se rozhodl Symese po nějaké době povýšit na zástupce ředitele. Chtěl se lidem vlichotit a pak je získat na svou stranu. To byla filozofie, s níž hodlal upevnit svou moc nad CIA.

„Dobré ráno, pánové. Rád bych se mýlil, ale možná jste o mně slyšeli různé zvěsti, a tak bych je chtěl uvést na pravou míru. Nebudu nikoho propouštět ani nuceně převádět na jinou práci, i když postupem času k podobným věcem také dojde, protože změny tady vždycky probíhaly a zdravě se vyvíjející organizace se jim nevyhne. Při přípravě na tuto slavnostní chvíli jsem si prostudoval slavnou historii CIA, a tak mohu s klidným svědomím prohlásit, že ji nikdo nezná lépe než já. Mohu vás ujistit, že její odkaz zůstane zachován stejně jako památka Starého pána, kterého jsem mimochodem uctíval už jako čerstvý absolvent školy. S naprostou upřímností a pokorou na tomto místě říkám, že mi je velkou ctí být jedním z vás a vést tuto věhlasnou organizaci do budoucnosti. Současně bych vás chtěl ubezpečit, že u mě máte vždy otevřené dveře a že se nebráním diskusi na jakékoli téma.“

Shromáždění muži seděli kolem stolu tiše jako pěny a snažili se pochopit, co jim nový šéf tím rozvláčným úvodem chce vlastně říct a nakolik ho mohou brát vážně. Danziger si tak dokonale osvojil květnatou arabskou mluvu, že mu pronikala i do angličtiny, zvláště když se obracel ke skupině posluchačů. Tam, kde by stačilo slovo, byla náhle celá věta; kde by stačila věta, objevil se odstavec.

Když se zasedací místností rozhostil doslova hmatatelný pocit úlevy, Danziger se posadil, otevřel desky před sebou a prolistoval první polovinu obsahu. Znenadání vzhlédl. „Soraya Mooreová, ředitelka Týfónu, není přítomna, protože plní úkol v zahraničí. Měli byste vědět, že jsem ten úkol zrušil a nařídil jí okamžitě se vrátit a podat podrobné hlášení.“

Sledoval, jak se některé hlavy užasle otočily, žádné mumlání však neslyšel. Naposledy se zadíval do svých poznámek a pokračoval: „Pane Dolle, proč tu není váš šéf pan Marks?“

Rory Doll, plavovlasý houžvička s pomněnkově modrýma očima, si odkašlal do pěsti. „Myslím, že je v terénu, pane řediteli.“

Arab na něj pohlédl a vítězoslavně se usmál. „Vy si to jen myslíte, nebo to víte?“

„Vím to, pane řediteli. Sám mi to řekl.“

„No dobře.“ Danzigerův úsměv neustoupil. „A kde přesně?“

„To mi nesdělil.“

„Předpokládám, že jste se ho neptal.“

„Nezlobte se, pane řediteli, ale kdyby pan Marks chtěl, abych to věděl, tak by mi to řekl.“

Arab zaklapl desky, aniž by z Marksova zástupce spustil oči. Zdálo se, že všichni v sále zatajili dech. „Správně. Pevně se držíte bezpečnostních zásad, a to se mi líbí,“ řekl nový ředitel CIA. „Až se pan Marks vrátí, pošlete ho prosím za mnou.“

Jeho pohled se konečně odtrhl od Dolla, zatoulal se kolem stolu a postupně spočinul na každém z vedoucích kádrů. „Takže můžeme pokračovat. Od této chvíle je třeba napřít veškeré síly CIA k podkopání a zničení současného režimu v Íránu.“

V místnosti zavládlo vzrušení, které přeskakovalo mezi účastníky porady jako oheň.

„V následujících chvílích vám nastíním plán, jak využít nové proamericky orientované opoziční skupiny, která je s naší podporou připravena svrhnout íránský režim zevnitř.“

„Pokud jde o policejního komisaře v tomhle městě,“ řekl Willard, „ukazováním svalů si moc nepomůžete, spíš naopak. Komisař je zvyklý prosadit si svou dokonce i u starosty. Federálů se nebojí a vůbec se tím netají.“

Willard a Peter Marks stoupali po kamenných schodech honosného domu stojícího dostatečně daleko od Dupont Circle na to, aby nebyl snobský, ale zase ne tolik, aby z něj nečišela přirozená elegance této čtvrti. Byla to Willardova akce. Když se ujistil, že policejní komisař Lester Burrows už odešel domů, zavedl sem Markse.

„Proto se na něj musí psychologicky. Ve Washingtonu nesmí člověk používat bič, ale cukr, a o metropolitní policii to platí obzvlášť.“

„Vy komisaře Burrowse znáte?“

„Jestli ho znám?“ ušklíbl se Willard. „Na univerzitě jsme spolu stáli na prknech, která znamenají svět. Hráli jsme v Othellovi. On byl báječný Maur, to vám řeknu, až z něj šel strach – věděl jsem, odkud pochází, a tak mi bylo jasné, že jeho vztek je opravdový.“ Zamyšleně pokýval hlavou. „Lester Burrows je Afroameričan, který se dokázal vzepřít chudobě svého dětství. To neznamená, že by na ni zapomněl, ani zdaleka ne, ale na rozdíl od svého předchůdce, který bral vesele úplatky, je Lester Burrows poctivý chlap. Má jen drsnou slupku, kterou si vypěstoval, aby chránil sebe, policii i své muže.“

„Takže vás vyslechne,“ řekl Marks.

„To nevím,“ – Willardovi zajiskřilo v očích –, „ale určitě mě nevyhodí.“

Willard vzal za mosazné klepadlo ve tvaru slona, jež zdobilo dveře.

„Kde to vůbec jsme?“ zeptal se Marks.

„To brzy poznáte. Držte se mě a všechno bude v pořádku.“

Dveře se otevřely a odhalily mladou černošku oblečenou v módním kostýmku. Zamrkala a vyhrkla: „Freddy, jsi to vážně ty?“

Willard se usmál. „To už je doba, viď, Reese?“

„Neviděli jsme se roky,“ přitakala mladá žena a zkřivila tvář úsměvu. „Ale nestůj tady, pojď dál. Bude mít strašnou radost, že tě vidí.“

„To víš, aby mě zas mohl oškubat.“

Teď se pro změnu zasmála mladá žena. Vydala přitom srdečný sytý zvuk, který lahodil uchu.

„Reese, tohle je můj přítel Peter Marks.“

Mladá žena elegantně natáhla ruku. Měla poněkud hranatou tvář s dominantní bradou a smyslnýma očima v barvě whisky. „Každý Freddyho přítel…“ Její úsměv se prohloubil. „Reese Williamsová.“

„Komisařova silná pravá ruka,“ dodal Willard.

„Tak tak.“ Zasmála se. „Co by si beze mě počal?“

Vedla je decentně osvětlenou chodbou s dřevěným obkladem, vyzdobenou fotografiemi a akvarely africké divočiny, na nichž převažující slony doplňovali nosorožci, zebry a žirafy.

Brzy došli ke dvojitým zasouvacím dveřím knihovny, které Reese prudce otevřela do modrého oblaku aromatického doutníkového kouře, diskrétního cinkotu skla a rychlého šustění karet na zeleném kulečníkovém stole uprostřed místnosti. Kolem stolu sedělo šest mužů, mezi nimi komisař Burrows, a jedna žena. Hráli poker. Všichni shromáždění zaujímali vysoké postavení na místním společenském žebříčku. Marks většinu znal, zbytek mu napověděl Willard.

Reese vykročila ke stolu, kde seděl Burrows a vykládal karty. Trpělivě počkala za jeho pravým ramenem, pak se předklonila a něco mu pošeptala do ucha.

Komisař okamžitě vzhlédl a na jeho tváři se rozhostil široký úsměv. „No ne?“ zvolal, odsunul křeslo a vstal. „To mě podržte, jestli tohle není starej kocour Freddy Willard!“ Vykročil a objal Willarda medvědím stiskem. Byl to mohutný chlap s hlavou jako bowlingová koule, jehož tělo připomínalo tlustou klobásu. Pihovaté tváře kontrastovaly s očima zdatného manipulátora a zamyšlenými ústy ostříleného politika.

Willard představil Markse a komisař mu zapumpoval rukou s přehnanou srdečností typickou pro veřejně činné osoby.

„Jestli jste si přišli zahrát,“ zahlaholil Burrows, „tak jste na správné adrese.“

„No, my se vás vlastně chceme zeptat na detektivy Sampsona a Montgomeryho,“ vylétlo z Markse.

Komisařovo obočí se svraštilo do jednoho tmavého huňatého pásu. „Kdo jsou Sampson a Montgomery?“

„To přece, pane komisaři, dobře víte.“

„Synku, vy to asi nebudete mít v hlavě pořádku.“ Burrows se obrátil na Willarda. „Freddy, kdo to sakra je, že mi říká, co vím a co ne?“

„Nevšímej si ho, Lestere.“ Willard vstoupil mezi Markse a komisaře. „Peter je trochu nervózní, protože mu došly prášky.“

„No, tak mu je zase fofrem sežeň,“ zavrčel Burrows. „Jinak ho ta nevymáchaná huba přivede do neštěstí.“

„Spolehni se,“ odtušil Willard a odtáhl Markse stranou, aby nepřišel k úhoně. „Neměl bys u stolu ještě jedno místo?“

Noah Perlis seděl v citrusem provoněném stínu zelené střešní zahrady v ulici El Gamhuria číslo 779, odkud měl vpravo výhled na zakouřený a netečný Chartúm a vlevo na řeky Modrý a Bílý Nil, jež rozdělovaly město na třetiny. V centru Chartúmu se ohyzdná Hala přátelství postavená Číňany a podivně futuristická budova Al-Fatáh podobná kuželu ohromné rakety násilně mísily s tradičními mešitami a starověkými pyramidami. Tato zneklidňující konfrontace však byla znakem doby – úzkoprsé islámské náboženství si hledalo vlastní cestu do cizorodého moderního světa.

Perlis měl otevřený laptop s nejnovější verzí programu Bardem, která právě projížděla poslední ze scénářů: vpád Arkadina a jeho dvacetičlenného oddílu do té části Íránu, kde místo mléka a medu jako v Palestině tekla ropa.

Perlis nikdy nedělal jen jednu věc, když mohl zvládnout dvě nebo raději tři najednou. Jeho mysl byla tak horečná a nepokojná, že ji musela držet jakási vnitřní síť cílů, hádanek a domněnek, jinak by se propadla do chaosu. Zatímco tedy vyhodnocoval pravděpodobné verze finální části akce Osten, které program chrlil, přemýšlel o ďábelském obchodu, který musel uzavřít s Dimitrijem Maslovem, a potažmo s Leonidem Arkadinem. Spolčení s Rusy mu bylo proti srsti. Nesnášel jejich zkorumpovanost i zhýralý životní styl, ale v skrytu duše jim i záviděl. Jak se ta banda špinavých prasat může koupat v takových penězích? Jistě, život není spravedlivý, ale tohle už na něj bylo trochu moc. Ale co mohl dělat? Vyzkoušel řadu jiných cest, ale Maslov se nakonec ukázal jako jediná možnost, jak se dostat k Nikolaji Jevsinovi, který cítil k Američanům to, co on k Rusům. Kvůli tomu byl nucen uzavřít obchody s příliš mnoha partnery, kteří měli v krvi neupřímnost a při první příležitosti by člověku vrazili kudlu do zad. Proti hrozbě zrady musel podniknout příslušná opatření, což znamenalo třikrát tolik plánování a hodin práce. Tím pádem si řekl Budu Hallidayovi pochopitelně i o trojnásobnou odměnu, i když cena pro ministra obrany nic neznamenala, jelikož americká státní banka tiskla dolary jako na běžícím pásu. Ostatně na poslední poradě představenstva Černé řeky vyjádřili jeho členové takové obavy z možnosti hyperinflace, že jednomyslně odhlasovali převedení svých dolarů na zlato a upozornili všechny klienty, že od prvního září společnost přijímá platby jen ve zlatě nebo diamantech. Noaha silně znepokojilo, že se té porady neúčastnil Oliver Liss, jeden ze tří zakládajících členů firmy a jeho přímý nadřízený.

Současně myslel na Moiru. Dráždila ho jako smítko v oku od chvíle, kdy nečekaně odešla z Černé řeky a po krátké přestávce založila svou vlastní konkurenční společnost. Perlis si vzal její zběhnutí a následnou zradu osobně. Nestalo se to poprvé, ale přísahal, že to bude naposledy. Poprvé… Měl dobrý důvod na to „poprvé“ nemyslet. Už léta to neudělal a nehodlal s tím teď začínat.

Koneckonců, jak jinak mohl brát činy, které ho připravily o nejlepší zaměstnance? Toužil po pomstě jako zhrzený milenec. Jeho dlouho potlačovaná náklonnost k Moiře se změnila v čirou nenávist – nejen k ní, ale i k sobě samému. Když byla ještě jeho podřízenou, držel se příliš u zdi a musel si přiznat, že nezvládl situaci. A teď byla pryč a on na ni neměl žádný vliv, naopak šla přímo proti němu. Snažil se utěšovat tím, že její přítel Jason Bourne je po smrti. Přál jí jen to nejhorší. Chtěl ji vidět na kolenou, a to tak, že už se nikdy nezvedne. S ničím jiným by se ve své touze po odplatě nespokojil.

Když mu zazvonil satelitní telefon, myslel si, že je to Bud Halliday s pokynem, aby zahájil závěrečnou etapu operace Osten. Místo toho však uslyšel Humphryho Bambera.

„Bambere,“ vykřikl, „kde sakra jste?“

„Zas u sebe v kanceláři, díkybohu.“ Bamberův hlas zněl slabě a kovově. „Nakonec se mi podařilo prchnout, protože ta Moira Nevímjakdál při tom výbuchu utrpěla zranění, a tak se mě nemohla dlouho držet.“

„O té explozi jsem slyšel,“ řekl Noah po pravdě, i když samozřejmě nedodal, že si ji objednal, aby se Veronika Hartová s Moirou od Bambera nedozvěděly o programu Bardem. „Stalo se vám něco?“

„Nic, co by nevyléčilo pár dní volna,“ odpověděl Bamber. „Ale poslyšte, Noahu, v aktuální verzi Bardemu je chyba.“

Noah se díval z výšky na řeky, jež v severní Africe symbolizovaly počátek i konec života. „Jaká chyba? Jestli ten program potřebuje další bezpečnostní záplatu, tak to není nutné, už ho budu používat jen chvíli.“

„Ne, nic takového. Jedná se o chybu ve výpočtu. Program zkrátka negeneruje přesná data.“

To Noaha vyděsilo. „Jak se to sakra mohlo stát, Bambere? Zaplatil jsem hromadu peněz, a vy mi teď říkáte, že…“

„Uklidněte se, Noahu, tu vnitřní chybu jsem už našel a opravil. Teď už stačí nahrát vám správnou verzi do počítače, ale budete muset zavřít všechny ostatní programy.“

„Já vím, já vím. Vzhledem k tomu, kolik variant Bardemu jsme měli, bych už měl postup znát.“

„Noahu, vy nemáte tušení, jak je ten program složitý. Vždyť jsem do architektury softwaru musel zapracovat miliony faktorů, a navíc jste to chtěl doslova rychlostí světla.“

„Nechte si to, Bambere. Opravdu nepotřebuju, abyste mě poučoval. Prostě udělejte, co je třeba, a hotovo.“ Perlisovy prsty létaly nad klávesnicí počítače a uzavíraly programy. „Můžete mi zaručit, že až si tu novou verzi otevřu, budou tam i poslední parametry, které jsem do programu vložil?“

„Stoprocentně, Noahu. Proto má Bardem tak obrovskou vyrovnávací paměť.“

„Nic tam nesmí chybět,“ upozornil ho Noah. V duchu dodal: Už jsme skoro ve finiši, teď se nesmí nic pokazit.

„Až to budete mít, dejte vědět,“ požádal ho Bamber.

Perlis uzavřel všechny programy, ale pak ještě několik minut procházel záměrně složitými bezpečnostními procedurami, než konečně opustil software Černé řeky. Přitom ztlumil linku, na které měl Bambera, a vytočil číslo na druhém satelitním telefonu.

„Potřeboval bych někoho umlčet,“ oznámil. „Ano, okamžitě. Nezavěšujte, během minuty vám pošlu podrobnosti.“

Znovu dal Bambera nahlas. „Hotovo.“

„Tak to můžeme spustit!“

26

Z Chartúmu čišel duch zchátralé márnice. Všudypřítomná sladká vůně smrti se mísila s ostrým pachem střelného prachu. Ve zlověstných stínech se ukrývali nebezpeční muži, kteří pokuřovali a sledovali noční ulici s tajemným pohledem lovce číhajícího na kořist. Bourne s Tracy hrkotali v tříkolové rikše ulicemi plnými povozů taženými osly, sípavých minibusů, lidí v tradičním i západním oblečení a vozidel vydechujících modravý dým.

Byli unavení a nervózní – Bourne se nedovolal Moiře ani Borisovi a v Tracy po zážitcích ze Sevilly rostly obavy ze setkání s Noahem, byť to nepřiznala.

„Nechci se nechat zaskočit nepřipravená,“ řekla, když se ubytovali v hotelu v hlavní části města. „Proto jsem Noahovi řekla, že přijedu až zítra ráno. Dneska se potřebuju pořádně vyspat, peníze od něj počkají.“

„Co na to řekl?“

Stoupali v zrcadlovém výtahu do nejvyššího patra, které si Tracy vyžádala.

„Radost z toho neměl, ale co mohl dělat?“

„Nenabídl se, že sem přijde?“

Tracy pokrčila nos. „Ne.“

To Bourneovi připadalo zvláštní. Jestli se Noah toho Goyova obrazu nemohl dočkat, proč nenavrhl, že dokončí obchod v hotelu?

Dostali sousední pokoje s téměř stejným výhledem na Al Mogran, soutok Modrého a Bílého Nilu, a spojovacími dveřmi, jež se daly z obou stran zamknout. Bílý Nil vytéká z Viktoriina jezera a pokračuje na sever, kdežto Modrý Nil směřuje na západ z Etiopie. Samotný Nil pak teče na sever do Egypta.

Zařízení v pokoji vypadalo omšele. Soudě podle stylu i opotřebení pocházelo z počátku sedmdesátých let. Koberce čpěly levnými cigaretami a ještě levnějšími parfémy. Tracy položila Goyu na postel, vykročila k oknu a vysunula je nahoru. Ruch města působil jako vakuum nasávající veškeré zvuky z pokoje.

Vzdychla, zamířila zpátky a posadila se vedle svého pokladu. „Jsem věčně na cestách a stýská se mi po domově.“

„A kde ho máte?“ otázal se Bourne. „V Seville to asi nebude.“

„To ne.“ Odhrnula si vlasy z tváře. „Bydlím v Londýně. V Belgravii.“

„Nóbl čtvrť.“

Unaveně se zasmála. „Kdybyste viděl můj byt. Je strašně malý, ale je můj a mám ho ráda. Vzadu je dvůr s kvetoucí hrušní, na které každé jaro hnízdí pár jiřiček. A večer mi tam často prozpěvuje lelek.“

„Tak proč jste tam nezůstala?“

Znovu se zasmála oním čistým, průzračným smíchem lahodícím uchu. „Musím si vydělávat na živobytí jako každý.“ Propletla prsty a už vážněji dodala: „Proč vám don Hererra lhal?“

„Na to existuje řada možných odpovědí.“ Bourne se zadíval z okna. Ohyb Nilu ozařovala jasná světla a po tmavé hladině řeky plné krokodýlů tančily odrazy města. „Ale nejlogičtější zní tak, že je nějak spojený s chlapem, kterého se snažím najít. S tím, co mě postřelil.“

„Není to už moc náhod najednou?“

„Bylo by, kdyby se na mě nechystala past.“

Zdálo se, že se tu zprávu snaží strávit. „Takže ten člověk, který se vás pokusil zabít, chce, abyste přišel na adresu El Gamhuria sedm set sedmdesát devět.“

„Myslím si to.“ Otočil se k ní. „A proto s vámi nebudu, až zítra ráno zaklepete na vstupní dveře.“

Zatvářila se zděšeně. „A kde budete? Nerada bych šla za Noahem sama.“

„Moje přítomnost by situaci jen zhoršila, věřte mi.“ Usmál se. „A kromě toho tam budu, jen nepůjdu hlavními dveřmi.“

„Chcete říct, že mě využijete k odlákání pozornosti.“

Není jen mimořádně chytrá, pomyslel si Bourne, ale také důvtipná. „Doufám, že vám to nevadí.“

„Vůbec ne. Máte pravdu, bude bezpečnější, když tam půjdu sama.“ Zamračila se. „Vrtá mi hlavou, proč mají lidé potřebu lhát.“ Vyhledala jeho oči. Zdálo se, že ho s někým porovnává, snad sama se sebou. „To je tak složité říkat prostě pravdu?“

„Lidé se neradi odhalují, aby si neublížili.“

„Ale stejně si ublíží, nebo ne?“ Zavrtěla hlavou. „Myslím, že lidé často lžou i sami sobě. To jim jde možná ještě líp než klamat ostatní. A někdy ani nevědí, že to dělají.“ Naklonila hlavu. „Je to otázka identity. Chci říct, že v duchu může být člověk, kým chce, a dělat, co chce. Všechno se dá, kdežto v reálném světě je strašně těžké udělat jakoukoli změnu. Stojí to hodně sil a člověka srážejí věci, které nemůže nijak ovlivnit.“

„Mohla byste na sebe vzít úplně novou identitu,“ řekl Bourne, „se kterou by nebylo tak těžké něco změnit, protože by vás netížila vlastní minulost.“

Přikývla. „Ano, ale má to i svoje úskalí. Člověk by byl bez rodiny a bez přátel, tedy pokud mu samozřejmě naprostá izolace nevadí.“

„Některým lidem to vyhovuje.“ Bourne se podíval za ni, jako by stěna s levnou reprodukcí s islámskými motivy byla oknem do jeho myšlenek. Znovu zauvažoval, kdo vlastně je – jestli David Webb, Jason Bourne nebo Adam Stone. Ať se na to díval z jakéhokoli úhlu, celý jeho život byl výmysl. Už se přesvědčil, že nemůže žít jako David Webb, a pokud šlo o Jasona Bournea, ze stínů jeho zapomenutého minulého života se vždycky vynořil někdo, kdo mu přál to nejhorší, případně ho chtěl rovnou zabít. A Adam Stone? Ten by se dal nazvat prázdnou tabulí, to by však v podstatě nebyla pravda, jelikož lidé, s nimiž se v této roli setkával, na něj nějakým způsobem reagovali – reagovali na skutečného Bournea, ať to byl kdokoli. Čím víc času trávil s lidmi jako Tracy, tím víc toho o sobě zjišťoval.

„A co vy?“ Stoupla si k oknu vedle něj. „Vám samota nevadí?“

„Ale já nejsem sám,“ odvětil. „Jsem s vámi.“

Tiše se zasmála a zavrtěla hlavou. „Vaše schopnost odpovídat na osobní otázky, aniž byste o sobě něco prozradil, mě fascinuje. Jen se poslouchejte.“

„To je proto, že nikdy nevím, s kým mluvím.“

Chvíli ho úkosem sledovala, jako by se snažila odhalit skutečný význam jeho slov, a pak se podívala z okna na dva Nily, jež se odpradávna vinuly severní Afrikou.

„V noci je všechno najednou jasné nebo nepodstatné.“ Natáhla ruku a dotkla se jejich odrazu v okně. „Ale naše myšlenky, a hlavně obavy se zvětšují a nabývají až hrozivých rozměrů.“ Stála velice blízko něj a mluvila téměř šeptem. „Jsme hodní, nebo zlí? Co se doopravdy skrývá v našem srdci? Je deprimující, když to nevíme nebo se nemůžeme rozhodnout.“

„Třeba jsme hodní i zlí,“ řekl Bourne. Přemítal sám o sobě, o všech svých podobách a snažil se dopátrat pravdy. „Záleží na času a okolnostech.“

Arkadin se ztrácel v hvězdné ázerbájdžánské noci. Už v pět hodin ráno se společně se svým stočlenným oddílem zkušených vojáků vydal do hor. Dal jim za úkol najít odstřelovače schované po cestě a zlikvidovat je pomocí paintballových zbraní s dlouhým dostřelem vypadajících přesně jako legendární samopaly Kalašnikov, které si nechal do Náhorního Karabachu dodat. Podél trasy se ukrylo dvacet domorodců vyzbrojených paintballovými puškami. Když je Arkadin rozdal, musel mužům podrobně vysvětlit jejich používání. Nejdřív se těm pseudozbraním smáli, ale během půl hodiny se s nimi naučili obstojně zacházet.

Jeho muži úplně minuli první dva odstřelovače, takže dva ze stovky vojáků byli „zabiti“ dřív, než se stačili přikrčit a vzít si ze své nepozornosti ponaučení.

Cvičení trvalo celý den až do rychle padajícího soumraku, ale Arkadin je hnal dál a dál do hor. Jednou se na čtvrt hodiny zastavili na svačinu, jakmile však svůj příděl snědli, vyrazili ještě strměji směrem k jasně zářící nebeské klenbě.

Před půlnocí Arkadin výcvik ukončil a vyhodnotil každého muže po stránce výkonu, nasazení a schopnosti přizpůsobit se situaci, teprve pak jim dovolil rozbít tábor. Jako obvykle se najedl jen málo a vůbec nespal. Všechno ho bolelo, ale jen slabě a vzdáleně, jako by ty rány a pohmožděniny patřily někomu jinému či snad jinému Arkadinovi, kterého znal jen mlhavě.

Rozbřesk přišel dřív, než Arkadin mohl upokojit svou horečně pracující mysl. Když v sobě zburcoval energii, vytáhl satelitní telefon a navolil řadu čísel, díky nimž se dovolal na automatickou linku, jež hovor několikrát přesměrovala. Při každém přepnutí musel zadat jiný kód, který mu umožnil pokračovat v telefonátu. Když uzavřený systém na druhém konci linky přežvýkal i poslední heslo, Arkadin konečně uslyšel lidský hlas.

„Nečekal jsem, že se ozvete.“ V hlase Nikolaje Jevsina se neskrývala výčitka, jen stín zvědavosti.

„Upřímně řečeno, ani já jsem nečekal, že budu volat.“ Zvedl hlavu a zadíval se na poslední hvězdy rozháněné namodrale růžovým světlem. „Něco jsem zjistil a myslím, že byste o tom měl vědět.“

„Jako vždycky musím ocenit vaši pečlivost.“ Jevsinův hlas zněl drsně jako pila řezající kovový plát. Čišelo z něj něco zvířecího, jakási strašlivá moc, jíž vládne jen on sám.

„Zjistil jsem, že ta ženská, Tracy Athertonová, není sama.“

„A jak se tahle informace týká mě?“

Arkadina napadlo, že jedině Jevsin umí vyjádřit vražedný klid pouhým tónem hlasu. Během své kariéry žoldáka ve službách moskevské mafie měl možnost obchodníka se zbraněmi poznat dost dobře na to, aby si na něj dával velký pozor.

„Je s jistým Jasonem Bournem, který touží po pomstě.“

„To přece my všichni, svým způsobem. A komu se chce mstít?“

„Bourne si myslí, že jste zaplatil Mučiteli, aby ho zabil.“

„Jak ho něco takového napadlo?“

„Možná mu to řekl nějaký váš soupeř. Mohl bych to vypátrat,“ nabídl se Arkadin.

„Na tom stejně nesejde,“ řekl Jevsin. „Ten váš Bourne to už má spočítané.“

Přesně to jsem chtěl slyšet, pomyslel si Arkadin, jenž se v myšlenkách bezděčně vracel do minulosti.

Zhruba osm set kilometrů od Nižního Tagilu, když denní svit vykrvácel v soumraku a ten zase padl za oběť večeru, Tarkanian mířil v autě za lékařem do vesnice Jaransk. Cestou třikrát zastavil, aby se všichni mohli protáhnout a něco zakousnout. Při této příležitosti také vždy zkontroloval Ozerova. Při třetí zastávce těsně před západem slunce zjistil, že se Ozerov pomočil. Měl horečku a vypadal jako smrtka.

Během té dlouhé cesty vysokou rychlostí po nedokončených dálnicích, hrbolatých objížďkách a pochybných silnicích byly děti pozoruhodně klidné a zaujatě poslouchaly matčino vyprávění dobrodružné pohádky o hrdinských činech boha ohně, větru, a zvláště boha války Chumbulata.

Arkadin o nich jaktěživ neslyšel a trochu Joškar podezíral, že si je kvůli dětem vymyslela. V každém případě však její příběhy nehltaly jen její tři dcerky, ale i Arkadin. Poslouchal je jako zprávy z nějaké vzdálené země, do níž by se rád vypravil. Díky nim mu cesta neuvěřitelně rychle utíkala.

Do Jaranska přijeli pozdě a lékař už měl zavřeno, takže se Tarkanian zeptal několika chodců a podle jejich popisu vyrazil k místní nemocnici. Arkadin zůstal s Joškar v autě. Oba vystoupili, aby se protáhli, holčičky nechali hrát si na zadním sedadle s dřevěnými panenkami, které jim Arkadin koupil během jedné z přestávek na odpočinek.

Joškar se ohlédla po dětech, a tak od něj částečně odvrátila hlavu. Většina šrámů v obličeji se skrývala ve stínu, zatímco sodíková světla podtrhovala její exotické rysy, jež tvořily podivnou asiatsko-nordickou směsici. Měla velké a lehce zašikmené oči a plné, smyslné rty. Na rozdíl od výrazného nosu, který měl zřejmě ochránit její tvář před ranami života, z těch úst čišela až erotická živočišnost. Nejspíš si to sama ani neuvědomovala, o to však byla přitažlivější.

„Ty příběhy, které jste vyprávěla holčičkám, jste si vymyslela?“ zeptal se.

Joškar zavrtěla hlavou. „Slýchala jsem je v dětství, když jsem se dívala na Volhu. Moje matka je slyšela od svojí matky a tak dále.“ Obrátila se na něj. „Jsou to příběhy našeho náboženství. Víte, já jsem Marijka.“

„Marijka? To neznám.“

„Jsme ugrofinský národ. Vy křesťané byste nás označili za pohany. Věříme ve více bohů. Jsou to bozi z těch mých příběhů a pak polobozi, kteří chodí mezi námi v přestrojení za lidi.“ Když stočila pohled k dcerkám, její výraz se podivně změnil, jako by se náhle stala jednou z nich, jednou ze svých vlastních dcer. „Kdysi dávno jsme byli východní Finové, kteří se během let promíchali s poutníky z jihu a východu. Tahle směsice germánských i asijských kultur se postupně přesunula k Volze a naše země se stala součástí Ruska. Jenže Rusové nás nikdy nepřijali, protože se strašně neradi učí nové jazyky a bojí se zvyků a tradic jiných národů. My Marijci máme takové rčení: Nepřítel vás může přinejhorším zabít. Přítel vás může přinejhorším zradit. Bojte se jen lhostejných, protože za jejich tichého souhlasu zrada a smrt vzkvétá!“

„To zní dost smutně, dokonce i na tuhle zemi.“

„To byste musel znát naše dějiny.“

„Já nevěděl, že nejste etnická Ruska.“

„To neví nikdo. Můj manžel se hluboce stydí za můj původ i za to, že si mě vůbec vzal. Samozřejmě to nikomu neřekl.“

Podíval se na ni a rázem pochopil, proč se do ní Lev Antonin zamiloval. „Proč jste se za něj vdala?“

Joškar se ironicky zasmála. „Proč asi? Je to čistokrevný Rus, navíc mocný člověk. Chrání mě i moje děti.“

Arkadin ji vzal za bradu a vystavil její obličej světlu. „Ale kdo vás ochrání před ním?“

Vytrhla se mu, jako by ji jeho prsty pálily na kůži. „Vymínila jsem si, že se nikdy nedotkne mých dětí. Na ničem jiném mi nezáleželo.“

„Ani na tom, aby měly tátu, který je bude mít na rozdíl od Antonina opravdu rád?“ Arkadin si vzpomněl na vlastního otce, který byl buď opilý, nebo vůbec nepřišel domů.

Joškar vzdychla. „Život je plný kompromisů, Leonide, zvlášť když jste Marijec. Mohla jsem žít, dal mi děti, které zbožňuju, a přísahal, že jim nikdo neublíží. To byl můj život. Načpak bych si stěžovala? Vždyť moje rodiče Rusové zavraždili, a když mi bylo třináct, sestra zmizela neznámo kam. Pravděpodobně ji unesli a umučili, protože otec jako novinář opakovaně vystupoval proti utlačování Marijců. Tehdy mě teta poslala pryč od Volhy, abych aspoň já přežila.“

Arkadin pozoroval jednu z dívek, která si hrála na zadním sedadle vozu. Její dvě sestřičky usnuly, jedna opřená o dveře, druhá s hlavou na rameni spící sestry. V bledém éterickém světle proudícím šikmo do kabiny vypadaly jako víly z pohádek své matky.

„Musíme najít místo, kde syna spálíme.“

„Cože?“

„Narodil se za vlády boha ohně,“ vysvětlila mu, „ten ho proto musí vzít s sebou do země mrtvých, jinak bude navždy bloudit po světě.“

„Dobře,“ souhlasil Arkadin. Pospíchal do Moskvy, ale vzhledem ke svému podílu na Jasově smrti cítil, že ji nemůže odmítnout. Kromě toho se o ni i její dcerky musel postarat. Kdo jiný by to udělal? „Až se Tarkanian s Ozerovem vrátí, půjdeme do lesa a tam něco najdete.“

„Budu potřebovat, abyste mi pomohl. Podle marijského obyčeje u toho musí být muž. Uděláte to pro Jašu a pro mě?“

Arkadin pozoroval hru světel a stínů v její tváři, jak kolem svištěla auta zahánějící svými reflektory přicházející večer. Nevěděl, co říct, a tak jen mlčky kývl.

Nedaleko od nich se tyčila věž pravoslavného kostela. Vypadala jako vztyčený ukazovák kárající světské hříšníky. Arkadin uvažoval, proč se tolik peněz utrácí ve službě něčeho, co není vidět, slyšet ani cítit. K čemu jsou vlastně všechna náboženství? přemítal v duchu.

Jako by mu četla myšlenky, Joškar dodala: „Věříte v něco, Leonide? V něco vyššího, než jste vy sám?“

„Jsme jen my a vesmír,“ odpověděl. „Všechno ostatní je jako ty pohádky, které vyprávíte dětem.“

„Viděla jsem, jak jste ty pohádky poslouchal, Leonide. Rozezněly ve vás nějakou strunu, o které možná ani sám nevíte.“

„Bylo to, jako bych se díval na film v televizi. Zábava, nic víc.“

„Ne, Leonide, to jsou dějiny. Vyprávějí o útrapách, stěhování z místa na místo a obětech. O strádání a porobě, o předsudcích i o naší jedinečné kultuře a vůli přežít, ať to stojí, co to stojí.“ Pozorně se na něj zadívala. „Ale vy jste Rus, vy jste vítěz a historie patří vítězům, že?“

Zvláštní, jako vítěz si vůbec nepřipadal, to nebyl jeho styl. Kdy se ho v životě někdo zastal? Nemají rodiče dětem pomáhat a chránit je, ne je věznit a opouštět? Joškar vyzařovala něco, co se dotýkalo jakéhosi místa v jeho nitru, o jehož existenci, jak řekla, doposud nevěděl.

„Já jsem Rus jen podle jména,“ řekl jí. „Nemám žádnou duši, Joškar. Jsem prázdný člověk. Něco vám povím: až Jašu položíme na pohřební vatru a zapálíme ji, budu mu ten čistý a čestný způsob odchodu ze světa závidět.“

Podívala se na něj oříškovýma očima a Arkadin si pomyslel: jestli na ní uvidím soucit, dám jí ránu. Žádné lítosti si však nevšiml, jen zvědavosti. Pohlédl dolů a uviděl, že k němu vztahuje ruku. Nevěděl proč, ale vzal ji, ucítil její teplo, a snad dokonce uslyšel šumět krev v žilách. Pak se otočila, vykročila zpátky k vozu, opatrně vytáhla ven jednu ze svých dcer a vložila mu ji do náruče.

„Takhle ji držte,“ nařídila mu. „Dejte ruce do kolébky, tak je to správně.“

Otočila se a obrátila oči k noční obloze, na níž se rozsvěcely první hvězdy.

„Ty nejjasnější vycházejí první, protože jsou nejodvážnější,“ pronesla stejným tónem, jakým předtím vyprávěla příběhy o bozích, skřítcích a vílách. „Ale já mám nejradši dobu, kdy se objeví ty nejbázlivější jako jemná krajková stužka, poslední ozdoba noci, než přijde ráno a všechno rozšlape.“

Arkadin přitom držel holčičku s útlýma ručkama v náruči. Cítil na kůži hlazení jejích jemných vlasů a kolem mozolnatého ukazováku se mu zatínala malá pěstička. Tiskl ji ke svému srdci. Vnímal dívčino hluboké, pravidelné oddychování a připadalo mu, jako by se v něm obnovilo jeho někdejší nevinné já.

Aniž by se otočila, Joškar hlesla: „Nenuťte mě vrátit se k němu.“

„Nikdo vás přece zpátky neposílá. Proč to říkáte?“

„Váš kolega nás nechce. Vím to. Vidím, s jakým pohrdáním se na mě dívá. Nebýt vás, na jedné ze zastávek by nás vysadil a mně by nezbylo nic jiného než se vrátit ke Lvovi.“

„Vy se k němu nevrátíte,“ ujistil ji Arkadin. Cítil na hrudi tlukot srdce spící dívenky. „Radši zemřu, než bych to dovolil.“

„Tady se rozloučíme,“ sdělil Bourne Tracy příštího rána. Pokud se nemýlil, nacházeli se pět domovních bloků od ulice El Gamhuria číslo 779. „Říkal jsem, že vás nechci zbytečně ohrožovat. Dostanu se do budovy jinak.“

Když vystoupili z rikši, ulici El Gamhuria zatarasila vojenská přehlídka, která přilákala ohromný hlasitý dav shromážděný kolem přenosného pódia, na němž stál výkvět důstojníků v khaki, tmavě zelených a modrých uniformách, to podle hodnosti. Vojáci s čerstvě oholenými tvářemi zářícími ve slunci a úsměvy od ucha k uchu mávali davu jako hodní strýčkové. V tom hluku a zmatku se nedalo poznat, co vykřikují a oslavují. V boční ulici opodál dřepěl hřmotný tank s trčícími zbraněmi, který připomínal mlsného tlustého kocoura.

Zaplatili jízdné a vykročili palmovou alejí kolem vzrušeného davu.

Bourne se podíval na hodinky. „Kolik máte hodin?“

„Devět dvacet sedm.“

„Udělejte pro mě něco.“ Bourne si lehce přeřídil hodinky. „Dejte mi patnáct minut, pak vejděte dovnitř hlavními dveřmi a ohlaste se na recepci. Zabavte recepčního, dokud pro vás Noah nepošle nebo pro vás sám nepřijde.“

Přikývla. Znovu znervózněla. „Nechci, aby se vám něco stalo.“

„Poslyšte, Tracy. Říkal jsem vám, že Noahovi Perlisovi nevěřím. A vůbec se mi nelíbí, že včera večer nechtěl přijít do hotelu a dokončit ten váš obchod.“

Nadzvedla si šaty a odhalila pistoli zasunutou v útlém pouzdře připnutém ke stehnu. „Když člověk přepravuje cennosti, opatrnosti nezbývá.“

„Jestli je v tom baráku ochranka, tak tu bouchačku najde.“

„Nebojte, nenajde.“ Poklepala na pažbu. „Je keramická.“

„Chytrá holka. Předpokládám, že s ní umíte taky zacházet.“

Zasmála se a současně ho zpražila pohledem.

„Prosím vás, dejte na sebe pozor, Adame.“

„Vy taky.“

Pak vykročil do davu a téměř okamžitě zmizel.

27

Na adrese El Gamhuria 779 stála velká třípodlažní budova modernistických linií postavená z masivního betonu a zeleného skla. První a druhé patro se postupně zužovaly do špičky jako zikkurat. Stavba svým vzezřením i účelem připomínala spíš pevnost a tento dojem nemohla rozptýlit ani střešní zahrada, jejíž stromy bylo z ulice vidět.

Právě tu zahradu si však Bourne vytipoval jako nejslabší místo. V hektickém zmatku dole na ulici rychle dům dvakrát obešel. Samozřejmě našel i jiné vchody než hlavní dveře z leštěného dřeva – oba sloužily k zásobování, ale byly příliš nápadné, a navíc střežené. U jednoho z nich parkoval velký nákladní vůz s ohromnou chladicí jednotkou na korbě. Bourne posoudil vzdálenosti a úhly, pak přešel ulici a přistoupil k autu ze strany odvrácené od budovy. Dva muži za dohledu sveřepého strážného právě zezadu vykládali velké bedny. Když Bourne procházel kolem, dobře si zapamatoval jejich pozice.

O několik set metrů dál se ve stínu opíral o zárubeň dveří jeden z mnoha místních pouličních povalečů. Líně pokuřoval a znuděnýma podezíravýma očima sledoval blížícího se Bournea.

„Ukázat město?“ zeptal se velice špatnou angličtinou. „Já být ten nejlepší průvodce v celej Chartúm. Vzít vás, kam vy chtít, dokonce zakázaný místa.“ Jeho úsměv připomínal spíš zívnutí. „Chtít zakázaný?“

„Cigareta by nebyla?“

Zvuk vlastního rodného jazyka povaleče natolik překvapil, že se narovnal a jeho skelné oči se poněkud projasnily. Podal Bourneovi cigaretu, kterou zažehl levným umělohmotným zapalovačem.

„Máte rád peníze, nebo vás víc baví postávat tady ve dveřích?“

Povaleč úsečně kývl. „Ukažte mi někoho, kdo neuznává peníze, a já ho budu oplakávat.“

Bourne rozložil do vějíře několik bankovek a domorodec vykulil oči. Byl to reflex, který ten chudák nedokázal ovládnout. Bourne by se vsadil, že se mu o takových penězích jaktěživ nesnilo. A teď je měl na dosah!

„Jasně.“ Muž si olízl rty. „Zavedu vás do všech zakázaných míst v Chartúmu.“

„Mě zajímá jen jedno,“ řekl mu Bourne. „El Gamhuria sedm set sedmdesát devět.“

Chlapík na chvíli zbledl, pak si znovu olízl rty a řekl: „Pane, není zakázané jako zakázané.“

Bourne přidal do vějíře další peníze. „Tohle by snad mělo stačit, ne?“ Nebyla to otázka ani konstatování, spíš rozkaz. Povaleč se nervózně ošil. „Nebo si mám najít někoho jiného?“ dodal Bourne. „Říkal jste přece, že jste nejlepší průvodce ve městě.“

„To jsem, pane!“ Domorodec shrábl peníze a schoval je. „Nikdo jiný v celém městě vás do toho baráku nedostane. Hned tak někoho dovnitř nepustí, ale“ – mrkl – „bratrancův bratranec tam dělá v ochrance.“ Vytáhl mobilní telefon, navolil číslo a spustil kulometnou palbu v arabštině. Následovala krátká hádka, v níž šlo zřejmě o peníze. Pak muž odložil mobil a usmál se. „Nebude to problém. Bratrancův bratranec je zrovna dole u vykládky zboží z náklaďáku. Říká, že teď je ten nejlepší čas, takže jdeme.“

Bez dalšího slova ho Bourne následoval ulicí.

Tracy se naposledy podívala na hodinky, vykročila přes ulici El Gamhuria a otevřela dřevěné vstupní dveře. Hned za nimi stál detektor kovu, na který dohlíželi dva přísní strážci. Ona i zabalený Goyův obraz prošli bez úhony. Takhle nevypadalo sídlo žádné letecké společnosti, které kdy navštívila.

Došla ke kruhovému pultu, vysokému a odpudivému jako vnějšek budovy. Když přišla blíž, vzhlédl k ní mladík s nepřátelskou hranatou tváří.

„Tracy Athertonová. Mám schůzku s Noahem Per-Petersenem.“

„Pas a řidičský průkaz.“ Natáhl ruku.

Očekávala, že zkontroluje její totožnost a pak jí doklady vrátí, on však místo toho řekl: „Při odchodu je dostanete zpátky.“

Na chvilku zaváhala. Připadalo jí, jako by právě odevzdala klíče od svého bytu v Belgravii. Chtěla se ohradit, ale muž s nepřátelskou tváří už mluvil do telefonu. Když položil sluchátko, jeho chování se rázem změnilo. „Pan Petersen pro vás za okamžik přijde, paní Athertonová,“ sdělil jí s úsměvem. „Prosím, udělejte si u nás pohodlí. Na servírovacím stolku u stěny je čaj, káva a sladkosti. A jestli byste ráda něco jiného, stačí říct.“

Nechala ho vést prázdný, bezvýznamný monolog a přitom si všímala okolního prostředí, které působilo tísnivě jako interiér kostela. Architektura této budovy však nebyla zasvěcena slávě Boží, ale penězům. Tak jako kostely, obzvláště římskokatolické, mají vyvolávat u věřících úctu a připomínat jim jejich titěrnost ve srovnání s Bohem, i centrála společnosti Air Afrika chtěla zastrašit a pokořit přicházející kajícníky, kteří si neuměli vůbec představit, že stála půl miliardy dolarů.

„Paní Athertonová.“

Otočila se a spatřila štíhlého, pohledného muže s ostře řezanými rysy, prošedivělými vlasy a příjemným vystupováním.

„Noah Petersen.“ Oslnivě se usmál a vymrštil k ní dlaň. Když mu jí potřásla, uvědomila si, že je pevná a suchá. „Na dochvilnost kladu velký důraz.“ Zvedl ruku a naznačil, že půjdou stejnou cestou, jakou přišel. „Dochvilní lidé to obvykle mají v hlavě srovnané.“

Zasunul do štěrbiny kovovou kartičku a po chvíli cvakání se rudé světlo změnilo na zelené. Opřel se o část stěny, z níž se vyklubaly dveře nenápadně vsazené do masivních betonových panelů po obou stranách. Uvnitř musela Tracy protáhnout svůj balíček rentgenem a pak vyjeli malým výtahem do druhého patra. Když vystoupili, Perlis ji vysokými mahagonovými dveřmi bez označení uvedl do jakési chodby. Po několika odbočkách získala Tracy pocit, že je v labyrintu. Ze skrytých reproduktorů se linula hudba. Cestou občas minuli fotografii nějaké části letadla Air Afrika, vedle níž se vyjímal její zmenšený model.

Nakonec vešli do slavnostně vyzdobené zasedací místnosti. Všude byly modré balónky a dlouhý stůl pokrytý pestře pruhovanou látkou se prohýbal pod téměř nekonečnou řadou lahůdek, zákusků a ovoce.

„Mít tady konečně ten Goyův obraz je důvodem k oslavě,“ řekl Noah. Nic dalšího jí zjevně nehodlal vysvětlovat. Vytáhl zpod pruhovaného ubrusu tenkou aktovku, položil ji na jediné volné místo na stole, pohrál si se zámkem na heslo a odepnul spony.

Uvnitř se ukrýval šek na Tracyino jméno ve výši domluvené odměny. Když to uviděla, strhla obal a odhalila vzácného Goyu.

Noah se na něj sotva podíval. „Kde je zbytek?“

Podala mu potvrzení o pravosti, jež podepsal profesor Alonzo Pecunia Zuñiga z Museo del Prado v Madridu. Noah dokument chvíli studoval, pak kývl a položil jej vedle obrazu.

„Výborně.“ Sáhl do aktovky a podal jí šek. „Náš obchod je tímto uzavřen, paní Athertonová.“ Vtom zazvonil mobilní telefon a Noah se omluvil. Svraštil obočí. „Kdy?“ zeptal se do telefonu. „Kdo? Jak to myslíte sám? Sakra, copak jsem… Dobře, hned jsem tam, nehněte se z místa!“ S brunátnou tváří přerušil spojení.

„Děje se něco?“ zeptala se Tracy.

„Nic, co by vás mělo zajímat.“ Noah se i přes podrážděnost přinutil k úsměvu. „Chovejte se tady jako doma. Až to bude bezpečné, přijdu pro vás.“

„Bezpečné? Co tím chcete říct?“

„Někdo vnikl do budovy.“ Noah už spěchal ke dveřím. „Nebojte se, paní Athertonová, už jsme ho zahnali do kouta.“

„Zmerčili nás ve chvíli, kdy jsme přistáli na KRT,“ řekl Amún Chaltúm, když se Sorayou mířili do města. KRT byla zkratka pro mezinárodní letiště Chartúm, kterou si Súdánci osvojili.

„Viděla jsem je,“ přitakala Soraya. „Dva muži.“

„A další dva se k nim přidali.“ Chaltúm se podíval do zpětného zrcátka. „Všichni čtyři jedou ve staré Toyotě Corolla ze sedmdesátých let tři auta za námi.“

„Ti chlapi na letišti vypadali jako místní.“

Chaltúm přikývl.

„To mi přijde zvláštní, protože tady nikdo nevěděl, že letíme do Chartúmu.“

„To není pravda.“ Na Egypťanových rtech zahrál potutelný úsměv. „Jako šéf Muchábarátu jsem musel oznámit nadřízenému, že dočasně opouštím zemi. Člověka, kterému jsem to řekl, už delší dobu podezírám z toho, že mi tiše podřezává větev.“ Znovu šlehl očima po zpětném zrcátku. „Teď mám konečně důkaz. Přivezu jednoho z těch hajzlíků do Káhiry a usvědčím ho.“

„Jinými slovy řečeno, musíme se nechat dopadnout,“ nadhodila Soraya.

Amúnův úsměv se roztáhl od ucha k uchu. „Ne, přilákat je,“ opravil ji, „a pak je chytit.“

Partie pokeru už sice před hodinou skončila, v domě nedaleko Dupont Circle ve Washingtonu však zůstaly viset pachy cigaretového popela, zbytků pizzy, zkyslého potu a také prchavá, ale o to silnější vůně peněz.

Na pohovkách ve stylu art deco potažených purpurovým sametem se uvelebili čtyři lidé: Willard, Peter Marks, policejní komisař Lester Burrows a Reese Williamsová, která byla poněkud překvapivě majitelkou domu. Na nízkém stolku mezi nimi stála láhev skotské, kbelík s ledem a čtyři tlusté staromódní sklenky. Všichni ostatní si sbalili vyhrané peníze, pokud nějaké měli, a odvrávorali domů. Bylo chvíli po půlnoci. Nebe bez měsíce a hvězd zakrývaly tak husté a nízké mraky, že ze světel čtvrti zbývaly jen kalné šmouhy.

„Vyhrál jsi poslední hru, Freddy,“ pronesl Burrows směrem do stropu, zakloněný na pohodlném opěradle pohovky, „ale neřekl jsi mi, jaké následky bude mít, když tě přijmu po posledním kole příhozů. Byl jsem bez peněz, takže jsi mě založil. Teď ti něco dlužím.“

„Chci, abys odpověděl na Peterovu otázku o dvou pohřešovaných policistech.“

„O kom?“

„O Sampsonovi a Montgomerym,“ pomohl mu Marks.

„Jo, o těch.“

Komisař stále nepřítomně zíral do stropu. Reese Williamsová měla nohy skrčené pod sebou a sledovala dění se záhadným výrazem.

„Taky je tu ta věc s policajtem na motorce, co zastřelil jistého Jaye Westona, a tím způsobil autonehodu, kterou jeli Sampson s Montgomerym vyšetřit,“ pokračoval Marks. „Jenže žádné vyšetřování se ve skutečnosti nekonalo. Někdo ho přidusil.“

Všichni v místnosti věděli, co znamená „přidusit vyšetřování“.

„Freddy,“ řekl Burrows do stropu, „vážně si myslíš, že ti dlužím i tohle?“

Willard upíral zrak na nezúčastněnou tvář Reese Williamsové. „Lestere, zaplatil jsem hromadu peněz, abys mě přijal.“

Komisař vzdychl a konečně odlepil pohled od stropu. „Reese, víš, že tam nahoře máš dost velkou prasklinu?“

„Praskliny jsou po celém domě, Lesi,“ odtušila.

Zdálo se, že se nad tím Burrows zamyslel. Teprve po chvíli dodal směrem k oběma mužům: „V informacích, které tady padnou, ovšem žádné trhliny nebudou, jasné? To, co vám řeknu, bude čistě mimo zápis a nikde se neobjeví moje jméno. V případě potřeby všechno popřu.“ Prudce se posadil. „A nejen to, udělám všechno proto, abych dokázal nepravdivost takových tvrzení a zadupal do země ty, kdo s nimi přišli. Rozumíme si?“

„Naprosto,“ přisvědčil Marks a Willard souhlasně přikývl.

„Detektivové Sampson a Montgomery v současné době rybaří na Hadí řece v Idahu.“

„Opravdu jsou na rybách,“ zeptal se Marks, „nebo po smrti?“

„Ježíšikriste, včera jsem s nimi mluvil!“ rozohnil se Burrows. „Chtěli vědět, kdy se můžou vrátit. Řekl jsem jim, že není kam spěchat.“

„Lestere,“ řekl Willard, „v Idahu přece nejsou na tvůj popud.“

„Vláda má delší prsty než já,“ připustil komisař.

Willard pozoroval emoce plující přes Burrowsovu tvář jako mraky. „Nemohl bys být konkrétnější? Kdo to byl?“

„Nikdo mi pořádně nic nevysvětlil, to je svatá pravda,“ zabručel Burrows, jako by byl páté kolo u vozu. „Ale na jméno toho člověka si vzpomínám, jestli vám to nějak pomůže.“

„V téhle fázi by nám mohlo pomoci cokoliv, dokonce i pseudonym,“ řekl Willard těžce.

„No jo, sakra, v tomhle městě vám nikdo neřekne pravdu!“ Burrows káravě vztyčil ukazovák. „Ale jedno vám dvěma povím: žádný můj policista toho vašeho Westona nezastřelil, to vím na sto procent. Sám jsem si to ověřoval.“

„V tom případě se za vašeho policistu někdo vydával,“ pravil Willard klidně, „aby všechny poslal po špatné stopě.“

„Zatracení špioni.“ Burrows zavrtěl hlavou. „Žijete si ve svém světě s vlastními pravidly. Je to úplná pavučina!“ Pokrčil rameny, jako by chtěl setřást svůj úžas. „Takže to jméno. Ten, kdo zařídil mým detektivům dovolenou, se představil jako Noah Petersen. Říká vám to něco, nebo mi jen foukal do prdele svůj špionskej kouř?“

Bourne se rozloučil s místním povalečem, když se bratranec jeho bratrance postaral, aby oba chlapi z kamionu vykládali bedny uvnitř budovy, a pak pokradmu vklouzl služebním vchodem dovnitř. Bourne vzal za kliku zadních dveří nákladního auta, vyhoupl se nahoru, chytil se horního rámu a převalil se na střechu. Vyšplhal na chladicí jednotku, odkud dosáhl na betonový pilíř a vyšvihl se na úroveň prvního patra. Mezi betonovými deskami si pak razil cestu vstříc druhému patru. Zde postup opakoval, až nakonec sáhl nahoru a vytáhl se přes zídku na dlažbu střešní zahrady.

Na rozdíl od architektury samotné budovy tvořila zahrada vkusnou mozaiku barev a materiálů, dokonale upravenou, voňavou a chráněnou před prudkým sluncem. Bourne se přikrčil v ostrůvku nejhlubšího stínu, prohlížel si rozvržení zahrady a přitom nasával opojné aroma citrusů. Až na něj byla střecha úplně opuštěná.

Do plánu zahrady byly nenásilně začleněné dva stavební prvky: dveře do budovy a, jak zjistil, kůlna na nářadí pro zahradníky, kteří stříhali stromy, keře a květiny. Zamířil ke dveřím a uviděl, že jsou zabezpečené běžným alarmem s přerušovačem obvodu. Až je zvenčí otevře, rozezní se siréna.

Vykročil tedy ke kůlně, kde vzal prořezávací nůžky a elektrikářské kleště. Ve spáře, kde se obvodová zídka stýkala s dlážděnou podlahou, pak našel kabely, které vedly elektřinu do světel na zahradě. Nůžkami odstřihl necelé dva metry drátu. Cestou zpátky ke dveřím pak z obou konců odstranil izolaci.

Nade dveřmi pak nahmatal drát alarmu, na dvou místech strhl izolaci a k takto obnaženému poplašnému vedení připojil holé konce kabelu. Když se ubezpečil, že spoje pevně drží, přestřihl drát alarmu v polovině mezi provizorními uzly.

Pak opatrně pootevřel dveře a protáhl se dovnitř. Nové spoje zafungovaly: poplašné zařízení zůstalo zticha. Sestoupil úzkým strmým schodištěm do druhého patra. Jeho prvním úkolem bylo najít Arkadina, jenž ho sem vylákal, aby ho mohl zabít. Následně chtěl najít Tracy a dostat ji ven.

Tracy stála u okna a shlížela na rušnou ulici, když uslyšela, jak se za ní otvírají dveře. V domnění, že je to Noah, se otočila do místnosti a lekla se. Proti ní stál muž s vyholenou hlavou, kozí bradkou, kroužkem posetým diamanty v uchu a vytetovaným netopýrem na straně krku. Díky širokým ramenům, zavalité hrudi a tlustým nohám vypadal jako zápasník nebo jeden z těch zrůdných extrémních bojovníků, které párkrát zahlédla v americké televizi.

„Tak to vy jste přinesla mého Goyu,“ řekl ten „Batman“ a loudavě vykročil ke stolu, kde obraz ležel v celé své groteskní velkolepostí. Měl houpavou chůzi, jaká se vidí jen u svalovců a námořníků.

„Patří Noahovi,“ hlesla Tracy.

„Ne, milá paní Athertonová, je můj,“ opravil ji Batman drásavou angličtinou s těžkým přízvukem. „Perlis ho pro mě jen koupil.“ Zvedl obraz před sebe. „Je to můj honorář.“ Zasmál se, ale znělo to spíš jako chroptění umírajícího člověka. „Speciální odměna za speciální služby.“

„Vy moje jméno znáte,“ řekla a přesunula se ke stolu s podnosy a skleněnými mísami s jídlem, „ale já vaše ne.“

„Opravdu o to stojíte?“ Dál si znaleckým okem zkoumavě prohlížel Goyův obraz. Aniž by jí dopřál čas na odpověď, náhle řekl: „No dobrá, Nikolaj Jevsin jméno mé. Možná jste o mně už slyšela. Patří mi Air Afrika i tahle budova.“

„Upřímně řečeno, o vás ani o Air Afrika jsem jaktěživa neslyšela. Mým oborem je umění.“

„Skutečně?“ Jevsin položil obraz na stůl, který je dělil. „Tak co tady děláte s Jasonem Bournem?“

„S Jasonem Bournem?“ Zamračila se. „Kdo to je?“

„Chlap, který vás sem s sebou přivedl.“

Zakabonila se ještě víc. „O čem to mluvíte? Přišla jsem sama. Noah mi to může potvrdit.“

„Perlis teď nemá čas, právě totiž vašeho přítele pana Bournea vyslýchá.“

„Ale já…“ Zbytek slov jí uvízl v hrdle. V Jevsinově ruce se objevil revolver s krátkou hlavní.

28

„Jestli je vaším oborem umění,“ řekl Jevsin, „proč jste se spolčila s vrahem a špionem bez srdce a svědomí? S člověkem, který by vám klidně prohnal kulku hlavou.“

„Kdo mi vyhrožuje zastřelením?“ nedala se Tracy. „Vy, nebo on?“

„Přivedla jste ho sem, aby mě zabil.“ Z Jevsinovy tváře čišela brutální síla, tupá moc. Zjevně byl zvyklý za každých okolností dostat to, co chce: „Sám si kladu otázku, proč jste to udělala.“

„Vážně nevím, o čem mluvíte.“

„Pro koho pracujete? Ale doopravdy.“

„Sama pro sebe. Už léta.“

Jevsin našpulil rty, které byly rudé a tlusté jako plátky syrového masa. „Já vám to usnadním, paní Athertonová. V mém světě jsou jen dva druhy lidí: přátelé a nepřátelé. Musíte se rozhodnout, kam patříte, a to ihned, nebudu čekat. Pokud neodpovíte pravdivě, prostřelím vám pravé rameno. Pak se vás zeptám znovu. Mlčením nebo lží si vykoledujete kulku do levého ramena. A pak si podám tu vaši hezkou tvářičku.“

Zakýval na ni revolverem. „Jedna věc je jistá: až to s vámi vyřídím, nebude na vás hezký pohled.“ Znovu ten strašidelný smích. „Žádný agent z Hollywoodu vám nezavolá, to vám garantuju.“

„Ten člověk, který se mnou je, se jmenuje Adam Stone, víc skutečně nevím.“

„Paní Athertonová, čím to je, ale teď necítím pravdu.“

„Je to tak, jak říkám.“

Udělal krok směrem k ní a přitiskl se ke vzdálenější straně stolu. „Neurážejte moji inteligenci! To vám mám uvěřit, že jste sem přivedla někoho, o kom kromě jména vůbec nic nevíte? Nemluvě o tom, že to jméno je falešné.“

Tracy zavřela oči. „To samozřejmě ne.“ Zhluboka se nadechla a zadívala se přímo do Jevsinových kávových duhovek. „Ano, věděla jsem, že se ve skutečnosti jmenuje Jason Bourne. A máte pravdu: neměla jsem za úkol jen doručit Noahovi ten obraz, ale také sem přivést Bournea.“

Jevsin přimhouřil oči. „Proč je tady? O co mu jde?“

„Vy to nevíte? Poslal jste na něj do Sevilly jednoho z vašich ruských zabijáků, chlapa s jizvou a třemi vytetovanými lebkami na krku.“

„Mučitele?“ Jevsin zkřivil tvář očividným znechucením. „Radši bych si usekl ruku, než bych tomu šmejdovi něco svěřil.“

„Bourne si prostě myslí, že tady najde člověka, který se ho pokusil zabít. A ten dotyčný si k tomu najal Mučitele.“

„Ale já to nebyl. Má špatné informace.“

„V tom případě nechápu, proč jsem dostala za úkol dovést ho sem.“

Jevsin zavrtěl hlavou. „Kdo vám to zadal?“

„Leonid Arkadin.“

Jevsin jí namířil revolverem na pravé rameno. „Další lež! Proč by vám Leonid Danilovič platil za to, abyste sem Bournea přivedla?“

„Já nevím, ale…“ Tracy zvažovala Jevsinovu reakci, zkoumala jeho výraz a náhle ji něco napadlo. „Moment, o mně a Bourneovi vám určitě řekl Arkadin. To on najal Mučitele, což znamená, že tady teď určitě je a číhá na Bournea.“

„Jste tak blízko smrti, že vám z toho přeskočilo. Leonid Danilovič se právě teď nachází v Náhorním Karabachu. V Ázerbájdžánu.“

„Ale copak to nechápete? Jedině Arkadin věděl, že je Bourne se mnou.“

„To je blbost! Leonid Danilovič je můj partner!“

„Proč bych si vymýšlela? Arkadin mi zaplatil dvacet tisíc v diamantech.“

Jevsin vyskočil, jako by ho někdo píchl. „Diamanty jsou podpisem Leonida Daniloviče – nechává si v nich platit a stejně platí ostatním. Jestli si ten sráč myslí, že mě napálí a bude hrát na dvě strany…“

V tu chvíli Tracy uviděla přibíhat chodbou Bournea. Jevsin v jejích očích poznal údiv a s revolverem v ruce se začal otáčet ke dveřím.

• • •

Když Noah Perlis zjistil, že Jevsinova ochranka zadržela u zásobovacího vchodu jen nějakého súdánského povaleče a jednoho ze strážných, jeho vítězný pocit se vytratil.

„Co se to tu sakra děje?“ zeptal se súdánskou arabštinou. Mávnutím ruky poslal několik členů ostrahy ven, jestli se v okolí nepotlouká někdo podezřelý. Pak vyslechl strážného a rychle usoudil, že nic neví. Šéf bezpečnosti, který se k Noahovi mezitím přidal, svého zaměstnance na místě propustil.

Noah se obrátil na Súdánce: „Kdo jste a co tady děláte?“

„Já… jsem zabloudil, pane. Bavil jsem se s bratrancovým bratrancem, který právě dostal výpověď, a až vám všechno vysvětlím, tak možná uznáte, že je to příliš přísný trest.“ Muž klopil oči k zemi a servilně hrbil ramena. „Víte, bratranec bratrance se musel jít vyčurat, ale nechtěl mě vyhodit, protože jsem potřeboval peníze pro dítě na…“

„Tak dost!“ Noah mu vlepil facku. „Myslíš, že jsem turista, kterýho můžeš oblbnout těma svýma historkama?“ Znovu muže udeřil, tentokrát tak ostře, až mu secvakly zuby a škubl sebou. „Pověz mi, co tady děláš, nebo tě předám Sandurovi.“ Šéf ostrahy se zasmál a ukázal černé mezery mezi zuby. „Sandur ví, jak se musí na krysy, jako jsi ty.“

„Ale já…“

Noah praštil Súdánce pěstí do úst. Na nebožákovu špinavou košili vystříkla směsice krve a úlomků zubů. „Dneska je úplněk, ale ty ho neuvidíš.“

Domorodec začal vyprávět o tom, jak ho na ulici oslovil nějaký Američan s přáním proniknout do budovy na adrese El Gamhuria 779. Vtom se vrátili strážní, které předtím Noah vyslal na ulici. Jeden z nich se naklonil a cosi mu pošeptal do ucha.

Noah okamžitě popadl zadrženého povaleče a hodil ho do Sandurovy náruče. „Postarej se o něj.“

„Pane, mějte slitování,“ zaprotestoval nešťastník. „Tohle si nezasloužím, říkám vám pravdu, přísahám.“

Jenže Noaha už ten povaleč nezajímal. Kdo se pokusil vetřít do sídla Air Afrika, teď nebylo tak důležité. Uvědomil si, že mu hrozí bezprostřední nebezpečí. Přikradl se k ozářenému nakládacímu prostoru a vyhlédl ze stínů. Přesně jak mu sdělil člen ochranky, na druhé straně ulice parkoval jakýsi minibus. Byl plný mužů, což vzbudilo podezření strážného. Pak Noah zahlédl záblesk kovu – hlavně samopalu AK-47 – a potvrdily se jeho nejhorší obavy. Někdo se chystal vzít kanceláře Air Afrika útokem. Byl v takovém šoku, že ho vůbec nenapadalo, kdo mohl mít informace a prostředky potřebné k provedení akce, kterou by většina lidí považovala za nemožnou. To však teď nebylo hlavní téma. Potřeboval se dostat pryč dřív, než uvízne v přestřelce mezi Jevsinovými žoldáky a útočnou skupinou napěchovanou do súdánského minibusu, jenž stál přes ulici.

Bourne pročesával druhé patro budovy a dával si dobrý pozor, aby nevstoupil do cesty zaměstnancům ani ochrance. Náhle z velké místnosti před sebou uslyšel hluboký drsný hlas. Když v přestávkách mezi jeho otázkami zaznamenal hlas Tracy, rozběhl se. Byl si jistý, že ji zadržel Arkadin, aby ho přilákal.

Vrhl se k otevřeným dveřím, svinul se do klubíčka, v kotrmelcích vpadl do místnosti a bleskově se zase narovnal, to vše v jediném plavném pohybu. Uviděl statného muže s vytetovaným netopýrem na krku. Chlap se otočil a vystřelil na něj. Bourne skočil dolů a odvalil se k jednacímu stolu obloženému jídlem. Vzápětí si všiml, že Tracy vytahuje z pouzdra na stehně svou keramickou pistoli. Uslyšel další třesknutí a vrhl se k mohutným nohám potetovaného muže právě ve chvíli, kdy vystřelil na Tracy, která instinktivně ucukla. Kulka zasáhla jednu z těžkých skleněných mís, jejíž střepy se rozprskly na všechny strany.

Bourne se s Batmanem zřítil na podlahu a snažil se mu z levé ruky vykroutit revolver. Zbraň znovu vypálila a kulka prosvištěla Bourneovi kolem ucha tak blízko, že na chvíli ohluchl. Batman pravou rukou udeřil Bournea do žeber, ten kontroval ranou do čelisti, kterou doprovodil třemi rychlými seknutími do strany Batmanova krku. Protivník napřel všechny síly a podařilo se mu pomalu sklonit hlaveň k Bourneovu spánku. Bourne ji sice odrazil, v příštím okamžiku však dostal tři ostré rány do stejného místa na hrudníku, takže z něj vylétl veškerý vzduch a najednou mu hlaveň mířila na hlavu. Batman levým ukazovákem přitlačil na spoušť.

Tehdy Bourne objevil ránu na jeho rameni a zaryl mu prst rovnou do masa. Batman zavyl jako vlk a Bourne mu vyrazit revolver z ruky. Chlap se však s nadlidskou silou vzepřel, odstrčil ho a vrhl se po zbrani, kterou pak popadl za hlaveň a pažbou udeřil Bournea do spánku. Bourneovi odlétla hlava dozadu a odrazila se od podlahy, Batman ovšem pokračoval v útoku a cítil, že má navrch. Bourne už omdléval, ale zoufale se začal plazit, jako by chtěl najít bezpečí za stolem. Batman se s těžkým revolverem zas a znovu rozmachoval a při každé ráně spokojeně mručel.

Bourne cítil, jak se jeho vědomí ztrácí v rudém oparu agónie, odplížil se však ještě několik potřebných centimetrů a uchopil Tracyinu keramickou pistoli ležící na podlaze. S pochmurným odhodláním ji pozvedl k Batmanovi a střelil ho zblízka do obličeje.

Do vzduchu vytryskl gejzír krve, kostí a útržků růžové mozkové hmoty. Batman už se vzpínal k další titánské ráně, náraz střely ho však odhodil dozadu. Pak Bourne uslyšel tupé žuchnutí, jako když spadne na zem pytel mokrého cementu. Měl pocit, že má v uších vatu.

Chvíli ležel na zádech se zvednutou nohou a srdce mu bušilo jako sprinterovi na cílové čáře. Zaplavila ho bolest vycházející ze střelné rány, kterou utrpěl na Bali. Jak ho varoval doktor Firth, divoké kousky a rvačky hojení vůbec neprospívaly. Stejně jako po druhé operaci mu připadalo, že ho porazil vlak.

Pak se nadechl a uslyšel v uších šumění životadárné krve. A pak přišel ohnivý dotyk Šivy, který mu z kostí vyhnal smrtelný chlad, jako by tento duch – nebo bůh, jak věřil Suparwita – natáhl svou silnou ruku, pevně sevřel Bourneovu dlaň a přivedl ho zpátky do země živých.

Najednou uslyšel z chodby střelbu vycházející v dávkách. Škubl sebou, nadzvedl se na lokti a hlasitě zasténal. Točila se mu hlava a doslova plaval v krvi – ne ve své, ale v krvi mrtvého Batmana, jemuž chyběla tvář, takže by ho nikdo nepoznal.

Za zvuků palby, která se blížila a sílila, se rozhlédl po Tracy. Ležela na boku za stolem.

„Tracy,“ vypravil ze sebe. A pak naléhavěji: „Tracy!“

Místo odpovědi pohnula pravou rukou. Bourne se k ní odplížil pod stolem po podlaze plné blyštivých, ostrých střepů, které se mu zabodávaly do rukou a holení.

„Tracy.“

Hleděla nepřítomně před sebe, když se však vztyčil do jejího zorného pole, vyhledala ho očima a tvář jí rozzářilo pousmání.

„Tady jste.“

Sáhl dolů, vzal ji kolem ramen, ale když ji chtěl zvednout, zkřivila obličej a vykřikla.

„Panebože. Pomoc!“

„Co je? Co se děje?“

Oněměle na něj zírala očima zakalenýma bolestí.

Co nejšetrněji ji nadzvedl ze země a tehdy si všiml, že jí ze zad trčí dva střepy velké jako čepele dýk. Otřel jí pot z čela. „Tracy, chci, abyste pohnula nohama. Uděláte to pro mě?“

Podíval se na její nohy, ale nic neviděl.

„Co ty nohy?“

Nic. Štípl ji do stehna. „Cítíte to?“

„Co… co jste udělal?“

Byla chromá. Nejméně jeden ze skleněných bodců jí přeťal klíčové nervy. Pohnul se, aby mohl lépe posoudit, jak hluboko se sklo zarylo. Byly to pořádné kusy, asi tak patnáct až dvacet centimetrů dlouhé, a pevně zaklesnuté v mase. Vzpomněl si, jak Tracy ucukla a Jevsinův projektil zasáhl masivní skleněnou mísu. Bylo to jako výbuch granátu, jehož dvě střepiny se zapíchly do Tracyiných zad.

Třeskot střelby se ještě víc přiblížil, zněl však přerušovaněji než předtím.

„Musíte do nemocnice,“ rozhodl Bourne, když se ji však pokoušel zvednout z polosedu, vyzvrátila krvavý chrchel. Vzal ji do náruče.

„Já už nikam nepůjdu.“

„Nenechám vás…“

„Oba to přece víme.“ Tracyiny oči zapadlé v kráterech tmavých kruhů byly podlité krví. „Nechci být sama, Jasone.“

Přitiskla se k němu a on ji sevřel. „Proč mi tak říkáte?“

„Znám vaše pravé jméno už od první chvíle. To, že jsme se potkali, nebyla náhoda. Nic neříkejte,“ uťala ho, „mám na srdci pár věcí a není na to moc času.“ Olízla si krvavé rty. „Arkadin mi zaplatil, abych vás sem přivedla. Nikolaj Jevsin – to je ten chlap, kterého jste teď zabil – mi řekl, že Arkadin je v Náhorním Karabachu v Ázerbájdžánu. Nevím, co tam dělá, ale tady není.“

Takže ona celou tu dobu pracovala pro Arkadina. Bourne pochmurně zavrtěl hlavou, jak dobře to s ním sehrála. Když ji začal podezírat, dostal naprosto věrohodné vysvětlení, proč ohledně pravosti toho Goyova obrazu lhala. A on pak jako hlupák odložil ostražitost. V jemných nitkách intrik poznával Arkadinův rukopis, a přestože byl na sebe naštvaný, musel svého protivníka obdivovat.

Tracy náhle otevřela oči dokořán a Bourne spatřil její krvavá bělma. „Jasone!“

Její dech byl mělký a přerývaný. Pokusila se o úsměv. „V poslední hodince nás tajemství sežerou zaživa.“

Přiložil jí dva prsty ke krční tepně. Měla slabý, nepravidelný tep. Vyhasínala. Najednou se mu vybavil jejich rozhovor z předchozího večera. „Vrtá mi hlavou, proč mají lidé potřebu lhát,“ řekla mu a on teď přesně věděl, že se mu chtěla svěřit. „To je tak složité říkat prostě pravdu?“ Celá jejich konverzace byla o jejím dvojím životě a neschopnosti se přiznat. „A co vy?“ zeptala se. „Vám samota nevadí?“

Snažil se pochopit situaci a porozumět Tracy, ale člověk je příliš složitý na to, aby se dal shrnout do jedné myšlenky. Znovu ho ohromilo, kolik nesčetných pramínků se splétá v lidský život. O Tracy to možná platilo víc než o kom jiném, protože stejně jako Bourne měla dvojí tvář. Spolu s donem Hererrou a Mučitelem patřila do Arkadinovy složité hry, která ho měla přimět… K čemu vlastně? Pořád to nevěděl. Jeden z nepřítelových pěšáků však teď klidně ležel v jeho náruči a umíral. Už včera večer bylo zřejmé, že se jí role svěřená Arkadinem příčí. Hmatatelně cítil její rozpolcenost. Obelhala ho, ale neklamala tím i sama sebe, jak včera nahlas uvažovala? To byly otázky, které ťaly do živého a obnažovaly jeho vlastní dilema: nejistotu a věčné hraní si na někoho jiného, které v důsledku vede k tomu, že člověk ztrácí své blízké. Smrt mu byla stále v patách jako temná stránka boha Šivy, ničitele, ale současně posla vzkříšení.

Najednou se mu Tracy silně otřásla v náruči, jako by naposledy vydechla. „Jasone, nechci být sama.“

Ta prosebná slova rozpustila Bourneovo ledové srdce. „Vy nejste sama, Tracy.“ Sklonil se nad ní a jemně ji políbil na čelo. „Jsem tady s vámi.“

„Ano, já vím. To je dobře, cítím vás u sebe.“ Vzdychla jako spokojená předoucí kočka.

„Tracy?“ Odlepil od ní rty, aby se jí mohl podívat do očí. Byly upřené do nekonečna. „Tracy!“

29

„Proudí to sem!“ řekl Humphry Bamber.

„Kolik toho je?“ zeptala se Moira.

Bamber na monitoru sledoval naskakující čísla indikátoru stahování, který zaznamenával pokoutní přenos dat z laptopu Noaha Perlise.

„Všechno,“ odpověděl, když zelený ukazatel dosáhl stoprocentní úrovně. „Stačí to otevřít a mrknout se, co se děje.“

Moiře vylétla hladina adrenalinu v krvi. Minuty ubíhaly a ona ztrácela trpělivost. Jak dlouho ještě vydrží přecházet kolem Bamberova pracoviště, které páchlo horkým kovem a otáčejícími se harddisky, vůní peněz jednadvacátého století? Jeho stůl se nacházel v zadní části kanceláře a ponuré světlo přicházející ze severu zde tvořilo bledé ostrůvky mezi stíny sloupů elektronického zařízení, jehož větráky a motory vrčely a syčely jako nějaká zvířata. Jediná dvě místa na stěnách, která nevyplňovaly přístroje ani police přetékající periferiemi počítačů, krabičkami prázdných DVD, USB kabely a všemožnými elektrickými šňůrami, zabíralo okno a zarámovaná fotka Bambera v plné fotbalové výstroji za vysokoškolských let. Byl na ní ještě pohlednější než v současnosti.

Když na svém okruhu místností Moira procházela kolem okna, zastavila se a vyhlédla na druhou stranu ulice. V protější budově svítily zářivky prozrazující kancelář plnou registračních skříní, mohutných kopírek a pracovních stolů, jeden jako druhý. Pobíhali v ní lidé středního věku, kteří svírali své spisy a zprávy tak zoufale, jako se tonoucí chytá kousku plovoucího dřeva. V patře nad tím umíráním zaživa viděla vysokými okny do malířského ateliéru, kde jakási mladá žena házela barvu na masivní plátno stojící u mrtvolně bílé stěny. Byla tak soustředěná a pohroužená do svých uměleckých představ, že zřejmě vůbec nevnímala své okolí.

„Jak jste na tom?“ otázala se Moira a otočila se zpátky do místnosti.

Bamber, zaujatý svou prací stejně jako malířka na druhé straně ulice, se nechal k odpovědi pobízet. „Ještě pár minut a uvidím,“ zamumlal nakonec.

Moira přikývla. Chystala se pokračovat ve své nervózní pochůzce, když znovu spočinula pohledem na ulici. Na konci bloku domů zabrzdilo auto a vystoupil z něj jakýsi muž. Způsob, jímž se pohyboval, v ní rozezněl poplašné sirény. Při chůzi nepatrně otáčel hlavou, jako by se díval na všechno a na nic. Moiře se zježily chloupky na šíji. Když dotyčný došel k Bamberově budově, zastavil se. U zadních dveří vytáhl sadu paklíčů a postupně je vkládal do zámku, až našel ten správný s odpovídajícím zoubkováním.

Moira sáhla dolů a z pouzdra na stehně vytáhla dámskou pistoli.

„Už to bude!“ Bamberův hlas měl vítězoslavný nádech.

Pak se dveře otevřely a muž vstoupil do budovy.

„Zdá se, že za celou tou situací stojí Noah Perlis,“ řekl Peter Marks. „Připravil smrt Jaye Westona, vytrhl metropolitní policii koberec pod nohama a infiltroval se do Moiřiny nové firmy, takže se musela dát na útěk.“

„Noah je Černá řeka,“ připomněl mu Willard. „To je sice pořádně nebezpečná a vlivná parta žoldáků, ale stejně bych velice pochyboval, že by toho všeho mohla dosáhnout a vyhnout se přitom nepříjemným otázkám.“

„Vy si nemyslíte, že je za tím Perlis?“

„To netvrdím.“ Willard se poškrábal na zarostlé tváři. „Ale něco mi říká, že v tomto případě Černé řece někdo vydatně pomáhal.“

Seděli naproti sobě na hnědých koženkových sedačkách nočního baru a poslouchali z juke-boxu smutnou písničku od Tammy Wynetteové, jejíž tklivé tóny se mísily s protivným rachotem popelářských vozů zvenčí. Na parketu spolu tančily dvě vyhublé prostitutky, které už zřejmě na noc zavřely krám. Na stoličce seděl jakýsi stařík s rozcuchanou bílou kšticí a skláněl se nad sklenkou. Jiný, který předtím vhodil dolar do hracího automatu, zpíval celkem obstojně duet s Tammy, až u toho slzel. Z každého kusu omšelého nábytku v lokále čpěl pach alkoholu a zoufalství. Výčepní seděl s nohou na baru a přes velké břicho si četl noviny s nadšením opilého studenta, který omylem otevřel učebnici.

„Podle mých informací,“ pokračoval Willard, „je teď hlavním klientem Černé řeky Národní bezpečnostní agentura v osobě ministra obrany, který Noahovu firmu vychvaluje před prezidentem.“

Marks vyvalil oči. „Jak to všechno víte?“

Willard se usmál a pohrával si se skleničkou v prstech. „Skutečnost, že jsem byl dlouhé roky špionem v konspiračním domě Národní bezpečnostní agentury, mi dává určitou výhodu, dokonce i proti lidem vašeho typu, Petere.“ Sklouzl ze sedačky a prošel kolem prostitutek, které mu poslaly vzdušný polibek. Juke-box vyhrával písničku „Letní kluci“ od Dona Henleye. Starý pán, který zpíval s ním, plakal ještě usedavěji než předtím.

Když se Willard vrátil ke stoličce, měl v ruce láhev jednosladové whisky. Nalil sobě i Marksovi. „Než pokročíme dál, chtěl bych vědět, proč jste naši překvapivou informaci o Noahu Perlisovi a Černé řece nenahlásil Arabovi.“

„M. Errol Danziger je novým šéfem CIA,“ odtušil Marks zamyšleně, „ale nemám chuť mu něco hlásit, zvlášť pokud se to týká Národní bezpečnostní agentury. Je to každým coulem člověk ministra Hallidaye.“

Willard si usrkl lahodné whisky. „Tak co hodláte dělat? Dáte výpověď?“

Marks zavrtěl hlavou. „Na to mám CIA moc rád. Je to můj život.“ Naklonil hlavu. „Zeptám se vás na totéž. Vy výpověď podáte?“

„Ovšemže ne.“ Willard do sebe hodil další whisky. „Ale zařídím se po svém.“

Marks zavrtěl hlavou. „Nerozumím.“

Ve Willardově tváři se objevil zvláštní výraz, snad zahloubání, nebo v něm možná vrozené tajnůstkářství bojovalo s nutkáním verbovat, protože se zeptal: „Znal jste Alexe Conklina?“

„Toho neznal nikdo – myslím doopravdy.“

„Já ano. Neříkám to, abych se chlubil, je to prostě fakt. Spolupracoval jsem s ním. Věděl jsem, co buduje v projektu Treadstone. Nevím, jestli jsem to tehdy schvaloval, ale byl jsem mnohem mladší. Nezažil jsem to, co Alex. Každopádně mě zasvětil do všech tajemství Treadstonu.“

„Já myslel, že spisy s označením Treadstone byly zničeny.“

Willard kývl. „Ty, které neskartoval Starý pán, zlikvidoval Alex. Nebo to aspoň tvrdil.“

Marks se na chvíli zamyslel. „Naznačujete, že ty materiály pořád existují?“

„Alex byl Alex, a tak si všechno okopíroval. Jen dva lidé věděli, kde se ty spisy ukrývají, a jeden z nich je po smrti.“

Marks zhltl svou whisky, pak se opřel a zaujatě se na Willarda zadíval. „Vy chcete Treadstone obnovit?“

Willard dolil z láhve obě sklenky. „On už znovu běží, Petere. Zajímá mě, jestli se na něm chcete podílet.“

„Nejsou tady víc než osmačtyřicet hodin, možná jen čtyřiadvacet.“ Jusef, Sorayina spojka v Chartúmu, byl malý mužík s pletí barvy dokonale vydělané kůže. Měl velké vodnaté oči a nápadně malé uši, ale slyšel všechno. Patřil ke špičkovým agentům Týfónu, protože díky své chytrosti a vynalézavosti dokázal využívat služeb místní mládeže, která měla připojení k internetu. „Je to nehašené vápno. Ten, kdo je sem naházel, chtěl mít jistotu, že z nich nic nezbude. Vápno je dokonce účinnější než oheň, protože sežere všechno včetně kostí a zubů, ze kterých by se dala určit totožnost mrtvých.“

Soraya zavolala Jusefovi cestou z letiště a na naléhání Amúna Chaltúma si s ním domluvila schůzku, přestože se na ně pověsili pronásledovatelé – nebo spíš právě proto. „Ty chlapy poslali moji nepřátelé,“ sdělil jí Amún ve voze. „Chci je přilákat blíž, abychom je mohli chytit.“

Jusef se o těch mrtvolách doslechl od jednoho kluka, jenž hrob objevil, když se s přáteli vydal na výpravu k opevnění Ansar poblíž propasti Sabaloga. Toto opevnění posloužilo v roce 1885 k útokům na válečné lodě plující osvobodit britského generála Gordona a jeho vyčerpané vojáky. Chlapec a jeho kamarádi bydleli v sousední vesnici, ale o nálezu těl se díky diskuzi v internetovém chatroomu brzy dozvěděli další mladí v Chartúmu.

Když jim Jusef předal dvě pistole Glock a náhradní náboje, vyrazili pouští bičovanou ostrým větrem a spalovanou sluncem asi osmdesát kilometrů na sever. Na Jusefovo doporučení jeli raději ve dvou vozech s pohonem na všechna čtyři kola, protože vzhledem k nerovným cestám a příslovečné nespolehlivosti súdánských aut bylo dobré mít nějakou zálohu, kdyby se jedno porouchalo.

„Sami vidíte, co z těch lidí zbylo,“ řekl Jusef, když se zadívali do mělké jámy, chvatně vykopané v upěchované zemi uvnitř jedné ze starých polorozpadlých pevností.

Soraya rozehnala rukou oblak much a přikrčila se. „Dost na to, abych viděla, že všichni dostali kulku do týla.“ Pokrčila nos. Nehašené vápno alespoň zmírňovalo pach hnijících těl.

„Vojenská poprava,“ konstatoval Chaltúm. „Ale víme jistě, že právě tyhle čtyři muže hledáme?“

„Jsou to oni, určitě,“ řekla Soraya. „Ještě se nestačili rozložit. Poznám přece dobře živené Američany.“ Vzhlédla k Amúnovi. „Existuje jediný důvod, proč by někdo v Chartúmu popravil americké občany a odvezl je sem.“

Chaltúm přikývl. „Aby zabránil hrozícímu prozrazení.“

V té chvíli Jusefovi zavibroval telefon a on jej na chvíli přiložil k uchu. „Hlídka hlásí, že tu máte společnost,“ oznámil jim.

Když do dveří vstoupila známá postava, Bourne vzhlédl. Muž s tmavým, nehezky srostlým obočím měl na sobě kevlarovou neprůstřelnou vestu a třímal samopal AK-47. Zadíval se na Barmana roztaženého na podlaze.

„Nikolaji, ty hajzle,“ řekl hrdelní ruštinou, „kdo tě to sakra zabil, než jsem tě stačil vzít s sebou do Matičky Rusi? Kdo mě připravil o potěšení pořádně tě zmáčknout?“

Pak spatřil Bournea a zkoprněl.

„Jasone!“ vykřikl plukovník Boris Karpov, jako by ho brali na nože. „Mohl jsem vědět, že v tomhle blázinci budeš mít prsty.“

Jeho pohled sjel níž a spočinul na zakrvácené mladé ženě, již Bourne svíral v náruči. Okamžitě houkl, že potřebuje doktora.

„Jí už nikdo nepomůže, Borisi,“ řekl Bourne otupělým hlasem.

Karpov vykročil místností. Klekl si vedle Bournea a opatrně přejel svými hrubými prsty po střepech zaražených v Tracyiných zádech.

„Strašná smrt.“

„Smrt je vždycky strašná, Borisi.“

Karpov podal Bourneovi polní láhev. „To je fakt.“

Do dveří vstoupil zadýchaný zdravotník z Borisova přepadového oddílu, taktéž v těžké výstroji. Zamířil k Tracy, pokusil se nahmatat tep a pak smutně zavrtěl hlavou.

„Oběti?“ zeptal se Karpov, aniž by spustil oči z Bournea.

„Jeden mrtvý, dva ranění, naštěstí lehce.“

„Kdo zemřel?“

„Milinkov.“

Karpov kývl. „Tragédie, ale budova je zajištěná.“

Bourne cítil, jak mu ohnivá kořalka rozehřívá útroby. To teplo bylo příjemné, jako by znovu získával pevnou půdu pod nohama.

„Borisi,“ hlesl tiše, „ať ten váš člověk vezme Tracy. Nechci ji tu nechat.“

„Samozřejmě.“ Karpov pokynul zdravotníkovi, který zvedl Tracy z Bourneova klína.

Bourne sledoval, jak ji odnáší ze zasedací síně. Její ztráta ho bolela. Věděl, jak těžké pro ni bylo vyrovnat se s dvojím životem a pocitem osamění, které s sebou nesla práce ve stínovém světě, o němž většina lidí ani nevěděla, natož aby mu mohla porozumět. Její boj byl i jeho bojem a bolest, kterou kvůli svému životu prožívala, sám až příliš dobře znal. Nechtěl ji opustit, nechtěl se od ní odloučit, jako by najednou nalezl nějakou svou ztracenou část a teď mu ji násilím někdo zase bral.

„Co je to?“ zeptal se Boris a zvedl obraz.

„To je Goya. Dosud neznámé dílo ze slavné série černých maleb, což z něj dělá vzácný kousek.“

Boris se zasmál. „Doufám, že po něm netoužíš, Jasone.“

„Kořist patří vítězi, Borisi. Takže tys přijel do Chartúmu kvůli Jevsinovi.“

Karpov přikývl. „Jsem v severní Africe už několik měsíců. Snažím se vypátrat, kdo Jevsinovi dodává pašované zbraně a komu je on prodává. A ty?“

„Mluvil jsem s Ivanem Volkinem…“

„Ano, říkal mi. Ten chlap má pro tebe slabost.“

„Když Arkadin zjistil, že mu pokus o moji vraždu nevyšel, přišel s jiným plánem: vylákat mě sem. Proč, to zatím nevím.“

Karpov se rychle ohlédl po mrtvole ležící na druhé straně místnosti. „To je jeden z mnoha otazníků. Doufali jsme, že najdeme Jevsinův seznam dodavatelů a zákazníků, ale harddisky na jeho zahraničních serverech zřejmě někdo smazal.“

„Jevsin to nebyl,“ řekl Bourne. Vstal a Boris s ním. „Byl tady s Tracy, neměl o vašem útoku tušení.“

Boris se podrbal na hlavě. „Proč by tě sem Arkadin posílal, a navíc s takovou mladou kráskou?“

„Jevsina už se bohužel zeptat nemůžeme,“ konstatoval Bourne. „Takže se nabízí otázka: Kdo vymazal Jevsinovy servery? Někdo ukradl celou jeho síť. Musel to být jeden z Jevsinových vlastních lidí – někdo vysoce postavený, kdo znal hesla k těm serverům.“

„Každý, kdo se kdy odvážil postavit se proti Nikolaji Jevsinovi, vždycky zmizel.“

„Pokud vůbec přežil.“ Bourne se v té nekonečně spletité pavučině plné jemných vláken konečně začínal vyznávat. Naklonil hlavu a pokynul Karpovovi, aby šel s ním. „Ale podívej se na něj, ten už nikomu neublíží, ani Arkadinovi.“

Borisova tvář potemněla. „Arkadinovi?“

Společně vykročili chodbou střeženou Borisovým vojenským oddílem k pánským toaletám.

„Řeknu doktorovi, ať se na tebe podívá.“

Bourne jen mávl rukou. „Nic mi není, Borisi.“ Chtě nechtě musel obdivovat Arkadinova ďábelského génia.

Uvnitř Bourne zamířil k řadě umývadel a začal ze sebe splachovat krev s úlomky skla. Karpov mu zatím podal roli papírových ručníků.

„Zamysli se nad tím, Borisi. Proč by mě sem chtěl Arkadin vylákat, zvlášť s takovou mladou kráskou, jak jsi sám řekl?“ Mluvit o Tracy ho bolelo, stále na ni myslel, ale potřeboval rozluštit jednu záhadu a čekal ho střet se smrtelně nebezpečným protivníkem.

Karpovovi se náhle rozzářily oči. „Arkadin sázel na to, že zabiješ Jevsina.“

Bourne si opláchl obličej vlažnou vodou; drobné šrámy a modřiny ho pálily jako kopřivy. „Nebo že Jevsin zabije mě. V obou případech by byl vítězem.“

Karpov se otřepal jako pes, když přijde z deště. „Jestli je tvoje teorie správná, mohl o mém útoku vědět. Nechtěl, aby Jevsin zazpíval. Sakra, vážně jsem toho chlapa podcenil.“

Bourne otočil zkrvavenou tvář k plukovníkovi. „Není to jen tak ledajaký chlap, Borisi. Stejně jako já dostal školu tajné skupiny Treadstone. Alex Conklin vycvičil Arkadina tak jako mě. Chtěl z něj udělat dokonalou mašinu na zabíjení, která zvládne tajné operace, o jakých se jiným ani nesnilo.“

„A kde je ten šikula teď?“ zeptal se Boris.

Bourne si otřel tvář hrstí papírových ručníků. Zbarvily se do růžová. „Tracy mi to před smrtí řekla. Jevsin tvrdil, že v Náhorním Karabachu.“

„Hornatá země, dobře to tam znám,“ přisvědčil Boris. „Zjistil jsem, že ta oblast byla jednou z hlavních zastávek letadel Air Afrika přepravujících Jevsinův kontraband. Žije tam celá řada domorodých kmenů, ale všechny fanaticky vyznávají islám.“

„To by dávalo smysl.“ Bourne si prohlížel svůj obličej v zrcadle a hodnotil rány, které byly sice jen povrchové, ale zato rozsáhlé. Čí odraz to na něj vlastně zíral? Tracy by tu otázku určitě chápala, protože si ji nepochybně sama nejednou kladla. „Ivan mi řekl, že Arkadin se zmocnil Východního bratrstva, což znamená, že je i vůdcem jejich teroristické Černé legie. Možná se snaží nabourat do Jevsinových miliardových obchodů.“

Pak Bourne uviděl Goyův obraz, který Karpov opřel o kachlíčkovou stěnu. „Znáš jistého Noaha Petersena alias Perlise?“

„Ne, proč?“

„Je to vysoký agent Černé řeky.“

„To je americká bezpečnostní agentura, která dostává zakázky od vaší vlády. Jsou to v podstatě žoldáci.“

„Ve všem máš pravdu.“ Bourne zamířil z toalet na chodbu, kde to páchlo střelným prachem a smrtí. „Tracy přivezla ten obraz Noahovi, ale já si myslím, že ve skutečnosti šlo o splátku Jevsinovi za odvedené služby. To je jediné logické vysvětlení Noahovy přítomnosti v Chartúmu.“

„Takže Jevsin, Černá řeka a Arkadin spolu v něčem jedou.“

Bourne přikývl. „Když jste vtrhli do budovy, nepotkali jste nějakého Američana?“

Karpov strhl ze suchého zipu na vestě malou vysílačku a cosi do ní řekl. Když vyslechl praskající odpověď, zavrtěl hlavou. „Jediný Američan v domě jsi ty, Jasone. Ale zadrželi jsme jednoho súdánského pobudu a ten tvrdí, že se ho nějaký Američan těsně před začátkem útoku na něco vyptával.“

Perlis se zřejmě tím Bourneovým manévrem se Súdáncem nechal odlákat. Ale kam zmizel? Bourne cítil, že se blíží ke středu pavučiny, kde trpělivě číhá smrtelně jedovatý pavouk. „A jelikož hlavním zákazníkem Černé řeky je Národní bezpečnostní agentura, dá se celkem dobře předpokládat, že to nějak souvisí s vyostřením napětí v Íránu.“

„Myslíš, že Nikolaj Jevsin vyzbrojil přepadovou četu Černé řeky připravenou vpadnout do Íránu?“

„O tom bych velice pochyboval,“ řekl Bourne. „Národní bezpečnostní agentura může zajistit tu nejmodernější výzbroj, ke které by se Jevsin nikdy nedostal. K tomu by navíc nepotřebovali Arkadina. Ne, Američané zjistili, jaká raketa sestřelila jejich letadlo – je to íránská střela Kosar 3.“

Karpov pokýval hlavou. „Teď už to začínám chápat. Tenhle Goya je platbou Jevsinovi za dodání Kosaru 3.“

V té chvíli si Karpov všiml, že k němu chodbou kluše jeden z jeho podřízených. Váhavě se podíval na Bournea a pak podal svému veliteli svinutý faxový papír – zřejmě list z přenosné tiskárny.

„Sežeňte Lirova,“ přikázal Karpov, když dokument přelétl očima. „Řekněte mu, aby si přinesl kompletní nádobíčko. Chci tady toho pána prohlídnout od hlavy k patě.“

Voják mlčky kývl a odchvátal pryč.

„Říkal jsem ti, že nepotřebuju…“

Karpov zvedl ruku. „Počkej, tohle tě bude zajímat. Můj expert přes počítače přece jen z Jevsinových serverů něco zachránil asi se je nepodařilo úplně smazat.“ Podal Bourneovi papír. „Tady jsou Jevsinovy poslední tři transakce.“

Bourne si informace rychle přečetl. „Kosar 3.“

„Správně. Je to přesně tak, jak jsme si mysleli. Jevsin sehnal íránskou raketu Kosar 3 a prodal ji Černé řece.“

„Kam jdete?“ Humphry Bamber se otočil v pracovním křesle. „A proč máte pistoli?“

„Někdo ví, že jste tady,“ vysvětlila mu Moira.

„Panebože.“ Bamber zasténal a začal vstávat.

„Zůstaňte na místě.“ Moira ho pevně přidržela dole a ucítila, jak se třese strachy. „Víme, že sem někdo jde a co chce.“

„Jo, oddělat mě. Nečekáte snad, že tady budu jen tak sedět a nečinně čekat na kulku do zad.“

„Čekám, že mi znovu pomůžete.“ Podívala se do jeho ztrhané tváře. „Můžu se na vás spolehnout?“

Těžce polkl a přikývl.

„Dobře, a teď mi ukažte, kde tady máte záchod.“

Dondie Parker měl svou práci rád – někteří lidé říkali, že až příliš. Jiní, jako jeho šéf Noah Perlis, oceňovali téměř náboženský zápal, s nímž vykonával svěřené úkoly. Parker měl Perlise rád. Měl za to, že se oba pohybují v šedé zóně na okraji společnosti, kde toho mohli hodně dosáhnout – jeden díky svým řídicím schopnostem, druhý vlastníma rukama a pomocí zbraní.

Když Parker vstoupil zadním vchodem do budovy s kanceláří Humphryho Bambera, měl na paměti své životní dílo, které soukromě přirovnával k leštěné dřevěné schránce se sbírkou těch nejdražších a nejvonnějších doutníků. Pomyslně si do ní ukládal každý splněný úkol, každou svou oběť. Ležely tam bezpečně uschované a on se k nim mohl kdykoli vrátit a jako doutníky je postupně vyndávat, přičichnout k nim, poválet je mezi prsty a labužnicky si je vychutnat. Měl je místo vojenských stužek či medailí za statečnost a připomínaly mu činy, jak mu Noah často opakoval, nezbytné pro blaho a bezpečnost vlasti. Slovo vlast měl Parker v oblibě. Bylo mnohem silnější a působivější než země.

Parker si zul boty, svázal je k sobě tkaničkami, přehodil si je přes rameno a vykročil do schodů. Když došel do prvního patra, zamířil chodbou na druhý konec, k oknu na požární schodiště. Odjistil je, prudce otevřel a vysoukal se ven. Pak začal hbitě stoupat od patra k patru jako moucha lezoucí po stěně.

Noah Perlis našel Dondieho Parkera v jedné z tělocvičen v ghettu. Parker byl členem boxerského oddílu, nejlepší z místních chlapců v lehké váze. Byl to výjimečný boxer, protože se rychle učil, měl síly i houževnatosti na rozdávání a ve sportu našel způsob, jak si vybíjet vražednou agresi. Na druhé straně mu vadily věčné otřesy mozku a zlomená žebra, takže když se ukázal Noah se svým návrhem, Parker si ho velice rád vyslechl.

Tvrzení, že Dondie Parker za všechno vděčil Perlisovi, nebylo nijak přehnané. A Parker měl tuto skutečnost pořád na paměti, obzvláště teď při plnění úkolu od samotného Noaha. Ten podléhal jedinému člověku, Oliveru Lissovi, který se nacházel tak vysoko v hierarchii Černé řeky, že se pohyboval v úplně jiném světě. Parker byl tak dobrý, že si ho Oliver Liss občas zavolal a dal mu osobní úkol, který Parker okamžitě splnil a nikomu o něm neřekl, ani Noahovi. Pokud Noah o této jeho „mimoškolní činnosti“ věděl, nikdy to nijak nenaznačil, a Parker rozhodně nehodlal dráždit hada bosou nohou a na toto téma se s ním nebavil.

Parker došel do podlaží, kde měl kancelář Humphry Bamber. Ještě jednou si zkontroloval plán budovy, který mu Noah poslal na mobil, a přikradl se k oknu. Uvnitř viděl rozličné přístroje, většinou zapnuté, takže tam Bamber musel být. Rozvázal tkaničky a nazul si boty. Pak vytáhl drobné páčidlo a celkem lehce okno otevřel. Vytasil pistoli SIG Sauer a vlezl dovnitř.

Vtom uslyšel ze záchoda typický zvuk. Usmál se a zamířil za pleskáním moči dopadající na porcelán. Provrtat Bambera přímo na trůnu, to by bylo něco.

Dveře byly pootevřené. Nahlédl dovnitř a uviděl kužel světla. Bamber stál rozkročený nad mísou. Parker měl výhled jen na roh umývadla a na vanu se sprchovou zástěnou s veselými tančícími rybkami, které byly tak roztomilé, že se mu chtělo zvracet.

Nahlédl do mezery mezi dveřmi a rámem. Když viděl, že se za nimi nikdo neskrývá, strčil do nich a druhou rukou namířil pistoli na Bamberovu hlavu.

„Hej, brouku.“ Z hloubi hrdla se zasmál. „Noah ti posílá poslední pozdrav.“

Bamber sebou škubl, jak Parker očekával, ale neotočil se k němu. Místo toho se zhroutil k zemi jako podťatý. Zatímco na něj Parker zíral, veselé tančící rybky se složily jako harmonika. Parker na zlomek vteřiny zahlédl ženu, která se proti němu objevila. Stačil si jen pomyslet: Kdo to sakra je? Noah mi nic neřekl… A pak z pistole vyšlehl plamen. Kulka mu přerazila lícní kost a roztočila ho do nemotorné piruety.

Zavřeštěl, ne však bolestí či strachem, nýbrž zlostí. Vystřílel celý zásobník ránu po ráně, ale v očích měl krev. Vůbec nic necítil. Do žil se mu vyplavil adrenalin a další endorfiny, které ho na chvíli učinily imunním vůči bolesti. Bambera, který se zkroutil pod mísou jako lidský zárodek, si nevšímal. Skočil na tu ženskou – ženskou, prokrista! – a máchl pažbou pistole k její bradě. Uskočila, ale narazila do kachlíčkové stěny, uklouzla po zrádné křivce vany a padla na koleno.

Parker se podruhé ohnal pistolí. Žena se sklonila, ale ještě předtím ji přední mířidla bolestivě trefila do nosu. Uviděl její skelný pohled a věděl, že ji dostal. Když se ji chystal prudce nakopnout do břicha, z její zbraně znovu vyšlehl oheň.

Kulka mu prolétla pravým okem a odtrhla týl hlavy. On však vůbec nic necítil.

30

„Uvědomuješ si,“ řekl Bourne a zamával faxovým papírem, když s Borisem Karpovem sbíhali po schodech sídla Air Afrika, „že možná někdo chtěl, abys tuhle informaci našel?“

„Jasně, Jevsin,“ odpověděl Karpov.

„Myslel jsem spíš na Arkadina.“

„Ale Černá řeka je přece jeho partnerem.“

„To byl Jevsin taky.“

Lékař udělal s Bourneovým obličejem, co se dalo: zastavil krvácení a dal mu injekci, aby se mu do ran nedostala infekce. Bourne ho však brzy netrpělivě odehnal.

„Arkadin si vždycky jde za svým, to je jeho zákon,“ pokračoval Bourne. „Jak jsem ho mohl pozorovat, před každou akcí si nejdřív připraví návnadu, nějaký falešný cíl, k němuž nasměruje nepřátele.“ Plácl do papíru. „A Černá řeka by mohla být právě takovou vějičkou. Chce, abys šel po její stopě, ne po jeho.“

„Další možností je, že prostě odstřeluje jednoho partnera po druhém,“ podotkl Boris.

Prošli vestibulem do rozpáleného odpoledne. Doprava v ulici stála a kolem Borisova po zuby ozbrojeného oddílu se shromažďovalo čím dál víc kolemjdoucích zvědavců.

„To ovšem vede k další otázce,“ řekl Karpov, když nastoupili do minibusu, který násilím zabavil a udělal si z něj mobilní velitelské stanoviště. „Jak do té skládanky sakra zapadá Arkadin? K čemu by ho Černá řeka potřebovala?“

„O jedné možnosti bych věděl,“ odvětil Bourne. „Arkadin je v Náhorním Karabachu. To je odlehlá oblast Ázerbájdžánu, kterou, jak jsi správně říkal, ovládají kmenoví náčelníci, což jsou muslimští fanatici – stejně jako teroristé z Černé legie.“

„Co s tím mají ti teroristé společného?“

„Na to se asi budeme muset zeptat samotného Arkadina,“ řekl Bourne. „K tomu ovšem potřebujeme odletět do Ázerbájdžánu.“

Karpov nařídil svému počítačovému technikovi zobrazit aktuální satelitní snímky Náhorního Karabachu, aby zjistili nejlepší trasu do oblasti, kterou si Jevsin vytipoval. Technik na dané území zaostřil a vyhrkl: „Moment.“ Jeho prsty létaly nad klávesami a posouvaly obrázky na monitoru.

„Co to je?“ otázal se Karpov s nádechem netrpělivosti.

„Z cílového území právě něco vzlétlo.“ Technik se otočil k dalšímu laptopu a otevřel jinou stránku. „Je to letadlo společnosti Air Afrika, pane plukovníku.“

„Arkadin!“ usoudil Bourne. „Kam to letadlo míří?“

„Vydržte.“ Technik se obrátil k dalšímu počítači a vyvolal snímek podobný těm, s jakými pracují dispečeři na kontrolních věžích letišť. „Dá se to odvodit podle současného směru letadla.“ Jeho prsty se znovu roztančily nad klávesnicí. Pak se vrátil k prvnímu laptopu a na monitoru se objevil záběr jakési pevninské oblasti. Obrázek ustupoval, až muž ukázal na místo v pravém dolním rohu obrazovky.

„Tady,“ oznámil. „Sahrak Nasírí-Astara, kousek od Kaspického moře na severozápadě Íránu.“

„U všech svatých, co tam je tak zajímavého?“ podivil se Karpov.

Technik se přesunul k druhému počítači, zadal název oblasti, stiskl klávesu ENTER a začal projíždět nabízené články. Bylo jich poskrovnu, ale v jednom z nich našel odpověď. Podíval se na svého velitele a řekl: „Tři obří ropná pole a začátek mezinárodního ropovodu.“

„Musíte odsud zmizet.“ Oči Amúna Chaltúma zajiskřily v pološeru staré pevnosti. „Okamžitě.“

Sorayu to tak zarazilo, že teprve po chvíli zareagovala: „Amúne, vy si mě nejspíš s někým pletete.“

Vzal ji za loket. „Tady přestává veškerá legrace. Běžte. Ihned.“

Vymanila se z jeho sevření. „Jsem snad vaše dcera? Nikam nepůjdu.“

„Nebudu riskovat život ženy, kterou miluju. Ne za takových okolností.“

„Nevím, jestli to mám brát jako lichotku, nebo urážku. Možná cítím obojí.“ Zatřásla hlavou. „Ale jsme tady díky mně, nebo jste zapomněl?“

„Nic jsem nezapomněl.“ Chaltúm se chystal pokračovat, Jusef ho však přerušil.

„Já myslel, že jste měl v plánu, aby vás ti lidé dostihli.“

„To ano,“ odvětil Chaltúm nedůtklivě, „ale nechtěl jsem se tady nechat uvěznit.“

„Na lítost je pozdě,“ zašeptal Jusef. „Nepřítel vstoupil do pevnosti.“

Chaltúm zvedl čtyři prsty, čímž Jusefovi sdělil, kolik mužů je sledovalo. Jusef stroze kývl a pokynul jim, aby ho následovali. Zatímco muži vykročili pryč, Soraya se sklonila, strhla jedné z mrtvol kus košile a nabrala do ní trochu vápna.

Když došli ke dveřím, nahlas a zřetelně prohlásila: „Lepší bude zůstat tady.“

Otočili se a Amún se na ni podíval, jako by zešílela. „Budeme v pasti jako krysy.“

„To už jsme.“ Zamávala košilí s vápnem. „Tady jsme aspoň na vyvýšeném místě.“ Kývla bradou. „Už se rozestoupili. Než dostaneme prvního z nich, jednoho po druhém nás pochytají.“

„Máte pravdu, paní ředitelko,“ uznal Jusef a Chaltúm se zatvářil, jako by mu chtěl vlepit facku.

Obrátila se přímo na Chaltúma. „Amúne, zvykněte si. Takhle to prostě je.“

Tři ze čtyř mužů si našli stinné úkryty, kde se natáhli, číhali a hleděli podél dlouhých hlavní svých pušek. Ten čtvrtý – nadháněč – obezřetně postupoval od jedné polorozpadlé místnosti ke druhé, přes opuštěné sály bez střech zasypané pískem. V uších mu skučel vítr a v nose i hrdle ho pálil pouštní prach. Zrníčka nesená větrem mu pronikala přes šaty a lepila se ke zpocené kůži, až na ní vytvořila souvislou vrstvu. Dostal za úkol vypátrat hledané osoby a vehnat je do křížové palby svých druhů ve zbrani. Dával si sice pozor, ale nebál se. Tuhle práci nedělal poprvé a věděl, že dokud mu to věk dovolí, bude ji dělat ještě mnohokrát. Do té doby však naspoří dostatek peněz, že zabezpečí nejen svou vlastní rodinu, ale i rodiny svých dětí. Ten Američan platil dobře. Měl zjevně neomezené finanční možnosti a o ceně, hlupák jeden, nikdy nesmlouval. Naopak Rusové byli tvrdí obchodníci a jednání s nimi se často nekonečně táhla. Věčně mu tvrdili, že nemají peníze nebo mu nemůžou dát to, co žádá. Nezbývalo než se s nimi dohodnout na přijatelné ceně a pustit se do zabíjení. Koneckonců to mu šlo nejlépe, nic jiného vlastně ani neuměl.

Zajistil už přes polovinu pevnosti, a po hledaných lidech nikde ani památky, což ho překvapovalo. Jak však věděl, jeden z nich byl Egypťan. Egypťany neměl rád, ti člověku dokážou mazat med kolem huby a přitom mu celou dobu lhát do očí. Jsou jako šakalové – rvou z vás maso, a přitom se smějí!

Vkročil do krátké chodby. Když došel téměř do poloviny, zaslechl bzučení much, a třebaže neucítil závan hnijícího masa, bylo mu jasné, že někde vpředu čeká smrt, a celkem čerstvá.

Pevně sevřel zbraň a pokračoval chodbou se zády přitisknutými ke stěně. Usilovně přitom mžoural do šera. Tu a tam se jako ptáček na stromě zatřepetal záblesk slunce pronikajícího prasklinami ve stropě či zdech. Některá místa byla úplně rozbořená, jako by je zasáhla pěst běsnícího obra.

Bzučení much zesílilo natolik, že mu připomínalo mručení nějakého velkého tvora, který se nažral a teď spokojeně podřimuje. Zastavil se, zaposlouchal se a svým vlastním nevědeckým způsobem počítal, kolik těch much asi je. V místnosti před ním zemřelo něco velkého a obětí bylo možná i víc. Že by člověk?

Stiskl spoušť pistole. Krátký záblesk výstřelu a ohlušující rána rázem změnily celé okolí. Byl jako šelma, která si značkuje území a upozorňuje jiné predátory na svou přítomnost, aby jim nahnala strach. Pokud se hledané osoby nacházely v té místnosti, ocitly se v pasti. Znal tu síň stejně dobře jako všechna zákoutí v této i v sousedních pevnostech. Měla jediný vchod a on stál pět kroků od něj.

Pak z otevřených dveří vyrazila jakási postava a muž v rychlém sledu vypálil čtyři přesné střely, takže se nebohá oběť trhavě roztančila.

• • •

Soraya vyběhla za mrtvým Američanem, kterého Chaltúm vrhl ven ze dveří. V krupobití kulek máchla závěsem vytvořeným z cáru košile a chrstla střelci obsah do obličeje. Když se žíravé nehašené vápno setkalo s jeho tělními tekutinami – potem na tvářích a slzami v očích – nastala chemická reakce, jež vyvolala strašlivý žár.

Střelec zavřeštěl, pustil pistoli a instinktivně se chytil za hořící tváře a snažil se vápno setřít. Tím si však jen přitěžoval. Soraya shrábla pistoli a střelou do hlavy ukončila jeho trápení, jako by dala chromému koni ránu z milosti.

Tichým hvízdnutím pak přivolala Chaltúma a Jusefa z pohřební komory. „Jednoho máme. Ještě tři.“

„Jste celý?“ Moira vylezla z vany a pomohla Humphrymu Bamberovi vstát.

„Na to bych se spíš měl zeptat já vás.“ Rozechvěle se ohlédl po útočníkovi s roztrženou hlavou. Pak se otočil a vyzvracel se do záchodové mísy.

Moira pustila studenou vodu, namočila ručník a přiložila mu jej k týlu hlavy. On ručník vzal a při odchodu z toalety jí ho položil na rozbitý nos.

Dala mu ruku kolem širokých ramen. „Musíme vás dostat do bezpečí.“

Zatímco procházeli kanceláří, přikývl jako vystrašený malý kluk. Byli už téměř u dveří, když se podívala na stěnu počítačů.

„Co jste zjistil? Co je v Noahově verzi programu Bardem?“

Bamber se od ní odpoutal, vykročil k laptopu připojenému ke všemu ostatnímu zařízení a vypnul ho. Pak přístroj zaklapl a vzal ho pod ruku.

„Musíte se podívat sama, jinak tomu neuvěříte,“ sdělil jí, když chvatně vyšli z kanceláře.

„Treadstone ani plány Alexe Conklina mě nezajímají,“ řekl Peter Marks.

Willard se ovšem nedal. „Chcete snad zachránit CIA před filištíny, nebo ne?“ Evidentně tušil, jak Marks zareaguje.

„Samozřejmě že ano.“ Marks obrátil prázdnou sklenku vzhůru nohama a nedovolil Willardovi, aby mu dolil z láhve poslední zbytek whisky. „Máte na mysli něco konkrétního? Nesouvisí to třeba s podílem Černé řeky na vraždě bývalé ředitelky CIA?“

„Ředitelem CIA je teď M. Errol Danziger.“

„To mi nemusíte připomínat,“ ucedil Marks kysele.

„Ale musím. Je to slon v porcelánu CIA, a pokud ho někdo nezastaví, udělá vám z ní kůlničku na dříví a všichni se můžete jít klouzat.“

„A co vy?“

„Já patřím k Treadstonu.“

Marks se na staršího muže ponuře zadíval. Nevěděl, jestli za to může whisky, nebo skutečnost, že pohlédl pravdě do tváře, ale udělalo se mu špatně od žaludku. „Pokračujte.“

„Ne,“ řekl Willard důrazně. „Buď do toho jdete, nebo ne, Petere. Než mi odpovíte, musíte si uvědomit, že není cesty zpátky a už si to nemůžete rozmyslet. Jakmile kývnete, spadla klec, a to bez ohledu na cenu a následky.“

Marks zatřásl hlavou. „Mám na vybranou?“

„Člověk si vždycky může vybrat.“ Willard si nalil poslední zbytek alkoholu a mocně si usrkl. „Ale v našem případě už neexistuje žádné ohlížení zpět, a to neplatí jen pro vás, ale i pro mě. Od téhle chvíle není žádná minulost. Díváme se jen dopředu, a tam je tma.“

„Ježíšikriste.“ Marksovi přeběhl mráz po zádech. „To je, jako bych uzavíral smlouvu s ďáblem.“

„Teď jste mě celkem pobavil.“ Willard se usmál a jako na povel vytáhl třístránkový dokument, který rozložil na stole.

„Co to sakra je?“

„Vás to taky pobaví.“ Willard položil na stůl pero. „Je to smlouva s Treadstonem. Nelze ji nijak upravit, a jak vidíte v bodě třináct, ani zrušit.“

Marks se na kontrakt zadíval. „A jak si její plnění vynutíte? Vezmete si moji duši?“ Zasmál se, ale byl to nucený smích postrádající jakoukoli upřímnost. Pak přimhouřil oči a pročítal si jeden odstavec po druhém.

„Ach jo,“ vzdychl, když skončil. Podíval se na pero, pak na Willarda. „Řekněte mi, že máte plán, jak se zbavit toho parchanta Danzigera, nebo okamžitě odcházím.“

„Useknout drakovi jednu hlavu by k ničemu nebylo, protože mu místo ní hned naroste nová.“ Willard zvedl pero a podal je mladšímu kolegovi. „Já zabiju samotného draka: ministra obrany Ervina Reynoldse Hallidaye.“

„O to se už pokoušela řada lidí včetně nebožky Veroniky Hartové.“

„Všichni si mysleli, že mají důkazy o jeho nezákonné činnosti, jenže Halliday v tom uměl chodit mnohem líp než oni a nikdo mu nemohl nic přišít. Já na to půjdu úplně jinak.“

Marks se Willardovi zadíval hluboko do očí a snažil se odhadnout, nakolik to myslí vážně. Nakonec si vzal pero a řekl: „Je mi jedno, jakou cestu zvolíme, jen když Halliday skončí v pekle.“

„Zítra ráno si na tuhle svoji myšlenku vzpomeňte,“ pravil Willard.

„Necítím závan síry?“ Marksův smích však zněl stísněně.

„Toho chlapa znám.“ Jusef špičkou boty seškrábl z tváře mrtvého gangstera vrstvu vápna. „Jmenuje se Ahmed. Je to nájemný vrah, který obvykle pracuje pro Američany nebo pro Rusy.“ Zavrčel. „Někdy současně.“

Chaltúm se zachmuřil. „A dělal už někdy pro Egypťany?“

Jusef zavrtěl hlavou. „Pokud vím, tak ne.“

„Vy ho nevyužíváte, že ne?“ Soraya zkoumala zbytky Ahmedova obličeje. „Nevzpomínám si, že bych v nějakém hlášení od vás viděla jeho jméno.“

„Toho dobytka bych si neposlal ani pro kůrku chleba,“ ohrnul Jusef horní ret. „Je to sice profesionální zabiják, ale hlavně lhář a zloděj. Znal jsem ho už jako kluka a vždycky byl takový.“

„Nezapomeňte, že chci aspoň jednoho z nich dostat živého,“ pokáral Chaltúm Sorayu.

„My se teď odsud hlavně musíme dostat živí, teprve pak můžeme řešit další věci,“ odpověděla.

Pořád se neúspěšně snažil smést ze šatů pach nehašeného vápna a smrti, a tak Soraya mohla jít znovu do čela, což se Chaltúmovi nelíbilo. Od příjezdu do Chartúmu cítil k Soraye nějaký zvláštní ochranitelský pud, který ji uváděl do zjevných rozpaků. Možná to bylo tím, že odjel z domovského Egypta a pohyboval se na neznámém území, kde si tolik nevěřil.

Soraya slyšela, jak na ni tiše volá, ale odolala pokušení otočit se a podívat se na něj. Místo toho pokračovala v přikrčení rázně kupředu, až došla k prvnímu nádvoří. Na stěnách vlevo i vpravo by měli odstřelovači ideální pozice s dokonalým výhledem. Soraya tedy oběma směry vypálila jednu ránu, nikdo však palbu neopětoval. V zabaveném revolveru víc nábojů nebylo, a tak jej zahodila a vytasila pistoli Glock, kterou jí dal Jusef. Když dvakrát zkontrolovala, že má plný zásobník, vydala se přes rozlehlý opuštěný dvůr a snažila se držet ve stínu zdí. Co chvíli se ohlížela, aby se přesvědčila, že Amún s Jusefem nejsou daleko a v případě potíží ji budou krýt.

O chvíli později se před ní rozprostřelo hlavní nádvoří, větší a hrozivější než to minulé. Znovu vypálila na pravděpodobné pozice odstřelovačů. Stejný výsledek: nula.

„Je tady už jen jedno,“ oznámil Jusef. „Je menší, ale protože se nachází vpředu, je tam víc míst, odkud se dá bránit.“

Soraya okamžitě pochopila, že má pravdu a že se v životě nemůžou dostat přes zdi ven, aniž by je nepřítel nezastřelil jako psy.

„Co teď?“ zeptala se Amúna.

Než si stačil promyslet odpověď, Jusef vyhrkl: „Mám nápad. Znám Ahmeda od dětství a myslím, že bych dokázal napodobit jeho hlas.“ Přejel pohledem od Chaltúma k Soraye. „Mám to zkusit?“

„Tím nemůžeme nic ztratit,“ usoudil Chaltúm. Jusef se však nepohnul, dokud Soraya souhlasně nepřikývla.

Protáhl se kolem ní, přikrčil se ve stínu, kde chodba ústila do nádvoří, a hlasem, který u něj ostatní nikdy neslyšeli, zavolal: „Tady Ahmed! Jsem raněný, pomozte mi!“ Nic než ozvěna. Otočil se na Sorayu. „Rychle!“ zašeptal. „Dejte mi košili.“

„Vezměte si moji,“ zamračil se Chaltúm.

„Její bude lepší,“ řekl Jusef. „Uvidí, že je dámská.“

Soraya ho poslechla. Rozepnula si košili s krátkým rukávem a podala mu ji.

„Zabil jsem je!“ houkl Jusef Ahmedovým hlasem. „Podívejte!“ Sorayina košile se snesla na dlážděné nádvoří jako pták do hnízda.

„Jestli jsi je zabil,“ ozval se hlas vlevo od nich, „vyjdi ven!“

„Nemůžu,“ odvětil Jusef, „mám zlomenou nohu. Nějak jsem se sem dovlekl, ale spadl jsem a už neudělám ani krok! Bratři, prosím vás, pojďte pro mě, nebo vykrvácím!“

Dlouhou dobu se nic nedělo. Jusef už se chystal znovu vykřiknout, ale Chaltúm ho umlčel.

„Netlačte na pilu,“ zašeptal. „Chce to trpělivost.“

Čas dál plynul. Těžko říct, kolik ho vlastně uběhlo, protože v jejich situaci se minuty táhly jako hodiny. Nakonec na pravé straně zaznamenali pohyb a uviděli sestupovat na zem dva muže. Počínali si opatrně a drželi se bokem k ústí chodby. Třetího muže – toho, který mluvil s Jusefem – nebylo vidět. Zřejmě je kryl ze svého stanoviště vlevo.

Chaltúm tiše pokynul Jusefovi, který se vleže pohnul, aby ti dva viděli, že má jednu nohu skrčenou pod druhou. Soraya s Chaltúmem ustoupili o několik kroků do šera.

„Tamhle je!“ zavolal jeden z mužů na kolegu, jenž je kryl, zřejmě velitele. „Vidím Ahmeda! Je na zemi přesně, jak říkal!“

„Všude je klid,“ snesl se velitelův hlas ze zídky. „Jděte pro něj, ale fofrem!“

Oba muži se v přikrčení rozběhli k Jusefovi.

„Stát!“ přikázal jim náhle velitel. Poslušně si dřepli, položili pušky přes stehna a dychtivě zírali na svého zraněného druha.

Vlevo nastal pohyb. Velitel opustil své hnízdo a seběhl po kamenných schodech na nádvoří.

„Ahmede,“ zašeptal jeden z mužů, „jsi v pořádku?“

„Ne,“ odpověděl Ahmed. „Ta noha mě strašně bolí.“

Ale řekl to tak zblízka, že druhý muž o krok couvl.

„Co je?“ zeptal se jeho kumpán a namířil pušku do ústí chodby.

„Myslím, že to není Ahmed.“

Tehdy vlevo a vpravo od Jusefa vyskočili Chaltúm se Sorayou a začali pálit z pistolí. Oba dřepící muži dostali okamžitě zásah a Chaltúm odkopl zbraně od jejich ležících těl. Velitel se snažil někam schovat, ale neměl kam, a přitom bez míření vystřelil. Chaltúm vyjekl a zhroutil se.

Soraya v běhu zacílila a vypálila na velitele, ale minula. Na rozdíl od Jusefa, který ho vleže trefil ho prsou. Muž se zatočil a padl. Soraya k němu ihned přiskočila.

„Zkontrolujte Amúna!“ zavolala na Jusefa, sklonila se a zvedla ze země velitelovu pušku. Svíjel se a krvácel z pravého boku, ale dýchal. Kulka neprotrhla plíci.

Klekla si vedle něj. „Kdo vás najal?“

Muž vzhlédl a plivl jí do tváře.

O chvíli později se k ní přidali i ostatní. Amún dostal zásah do stehna, ale podle Jusefa šlo naštěstí o čistý průstřel. Ovázal mu ránu provizorním škrtidlem, které vyrobil z její košile.

„Vydržíte to?“ Zvedla oči k Chaltúmovi a ten se svou obvyklou zarputilostí přikývl.

„Ptala jsem se, kdo ho najal, ale nechce nic říct.“

„Vezměte Jusefa a podívejte se na ty dva.“ Chaltúm se upřeně zadíval na ležícího velitele.

Soraya ten odhodlaný výraz znala. „Amúne…“

„Dejte mi pět minut.“

Tu informaci potřebovali, o tom nebylo pochyb. Soraya tedy zdráhavě přikývla a spolu s Jusefem vykročila ke zbylým dvěma mužům nataženým u ústí chodby. Nebylo tam ovšem nic k vidění. Oba utrpěli četné střelné rány do břicha a hrudi. Ani jeden nepřežil. Když sbírali jejich pušky, uslyšeli tlumený nelidský výkřik, ze kterého je zamrazilo.

Jusef se k ní obrátil. „Ten váš egyptský přítel, dá se mu věřit?“

Soraya přikývla. Měla špatný pocit z toho, co Amún s jejím souhlasem provádí. Pak nastalo ticho, až na zoufalý hlas větru skučícího opuštěnými prostory. Po nějaké době se k nim Chaltúm vrátil. Těžce kulhal a Jusef mu podal pušku, aby se mohl opřít.

„Moji nepřátelé s tím nemají nic společného,“ oznámil hlasem, který ani trochu nezměnilo to, co právě udělal. „Ty chlapy si najali Američané, konkrétně někdo s divným jménem Triton. Říká vám to něco?“

Soraya zavrtěla hlavou.

„Ale tohle by mohlo.“ Uviděla čtyři malé kovové obdélníčky houpající se na šňůrce. „Velitel je měl na krku.“

Když jí přívěsky podal, prohlédla si je. „Vypadá to jako vojenské známky.“

Amún přikývl. „Říkal, že patřily těm čtyřem Američanům, kteří byli tam vzadu popraveni. Zavraždily je tyhle svině.“

Podobné známky však Soraya v životě neviděla. Neobsahovaly jméno, hodnost a číslo, jak by se dalo očekávat. Místo toho na nich byly pomocí laseru vypálené jakési…

„Jsou kódované,“ vyhrkla s rozbušeným srdcem. „Možná v nich najdeme odpověď, kdo a proč vypustil raketu Kosar 3.“

KNIHA ČTVRTÁ

31

Leonid Danilovič Arkadin přecházel po palubě letadla společnosti Air Afrika, které pro něj a jeho skupinu poslali do Náhorního Karabachu. Věděl, že míří do Íránu. Noah Perlis byl přesvědčen, že Arkadin cílové místo nezná, v tom se však mýlil. Stejně jako mnozí Američané v jeho pozici i Noah si myslel, že je chytřejší než ostatní a může s lidmi libovolně manipulovat. Arkadin se divil, kde Američané toto své přesvědčení berou, jelikož však prožil nějakou dobu ve Washingtonu, měl určité tušení. Samolibý pocit izolace Spojených států se po událostech ze září 2001 sice otřásl, nikoli však jejich představa o vlastní nadřazenosti a právu rozhodovat za ostatní. Během pobytu v zámoří Arkadin v rámci výcviku pro tajnou skupinu Treadstone chodil do místních restaurací a poslouchal, o čem se lidé baví. A leccos zajímavého se dozvěděl. Slyšel názory vlivných a vysoce postavených mužů, kteří si mysleli, že mají klíče k celému světu. Všechno pro ně bylo až dětsky jednoduché, jako by v životě existoval jen zákon akce a reakce, jemuž dokonale rozuměli a řídili se jím. A když reakce náhodou nebyly takové, jaké očekávali, a jejich plány zkrachovaly, nikdy nepřiznali chybu a své marné úsilí naopak ještě zdvojnásobili. Arkadin považoval takové lidi za blázny, kteří ve své zaslepenosti ztratili kontakt s realitou.

Noah je možná jedním z posledních svého druhu, pomyslel si teď, když opakovaně prověřoval připravenost svých vojáků a výzbroje. Dinosaurus netušící, že jeho věk končí a ledovec, který se tvoří na obzoru, ho brzy pohřbí.

Stejně jako Dimitrije Iljiče Maslova.

„Ta ženská se musí vrátit,“ rozhodl Maslov. „Ona i ty tři holky. Jinak nám Lev Antonin vyhlásí válku.“

„Odkdy si šéf Kazaňské mafie nechá něco diktovat od sráče, jako je Antonin?“ otázal se Arkadin.

Měl dojem, že vedle stojící Tarkanian sebou škubl. Ze všech stran na ně útočil ohlušující hluk. V salonku klubu Propaganda, elitního podniku v centru Moskvy, se kromě nich nacházeli jen dva další muži, Maslovovy gorily. Zbytek přítomných – více než deset lidí – tvořily mladé, dlouhonohé, blonďaté, prsaté, krásné a žádoucí ženy. Byly spoře oblečené v minisukních, bikinách, průhledných topech, případně v šatech s hlubokým výstřihem či úplně bez zad. Měly vysoké podpatky, dokonce i ty v plavkách, a na tvářích silnou vrstvu make-upu. Některé ještě každý den neochotně usedaly do středoškolských lavic.

Maslov zpražil Arkadina pohledem v domnění, že ho tak může zastrašit jako všechny, kdo se mu kdy odvážili odporovat. Byl to však omyl a Maslov se mýlil k smrti nerad.

Udělal k Arkadinovi jeden prudký, nikoli však výhrůžný krok a pokrčil nos. „Čpíš kouřem, Arkadine. Jsi snad ještě ke všemu zálesák, nebo co?“

Osm kilometrů od pravoslavného kostela Arkadin zavedl Joškar do hustého borového lesa. Svírala v náruči Jašu a on držel sekeru, kterou vyndal z kufru jejího auta. Tři hystericky vzlykající dcerky pochodovaly za dospělými jako husy.

Když vystoupili z vozu, Tarkanian za nimi křikl: „Máte půl hodiny, pak beru roha!“

„Opravdu nás tady nechá?“ zeptala se.

„Vadí vám to?“

„Když budete se mnou, tak ne.“

Alespoň myslel, že to řekla. Mluvila tak tiše, že jí vítr odnášel slova přímo od úst. Prodírali se pod kývajícími se větvemi borovic a nad hlavou jim třepotala ptačí křídla. Sníh pod jejich nohama byl hebký jako chmýří. Zamračená obloha připomínala Joškařin drsný vlněný kabát.

Na malé mýtině položila mrtvého synka do zasněženého borového jehličí.

„Vždycky miloval les,“ řekla. „Prosil mě, abych ho vzala do hor.“

Když se Arkadin vydal pro spadané stromy a souše, z nichž pak sekal třiceticentimetrové špalíky, vzpomněl si na vlastní ne příliš časté výlety do kopců kolem Nižního Tagilu. Bylo to jediné místo, kde se mohl zhluboka nadechnout bez despotických rodičů a města, jež mu drtilo srdce a otravovalo duši svým jedem.

Po dvaceti minutách zapálil oheň. Děvčátka přestala vzlykat a slzy jim mrzly na červených tvářích jako drobné démanty. Zatímco fascinovaně zíraly do rostoucích plamenů, ztuhlé slzy tály a stékaly jim po kulatých bradičkách.

Joškar mu vložila Jašu do rukou, přitáhla si dcerušky k sobě a začala se modlit ve svém rodném jazyce. Odříkávala melodická slova, až se z nich postupně stala píseň. Její zvučný hlas se nesl do větví borovic a rozléhal se ozvěnou k hustým mračnům. Arkadin uvažoval, jestli víly, skřítci, bozi a polobozi, o nichž vyprávěla ve svých pohádkách, nejsou někde poblíž a smutnýma očima ten obřad nesledují.

Nakonec Joškar Arkadinovi poradila, co má říct, až položí Jašu na pohřební hranici. Když dívenky viděly, jak bratrovo tělíčko požírají plameny, znovu se rozplakaly. Joškar odrecitovala závěrečnou modlitbu a byl konec. Arkadin neměl ponětí, kolik času uplynulo, ale když vyšli z lesa a vrátili se do civilizace, Tarkanian na ně stále čekal v autě.

„Dal jsem jí slib,“ vysvětlil Arkadin.

„Komu? Snad ne té mašině na děti!“ ušklíbl se Maslov. „Jsi hloupější, než vypadáš.“

„To vy jste riskoval život dvou lidí, aby mě přivedli. Mimochodem, jeden z nich byl naprosto k ničemu.“

„Jo, ty pitomče, ale měli přivést jen tebe, ne čtyři další civily, kteří patří někomu jinému.“

„Mluvíte o nich jako o dobytku.“

„S tím jdi někam, inteligente! Lev Antonin je chce zpátky a taky je dostane.“

„Zavinil jsem smrt jejího syna.“

„Tys toho zmetka zabil?“ Maslov už doslova křičel. Jeho gorily přistoupily blíž a holky dělaly, že si ničeho nevšímají.

„Ne.“

„Tak za jeho smrt nemůžeš a bašta.“

„Slíbil jsem, že se k manželovi nevrátí. Bojí se ho jako čert kříže. Vytluče z ní duši.“

„Co je mi kurva po tom?“ Z Maslovových vzteklých očí doslova sršely jiskry. „Já se musím starat o kšefty.“

Tarkanian se ošil. „Šéfe, možná byste měl…“

„Cože?“ Maslov se otočil k Tarkanianovi. „Ty mi taky budeš říkat, co mám dělat, Míšo? Vzpamatuj se! Požádal jsem tě o jednoduchou věc: přived mi toho kluka z Nižního Tagilu. A co se stane? Ten kluk zmlátí Ozerova a ty se vrátíš jako mezek s nákladem problémů, o které rozhodně nestojím.“ Když Tarkanianovi zavřel ústa, znovu se obrátil na Arkadina. „A ty by sis to měl kurva srovnat v hlavě, inteligente, jinak tě pošlu zpátky do díry, odkud jsi vylezl.“

„Mám za ně zodpovědnost,“ řekl Arkadin vyrovnaně. „Postarám se o ně.“

„Slyšíte ho?!“ zařval Maslov z plných plic. „Jsem snad po smrti, že si hraješ na šéfa? Nevím, jak jsi přišel na to, že tady máš do čeho mluvit, ale koukej na to rychle zapomenout.“ Jeho tvář tak zbrunátněla, že vypadala opuchle. „Míšo, odved mi toho šmejda z očí, než ho roztrhnu jak hada!“

Tarkanian odtáhl Arkadina ze salonku a zavedl ho k dlouhému baru na druhé straně hlavního sálu. Na pódiu osvětleném jako vánoční stromeček se vlnila vysoká, zralá tanečnice, která na sobě neměla skoro nic a vykopávala své dlouhatánské nohy do rytmu ryčné hudby.

„Dáme si něco k pití,“ pronesl Tarkanian se strojenou žoviálností.

„Nemám chuť.“

„Zatáhnu to.“ Tarkanian zachytil barmanův pohled. „No tak, kamaráde, potřebuješ se trochu napít.“

„Laskavě mi neříkej, co potřebuju,“ zvýšil na něj Arkadin hlas.

Vznikla z toho absurdní hádka, která se po chvíli natolik vyhrotila, že někdo zavolal vyhazovače.

„Copak je tady za problém?“ Možná je oslovil oba, ale protože Tarkaniana od vidění znal, upřel pohled na Arkadina.

Arkadin si to nenechal líbit. Popadl chlapa a praštil mu čelem o hranu baru s takovou vervou, že se skleničky s pitím roztřásly a ty nejbližší se převrhly. Mlátil s ním tak dlouho, dokud ho Tarkanian s vypětím všech sil neodtrhl.

„Já problém nemám,“ řekl Arkadin omráčenému, krvácejícímu vyhazovači. „Ale ty zjevně jo.“

Tarkanian ho raději chvatně vyvedl na noční ulici, než mohl napáchat ještě větší škodu.

„Jestli si myslíš, že budu někdy pracovat pro toho kreténa, šeredně se pleteš,“ zavrčel Arkadin.

Tarkanian zvedl ruce. „Dobře, dobře. Tak pro něj nepracuj.“ Vedl Arkadina ulicí, co nejdál od vchodu do klubu. „V tom případě ale nevím, jak si tady chceš vydělat na živobytí. Moskva není…“

„Já v Moskvě nezůstanu.“ Dech vycházející z Arkadinových nosních dírek se v chladu měnil na proužky páry. „Vezmu Joškar i holčičky a…“

„A co? Kam jako půjdeš? Nemáš žádné peníze, žádnou perspektivu, prostě nic. Co budeš jíst? A čím nakrmíš děti?“ Tarkanian zavrtěl hlavou. „Dej na mě a zapomeň na ně. Patří do tvé minulosti, do jiného života. Nižnij Tagil jsi nechal za sebou.“ Zadíval se Arkadinovi do očí. „Tohle jsi přece celý život chtěl, nebo ne?“

„Nedovolím Maslovovým lidem, aby je odvezli zpátky. Ty nevíš, co je Lev Antonin zač.“

„Maslovovi je fuk, co je Lev Antonin zač.“

„Do hajzlu s Maslovem!“

„Ty to pořád nechápeš, že ne?“ odsekl Tarkanian. „Dimitrij Maslov a jemu podobní vlastní Moskvu do posledního šroubku. To znamená, že jim patří i Joškar a její dcery.“

„Joškar ani holčičky do jeho světa nepatří.“

„Teď už jo,“ řekl Tarkanian. „Zatáhl jsi je tam.“

„Nevěděl jsem, co dělám.“

„To je celkem jasné, ale musíš se postavit k pravdě čelem. Co se stalo, nejde odestát.“

„Musí z toho být přece nějaká cesta ven.“

„Vážně? I kdybys měl peníze – řekněme, že bych se zbláznil a založil tě –, k čemu by ti to bylo? Maslov by na tebe poslal svoje lidi. A vzhledem k tomu, jak jsi ho vytočil, by po tobě dokonce mohl jít osobně. Věř mi, že tohle bys Joškar určitě nepřál.“

Arkadin měl pocit, jako když mu někdo rve vlasy z kořínků. „Copak to nechápeš? Já nechci, aby se k tomu hajzlovi vrátily.“

„Co když to pro ně bude nejlepší?“

„Přeskočilo ti?“

„Hele, Lev Antonin přece Joškar slíbil, že ji i její děti ochrání. Sám jsi tvrdil, že ti to řekla. Víš, jakého je původu, a dcerky mají její krev. Jestli její tajemství vyjde najevo, nebude to pro ni mezi etnickými Rusy k vydržení. Přiznej si to, před Maslovem je neochráníš, ale v Nižním Tagilu budou v bezpečí. Ze strachu ze Lva Antonina se proti ní nikdo neodváží říct ani slovo. Ona je navíc dost chytrá na to, aby mu namluvila, že jsi ji i s dcerami unesl, abys mohl v klidu zmizet. Možná na ni ani nevztáhne ruku.“

„Dokud se příště neopije, nebude mít depresi nebo třeba jen náladu trochu si zařádit.“

„To je její život, ne tvůj. Leonide, mluvím s tebou jako přítel. Jinak to vážně nejde. Podařilo se ti uprchnout z Nižního Tagilu. Ne každý má takové štěstí.“

Arkadin si uvědomoval, že Tarkanian má pravdu, o to větší však cítil zlost. Jelikož nevěděl, co s ní dělat, začal ji obracet dovnitř. Strašně rád by Joškar znovu viděl, sevřel v náruči její nejmladší dcerku, cítil její teplo a srdeční tep. Věděl však, že to nejde. Kdyby se s ní znovu setkal, nedokázal by ji opustit. Maslovovi lidé by ho určitě zabili a rodinu by stejně poslali zpátky ke Lvu Antoninovi. Cítil se jako krysa honící se za vlastním ocasem v bludišti, které nemá začátek ani konec.

A za všechno mohl Dimitrij Maslov. Tehdy se Arkadin zapřísahal, že za to jednou přinutí Maslova zaplatit. Ale než ho zabije, postupně ho oloupí o všechno, co mu je drahé.

O dva dny později ze stínu na druhé straně ulice sledoval, jak Maslovovi strážci doprovázejí Joškar a její tři dcerky k velkému černému autu značky Zil. Vylekané dívenky se nechaly poslušně nastrkat do vozu jako jehňata vedená na jatka. Tarkanian stál po Arkadinově boku: snad aby mu dodal morální podporu nebo aby ho zadržel, kdyby chtěl udělat něco nepředloženého.

Joškar položila ruce na střechu auta a nakročila dovnitř, když vtom se zarazila a ohlédla se po něm. Arkadin však v jejích očích neuviděl očekávané zoufalství, ale nekonečný smutek, který mu spálil útroby na uhel jako pohřební vatra Jašovu kůži. Podvedl ji, porušil svůj slib.

V duchu uslyšel její hlas, jako by na něj znovu volala: „Nenuťte mě vrátit se k němu.“

Věřila mu, vložila mu do rukou svůj osud, a teď jí nic nezůstalo.

Sklonila se a zmizela mu z očí. Dveře auta se zabouchly, zil se rozjel a jemu už také nic nezbylo. To si v plné hrůznosti uvědomil o šest týdnů později, když mu Tarkanian sdělil, že Joškar manžela zastřelila a pak obrátila zbraň proti svým dětem a sobě.

32

Šahrak Nasírí-Astara. No konečně! Noah Perlis už navštívil mnoho exotických míst, tato oblast v severozápadním Íránu k nim ovšem nepatřila. Nebýt strohých vrtných věží a všudypřítomného ropného smogu, vypadala tak nudně, že by ji člověk klidně mohl zaměnit s americkým venkovem. Noah však na nudu neměl čas. Před hodinou mu volali z Černé řeky, že Dondie Parker, kterého poslal zabít Humphrye Bambera, se po splnění svého úkolu ještě neohlásil. Pro Noaha to znamenalo dvě věci: zaprvé Bamber je stále naživu; zadruhé mu lhal, že už není s Moirou, protože sám by akci Dondieho Parkera v žádném případě nepřežil. Tyto hypotézy ho přivedly k další domněnce, která pro něj měla životní důležitost: že nejnovější verze Bardemu obsahuje chybu, na kterou by nikdy nepřišel.

Díky své vrozené opatrnosti hraničící až s paranoiou si však zásadně všechno zálohoval, svůj počítač nevyjímaje. Proč nepřátelům zbytečně prozrazovat, že jim je na stopě? Zavřel laptop, do kterého Bamber nainstaloval nakažený software, a vzal si k ruce druhý počítač, na němž stále běžela předchozí verze Bardemu.

Seděl ve skládacím křesle v plátěném stanu jako Julius Caesar, když před mnoha staletími plánoval svá úspěšná vojenská tažení. Místo mapy Galie ručně nakreslené řeckými kartografy měl však počítačový program vlastní výroby, který analyzoval tuto část světa bohatou na naftu. Caesar by v jakékoli době platil za geniálního generála, a tak by jistě pochopil, co Noah zamýšlí.

Jeho program současně rozehrával tři různé varianty, které se od sebe lišily jen málo, a přitom zásadně. Hodně záleželo na tom, jak na vpád zareaguje íránská vláda – pokud se o něm včas dozví. A právě načasování hrálo zásadní roli. Jedna věc je dostat se na íránské území, zahájit na něm vojenskou operaci je však něco zcela jiného. Předností plánu Osten bylo, že zanechá jen malou stopu, jen drobný „vpich“. Ucítí slon bodnutí špendlíkem? Vsaďte se, že ne. Noah si však nemohl být úplně jistý, že íránská vláda neucítí bodnutí jeho Ostnu, dokud Arkadinův dvacetičlenný oddíl nezačne přepojovat ropovod.

Cílem Ostnu totiž vždycky byla nafta z íránských nalezišť Šahrak Nasírí-Astara. Nic jiného tato oblast ani nenabízela, a to nejen z vojenského hlediska. Danzigerův plán byl geniální – zmocnit se těchto bohatých ropných polí pod rouškou vojenského zásahu USA a velké koalice spojenců v reakci na údajný válečný akt Íránu proti Americe a potažmo všem civilizovaným zemím. Pokud mohli Íránci sestřelit americké dopravní letadlo v egyptském vzdušném prostoru, co jim bránilo v útoku na letadla jiných zemí, které se stavěly proti jejich jadernému programu? To byl základní kámen prezidentova projevu k Organizaci spojených národů, který vyzněl tak přesvědčivě, že přehlušil všechny ty pacifistické, zdržovací žvásty, jichž měli členové téhle mezinárodní bandy budižkničemů a lenochů plná ústa.

Díky jeho machinacím se Írán stal v očích světa psancem. Dobře mu tak. Režim této země představoval vážnou hrozbu. Politici ostatních států potřebovali jen trochu popíchnout, aby zvedli své tlusté zadky a vzali věci do vlastních rukou. Takhle to prostě v životě chodí. Jednou ze specialit Černé řeky, která ji odlišovala od ostatních bezpečnostních organizací, byla schopnost upravovat fakta a modelovat realitu podle přání jednotlivých klientů. A právě to Bud Halliday po Černé řece žádal. Národní bezpečnostní agentura jí platila horentní částky přes jednu z mnoha krycích společností, které se nedaly žádným způsobem spojit s ministrem obrany ani s kýmkoli jiným ze silových složek státu. Vždycky ovšem vzniká nějaká papírová stopa, tomu se nedá vyhnout. Oficiálním zákazníkem Černé řeky byla firma Good Shepherd Holdings se sídlem na ostrově Islay ve Vnitřních Hebridech. Kdyby se tam snad někdo chtěl trmácet, našel by obyčejnou kancelář v kamenném domě, kde tři muži a jedna žena vyřizovali pojistky pro lihovary po celých ostrovech.

Co se týče té íránské opoziční skupiny, kterou Halliday před prezidentem tak vychvaloval, její existence ani setkání jejích vůdců se zaměstnanci Černé řeky nebyly součástí akce Osten. Jinými slovy, šlo o výplod Danzigerovy fantazie. Danziger tvrdil, že legenda o opozici je nezbytná k tomu, aby prezident souhlasil s válečnými kroky a Černá řeka získala peníze na pokrytí ohromných výdajů svých partnerů Jevsina, Maslova a Arkadina, kteří svorně dostávali zaplaceno přes společnost Good Shepherd.

Do stanu vstoupil jeden z Perlisových mužů s informací, že Arkadinovo letadlo přistane za patnáct minut. Perlis kývl a tiše ho poslal pryč. Využívat služeb Dimitrije Maslova se mu moc nechtělo. Nikoli proto, že mu nemohl úplně důvěřovat, štvalo ho však, že ho potřebuje pro jednání s Jevsinem. A Maslov navíc vtáhl do hry Leonida Arkadina, kterého Perlis sice nikdy neviděl, ale znal jeho kariéru v oboru černé práce, a ta byla obdivuhodná a znepokojivá. Obdivuhodná, jelikož se mu zatím vždycky podařilo úspěšně dokončit zadaný úkol. Znepokojivá, protože Arkadin byl samorost, který se v něčem až děsivě podobal nebožtíkovi Jasonu Bourneovi. Oba si nenechali od nikoho rozkazovat a nedokázali se držet stanoveného plánu. Byli také mistry improvizace, což pro ně samotné sice znamenalo výhodu, ale těžko je někdo mohl udržet na uzdě.

Přemítání o Rusech mu připomnělo útok na sídlo Nikolaje Jevsina v Chartúmu. Nezdržel se na místě, aby zjistil, kdo ho zosnoval a co se vlastně stalo, ale raději rychle odjel na letiště, kde na něj hned vedle ranveje čekal lehký stroj Černé řeky. Když se pokusil kontaktovat Olivera Lisse, ozval se mu místo něj Dick Braun. Tento muž byl dalším z triumvirátu zakladatelů Černé řeky, Perlis mu však hlášení ještě nikdy nepodával. Braun neměl dobrou náladu, ale už věděl, že útok podnikl oddíl ruské tajné služby FSB 2, která Jevsina a jeho obchody dva roky sledovala. Noah rovněž zjistil, že Jevsin při této policejní akci zahynul, což ho sice mírně překvapilo, ale na rozdíl od Brauna příjemně. Pokud šlo o něj, smrt obchodníka se zbraněmi znamenala o jednoho partnera, a tím i o jeden možný bezpečnostní problém méně. Nechápal, proč Braunovi tak vadí, že Dimitrij Maslov zuří. Přišlo mu to podezřelé. V Noahových očích byl šéf Kazaňské mafie jen jedním z hamižných ruských banditů a dřív nebo později to s ním bude třeba skoncovat. Tohle ovšem svému šéfovi raději neříkal, nechtěl zbytečně přilévat oleje do ohně. On ani Braun však neznali jméno Američana, který pronikl do sídla Air Afrika těsně před útokem ruské bezpečnosti. Beztak už bylo pozdě se ptát, co tam dotyčný dělal.

Bohužel pro Noaha byl Braun plně obeznámen se situací, a než se ho stačil zeptat, kde je Liss, Braun se začal zajímat, co je nového ohledně Humphryho Bambera. Noah mu na to odvětil, že program Bardem je zcela bezpečný.

„Znamená to, že jste toho chlapa zlikvidoval?“ zeptal se Braun bez okolků.

„Ano,“ zalhal Noah. Finále operace Osten se blížilo a on se nechtěl zbytečně zaplétat do problémů. Ukončil hovor, aby ho už Braun nemohl dál vyslýchat.

Vrtalo mu hlavou, kde Liss může být, obavy však musel odložit stranou. Měl totiž naléhavější problémy, konkrétně počítačový program Bardem. Když si znovu projel všechny tři varianty možného vývoje, dostal se k výsledkům 98, 97 a 99 procent pravděpodobnosti úspěchu. Věděl, že hlavní vojenská akce se odehraje na dvou frontách připomínajících čelisti kleští na hranicích s Irákem a Afghánistánem. Jedna byla daleko na jihu, druhá přes celou zemi na východě. Všechny tři scénáře se shodovaly až na dva zásadní detaily. Zaprvé: kolik času měl Perlis a jeho oddíl na obsazení naftových polí a přepojení ropovodu, než íránská armáda zavětří, co se děje. Zadruhé: v jakém stavu se bude nacházet místní vojsko. Tou dobou už ovšem ministr Halliday odkloní americké síly mířící na setkání s neexistující opoziční skupinou a vyšle je na pomoc Perlisově jednotce.

Do stanu někdo vstoupil. Očekával zprávu o postupu Arkadinova letu, a tak vzhlédl. Lekl se, že je to Moira, a rozbušilo se mu srdce. Vzápětí si však uvědomil, že přišla jen Fiona, která také patřila k jeho elitnímu týmu. Rusovláska s jemnými rysy a porcelánovou pletí hustě posetou pihami nebyla Moiře vůbec podobná, a přece ji měl před očima. Proč na ni pořád musel myslet?

Dlouhá léta se domníval, že dokáže cítit jedině fyzickou bolest. Vůbec nic s ním neudělalo, když mu zemřeli rodiče, ani když jeho nejlepšího kamaráda ze střední školy porazilo auto. Vybavoval si, jak stojí ve sluneční výhni, rakev s přítelem se spouští do země, a on zatím civí na velká ňadra jejich spolužačky Mariky DeSotové a uvažuje, jaké by to asi bylo sáhnout si na ně. Mohl si její prsa beztrestně prohlížet, protože plakala. Všichni spolužáci plakali. Až na něj.

Uvědomoval si, že s ním něco není v pořádku. Že mu chybí nějaká vlastnost nebo důležitá spojnice s vnějším světem, která by mu bránila sledovat všechno kolem sebe chladnokrevně jako nějaký film z cizího života. Až přišla Moira a nakazila ho jako virus. Proč by ho mělo zajímat, co ta ženská dělá nebo jak se k ní choval, když jí ještě velel?

Liss ho před Moirou, nebo přesněji před vztahem s ní varoval. Označoval jej za „nezdravý“. „Vyhoď ji a opíchej,“ řekl Liss svým obvyklým brutálním stylem, „nebo na ni zapomeň. Vyžeň si ji z hlavy dřív, než bude pozdě. Už se ti to jednou stalo a mělo to katastrofální následky.“

Jenže ono už pozdě bylo. Moira se mu zaklínila tak hluboko do nitra, že ji odsud nedokázal vyrvat. Kromě něho byla jediným člověkem, kterého viděl trojrozměrně. Na rozdíl od ostatních skutečně žila a dýchala. Zoufale toužil po její blízkosti, ale nevěděl, co si počne, až se mu to poštěstí. Vždycky si před ní připadal jako malý kluk a svůj strach a nejistotu maskoval urputnou, chladnou zlostí. Někdo by možná řekl, že toužil po její lásce, jelikož však nedokázal mít rád ani sám sebe, neměl jasnou představu, v čem takový cit vlastně spočívá, co při něm člověk prožívá a proč by po něm měl vlastně prahnout.

Hluboko ve svém pulzujícím nitru však samozřejmě věděl, proč po něm touží a že ve skutečnosti Moiru nemiluje. Byla pouhým symbolem jiné ženy, jejíž život a smrt vrhaly stín na jeho duši, jako by ona dotyčná byla ďáblem, a když ne ďáblem, tak jistě nějakým démonem nebo andělem. I nyní nad ním měla takovou moc, že nedokázal vyslovit její jméno ani na něj vůbec pomyslet bez záchvatu – čeho vlastně? Strachu, zlosti, zmatku a možná všeho dohromady. To ona ho nakazila, ne Moira, tak zněla strašlivá pravda. Jeho vztek na Moiru v podobě neochvějné touhy po pomstě byl ve skutečnosti hněvem na sebe samého. Dlouho žil v přesvědčení, že se myšlenek na Holly navždy zbavil, Moiřina zrada však otevřela schránku, do níž si její památku uložil. A právě tato vzpomínka ho přiměla dotknout se prstenu na ukazováku se stejnými obavami, s jakými kuchař zkouší rukojeť rozpáleného hrnce. Nechtěl mít ten kroužek na očích a litoval, že se o něm kdy dozvěděl, a přesto ho léta opatroval jako oko v hlavě a nikdy ho ani na chvíli nesundal z prstu. Jako by Holly splynula s prstenem v jeden celek, jako by navzdory všem fyzikálním a biologickým zákonům v tom kroužku zůstala její podstata či duše. Podíval se na něj. Taková malá věcička, a dokázala ho dostat na kolena.

Zmocnil se ho horečnatý pocit, jako by ten zákeřný virus postoupil do finálního stadia. Zíral na program Bardem bez obvyklého soustředění. „Dám ti ještě jednu radu, kamaráde, a zapiš si ji za uši,“ řekl mu kdysi Liss. „Ženská člověka akorát přivede do neštěstí.“

Všechno se mu rozpadalo pod rukama. Copak je svět jedno velké slzavé údolí? Odsunul laptop stranou, vstal a vykročil ze stanu do nepřátelského ovzduší Íránu. Vrtné soupravy vyrůstající z ropného naleziště střežily okolí jako vězeňské věže. Vytrvalý hlomoz jejich čerpadel se linul mastným vzduchem jako vrčení obřích mechanických zvířat přecházejících v klecích. Tuto zvukovou kulisu doplňovalo burácení a skřípění starých náklaďáků se zarezlými převodovkami. Ve vzduchu se vznášela všudypřítomná vůně surové ropy.

To vše náhle přerušil řev leteckých motorů a na zamlženém, flekatém nebi se jako stříbrná šipka zjevilo letadlo společnosti Air Afrika. Arkadina a jeho muže dělila jen chvíle od přistání. Vzduch brzy zhoustne střelami, výbuchy a létajícími šrapnely.

Byl čas dát se do práce.

„Prosím vás, řekněte mi, že si děláte legraci,“ prohodil Peter Marks, když s Willardem vstoupili do mexické restaurace a spatřili muže, jenž seděl sám u stolu vzadu. Kromě něj tu byli Marks a Willard jedinými hosty. Lokál páchl zkvašenou kukuřicí a rozlitým pivem.

„To nemám ve zvyku,“ řekl Willard.

„Tak to je škoda, zvlášť v tuhle chvíli.“

„Nechtějte mě předělávat, jiný už nebudu,“ odtušil Willard poněkud příkře.

Nacházeli se v části státu Virginia, kde to Marks neznal. Neměl ponětí, že nějaká mexická restaurace bude mít otevřeno na snídani. Willard zvedl ruku a pokynul Marksovi, aby s ním šel dozadu. Osamoceně sedící muž na sobě měl drahý, uhlově černý oblek na míru, bleděmodrou košili a tmavomodrou kravatu s puntíky. V jeho levé klopě se skvěl drobný odznáček s americkou vlajkou. Cosi upíjel z vysoké sklenice, z níž čouhaly zelené snítky. Slazená whisky s ledem a mátou, tipoval by Marks, kdyby nebylo půl osmé ráno.

Navzdory Willardovu naléhání se tam Marksovi nechtělo. „Ten chlap je nepřítel. Je to postrach všech zpravodajských služeb. Jeho firma porušuje zákon, dělá všechno, co my nemůžeme, a dostává za to nehorázně zaplaceno. Zatímco my se brodíme ve sračkách, on si v klidu užívá a kupuje si tryskáče.“ Tvrdošíjně zatřásl hlavou. „Freddy, tohle fakt nemůžu.“

„Je jedno, jak se to udělá, ale hlavně ať Halliday skončí v pekle – nejsou to vaše slova?“ Willard se vítězoslavně usmál. „Chcete tuhle válku vyhrát, nebo se budete dívat, jak sen Starého pána končí v odpadkovém koši Národní bezpečnostní agentury?“ Povzbudivě se usmál. „Člověk by si myslel, že po všech těch letech brodění ve sračkách, jak tomu říkáte, se budete chtít trochu nadechnout čerstvého vzduchu. No tak. Přežijete první šok a pak už to půjde.“

„Slibuješ, tati?“

Willard se zasmál pod vousy. „Tak se mi to líbí.“

Vzal Markse za loket a vedl ho po dlaždicích z linolea do zadní části restaurace. Osamocený muž je přitom sledoval hodnotícím pohledem. S tmavými vlnitými vlasy, širokým čelem a drsnými rysy vypadal jako filmová hvězda. Markse okamžitě napadl Robert Forster, jistě by se však našla i podoba s jinými herci.

„Dobré ráno, pánové. Posaďte se, prosím.“ Oliver Liss jako filmová hvězda nejen vypadal, on tak i mluvil. Měl hluboký sytý hlas, s nímž dokázal znamenitě zacházet jako s vzácným nástrojem. „Dovolil jsem si objednat pití.“ Zvedl svou vysokou ojíněnou sklenici, zatímco před Markse a Willarda obsluha položila další dvě. „Je to ledový čaj se skořicí a muškátovým oříškem.“ Napil se a vybídl je k témuž. „Říká se, že muškátový oříšek má ve vysokých dávkách omamné účinky.“ Z jeho úsměvu vyplývalo, že si tu teorii sám úspěšně ověřil.

Oliver Liss budil dojem muže, pro kterého je úspěch nejvyšším zákonem. Se svými dvěma partnery určitě nevybudoval Černou řeku na zelené louce jen s pomocí peněz a štěstí. Marks usrkával chladný nápoj a zmocňoval se ho pocit, že se mu v břiše uhnízdilo klubko chřestýšů. V duchu proklínal Willarda, že ho na tohle setkání nepřipravil. Snažil se vylovit z paměti všechno, co o Oliveru Lissovi četl nebo slyšel, a ke svému zděšení zjišťoval, že téměř nic. Ten chlap se totiž zcela záměrně držel v ústraní, za Černou řeku na veřejnosti vystupoval další z partnerů – Kerry Mangold. Vědělo se toho o něm opravdu velice málo. Marks si vzpomínal, jak si ho jednou vygoogloval na internetu a našel jen podivně krátkou biografii. Liss byl zřejmě sirotek a jako takový vyrůstal střídavě u různých pěstounů. V osmnácti letech dostal svou první práci na plný úvazek u jedné stavební firmy. Zřejmě měla velké konexe a vliv, protože Liss zanedlouho začal pracovat v kampani místního kandidáta do senátu, jemuž ta společnost postavila sídlo o výměře dvou tisíc čtverečních metrů. Když byl dotyčný zvolen, vzal s sebou Lisse do Washingtonu a tam začala jeho opravdová kariéra. Liss byl svobodný a neměl žádné příbuzné, alespoň o nich nikdo nevěděl. Zkrátka a dobře, žil za vysokou zdí, za kterou nepronikl ani internet.

Když se Marks napil čaje, málem se otřásl odporem. Měl rád kávu a všechny čaje z hloubi duše nesnášel, zvlášť takové, které si hrály na něco jiného. Tenhle mu například připadal jako voda ze špinavé Gangy.

Někdo jiný by se asi zeptal: „Chutná vám?“, aby prolomil ledy, jenže Liss o nějaké lámání ledů ani o jinou běžnou formu mezilidské komunikace zjevně nestál. Místo toho upřel na Markse oči, které měly stejný tmavomodrý odstín jako jeho kravata, a řekl: „Willard mi o vás vyprávěl hezké věci. Je to pravda?“

„Willard nelže,“ odtušil Marks.

To vyvolalo na Lissových rtech náznak úsměvu. Dál usrkával svůj hnusný čaj, jeho pohled se však ani nezachvěl. Zdálo se, že ani nemusí mrkat, což byla znepokojivá vlastnost, zvláště u člověka v jeho postavení.

Poté donesli jídlo. Liss jim objednal nejen pití, ale dokonce i snídani. Sestávala z čerstvých kukuřičných tortill s máslem a míchaných vajec s papričkami a cibulkami, to vše zalité pikantní omáčkou, která Marksovi málem spálila rty. Těžce polkl první neopatrné sousto a vycpal si ústa tortillami a kysanou smetanou. Vodou by jen spláchl žár ze žaludku do tenkého střeva.

Liss velkodušně počkal, až Marks přestane slzet, a pak jako by se rozhovor ani na chvilku nepřerušil, řekl: „S panem Willardem máte celkem pravdu. Svým přátelům skutečně nelže. A ostatním lidem servíruje tak dokonalé lži, že je pokládají za svatou pravdu.“

Jestli tato slova Willardovi zalichotila, nedal to najevo. Tvářil se jako sfinga a plně se věnoval jídlu, které do sebe soukal pomalu a systematicky jako kněz. „Ale pokud by vám to nevadilo,“ pokračoval Liss, „řekněte mi něco o sobě.“

„Chcete znát můj životopis?“

Liss krátce vycenil zuby. „Povězte mi o sobě nějakou věc, kterou nevím.“

Zjevné tím mínil něco osobního, co by poodhalilo jeho charakter. A právě v té chvíli si Marks uvědomil, že Willard se už s Oliverem Lissem bavil, a zřejmě nejednou. „On už znovu běží,“ řekl mu Willard o projektu Treadstone. Znovu si připadal jako brankář, který přes obránce nevidí na míč, a to nebyl na tak důležité schůzce vůbec dobrý pocit.

V duchu pokrčil rameny. Nemělo cenu bránit se tomu, stejně šlo o Willardovu akci a on byl jen její součástí. „Týden před prvním výročím svatby jsem potkal jednu tanečnici, vlastně spíš baletku. Byla strašně mladá, necelých dvaadvacet, o dobrých dvanáct let mladší než já. Scházeli jsme se s železnou pravidelností jednou za týden. Trvalo to devatenáct měsíců a pak to najednou skončilo. Její společnost odjela na turné do Moskvy, Prahy a Varšavy, ale to nebyl ten pravý důvod rozchodu.“

Liss se opřel, vytáhl cigaretu a zapálil si, i když se to nesmělo. Proč by měl dodržovat zákony? pomyslel si Marks kysele. On sám je přece zákon.

„A jaký byl ten důvod?“ zeptal se Liss podivně zjihlým tónem.

„Abych pravdu řekl, sám nevím.“ Marks honil jídlo po talíři. „Je to zvláštní věc. Jeden den jsme ten žár ještě cítili, ale druhý den najednou zmizel.“

Liss vydechl oblak dýmu. „Předpokládám, že jste se rozvedl.“

„Ne. Ale něco mi říká, že to víte.“

„Proč jste se s manželkou nerozešli?“

To Liss nemohl ze svých získaných informací vědět. Marks pokrčil rameny. „Nikdy jsem svou ženu nepřestal mít rád.“

„Takže vám odpustila.“

„Ona na to nepřišla,“ vysvětlil mu Marks. Lissovy oči se zaleskly jako safíry. „Vy jste jí to neřekl?“

„Ne.“

„Nikdy jste necítil nutkání přiznat se jí?“ Bezděčně se zarazil. „Většina chlapů by to udělala.“

„Nebylo co říkat,“ odpověděl Marks. „Něco mě nakazilo. Přišlo to jako chřipka a pak to zase odešlo.“

„Jako by se to nikdy nestalo.“

Marks přikývl. „Tak nějak.“

Liss típl cigaretu, otočil se k Willardovi a hodnou chvíli si ho měřil. „Dobrá. Ty peníze dostanete.“ Pak vstal a bez dalšího slova vyšel z restaurace.

„Jde o to naleziště ropy!“ Moira se plácla dlaní do čela. „Panebože, jak to, že jsem na to doteď nepřišla? Vždyť je to jasné jako facka!“

„Až teď, kdy už všechno víte,“ namítl Humphry Bamber.

Seděli v kuchyni Christiana Lamontierra a jedli pečené hovězí a sendviče ze sýra Havarti z chleba z pšeničných klíčků, které Bamber připravil z ingrediencí z dobře zásobené lednice, a splachovali to francouzskou minerálkou Badoit. Na stole před nimi ležel Bamberův laptop, na němž běžely tři varianty možného vývoje situace, které Noah nechal zapracovat do programu Bardem.

„Totéž jsem si myslel, když jsem poprvé četl Záhadu velkého luku od Israela Zangwilla.“ Humphry Bamber polkl velké sousto obloženého chleba. „Je to první opravdová záhada zamčeného pokoje, i když si s tou myšlenkou před ním pohrávali jiní, dokonce už Hérodotos v pátém století před naším letopočtem. Ale teprve Zangwill v roce 1892 zavedl pojem odvedení pozornosti jiným směrem, který se od té doby stal základním kamenem všech příběhů takzvaných nemožných zločinů.“

„A Osten je klasický případ odvedení pozornosti.“ Moira studovala rozvíjení tří různých scénářů s rostoucí fascinací a hrůzou. „Ale v tak obrovském měřítku, že bez Bardemu by nikdo na světě nepoznal, že skutečným důvodem pro invazi do Íránu je zmocnit se tamních ropných polí.“ Ukázala na monitor. „Tohle je oblast Sahrak Nasírí-Astara, kam se Noah soustředí. Četla jsem o ní pár tajných zpráv. Pochází odtud nejméně třetina íránské ropy.“ Znovu namířila prstem. „Vidíte, o jak geograficky malé území se jedná? Vzhledem k tomu ho může dobýt relativně malá vojenská jednotka, ale ta ho pak snadno ubrání. Pro Noaha je to dokonalá volba.“ Zavrtěla hlavou. „Panebože, tohle je geniální věc. Šílená, strašná a úplně neuvěřitelná – ale geniální.“

Bamber skočil do lednice pro další láhev vody. „Já tomu nerozumím.“

„Zatím přesně neznám všechny podrobnosti, ale je jasné, že Černá řeka uzavřela obchod s ďáblem. Někdo vysoce postavený v americké administrativě tlačí na to, abychom něco udělali s rychle se rozvíjejícím íránským jaderným programem, který hrozí destabilizací celého Středního východu. Nejdřív se diplomatickou cestou snažíme, aby Írán uzavřel a rozebral své nukleární reaktory. Reakce Íránu? Vysměje se nám do očí. Pak jsme se spojenci zkusili zavést ekonomické embargo, jenže tím jsme jen Íránce pobavili, protože potřebujeme jejich ropu, a nejsme sami. Oni navíc mají strategickou možnost uzavřít Hormuzskou úžinu, což by zastavilo dodávky ropy ze všech zemí organizace OPEC v regionu.“

Vstala, odnesla talíř do dřezu a pak se vrátila ke stolu. „Někteří lidé tady ve Washingtonu usoudili, že trpělivost k ničemu nevede.“

Bamber se zamračil. „No a?“

„Takže se tomu rozhodli trochu pomoct. Využili zřícení amerického letadla k vojenskému zásahu proti Íránu, ale zjevně přitom rozjeli vlastní akci.“

„Osten.“

„Přesně tak. Bardem nám prozrazuje, že ve zmatku pozemní invaze skupinka agentů Černé řeky – s plným souhlasem vlády – obsadí naleziště ropy v Šahrak Nasírí-Astara, a Spojené státy tak získají mnohem větší kontrolu nad svým ekonomickým osudem. S íránskou ropou se už nebudeme muset plazit před Saúdy, Íránci, Venezuelou ani žádnou jinou zemí organizace OPEC. Amerika bude co se týče ropy nezávislá.“

„Uloupení ropného pole je přece nezákonné, nebo ne?“

„To jo, ale zdá se, že si s tím v tuhle chvíli nikdo neláme hlavu.“

„A co s tím chcete dělat?“

To byla samozřejmě otázka za miliardu dolarů. Jindy by zavolala Veronice Hartové, jenže ta byla mrtvá. Noahovou vinou, nikdo jiný za tím být nemohl. Veronika jí teď chyběla víc než kdy jindy, ale uvědomila si, že jsou za tím sobecké důvody, a zastyděla se. Vtom si vzpomněla na Sorayu Mooreovou. Seznámily se díky Bourneovi a Soraya jí padla do oka. Že měly společnou minulost, jí ani v nejmenším nevadilo; nikdy nebyla žárlivá.

Jak ale Sorayu sehnat? Otevřela mobil a zatelefonovala do centrály CIA, kde jí však sdělili, že paní ředitelka je pracovně v zahraničí. Když dispečerovi řekla, že volá v naléhavé věci, požádal ji, ať počká. Zhruba po minutě se znovu ozval: „Dejte mi číslo, kam vám paní ředitelka může zavolat.“

Moira mu nadiktovala číslo svého mobilu a ukončila spojení smířená s tím, že její žádost se ztratí v záplavě zpráv, sdělení a požadavků, kterých musela mít Soraya plný e-mail. Proto ji ohromilo, když jí po deseti minutách zazvonil telefon a na malém displeji se objevil znak mezinárodního hovoru.

Přiložila mobil k uchu. „Haló?“

„To jste vy, Moiro? Tady Soraya Mooreová. Kde jste? Máte problémy?“

Když Moira uslyšela její hlas, úlevně se zasmála. „Jsem ve Washingtonu. Měla jsem nějaký problém, ale ten už jsem vyřešila. Poslyšte, mám pro vás jisté informace.“ Vzala to od začátku a rychle jí řekla o vraždě Jaye Westona, o tragédii Steva Stevensona, která určitě také nebyla náhodná, i o smrti Veroniky Hartové. „Všechny stopy vedou k počítačovému programu, který si objednal Noah Perlis.“ Vyložila Soraye, co Bardem umí, jak získala jeho kopii a co se z ní dozvěděla o plánech Černé řeky zmocnit se íránských ropných polí.

„Pořád ale nemůžu přijít na to, jak mohl někdo připravit tak složitou akci po tom teroristickém útoku na letadlo nedaleko Káhiry.“

„O žádný teroristický útok nešlo,“ řekla Soraya. „Jsem v Chartúmu a vysvětlím vám to.“ Popsala Moiře, co společně s Amúnem Chaltúmem zjistili o íránské střele Kosar 3 a čtyřčlenné americké jednotce, která ji propašovala přes súdánskou hranici do Egypta. „Takže vidíte, že to sahá daleko za hranice Černé řeky, a dokonce i americké vlády. Ani Noah by se nedostal k Nikolaji Jevsinovi bez pomoci Rusů.“

Teď se Moira dovtípila, proč nikoho neznepokojovala protizákonnost krádeže toho ropného pole. Jestli se na operaci Osten podíleli i Rusové, dokázali by navést světové veřejné mínění žádoucím směrem.

„Moiro,“ řekla Soraya, „ty čtyři jsme našli u Chartúmu. Někdo je popravil jednou ranou do hlavy a jejich těla posypal nehašeným vápnem. Ale u všech jsme našli zvláštní přívěsky. Vypadají jako osobní vojenské známky, ale nápisy na nich jsou zašifrované.“

Moiře se až bolestně rozbušilo srdce. „To by mohly být známky, které dává svým agentům Černá řeka.“

„V tom případě by se dalo dokázat, že raketu Kosar 3 odpálili zaměstnanci Černé řeky, a mohli bychom tu nesmyslnou a samoúčelnou válku odvrátit.“

„Potřebovala bych je vidět,“ řekla Moira.

„Pošlu vám je,“ ujistila ji Soraya. „Kolega říká, že ty známky může odeslat tak, abyste je zítra ráno dostala.“

„To by byla fantazie. Pokud skutečně patří Černé řece, můžu je nechat během pár hodin posoudit. Jen musím zařídit, aby se dostaly do správných rukou.“

„CIA z toho vynechte,“ požádala Soraya. „Je tam nový ředitel M. Errol Danziger. I když jeho jmenování ještě nebylo oficiálně oznámeno, už se ujal úřadu – a je to člověk ministra Hallidaye.“ Nadechla se. „Poslyšte, nepotřebujete ochranu? Ať jste kdekoliv, můžu k vám během dvaceti minut poslat někoho z našich.“

„Díky, ale za daných okolností bude lepší, když o mně bude vědět co nejmíň lidí.“

„Rozumím.“ Nastala další, o něco delší odmlka. „Poslední dobou hodně myslím na Jasona.“

„Já taky.“ Moira byla šťastná, že se Jason na tom všem nepodílí. Potřeboval čas na tělesné i duševní zotavení. Když člověk uteče hrobníkovi z lopaty, nějakou dobu se z toho pak dostává a pár týdnů, někdy ani měsíců na to nestačí.

„Je na co vzpomínat.“ Soraya na druhém konci světa uvažovala, že až ukončí hovor, okamžitě zavolá Jasonovi a bude ho o všem informovat.

„To nás obě spojuje, viďte.“

„Nezapomeňte na něj, Moiro,“ řekla Soraya těsně předtím, než zavěsila.

33

Arkadin vystoupil z letadla Air Afrika a spatřil Noaha Perlise. Agent Černé řeky se mu na první pohled hnusil, když však před něj v čele svého dvacetičlenného oddílu předstoupil, choval se naoko srdečně. Zároveň se snažil nevnímat děsivou podobnost mezi Nižním Tagilem a touto částí Íránu se vzduchem plným síry a prachu a prstencem naftových vrtů, jež tolik připomínaly strážní věže přísně střežených věznic obklopujících jeho rodné město.

Zbylí členové Arkadinovy skupiny byli stále v letadle, kde jako po celý let hlídali pilota i navigátora, aby nemohli dát nikomu zprávu o nákladu větším než obvykle. Na smluvené znamení se muži vyrojí z břicha letadla jako řečtí válečníci, kteří pronikli za neproniknutelné trójské hradby uvnitř dřevěného koně.

„Rád vás konečně poznávám, Leonide Daniloviči,“ zahlaholil Perlis slušnou ruštinou, když sevřel Arkadinovi ruku. „Hodně jsem toho o vás slyšel.“

Arkadin se usmál jako milius a řekl: „Měl byste vědět, že Jason Bourne je tady…“

„Cože?“ Perlis vypadal, jako by se mu zhroutil svět. „Co jste říkal?“

„…a jestli ještě ne, tak brzy bude.“ Arkadin se nepřestával usmívat a přitom Perlisovi svíral ruku smrtícím stiskem, z něhož se nemohl vymanit. „To Bourne vnikl do sídla Air Afrika v Chartúmu. Určitě jste si kladl otázku, kdo to asi byl.“

Perlis se marně snažil pochopit, oč asi Arkadinovi jde. „To je nesmysl. Bourne je mrtvý.“

„Kdepak.“ Arkadin ostře škubl Perlisovou uvězněnou rukou směrem k sobě. „Měl bych to vědět, na Bali jsem ho sám postřelil. Taky jsem si myslel, že zemřel, ale je to nezmar jako já. Má snad devět životů.“

„I kdyby to všechno byla pravda, jak byste mohl vědět, že byl Bourne v Chartúmu a vloupal se do budovy Air Afrika?“

„Vědět tyhle věci je moje práce, pane Perlisi.“ Zasmál se. „To bych ale byl až příliš skromný. Víte, to já jsem Bournea zcela záměrně nasměroval do Chartúmu, do sídla Air Afrika a – což je ze všeho nejdůležitější – k Nikolaji Jevsinovi.“

„Jevsin je přece základem našeho plánu, proč byste takovou pitomost dělal?“

„Chtěl jsem, aby ho Bourne zabil. A přesně to se stalo.“ Arkadinovi se úsměv rozlil až k očím. Ten arogantní Američan najednou nějak zbledl, frajírek jeden, pomyslel si. „Mám všechny Jevsinovy počítačové soubory – veškeré jeho kontakty, klienty i dodavatele. Není to samozřejmě moc široký okruh lidí, ale všichni už se o smrti Nikolaje Jevsina dozvěděli. Také dostali jasné instrukce, že odteď budou jednat se mnou.“

„Vy… vy přebíráte Jevsinovy obchody?“ Navzdory tomu, co právě slyšel, se Perlis drze zašklebil do Arkadinovy kruté tváře. „Příteli, vy zřejmě trpíte velikášským bludem. Přitom jste jen nevzdělaná ruská nula s IQ tykve, na kterou se nějakým omylem usmálo štěstí. Jenže v tomhle oboru vám štěstí už dál nepomůže. Přišel čas, aby vás vystřídali profesionálové.“

Arkadin měl sto chutí rozbít mu obličej na kaši, ale ovládl se. Na to bude času dost, teď potřeboval publikum pro své vystoupení. Aniž by pustil Perlisovu ruku, palcem otevřel mobilní telefon a odeslal textovou zprávu složenou ze tří písmen. O chvíli později se břicho letadla otevřelo a vyskákalo z něj zbylých osmdesát příslušníků Arkadinovy soukromé armády.

„Co to má znamenat?“ vypravil ze sebe Perlis a s hrůzou sledoval, jak se jeho muži ocitají v menšině proti nepřátelům, kteří je odzbrojují, srážejí na zem a spoutávají.

„Já nepřebírám jen Jevsinovy obchody, pane Perlisi, ale i tohle naleziště ropy. Co bylo vaše, je teď moje.“

Ruská bojová helikoptéra Mi-28 s Bournem, plukovníkem Borisem Karpovem, jeho muži, dvoučlennou posádkou a hromadou zbraní slétla nad íránská ropná pole v Šahrak Nasírí-Astara. Lidé na palubě okamžitě uviděli dva letouny – letadlo společnosti Air Afrika, jehož pohyb vysledoval Karpovův počítačový technik v Chartúmu, a vrtulník Sikorski S-70 Black Hawk vyvedený v matné černé barvě bez označení: dopravní prostředek Černé řeky.

„Podle mých informací z Moskvy spojenecké síly pod vedením Američanů na íránské území zatím nevstoupily,“ řekl Karpov. „Možná je ještě čas odvrátit katastrofu.“

„Jak znám Noaha Perlise, určitě si připravil záložní plány.“ Bourne shlížel na rychle se měnící terén a přemítal nad vším, co mu řekla Soraya. Konečně měl pohromadě všechny dílky skládanky, až na jeden: Arkadinův záměr. Ten chlap musel mít něco za lubem, tím si byl Bourne jist jako máločím v této delikátně utkané pavučině.

A hele, tady máme pavouka, pomyslel si, když se vrtulník snesl dolů jako netopýr z pekla a prolétl přímo nad postavami Arkadina a Perlise. Karpov nařídil pilotovi přistát a Bourne ucítil v ráně na prsou silnou tepající bolest, jež se vrátila jako starý, ale houževnatý nepřítel. Snažil se ji nevnímat a lámal si hlavu nad výjevem, který se mu naskytl. Pět mužů a jedna žena leželi na břiše na asfaltu, svázaní jako podsvinčata určená na rožeň. Bourne napočítal sto po zuby ozbrojených vojáků v maskovacích uniformách, jež zjevně nepatřily k výstroji americké armády.

„Co se to tam dole sakra děje?“ Boris si právě všiml scény, která předtím zaujala Bournea. „Tamhle je ten syčák Arkadin.“ Zaťal pěst. „Po ničem netoužím víc než pověsit ho za koule do průvanu. A teď se mi to snad s boží pomocí splní.“

To už se však jejich vrtulník dostal pod palbu a pilot sedící ve vyvýšené kabině vzadu podnikal úhybné manévry, až oba turbomotory burácely. Bournea ani Karpova střelba ze samopalů nijak zvlášť neznepokojovala, jelikož helikoptéra měla pancéřovou kabinu odolnou proti nábojům ráže 7.62 a 12.7mm i proti střepinám dvacetimilimetrových střel.

„Připraven?“ zeptal se Karpov Bournea. „Tváříš se jako správný Američan, kterého nic nezaskočí.“ A bezbarvě se zasmál.

Palubní střelec varovně křikl. Podívali se, kam ukazuje, a uviděli, že jeden z vojáků na zemi vkládá do odpalovače protiletadlovou raketu Redeye, jeho kolega zbraň zvedá na rameno, míří na ně a mačká spoušť.

• • •

Jakmile si Arkadin všiml, že raketa zapadá do odpalovače, zasadil Perlisovi tvrdý hák do čelisti, a když se Američan zhroutil, pustil jeho ruku a rozběhl se k muži, jenž se chystal vypálit na vrtulník. Křikl na něj, aby toho okamžitě nechal, ale rotory helikoptéry příliš hlučely, takže ho nebylo slyšet. Věděl, co se stalo. Jeho muži zaznamenali ruský bitevní stroj a instinktivně zareagovali na nepřítele.

Raketa vylétla do vzduchu a vybuchla u palivových nádrží vrtulníku. To byla chyba, protože nádrže měly izolaci z polyuretanové pěny, která je chránila před vznícením. Případné trhliny v samotných nádržích by okamžitě uzavřely samoregenerační latexové obaly. I kdyby výbuch prorazil jedno z palivových potrubí – což bylo celkem pravděpodobné, jelikož helikoptéra se v době zásahu pohybovala poměrně nízko –, zřejmě by se nic nestalo. Palivo totiž obíhalo ve vakuu, aby nemohlo unikat do míst, kde hrozilo nebezpečí vznícení.

Následkem exploze se stroj zhoupl ve vzduchu jako dezorientovaný čmelák. Pak se stalo to, čeho se Arkadin nejvíc obával: z podbřišku zasaženého vrtulníku vylétly k zemi dvě protitankové střely Šturm, jejichž detonace usmrtily tři čtvrtiny Arkadinova oddílu.

Náraz Bournea odmrštil hlavou proti přepážce a v příští chvíli mu z hrudníku do rukou vystřelila nesnesitelná bolest. Napadlo ho, že dostal infarkt, ale pak se mu silou vůle podařilo trochu ovládnout, napřímil ruku a stáhl Karpova na podlahu helikoptéry. Do kabiny vlétl dusivý kouř, nebylo však jasné, zda vychází z ran, které helikoptéra utrpěla, nebo z mělkých kráterů v zemi, kam dopadly rakety.

„Okamžitě s tou herkou přistaňte!“ přikázal Karpov do řevu motorů.

Pilot, jenž už od zásahu zápolil s ovládacími prvky, přikývl a klesl svisle dolů. Jakmile s velkým nárazem dosedli, Karpov otevřel dveře a seskočil na zem. Bourne ho s bolestnou grimasou následoval. V krku cítil svůj horký dech. Oba se v podřepu rozběhli pod rotory vrtulníku, které bičovaly okolí prudkým větrem.

Ocitli se v pekle. Nebo spíš na válečném poli. Ve vzduchu snad svist raket mohl působit povznášejícím dojmem, zvlášť jako odplata za první úder, zde na zemi však panovala naprostá zkáza. Hromady černé hlíny, vyprahlé a kouřící jako z útrob podsvětí, zakrývaly poházené kusy těl, jako by se nějaká pomatená bytost rozhodla vylepšit podobu člověka tím, že jej nejdřív roztrhá na kousky. Zápach spálené kůže se mísil s odpornými puchy výměšků a vybuchlých zbraní.

Bourne měl pocit, že před sebou vidí výjev z jedné z pološílených Goyových černých maleb. Tváří v tvář takové strašlivé spoušti a tolika mrtvým se podvědomě snažil vykládat si vše kolem jako nějakou fantaskní představu, jinak by se musel zbláznit.

Oba muži si ve stejnou chvíli všimli Arkadina a vyrazili za ním. Bournea však zbrzdila stále palčivější bolest na prsou. Zatímco ještě před chvílí mu připadala malá jako kulička na cvrnkání, teď dorostla do velikosti pěsti, která nemilosrdně sevřela jeho srdce. Padl na koleno a sledoval, jak Karpov mizí v oblaku černého olejnatého dýmu. Arkadina neviděl, ale zbytek jeho oddílu bojoval s ostrahou íránského ropného pole o každý centimetr území, který se nezměnil v pekelnou jámu. Pokud šlo o agenty Černé řeky, žádní zřejmě nezůstali naživu: buď zahynuli při raketovém útoku, nebo je popravili Arkadinovi vojáci. Všude panoval chaos.

Bourne se s námahou zvedl a odvrávoral kolem ležících těl do zvířeného dýmu, který stoupal až k obloze. Na druhé straně kouřové clony se mu naskytl nehezký obrázek. Boris ležel na svahu jednoho z kráterů a z nohy, kterou měl v nepřirozeném úhlu zkroucenou pod sebou, mu prosvítala bílá kost. Nad ním stál rozkročený Leonid Danilovič Arkadin. V ruce měl pistoli SIG Sauer ráže 7.62 milimetrů.

„Myslel jste si, že mě oblafnete, pane plukovníku, ale já jsem na tenhle okamžik dlouho čekal.“ Ve výkřicích a třeskotu zbraní bylo Arkadina sotva slyšet. „A teď přišel můj čas.“

Náhle se otočil k Bourneovi a se sadistickým úsměvem na rtech ho třikrát po sobě střelil do prsou.

34

Údery kulek Bournea odhodily dozadu a srazily na zem. Projela jím sžíravá bolest. Zřejmě na chvíli omdlel, a když se znovu probral, Arkadin vylezl k ústí kráteru a shlížel na něj se zvláštním výrazem, ze kterého čišela snad lítost, nebo dokonce zklamání.

„Tak to bychom měli,“ řekl, když vykročil k Bourneovi. „Karpov už se nehne a Perlisovi muži jsou mrtví, někteří i pohřbení. Ti dva už dohráli. Teď už jsme zbyli jen my, první a poslední absolvent projektu Treadstone. Ale vy máte taky smrt na jazyku, jak se tak dívám.“ Sklonil se. „Měl jste podíl na Devřině smrti a já vás za to přinutil zaplatit, ale než zemřete, ještě něco by mě zajímalo. Kolik je dalších absolventů? Deset? Dvacet? Nebo ještě víc?“

Bourne mohl sotva mluvit a připadal si jako chromý. Celý předek košile, kterou mu dal Boris, byl zmáčený krví.

„Já nevím,“ vypravil ze sebe. Dýchalo se mu hůř, než očekával, a trpěl neuvěřitelnou bolestí. Když teď došel doprostřed pavučiny a našel mazaného pavouka, jenž se tam krčil a spřádal svá jemná vlákna, cítil se naprosto bezmocně.

„Tak vy nevíte.“ Arkadin posměšně naklonil hlavu na stranu. „Ale já něco vím a na rozdíl od vás se o to klidně podělím. Vy si nejspíš myslíte, že jsem najal Mučitele, ale nic nemůže být dál od pravdy. Proč bych někomu platil, aby udělal věc, kterou strašně toužím udělat sám? To přece nemá žádnou logiku. Pravda je taková, že Mučitele najal Willard. Ano, slyšíte dobře. Člověk, který vám na Bali pomáhal vstát z mrtvých, když jste nějakou záhadou přežil zásah do srdce. Mimochodem, jak se vám to povedlo? No nic. To už je jedno, za chvíli to stejně budete mít za sebou.“

Oblohou svištěly íránské střely, možná z minometů, a vybuchovaly na dvou různých místech na křídlech necelých sto metrů opodál. Arkadin se ani nezachvěl, dokonce ani nemrkl. Jen čekal, až se rámus utiší.

„Kde jsem to skončil? Aha, u Willarda. Mám pro vás ještě jednu novinu: Willard věděl, že žiju a že jsem po vás na Bali střílel. Jak to zjistil? Typickým stylem skupiny Treadstone: vyslýchal muže, kterého jsem najal, abych měl jistotu, že jste opravdu zemřel. Zavolal mi z mobilu mého vlastního člověka, no věřil byste té jeho drzosti?“

Nedaleko se rozburácely letecké motory. Listy vrtulí helikoptéry se začaly otáčet. Bourneovi rázem došlo, kam Perlis zmizel.

„Možná si kladete otázku, proč vám to neřekl. Protože vás zkoušel – stejně jako mě. Chtěl zjistit, jak dlouho vám potrvá, než se o mně dozvíte, protože už věděl, jak dlouho trvalo mně dozvědět se o vás.“ Arkadin si dřepl. „Je to liška podšitá, to se musí nechat. A teď, když jsme se trochu poznali, je čas to ukončit. Delší dobu už bych s vlastním dvojníkem strávit nemohl, to by se mi udělalo špatně od žaludku.“

Vstal. „Chtěl bych vás vidět plazit se po zemi, ale to byste ve svém stavu bohužel nezvládl.“

Tehdy se Bourne vztyčil, jako by povstal z hrobu, a skočil na něj.

Arkadin v šoku zvedl pistoli a vystřelil. Bourne se znovu skácel, ale znovu se zvedl na koleno a pak se vyškrábal na obě nohy.

„Ježíšikriste!“ vydechl Arkadin. V očích měl zaskočený a nebezpečný výraz. „Co vy jste kurva zač?“

Bourne natáhl ruku a sáhl po pistoli. Právě v té chvíli třeskl výstřel, Arkadin se zatočil dokola a z ramene mu vytryskla krev. Vykřikl, vrhl se na Bournea a pak vypálil dvě rány na Borise Karpova, který se i přes zlomenou nohu připlazil po úbočí ožehlého kráteru. Arkadinova zbraň cvakla naprázdno: došly mu náboje.

Vrtulník se zvedl ze země, otočil se ve vzduchu a zahájil hustou kulometnou palbu na zbývající členy Arkadinova oddílu. Střelci Černé řeky na palubě helikoptéry vůbec nevadilo, že Arkadinovi muži stále bojují s íránskou ostrahou, a bezhlavě kosil obě skupiny bez rozdílu.

Arkadin hodil nepoužitelnou pistoli Bourneovi do obličeje a rozběhl se k torzu své jednotky. Bourne za ním udělal tři kroky a klesl na kolena. Měl pocit, že mu vybuchne srdce. Navzdory kevlarové vestě a sáčkům s prasečí krví, které si na Karpovovo naléhání nacpal pod bundu, mu čtyři Arkadinovi střely roztrhly původní ránu. Stěží popadal dech.

Vrtulník Black Hawk se otáčel k dalšímu náletu na muže na zemi, Arkadin však nyní vrazil raketu do ramenního odpalovače. Bourne věděl, že Arkadin musí stůj co stůj ochránit zbytek svých vojáků. Bez nich tady neměl co dělat, ropná pole nemohl udržet sám. Jeho jedinou šancí proto bylo helikoptéru sestřelit.

Bourne s vypětím všech sil vstal a rozběhl se k mrtvolám. Jedné z nich sebral samopal Kalašnikov, namířil na Arkadina a stiskl spoušť. Zásobník byl prázdný. Odhodil zbraň stranou, vytrhl jednomu z padlých z pouzdra pistoli Luger a přesvědčil se, že je nabitá. Pak vyrazil k Arkadinovi, jenž stál rozkročený s odpalovačem raket opřeným o pravé rameno.

Vzduchem létala kulometná palba z vrtulníku. Bourne začal v běhu střílet po Arkadinovi, a tím ho vyvedl z klidného soustředění a nutil ho vypálit v pohybu. Odpalovač se možná nějak poškodil nebo byla vadná samotná raketa, protože vrtulník minula. Aniž by Arkadin zpomalil, odhodil odpalovač a téměř zároveň vytrhl ležícímu vojákovi ze sevření samopal. V běhu vystřelil na Bournea a přinutil ho skočit do úkrytu. Nepřestal pálit, dokud nevypotřeboval veškeré náboje. Pak Bourne opět vyrazil kupředu, i když sotva popadal dech. Cestou vystřelil, jenže Arkadin se ztratil v oblaku hustého černého dýmu. Helikoptéra Černé řeky se nad jejich hlavami zvedala směrem k ropným vrtům.

Bourne kolem neviděl žádné živé agenty Černé řeky a Arkadinovi muži bezvládně leželi na kouřící zemi. Bourne vběhl do dýmu a okamžitě ho začaly pálit oči. Přerývaně dýchal, plíce tuto námahu už nezvládaly. V té chvíli vycítil, že se k němu ze zvířené temnoty něco blíží, a sklonil se, ale pozdě.

Arkadinova obouručná rána ho zasáhla do ramene a otočila dokola. V dané situaci mu byla pistole k ničemu a Arkadin ho druhým úderem praštil do spánku, takže znovu zavrávoral. Měl pocit, že mu každou chvílí musí explodovat hlava i hrudník. Když se však Arkadin vrhl po pistoli, máchl její hlavní a udělal mu na tváři dlouhý krvavý šrám hluboký až na kost.

Arkadin se odpotácel dozadu do hustého černého oblaku a Bourne vypálil poslední tři náboje, které ve zbrani zbyly. Spěchal dýmem a hledal svého protivníka. Vzápětí z mračna vyšel a otáčel se všemi směry, ale Arkadina nikde neviděl.

Najednou ho tak silně píchlo na prsou, že klesl na kolena. Ta bolest se nedala vydržet. Svěsil hlavu a v duchu viděl, jak se mu tělem šíří oheň, který hrozil, že ho celého pozře. Vzpomněl si, co řekla Tracy, když mu umírala v náručí. „V poslední hodince nás tajemství sežerou zaživa.“

A pak se mu uprostřed plamenů zjevila jakási tvář – ohnivá tvář. Byl to Šiva, bůh zkázy i vzkříšení. To on mu pomohl vstát? Těžko říct. Jisté však bylo, že v jednu chvíli balancoval na pokraji zhroucení, a náhle stál vratce na nohou.

A tehdy spatřil Borise. Ležel na okraji kráteru s hlavou zbrocenou krví.

Bez ohledu na vlastní bolest Bourne zaklesl ruce do Karpovových podpaží a zvedl ho ze země. Zatímco mu vzduchem nad hlavou svištěly svítící střely, zapřel se koleny a přehodil si Borise přes rameno. Zaťal zuby a začal si klestit cestu kolem doutnajících mrtvých a umírajících pozůstatků lidských bytostí k ruské helikoptéře.

Několikrát musel zastavit buď kvůli krupobití kulometné palby, nebo bolesti, jež drtila jeho srdce jako svěrák utažený tak pevně, že mohl stěží dýchat. Jednou padl na koleno a za nohavici ho chytila zčernalá ruka nějakého vojáka – jestli levá nebo pravá, nebylo poznat. Bourne se ji snažil setřást, prsty mu však lnuly ke kalhotám jako přilepené. Všude kolem viděl zohavené obličeje. Zdálo se, že se k němu otáčejí a tiše křičí v mučivé smrtelné agónii. Teď si byli rovni jako všechny oběti násilí, které je vždycky ve své podstatě nesmyslné. Už bylo jedno, na které straně kdo stojí. Chaos, krev a oheň vymazaly nejen jejich lidskost, ale také víru, jedinou věc, která je poháněla kupředu – ať už šlo o politiku, náboženství nebo prostě jen o peníze. Všichni leželi na jedné hromadě pod podmračeným nebem, pokrytí popelem svých druhů i nepřátel.

Bourne se konečně vytrhl z vojákova sevření, nejistě vstal a pokračoval ve své trýznivé pouti zničenou krajinou. Mastný kouř, který zahlcoval už tak dost špinavý vzduch, výrazně zhoršoval viditelnost. Ruská helikoptéra se Bourneovi zaostřovala a zase rozmazávala před očima, jako by ji měl v jednu chvíli téměř na dosah a vzápětí zase kilometry daleko. Rozběhl se, zastavil, sklonil se, zalapal po dechu a pak znovu vyrazil. Připadal si jako Sisyfos, který valí svůj balvan do kopce, ale nikdy se nedostane až na vrchol. Jeho cíl se stále zdál velice daleko, a tak pokračoval dál, kladl jednu nohu před druhou, klopýtal a kličkoval s těžkým břemenem zónou smrti, kterou tato malá válka vytvořila. Konečně s hořícími plícemi a očima plnýma slz uviděl, jak Borisovi muži vybíhají z bezpečí vrtulníku pro svého raněného velitele. Sundali ho z Bourneova otupělého ramene a on padl na kolena. Dva Borisovi vojáci ho zvedli a dali mu napít vody.

Čekaly tu však na něj špatné zprávy. Borisova posádka bude muset helikoptéru opustit, protože ji raketový útok vyřadil z provozu. Bourne se hltavě nadechoval a rozhlížel se kolem. Nakonec Rusy nasměroval k letadlu Air Afrika, nečinně stojícímu tři sta metrů od nich.

Kolem letadla ani na schůdcích nikoho nepotkali. Dveře byly dokořán. Uvnitř zjistili proč. Členy posádky někdo – pravděpodobně Arkadin a jeho banda – svázal a umlčel roubíky. Bourne dal příkaz osvobodit je.

Položili plukovníka na podlahu letadla. Sklonil se nad ním lékař a začal s prohlídkou.

Po pěti úzkostných minutách různého prohmatávání a zkoušení vzhlédl k Bourneovi i ostatním mužům shluklým kolem. „Pokud jde o nohu, je to jednoduchá zlomenina, nic vážného,“ začal. „I s tou střelnou ranou na hlavě to mohlo dopadnout hůř. Kulka ho jen škrábla, lebku neprorazila. To jsou dobré zprávy.“ Jeho ruce dál pracovaly na raněném veliteli. „Horší je, že utrpěl těžký otřes mozku. V hlavě mu roste tlak a budu mu do ní muset vyvrtat dírku, abych ho snížil.“ Ukázal na místo na Borisově pravém spánku. „Vidíte? Tady.“ Zadíval se na Bournea a mlaskl. „Já ale můžu provést jen základní ošetření. Musíme ho co nejdřív dostat do nemocnice.“

Bourne vystoupil dopředu a dal pilotovi a navigátorovi společnosti Air Afrika rozkaz zavézt je do Chartúmu. Oba okamžitě začali procházet předletovou přípravou. Motory postupně naskočily.

„Připoutejte se, prosím,“ zavelel lékař, když se Bourne vrátil. „Budu se vám věnovat, až stabilizuji plukovníka Karpova.“

Bourne neměl sílu se přít. Zhroutil se do sedadla, svlékl si bundu a vyndal vypotřebované sáčky s vepřovou krví, roztržené Arkadinovými střelami. Tiše se pomodlil k duchovi prasete, které za něj položilo život, a nemohl si přitom nevzpomenout na toho velkého vyřezávaného čuníka u bazénu na ostrově Balí.

Rozepnul si kevlarovou vestu a připásal se, jeho pohled však neopouštěl Karpovovo ležící tělo. Plukovník byl smrtelně bledý, všude samá krev. Poprvé v životě připadal Bourneovi opravdu zranitelný, alespoň pokud si vzpomínal. Napadlo ho, jestli stejně viděla Moira i jeho, když byl postřelen v Tengananu.

Když se letadlo rozjelo po dráze, duchapřítomně zavolal Soraye ze satelitního telefonu a popsal jí, co se stalo.

„Spojím se s generálem LeBowem, který velí spojeneckým silám, a požádám ho, aby neútočili,“ řekla Soraya. „Je to normální člověk, poslechne mě. Zvlášť když mu řeknu, že zítra ráno budeme mít dost pádných důkazů na to, abychom dokázali, že raketu Kosar 3 odpálila Černá řeka, a ne íránští teroristé.“

„Řada vysoce postavených lidí v Americe bude mít máslo na hlavě,“ odtušil Bourne unaveně.

„S tím, co máme v rukou, to u některých z nich neskončí jen máslem. Tedy doufám,“ prohlásila Soraya. „Navíc by to nebylo poprvé a určitě ne ani naposledy.“

Odkudsi zvenčí uslyšel tři silné výbuchy. Podíval se z okna a uviděl Perlisův dárek na rozloučenou: vrtulník Black Hawk vypálil rakety do všech ropných vrtů a ty se nyní ocitly v plamenech. Nepochybně tím chtěl zajistit, že i kdyby Arkadin nakrásně přežil, nafty se nezmocní.

„Jasone, říkal jsi, že plukovník Karpov se z toho dostane. Ale jak jsi na tom ty?“

Bourne seděl v letadle vysoko nad zemí a pořádně nevěděl, co na to říct.

Kolikrát musíš zemřít, pomyslel si, než se naučíš žít?

• • •

Když Moira roztrhla dopis od Sorayi a vytáhla z obálky čtyři titanové destičky, s uspokojením si uvědomila, že má v ruce rozhodující fyzický důkaz, s nímž může zničit Noaha i Černou řeku. Tyto známky skutečně vydala Černá řeka a po jejich dešifrování Moira získala jména i řadová čísla všech čtyř agentů. Pak štítky i laptop Humphryho Bambera s programem Bardem sbalila a odnesla jedinému člověku, jemuž mohla absolutně důvěřovat: Fredericku Willardovi.

Willard její důkazy přijal s odměřenou radostí a zdálo se, že i s podivným klidem, který nasvědčoval tomu, že už něco ví. Následně pak materiály proti Černé řece předložil řadě zdrojů, aby měl jistotu, že je někdo někam nezaloží nebo se neztratí.

Soraya a Amún Chaltúm se vrátili do Káhiry. Přestože Sorayini podřízení shromáždili přesvědčivé důkazy proti Chaltúmovu nepříteli, oni dva neprožívali zrovna šťastné období. Soraya věděla, že Amún nikdy neopustí Egypt, jelikož by si jinde nepřipadal jako doma. Navíc měl před sebou ještě důležité politické bitvy a ona si dobře uvědomovala, že i kdyby mu nepomohla, stejně by před nimi neuhnul. Rovněž věděla, že by za ním z Ameriky do Egypta sama neodešla.

„Co budeme dělat, Amúne?“ zeptala se.

„Já nevím, azizti. Miluju tě tak, jak jsem nikdy v životě nikoho nemiloval. Vůbec si neumím představit, že tě ztratím.“ Vzal ji za ruku. „Přestěhuj se sem. Pojď se mnou žít. Vezmeme se, porodíš mi děti a budeme je společně vychovávat.“

Zasmála se a zavrtěla hlavou. „Ty víš, že bych tady nebyla šťastná.“

„Ale představ si, jak budeme mít krásné děti, azizti!“

Znovu se zasmála. „Blázínku!“ Políbila ho na rty. Zamýšlela to jako přátelský polibek, ale změnil se v něco jiného, hlubšího, delšího a vzrušujícího.

Když se od sebe konečně oddělili, řekla: „Mám nápad. Budeme se scházet jednou ročně na týden. Pokaždé na jiném místě nebo kde budeš chtít.“

Dlouze se na ni zadíval. „Nic jiného nám nezbývá, azizti?“

„Copak to nestačí? Musí to stačit, to přece sám chápeš.“

„No právě.“ Vzdychl a pevně ji objal. „Ale my si vystačíme i s málem.“

O tři dny později skandál s Černou řekou vtrhl na internet i do médií se silou hurikánu a zastínil dokonce i rozpouštění spojeneckých sil na hranicích s Íránem, které už chytré televizní hlavy okomentovaly ze všech možných úhlů.

„Je po všem,“ sdělil Peter Marks Willardovi. „Černá řeka i ministr Halliday končí.“

Překvapilo ho, když se na něj Willard tajemně podíval. „Doufám, že nechcete vycouvat z naší dohody.“

Ta záhadná poznámka se vyjasnila, když o několik hodin později ministr obrany Bud Halliday uspořádal tiskovou konferenci, na níž odsoudil Černou řeku za „bezprecedentní zneužití moci, které je v tak příkrém rozporu s deklarovanými cíli této společnosti, že vše směřuje k odebrání licence. Osobně jsem hovořil s generálním prokurátorem, který mi potvrdil, že proti pracovníkům Černé řeky včetně vedoucích kádrů se připravuje občanskoprávní i trestněprávní řízení. Chci, aby americký lid věděl, že Národní bezpečnostní agentura angažovala Černou řeku v dobré víře na základě ujištění této organizace, že se setkala s vůdci prodemokratické opoziční skupiny uvnitř Íránu a dospěla s nimi k dohodě. Poskytla nám dokumentaci s veškerými daty, časy, jmény i probíranými otázkami, kterou jsem kompletně předal generálnímu prokurátorovi jako důkaz proti Černé řece. Chci americký lid ujistit, že já ani nikdo jiný z Národní bezpečnostní agentury jsme neměli tušení, že se ze strany Černé řeky jedná o promyšlenou lež. Právě v těchto chvílích vzniká zvláštní vyšetřovací komise, která má za úkol celou záležitost objasnit. Mohu vám slíbit, že původci tohoto neslýchaného spolčení budou přísně potrestáni v souladu se zákonem.“

Žádné jiné spojení mezi Národní bezpečnostní agenturou, natožpak samotným Hallidayem, a Černou řekou kupodivu nevyšlo najevo. A k Marksově úžasu generální prokurátor obvinil jen Kerryho Mangolda a Dicka Brauna. O Oliveru Lissovi, třetím členovi vůdčího triumvirátu Černé řeky, nepadla ani zmínka.

Když se na to Marks zeptal Willarda, opět se mu dostalo jen záhadného pohledu. Rozhodl se proto, že si informace o Černé řece vyhledá na internetu. Po vyčerpávajícím průzkumu vypátral nenápadný článeček, který před několika týdny vyšel v deníku Washington Post. Psalo se v něm, že Oliver Liss opouští společnost, jejímž spoluzakladatelem byl, na základě dohody z „osobních důvodů“. Nic bližšího se o těch osobních důvodech Marks nedozvěděl, ať hledal sebevíc.

Tehdy mu Willard s úsměvem mazaného lišáka oznámil, že žádné neexistují.

„Doufám, že už jste připraven začít pracovat,“ dodal Willard, „protože skupina Treadstone se právě vrátila na scénu.“

35

Za nádherného květnového dne, když na ostrově Bali všechno rozkvétalo, dorazil Suparwita k chrámu Pura Lempuyang. Pod jasnou oblohou pak vystoupal po dračím schodišti a prošel zdobeným kamenným portálem ke druhému svatostánku vysoko na úbočí. Hora Agung se před ním tyčila v celé své kráse. Byla modrá jako voda v Lombocké úžině a nehalil ji vůbec žádný opar. Když Suparwita vykročil ke skupině klečících kajícníků, na kameny padl stín a léčitel uviděl, že na něj čeká Noah Perlis.

„Nevypadáte překvapeně.“ Perlis měl na sobě balijský sarong a tričko, v nichž si připadal asi tak nepatřičně jako narkoman v obleku.

„Proč bych měl být překvapený?“ reagoval Suparwita. „Já věděl, že se vrátíte.“

„Neměl jsem kam jít. Ve Spojených státech je po mně vyhlášeno pátrání. Teď jsem uprchlík, tak jste to přece chtěl, ne?“

„Chtěl jsem, aby se z vás stal psanec,“ odpověděl Suparwita, „a to jsou dvě rozdílné věci.“

Perlis se ušklíbl. „Myslíte si, že mě můžete trestat?“

„Nemám potřebu vás trestat.“

„Měl jsem vás zabít, když jsem měl před lety příležitost.“

Suparwita se na něj zadíval vodnatýma očima. „Nestačilo vám, že jste zabil Holly?“

Perlis se zatvářil udiveně. „Nemáte žádný důkaz.“

„Já nepotřebuji to, co nazýváte důkazem. Vím, co se stalo.“

Perlis k němu udělal krok. „A sice?“

„Sledoval jste Holly Marii Moreauovou z Evropy až sem. Co jste spolu měli, to se neodvažuji soudit.“

„Jak to?“ Perlis se stále ušklíbal. „Vy přece víte všechno.“

„Proč jste Holly sledoval, pane Perlisi?“

Perlis mlčel, pak pokrčil rameny, jako by dospěl k závěru, že už na tom stejně nezáleží. „Něco mi vzala.“

„Jak se to stalo?“

„Okradla mě, sakra! Přijel jsem sem, abych si vzal, co mi náleželo. Měl jsem právo…“

„…ji zabít?“

„Ne, myslím to tak, že jsem měl právo vzít si zpátky to, co mi ukradla. Její smrt byla nehoda.“

„Zabil jste ji bezdůvodně,“ pravil Suparwita.

„Vrátila mi to. Dostal jsem, co jsem chtěl.“

„Ale k čemu vám to bylo? Rozluštil jste tajemství oné věci?“

Perlis zůstal zticha. Kdyby uměl truchlit, dávno by s tím začal.

„To je ten pravý důvod, proč jste se sem vrátil,“ pokračoval Suparwita, „nejen na Bali, ale přímo na místo, kde jste Holly zavraždil.“

Noaha se náhle zmocnil hněv. „Jste policajt, nebo svatý muž, či jak si vlastně říkáte?“

Na Suparwitově tváři se objevil náznak úsměvu, z něhož Perlis nedokázal nic vyčíst. „Bylo by asi poctivé říct, že to, co vám Holly vzala, jste sám ukradl.“

Perlis zesinal. „Jak to… jak to můžete vědět?“ zašeptal.

„Řekla mi to Holly. Jak jinak?“

„Holly neměla o ničem tušení, věděl jsem to jen já.“ Pohrdlivě pohodil hlavou. „Kromě toho, nepřišel jsem se sem nechat vyslýchat.“

„A víte tedy už, proč jste tady?“ Suparwitovy oči planuly tak jasně, že jejich záři nepřehlušilo ani prudké slunce.

„Ne.“

„Ale ano.“ Suparwita zvedl ruku a ukázal na majestátní horu Agung orámovanou kamenným obloukem.

Perlis se otočil a zastínil si oči před slunečním svitem, když se však obrátil zpátky, Suparwita zmizel. Lidé stále pokračovali ve svých nekonečných modlitbách, kněz byl pohroužen bůhví v čem a muž vedle něj pomalu, až téměř hypnoticky přepočítával peníze.

Poté, jako by ho nohy samy nesly, Perlis vykročil k hoře Agung, zdobené kamenné bráně a vrcholu schodiště, odkud se před lety zřítila Holly Marie Moreauová.

• • •

Perlis se s odmítavým výkřikem v hrdle probudil a prudce se posadil. Pokoj byl sice klimatizovaný, přesto se potil. Měl za sebou hluboký spánek nebo přesněji řečeno tajemný sen o Suparwitovi a chrámu Pura Lempuyang. Rozbušené srdce ho bolelo jako vždycky, když procitl z podobných snů.

Zprvu si nemohl vzpomenout, kde to vlastně je. Od chvíle, kdy nařídil zapálit íránská ropná pole, byl na útěku. Co se stalo? Tu trýznivou otázku si položil snad tisíckrát, až nakonec zbyla jediná odpověď: programu Bardem se nepodařilo tento vývoj předpovědět, protože do milionu parametrů, s nimiž pracoval, zasáhly dvě téměř shodné proměnné – Bourne a Arkadin. Ve světě financí se pro takové nepředvídatelné události extrémního dopadu vžilo označení černá labuť. V hermeticky uzavřeném světě počítačových programátorů se nečekaným okolnostem, které zničí program, říká Šiva podle hinduistického boha zkázy. Výskyt Šivy je velice vzácný, ale aby se objevili dva najednou, je téměř vyloučené.

Dny a noci ubíhaly Perlisovi jako v jednom z jeho snů. Často ani nevěděl, zda spí, či bdí. Nic už mu nepřipadalo skutečné – jídlo, jež do sebe soukal, místa, kde přebýval, ani mělký spánek, do kterého upadal. A pak včera přijel na Bali a poprvé od chvíle, kdy se vrtulník Black Hawk zvedl od trosek operace Osten, ucítil nějaký vnitřní posun. Cosi v něm prasklo. Práce u Černé řeky pro něj byla vším, nahrazovala mu rodinu i kamarády a nic jiného neměl. Bez ní přestal existovat. Bylo to však ještě mnohem horší, protože když se to tak vezme, po celou dobu svého působení u Černé řeky vlastně pracoval na tom, aby přestal existovat. Vyžíval se ve všech rolích, které musel hrát, protože ho vzdalovaly od sebe samotného, od člověka, kterého neměl nikdy rád. Ani nevěděl, co si s ním počít. Do Moiry se zamiloval pravý Noah Perlis – ubohý slaboch, o němž od dětství nikdo neslyšel. Díky práci pro Černou řeku získal jakési brnění, které ho chránilo před tím chudáčkem plným citů a pocitů číhajícím v jeho nitru. Se ztrátou Černé řeky o své brnění přišel a na světlo světa vyšlo jeho malé růžové ufňukané já. Jako by někdo otočil vypínačem z plusu na minus a veškerá energie, která do něj předtím proudila, teď odtékala pryč.

Spustil nohy z postele a vykročil k oknu. Co ho na tomhle místě tak přitahuje? Svého času navštívil řadu rajských ostrovů, jež se blyštily po celé zeměkouli jako démanty. Jedině z Bali na něj však dýchalo cosi mezi nebem a zemí. On přitom nebyl člověk, který by na takové věci věřil. Už jako dítě se choval pragmaticky a celý svůj dospělý život strávil v osamění: bez rodiny či přátel. Bylo to ovšem čistě jeho rozhodnutí, protože přátelé i příbuzní můžou člověka za jeho zády zradit. Záhy si udělal závěr, že pokud nic necítí, nemůže se ani spálit a nikdo mu neublíží. Jenže jemu někdo ublížil, a nejen Moira.

Vysprchoval se, oblékl si šaty a pak vyšel ven do vlhkého zářivého horka. Nebe bylo přesně tak jasné jako v jeho snu. V dálce viděl modrý masiv hory Agung, jež ho naplňovala otázkami a také strachem, protože měl pocit, že se na té hoře nachází něco, co o sobě nechtěl vědět. A tato věc – ať to bylo cokoli – ho silně přitahovala a současně odpuzovala. Snažil se znovu získat alespoň část ztracené rovnováhy a potlačit emoce, jež v něm explodovaly, ale nedokázal to. Jako by šlo o koně, kteří vyrazili ze stáje, a bez železné disciplíny Černé řeky a jeho bývalého brnění je nemohlo nic zahnat zpět. Zadíval se na ruce, které se mu třásly tak silně, jako by měl delirium tremens.

Co se to se mnou děje? ptal se v duchu. Věděl však, že to je špatná otázka.

„Proč jsi přišel?“ Tak zněla správná otázka, kterou mu ve snu položil Suparwita. Všechny postavy ve snech jsou do jisté míry odrazem nás samotných, jak si někde přečetl. V tomto světle se ptal sám sebe, proč se na Bali vrátil. Když odsud po smrti Holly Marie odjel, byl přesvědčený, že už ho tu nikdo neuvidí. A přece tady teď byl. Moira mu ublížila, to je pravda, ale nejvíc ze všeho jej ranil Hollyin tragický osud.

Bez zájmu se najedl, a když dorazil do cíle své cesty, už si ani nevzpomínal, co vlastně měl. Jeho žaludek nebyl plný, ale ani prázdný. Jako by přestal existovat spolu se zbytkem Noahovy osobnosti.

Holly Marie Moreauová byla pochována na hřbitůvku jihovýchodně od vesnice, kde vyrostla. Dnešní obyvatelé Bali obvykle své mrtvé spalují, ale najdou se skupiny lidí, které to nedělají – například původní Balijci v Tengananu, kteří nepatří k hinduistům. Domorodci věří, že na západ směrem k moři se rozkládá peklo, takže pokud už hřbitovy stavějí, činí tak západně od vesnice. Zde na jihu Bali to znamenalo jihozápad. Balijci se hřbitovů děsí, protože se domnívají, že nespálená těla nejsou mrtvá, v noci vstávají z hrobů a bloudí krajinou pod vedením boha zla Rudry. To místo bylo tudíž naprosto opuštěné – dokonce se zdálo, že tu nejsou ptáci ani zvěř.

Všude kolem rostly husté háje halící hřbitov do nejhlubšího stínu, takže se utápěl v inkoustové modři a zeleni věčného přítmí. Až na jeden náhrobek měl neudržovaný, až zanedbaný ráz. Na tom jediném hrobě stálo: Holly Marie Moreauová.

Perlis zíral na mramorovou desku s jejím jménem a daty narození i úmrtí snad celou věčnost. Pod těmi strohými údaji bylo napsáno MILOVANÁ.

Stejně jako k tomu, co ho čekalo na hoře Agung, i k Mariině hrobu cítil jakousi neodolatelnou touhu i odpor. Kráčel pomalu a rozvážně, jako by se řídil rytmem vlastního srdce. Znenadání se zastavil. Mezi stromy se mihl ještě černější stín než tmavé okolí – nebo se mu to alespoň zdálo. Viděl něco, nebo ho v šeru jen šálil zrak? Vzpomněl si na bohy a démony, kteří na hřbitovech údajně sídlili, a zasmál se pod vousy. Pak ten stín spatřil znovu, tentokrát jasněji. Tvář nerozeznával, ale uviděl dlouhé rozevláté vlasy mladé ženy nebo snad dívky. Přízrak, napadlo ho s nádechem černého humoru. Nacházel se celkem blízko Hollyina hrobu, v podstatě už u něj stál. Perlis se znepokojeně rozhlédl, vytáhl zbraň a uvažoval, jestli je hřbitov skutečně tak opuštěný, jak vypadá.

Pak se konečně odhodlal, prošel kolem náhrobního kamene a klestil si cestu mezi stromy za dívčím stínem, který snad předtím zahlédl. Půda rychle stoupala k hřebenu, silněji zalesněnému než zbytek hřbitova. Na vrcholu se zastavil a přemýšlel, kudy se dát, jelikož mu výhled na všechny strany stínily husté stromy. Pak koutkem oka uviděl další mihnutí a otočil hlavu jako větřící pes. Možná to byl jen pták. Napnul však uši, a neslyšel žádný zpěv ani šustění listí v křoviscích.

Vydal se tedy za tím mihnutím a jistou chůzí zdolával strmý svah klesající k rokli s ještě hustším lesem.

Poté kus před sebou spatřil její vlající vlasy a zavolal na ni, i když to bylo pošetilé a naprosto se to k němu nehodilo.

„Holly!“

Holly samozřejmě zemřela. Věděl to líp než kdo jiný, byl však na ostrově Bali, kde je možné úplně všechno. Rozběhl se za ní, až se mu rozbušilo srdce. Prolétl mezi dvěma stromy, pak ho něco udeřilo do týla a on se zhroutil po hlavě do temnoty.

„Kdo ji znal líp,“ řekl hlas v jeho hlavě, „ty, nebo já?“

Perlis otevřel od a přes bolest, z níž mu bylo špatně, spatřil Jasona Bournea.

„Ty! Jak jsi věděl, že tady budu?“

Bourne se usmál. „Tohle je tvoje poslední zastávka, Noahu. Konečná.“

Perlis se rozhlédl. „Ta dívka – viděl jsem tady dívku.“

„Holly Marii Moreauovou.“ Perlis si na zemi všiml své pistole a vrhl se k ní. Bourne ho nakopl tak ostře, že mu zlomil dvě žebra, až to hlasitě zapraskalo. Perlis zaúpěl.

„Řekni mi o Holly.“

Perlis vzhlédl k Bourneovi. Nedokázal potlačit zmučenou grimasu a mohl být rád, že nevykřikl bolestí. Pak ho něco napadlo.

„Ty si na ni nevzpomínáš, že ne?“ Perlis se pokusil zasmát. „No to mě podrž.“

Bourne si vedle něj klekl. „Jestli si na něco nevzpomínám, ty mi to povíš!“

„Jdi do hajzlu!“

Když mu Bourne tvrdě zaryl palce do očních bulv, Perlis vykřikl.

„Teď se koukni!“ nařídil mu Bourne.

Perlis uslzenýma očima zamrkal a uviděl, jak z jednoho ze stromů slézá dívčí stín.

„Podívej se na ni!“ pokračoval Bourne. „Podívej se, co jsi z ní udělal.“

„Holly?“ Perlis jen nevěřícně zíral. Vodnatýma očima si prohlížel tu pružnou postavu, Hollyinu postavu. „Tohle není Holly.“ Ale kdo jiný to mohl být? Srdce mu bušilo v hrudníku jako zběsilé.

„Co se stalo?“ zeptal se Bourne. „Pověz mi o sobě a o Holly.“

„Našel jsem ji v Benátkách. Toulala se ulicemi, jako by se ztratila. A svým způsobem taky ztracená byla.“ Perlis slyšel svůj tenký, slabý hlas. Zněl tak vzdáleně, jako by mluvil do telefonu se špatným signálem. Co to dělám? napadlo ho. Jeho vnitřní vypínač se otočil na druhou stranu a spolu s energií z něj náhle prýštila slova, jež dlouhá léta držel v sobě. „Zeptal jsem se jí, jestli si nechce vydělat rychlý prachy, a ona na to: ‚Proč ne?‘ Neměla ponětí, do čeho se žene, ale zdálo se, že je jí to jedno. Nudila se a potřebovala něco nového, nějaký impulz, aby se jí znovu rozproudila krev.“

„Takže ty tvrdíš, žes jí vlastně dal jen to, co chtěla.“

„Ale to je fakt!“ vyhrkl Perlis. „V životě jsem nikomu nic jiného nedal.“

„A Veronice Hartové jsi taky dal, co chtěla?“

„Byla to agentka Černé řeky, patřila mi.“

„Jako nějaká věc.“

Perlis odvrátil hlavu. Zadíval se na dívčí stín, který stál a pozoroval ho, jako by ho snad soudil. No a co má být? řekl si v duchu. Nemám se zač stydět. A přece nedokázal odtrhnout pohled a zbavit se představy, že tím stínem je Holly Marie Moreauová a zná všechna tajemství, jež uvrhl do vězení svého srdce.

„Jako Holly.“

„Cože?“

„Holly ti taky patřila?“

„Brala si moje peníze, ne?“

„Za cos jí platil?“

„Potřeboval jsem se k někomu dostat a věděl jsem, že to sám nezvládnu.“

„Byl to muž,“ pomohl mu Bourne. „Mladý muž.“ Perlis přikývl. Když už na tuhle cestu vykročil, musel jít dál. „Jaime Hererra.“

„Počkat, syn dona Fernanda Hererry?“

„Poslal jsem ji do Londýna. Tehdy ještě nepracoval v otcově firmě. Chodil do jednoho klubu – propadl hazardu a ještě s tím nedokázal bojovat. I když byl nezletilý, nevypadal na to a jeho falešnou průkazku nikdo nezkoumal.“ Perlis se na chvíli odmlčel a usilovně lapal po dechu. Pohnul levou rukou pod tělem, jako by tím mohl zmírnit své utrpení. „Holly vypadala strašně nevinně, ale v tom, co jsem po ní chtěl, byla zatraceně dobrá. Během týdne se z ní a Jaimeho stali milenci a po dalších deseti dnech se k němu nastěhovala.“

„A pak?“

Zdálo se, že dýchání činí Perlisovi stále větší obtíže. Dál civěl na ten dívčí stín, do kterého se mu koncentroval celý svět. „Je opravdová?“

„Záleží na tom, co tím myslíš,“ odvětil Bourne. „Pokračuj. Co měl Jaime Hererra tak cenného, že to pro tebe měla Holly ukrást?“

Perlis nic neřekl, ale Bourne viděl, jak ohnul prsty pravé ruky a zabořil je do listnaté lesní zeminy.

„Co přede mnou skrýváš, Noahu?“

Perlis najednou vymrštil levou ruku, kterou měl předtím pod sebou, a vyskakovacím nožem prořízl Bourneovi šaty na boku až do masa. Začal otáčet čepelí a snažil se najít cestu mezi svaly, šlachami a kostmi do jednoho z Bourneových životně důležitých orgánů. Bourne mu zasadil strašlivou ránu do hlavy, ale Perlis s nadlidským vzepětím zabořil nůž ještě hlouběji.

Bourne tedy vzal do rukou Perlisovu hlavu a mocným škubnutím mu zlomil vaz. Z Perlise okamžitě vyprchala všechna síla a jeho oči se zakalily. V koutku úst se mu vytvořilo trochu pěny, buď následkem ohromného úsilí, nebo šílenství, které ho v posledních dnech života stále víc pohlcovalo.

Zadýchaný Bourne pustil jeho hlavu a vytáhl si nůž z boku. Začal krvácet, ale nebylo to nic extrémně vážného. Chytil Perlisovu pravou ruku a vyhrabal z hlíny jeho pěst. Pak mu postupně narovnal všechny prsty. Očekával, že bude v dlani něco svírat – nějakou věc, kterou si vzal zpět od Holly. Nic tam však neměl. Na ukazováku, který se tolik snažil schovat, se však leskl prsten. Bourne mu ho nemohl stáhnout, a tak vzal vystřelovací nůž a uřízl celý prst. Do smaragdového a safírového světla pak pozvedl obyčejný zlatý kroužek podobný milionům snubních prstýnků po celé planetě. Mohl to být důvod, proč ten chlap Holly zabil? Ale proč? Co na něm bylo tak vzácného, že kvůli tomu musela zemřít mladá žena?

Nepřestával prsten převracet mezi prsty. A pak si všiml nápisu na vnitřní straně. Táhl se po celém obvodu. Nejdřív ho napadlo, že jde o azbuku, pak pomyslel na nějaký dávno mrtvý a zapomenutý sumerský jazyk, jemuž rozumí jen hrstka zasvěcených odborníků. Nakonec však dospěl k názoru, že písmena nedávají žádný smysl. Takže nepochybně šlo o nějaký kód.

Bourne dál držel prsten ve vzduchu a přitom si začal uvědomovat, že se dívčí stín blíží. Jeho nositelka se zastavila úctyhodný kus od něj, a jelikož viděl v její tváři strach, s bolestným zasténáním vstal a vykročil k ní.

„Byla jsi moc statečná, Kásih,“ řekl balijské dívce, která ho zavedla k nábojnici ve vesnici Tenganan, kde byl postřelen.

„Vy krvácíte.“ Přitiskla mu k boku hrst aromatických lístků, jež nasbírala.

Vzal ji za ruku a společně vykročili zpátky k domu jejích rodičů nad terasovitým rýžovým polem nedaleko od Tengananu. Volnou rukou si tiskl k čerstvé ráně bylinkový obklad a cítil, jak se krev sráží a bolest ustupuje. „Není se čeho bát,“ uklidnil ji.

„Když jste tady, tak ne.“ Kásih se naposledy ohlédla přes rameno. „Je ten démon mrtvý?“ zeptala se.

„To víš, že ano,“ řekl Bourne. „Dočista mrtvý.“

„A nevrátí se?“

„Ne, Kásih, ten už se nevrátí.“

Spokojeně se usmála. Ale už když to vyslovoval, uvědomoval si, že je to lež.

Milovníci Jasona Bournea se mohou těšit

na jeho další příběh

BOURNEŮV ZÁMĚR

Při pronásledování nájemných zabijáků v Africe se Jason Bourne stane svědkem smrti obchodnice s uměním – a v jeho narušené paměti to vyvolá vzpomínku na vraždu mladé ženy na Bali. Ta mu věnovala prsten, zdánlivě obyčejný kroužek, ale tajemné znaky vyryté do jeho vnitřní strany skrývají tajemství natolik významné, že jsou lidé kvůli němu ochotni vraždit.

Bourne se rozhodne zjistit, v čem spočívá podstata a výjimečnost onoho tajemného nápisu. Stopy ho neomylně dovedou k ruskému nájemnému vrahovi Leonidu Arkadinovi, a to je velmi těžký soupeř. Oba absolvovali speciální výcvikový program americké CIA, a proto disponují stejnými schopnostmi, důvtipem a silou. Vše nasvědčuje tomu, že střet dvou elitních zabijáků je neodvratný…

Bourne ovšem nemusí bojovat jen se svým úhlavním ruským nepřítelem, ale také s americkými agenty a tajemnou organizací Severus Domna, která usiluje o nadvládu nad světem – a k jejímu dosažení potřebuje právě Bourneův prsten.

Román Bourneův záměr vyjde na podzim roku 2011,

ale již dnes si jej můžete objednat na dobírku

přímo v nakladatelství. S potěšením vám také zašleme

ediční plán doplněný o nabídku vydaných titulů.

DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava,

tel.: 596 127 644, tel/fax: 596 127 571, mobil: 736 538 393

e-mail: domino@dominoknihy.cz

www.dominoknihy.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai