Amblerova výstraha

Robert Ludlum

(2006)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Horory

Na nepřístupném ostrově u amerického pobřeží stojí utajená psychiatrická klinika. Skryti před zraky veřejnosti se tam léčí bývalí agenti s narušenou duší, kteří se stali bezpečnostní hrozbou pro zemi, jíž kdysi sloužili. Jeden z nich se jmenuje Harrison Ambler. Je držen v úplné izolaci a dostává silné otupující léky. Mezi ním a ostatními pacienty je však zásadní rozdíl: Ambler není blázen.S pomocí soucitné zdravotní sestry Ambler vysadí léky, vyčistí si hlavu a za dramatických okolností prchne z ostrova. Na svobodě chce především vypátrat, kdo a proč ho do blázince zavřel. Vrací se však do zcela neznámého světa. Přátelé a dlouholetí kolegové si na něj nevzpomínají. Jméno Harrison Ambler není v žádných oficiálních záznamech. A když poprvé spatří v zrcadle svou tvář, dívá se na něj zcela cizí člověk.S nepřítelem těsně v patách a bez možnosti požádat kohokoli o pomoc se Ambler snaží zjistit, kým vlastně byl. Jedině tak může přijít na to, proč je pro někoho natolik nebezpečný, že ho nechal nejprve zavřít do blázince a teď ho chce zabít...

ROBERT LUDLUM

Amblerova výstraha

2006

ČÁST PRVNÍ

1

Ta budova působila naprosto všedním dojmem. Mohla to být velká škola nebo třeba místní finanční úřad. Hranatá stavba z pálených cihel – čtyři podlaží s dvorem uprostřed – připomínala bezpočet jiných domů vztyčených v padesátých a šedesátých letech dvacátého století. Náhodnému chodci by nestála za bližší pohled.

Na bariérovém ostrově ležícím deset kilometrů od pobřeží amerického státu Virginia se však žádní náhodní chodci nevyskytovali. Ostrov byl součástí národní přírodní rezervace, tedy alespoň oficiálně. Případným zvědavcům by úřady vysvětlily, že vzhledem k mimořádné citlivosti zdejšího ekosystému je vstup veřejnosti zakázán. Na části závětrné strany ostrova skutečně sídlil orel mořský a morčák velký: dravec a jeho kořist, oba ohrožení největším predátorem ze všech, člověkem. Střední úsek ostrova však zaujímal rozlehlý areál s upravenou zelení a pečlivě stupňovanými svahy. A právě tam stála ta obyčejná budova.

Lodě, jež na ostrově Parrish třikrát denně zastavovaly, nesly označení přírodní rezervace a z dálky nebylo poznat, že přepravovaný personál vůbec nepřipomíná strážce parku. Pokud by se tu pokusila přistát pochroumaná rybářská bárka, okamžitě by ji obstoupili muži v khaki uniformách s bodrým úsměvem a chladnýma očima. Nikdo se nikdy nedostal tak blízko, aby si všiml čtyř strážních věží nebo elektrického oplocení, jež obepínalo celý komplex. Natož aby se nad tím pozastavil.

Jestliže kolem budovy vládla divoká příroda, uvnitř řádila zdivočelá lidská mysl. Byla to totiž psychiatrická léčebna pro pacienty, kteří znali přísně tajné informace. Země potřebovala bezpečné místo, kam mohla posílat vyšinuté jedince s hlavou plnou státních tajemství. Na ostrově Parrish se případná bezpečnostní rizika dala dokonale zvládnout. Všichni zaměstnanci prošli přísným výběrem a prověrkami. Ochranu před narušením klidu zajišťovaly i sledovací systémy, které zaznamenávaly každý zvuk i pohyb. Další pojistkou byla pravidelná rotace lékařů a sester. Ti se střídali každé tři měsíce, aby nemohli navázat s pacienty nežádoucí vztahy. Bezpečnostní předpisy dokonce vyžadovaly, aby personál oslovoval chovance číslem, nikoli jménem.

Jen málokdy se v léčebně vyskytl pacient, který byl vyhodnocen jako zvláště nebezpečný, ať už kvůli své duševní poruše, či citlivosti informací, jež nosil v mozku. Takového člověka pak izolovali od ostatních ve zvláštním střeženém oddělení. V západním křídle třetího patra jeden byl. Měl číslo 5312.

Zaměstnanec čerstvě přidělený do oddělení 4Z, který s pacientem č. 5312 přišel do styku poprvé, si mohl být jist jen tím, co vidí: tedy že dotyčný měří asi metr osmdesát, je mu kolem čtyřiceti, má krátké hnědé vlasy a jasně modré oči. Pokud se jejich oči náhodou setkaly, zdravotník odvrátil zrak jako první: ten člověk měl tak ostrý pohled, že to bylo silně zneklidňující, až téměř fyzicky bolestivé. Zbytek pacientova portrétu obsahovaly lékařské záznamy. Co však ukrývalo jeho nitro, těžko odhadnout.

*****

Kdesi v oddělení 4Z zaznívaly exploze a křik, nikdo je však neslyšel. Odehrávaly se jen v pacientových neklidných snech, jež nabývaly na jasnosti, i když samotný spánek už začínal odplouvat. Ty chvíle před probuzením – kdy člověk vnímá různé výjevy jako nezúčastněný pozorovatel – byly vodopádem obrazů, jež se bortily jako filmový pás zastavený před horkou žárovkou promítačky. Politické shromáždění na Tchaj-wanu: na velkém náměstí se sešly tisíce lidí, které v parnu chladil jen občasný závan větříku. Výbuch – drobný, dobře mířený a smrtící. Významný činitel se uprostřed věty skácel k zemi. Ještě před chvílí zapáleně hovořil k občanům, nyní ležel na dřevěném pódiu v louži vlastní krve. Zvedl hlavu, naposledy se zadíval do davu a jeho pohled se ustálil na jednom člověku. Byl to čchang pi-c‘ – běloch ze Západu. On jediný nekřičel, neplakal ani neprchal. Jediný nevypadal překvapeně, vždyť sledoval své vlastní dílo. Politik zemřel s očima upřenýma na muže, který přišel z druhého konce světa, aby ho zabil. Pak se obraz zkroutil, zatřepotal a shořel oslepujícím bílým plamenem.

Jakoby z dálky se ozval známý sled tří tónů v mollové tónině a Hal Ambler otevřel zalepené oči.

To už je ráno? V pokoji bez oken to neměl jak poznat. Pro něj to každopádně ráno bylo. Zářivky zapuštěné do stropu se příští půl hodiny postupně rozsvěcely: umělé svítání, ještě podtržené dokonale bílým okolím. Začínal den, alespoň zdánlivý. Amblerův pokojík měřil tři krát čtyři metry. Na podlaze leželo bílé linoleum a stěny pokrývala bílá pěna z PVC, na dotek připomínající tuhou zápasnickou žíněnku. Pevné dveře se za chvíli pomalu otevřou a hydraulicky vzdychnou. Tyhle maličkosti už dokonale znal, a stovky podobných. Patřily ke každodennímu životu ve špičkově zabezpečeném zařízení: pokud se tomu tedy dalo říkat život. Zakoušel úseky děsivé jasnosti, ale také chvíle zahalené mlhou. A nad tím vším visel pocit, že ho někdo unesl – nejen jeho tělo, ale i duši.

Za své bezmála dvacetileté kariéry tajného agenta Ambler několikrát padl do zajetí – v Čečensku a Alžírsku – a strávil delší dobu na samotce. Věděl, že podobné okolnosti nepřejí hlubokým myšlenkám, sebezpytu ani filozofickým úvahám. Člověku spíš létají hlavou útržky reklamních znělek a populárních písniček, jejichž texty napůl zapomněl. Hlavně si však naléhavě uvědomuje drobné tělesné strasti. To trýznivé vědomí víří a vznáší se doslova nad vším a málokdy přinese něco zajímavého, protože nerozlučně souvisí s tím podivným utrpením samoty. Školitelé, kteří ho cvičili pro život agenta, se ho snažili na takové případy připravit. Hlavní je, zdůrazňovali mu vždycky, udržet na uzdě vlastní mysl: aby na sebe sama neútočila jako žaludek stravující vlastní stěny.

Jenže na ostrově Parrish nebyl v rukou nepřátel. Držela ho tu vlastní země, v jejíchž službách prožil celou kariéru. A on nevěděl proč.

Proč sem zavírali některé lidi, to Ambler dokázal celkem pochopit. Jako člen odnože americké rozvědky známé pod názvem Konzulární operace o léčebně na ostrově Parrish slyšel. Také mu bylo jasné, proč taková léčebna musí existovat. Žádný smrtelník není imunní vůči nástrahám vlastní duše, ani ten, který zná přísně střežená tajemství. K takovému pacientovi ovšem nemůžete pustit ledajakého psychiatra. O tom se Ambler sám přesvědčil za studené války. Jeden psychoanalytik v Alexandrii, původem z Berlína, mezi jehož klienty patřili i vysocí státní úředníci, byl tehdy odhalen jako špion nechvalně známé východoněmecké Stasi.

Nic z toho však nevysvětlovalo, proč se tu ocitl Hal Ambler. Sám neměl ponětí, jak dlouho ho v léčebně vlastně drželi. Z výcviku dobře věděl, že vězeň si musí udržovat pojem o čase. Jemu se to ale vůbec nedařilo. Byl tady zavřený půl roku, rok, nebo snad ještě déle? Na tyto otázky odpověď neznal. Jedno však věděl jistě: pokud brzy neuteče, doopravdy se zblázní.

*****

Každodenní rituály: Ambler se nemohl rozhodnout, zda ho jejich dodržování zachovává při životě, či naopak ničí. Tiše a důkladně splnil stanovený cvičební program: na závěr si dal sto kliků na jedné ruce, střídal přitom pravou a levou. Každý druhý den se směl vykoupat, dnešek mezi ně však nepatřil. U malého bílého umyvadla v rohu pokoje si vyčistil zuby. Držadlo kartáčku, jak si všiml, bylo vyrobeno z měkkého pryžovitého polymeru – kus tvrdého plastu by mohl někdo použít jako zbraň. Stiskl dotykový senzor a z přihrádky nad výlevkou vyklouzl malý elektrický strojek. Mohl se s ním holit maximálně 120 vteřin, pak musel vrátit přístroj do bezpečnostní schránky, jinak by se rozezvučel alarm. Nakonec si opláchl obličej vodou a mokrými prsty si prohrábl vlasy, aby je alespoň nějak učesal. Nebylo tam žádné zrcadlo ani jiný reflexní povrch. Dokonce i sklenice byly potažené čímsi matným. To vše mělo nepochybně nějaký léčebný důvod. Oblékl si stejnokroj, jaký nosili všichni pacienti: bílou bavlněnou halenu a volné kalhoty na gumu.

Zaslechl otvírání dveří a ucítil dezinfekční prostředek s vůní jehličí, který se pokaždé nesl chodbou. Pomalu se otočil. Byl to jako obvykle podsaditý muž ostříhaný na ježka v šedavé popelínové uniformě. Na prsou měl jmenovku opatřenou látkovým chránítkem: další z bezpečnostních opatření, jež podnikal personál tohoto oddělení. Ploché samohlásky jasně napovídaly, že chlapík pochází ze Středozápadu. Jeho znuděnost a apatie byly nakažlivé. Ani Ambler o něj nejevil valný zájem.

Další každodenní věc: zřízenec svíral v dlani tlustý spletený opasek. „Ruce nahoru,“ zavrčel, když přistoupil blíž a ovinul Amblerovi černý nylonový řemen kolem pasu. Bez této zvláštní výstroje nesměl Ambler opustit pokoj. Pevná umělá tkanina ukrývala několik plochých lithiových baterií. Součástí opasku byly i dva kovové trny, které přiléhaly těsně nad levou ledvinu.

Toto zařízení – oficiálně známé jako „reakční pásek“ – se obvykle používalo při převozu nebezpečných pacientů. V oddělení 4Z patřil mezi běžné součásti úboru. Opasek vydával osmivteřinové výboje o síle padesáti tisíc voltů a bylo možné ho aktivovat až na vzdálenost sta metrů. Úder elektrického proudu by skolil i těžkého zápasníka sumo: dalších deset či patnáct minut by se jen bezmocně svíjel na zemi.

Když zřízenec zaklapl opasek, odvedl Amblera bílou kachlíkovou chodbou pro ranní příděl léků. Ambler kráčel zvolna a těžkopádně, jako by se brodil vodou. Taková chůze často pramenila z vysoké hladiny tlumících prostředků v krvi a každý zaměstnanec léčebny ji důvěrně znal. Amblerovy vláčné pohyby však vůbec neodpovídaly bdělosti, s níž jeho pohled pročesával okolí. To byla jedna z mnoha věcí, jichž si zřízenec nevšiml.

Amblerovi naopak neušlo takřka nic.

Budova léčebny byla sice desítky let stará, ale pravidelně vybavovaná nejmodernějším zabezpečením: většina dveří se otevírala čipovou kartou a u hlavních vchodů byly dokonce snímače oční sítnice, aby dovnitř pronikli skutečně jen povolaní. Asi třicet metrů od Amblerovy cely se nacházela takzvaná Hodnotící místnost s velkým oknem z šedého polarizovaného skla, které umožňovalo pozorování pacienta, aniž by on sám někoho viděl. Ambler sem chodíval na pravidelná „hodnocení duševního stavu“, jejichž smysl dobře nechápal on ani lékař, který ho měl zrovna na starosti. V posledních měsících zakusil pravé zoufalství, a to ne v důsledku své duševní nemoci. Vyvěralo ze střízlivého odhadu vlastních šancí na propuštění. Zdravotníci kolem něj se sice po třech měsících střídali, ale i za tu dobu stihl Ambler vycítit, že ho považují za doživotního vězně. Člověka, který si tu po jejich odchodu ještě dlouho pobude.

Před několika týdny se ale všechno náhle změnilo. Zatím se nestalo nic určitého, nic hmatatelného, nic pozorovatelného. Celá změna spočívala v tom, že někoho našel. Byla to mladá sestřička a jmenovala se Laurel Hollandová. Stála při něm, a to bylo nejdůležitější.

*****

Po několika minutách dorazil zřízenec s otupělým pacientem do prostorné půlkruhové části oddělení 4Z, které se říkalo „odpočívárna“. To označení příliš neodpovídalo jejímu účelu. Výstižnější byl oficiální název: pozorovací sál. Na jednom konci místnosti se nacházelo jakési primitivní cvičební náčiní a police s patnáct let starým vydáním Světové knižní encyklopedie. Na druhém výdejna léků: dlouhý pult a stahovací okno z drátěného skla, za nímž se rýsovala přihrádka s bílými umělohmotnými lahvemi se štítky v pastelových barvách. Jak Ambler časem zjistil, obsah těch lahviček dokázal člověka znehybnit stejně účinně jako ocelová pouta. Vyvolával strnulost bez klidu, netečnost bez pokoje.

Zájmem ústavu však nebyl ani tak klid, jako spíš otupení pacientů. Toho rána se v sále sešel půltucet zřízenců. Nebylo na tom nic neobvyklého: jedině pro zdravotníky mělo označení „odpočívárna“ alespoň nějaký smysl. Oddělení bylo navrženo pro deset pacientů, sloužilo přitom jedinému. Následkem toho se z pozorovacího sálu stalo jakési společenské centrum pro zřízence, kteří pracovali na náročnějších odděleních. Tím, že se tu scházeli, ještě zvyšovali bezpečnost střežené části.

Ambler se otočil, kývl na dva zdravotníky sedící na nízké polstrované lavičce a vrhl na ně zamlžený pohled. Po bradě mu pomalu stékal pramínek slin. Ve skutečnosti však zaznamenal přítomnost šesti zřízenců, sloužícího psychiatra a také známé sestřičky, svého jediného záchranného lana.

„Je čas na bonbóny,“ prohodil jeden z mužů a ostatní se rozesmáli.

Ambler se líně odvlekl k výdejně léků, kde čekala hnědovláska s jeho ranními pilulkami. Přelétl mezi nimi nenápadný záblesk – prchavý pohled, nepatrné kývnutí hlavy.

Před nedávnem se mu náhodou podařilo zjistit, jak se mladá žena jmenuje. Vylila na sebe pohárek s vodou a tkanina, jež měla zakrývat její plastovou jmenovku, zvlhla a zprůhledněla. Laurel Hollandová, prosvítalo látkovým chránítkem. Tiše vyslovil její jméno. Upadla do rozpaků, ale zdálo se, že jí to nebylo úplně nepříjemné. Přitom mezi nimi cosi problesklo. Ohodnotil její tvář, hlas, chování i držení těla. Mohlo jí být něco přes třicet, měla oříškově hnědé oči se zelenými flíčky a pružnou postavu. Byla chytřejší a hezčí, než si sama uvědomovala.

Bavili se jen na půl úst a úsečně, aby nevzbudili pozornost sledovacích systémů. Ale dokázali si hodně sdělit pouhou výměnou pohledů a letmých úsměvů. Oficiálně byl jen pacientem 5312. Už teď však věděl, že pro ni znamená mnohem víc než jen číslo.

Za posledních šest týdnů si dokázal získat její sympatie. Nic nepředstíral – na to by dřív nebo později beztak přišla – ale bral ji takovou, jaká byla, a ona mu to oplácela. Přitom o něm zjistila něco důležitého: že není blázen.

To zjištění zvýšilo jeho sebedůvěru a odhodlání k útěku. Nechci tady umřít, zamumlal jí jednoho rána. Neodpověděla, ale její nešťastný pohled mu sdělil všechno, co potřeboval vědět.

„Vaše léky,“ pronesla zvučným hlasem příštího rána a vložila mu do dlaně tři prášky, které vypadaly trochu jinak než obvyklá otupující neuroleptika. „Tylenol,“ vykroužila rty. Podle řádu léčebny musel spolknout tablety pod jejím přímým dohledem a potom otevřít ústa, aby ukázal, že je někam neschoval. Učinil tak a během hodiny získal důkaz, že mu nelhala. Měl lehčí nohy i duši. Za pár dní se mu zostřil zrak a zvedla nálada – znovu nacházel sám sebe. Musel však hrát omámeného a předstírat šoupavý krok, jako by užíval kompazin, na který byli zřízenci zvyklí.

Psychiatrická léčebna na ostrově Parrish byla střediskem s nejpřísnější ostrahou a moderní zabezpečovací technikou. Žádná technika světa ovšem není zcela odolná vůči lidskému faktoru. Laurel se postavila zády ke kameře a nepozorovaně mu vsunula svou čipovou kartu za pružný opasek bílé bavlněné uniformy.

„Slyšela jsem, že by dopoledne mohli vyhlásit kód dvanáct,“ špitla mu. Kód 12 znamenal mimořádnou situaci, která vyžadovala převoz pacienta do jiného zdravotnického zařízení. Laurel Hollandová mu nevysvětlila, jak to ví, mohl se jen domýšlet. Jako nejpravděpodobnější se mu jevila možnost, že si nějaký pacient stěžoval na bolesti na prsou, což bývá varovný příznak vážnějších srdečních potíží. V takovém případě by lékaři sledovali jeho zdravotní stav a pokud by zaznamenali náhlou arytmii, přemístili by pacienta na jednotku intenzivní péče na pevnině. Ambler si vzpomínal na jeden předchozí případ kódu 12 – starší pacient tehdy dostal mozkovou mrtvici – a vybavil si i bezpečnostní postupy, které tu událost provázely. Byly sice úctyhodné, ale znamenaly narušení pravidelného režimu, jehož by mohl při troše štěstí využít.

„Poslouchejte,“ pošeptala mu. „A připravte se.“

Po dvou hodinách, jež Ambler prožil v nehybném tichu, zazněl elektronický signál a po něm umělý hlas: Kód dvanáct, oddělení Dvě Východ. Hlas z reproduktoru připomínal příjemně rušivá oznámení, jež člověk slýchá v autobusech na letištích a v moderních vozech metra. Zřízenci byli okamžitě na nohou. To bude určitě ten dědek z Vé dvojky. Už druhej infarkt, co? Většina z mužů se odebrala do oddělení ve druhém podlaží. Bzučák i sdělení se v pravidelných intervalech opakovaly.

Staršímu člověku selhalo srdce, tedy nic nečekaného. Ambler ucítil na rameni čísi ruku. Patřila témuž urostlému zřízenci, který pro něj předtím přišel.

„Znáte předpisy,“ pravil muž. „V případě mimořádných situací se pacienti musí vrátit do pokojů.“

„Co se děje?“ zeptal se Ambler s těžkým jazykem.

„Nic, co by vás mělo vzrušovat. V pokoji vám bude nejlíp.“ Přeloženo: budete hezky pod zámkem. „Pojďte se mnou.“

Po několika dlouhých minutách došli k Amblerovu pokoji. Zřízenec přiložil kartičku ke čtečce, šedé plastové krabičce připevněné ve výšce pasu, a masivní dveře se otevřely.

„Dovnitř,“ nakázal hromotluk ze Středozápadu.

„Potřebuju pomoct…“ Ambler udělal několik kroků k prahu, pak se otočil ke zdravotníkovi a bezmocně ukázal směrem k porcelánovému nočníku.

„Ach jo,“ ucedil zřízenec, znechuceně pokrčil nos a následoval Amblera do místnosti.

Máš jen jeden pokus. Neudělej chybu.

Když k němu strážný přistoupil, Ambler nahrbil záda a mírně pokrčil nohy, jako by si začínal sedat. Náhle však udělal výpad vzhůru a udeřil muže hlavou do čelisti. Otřesený zřízenec vůbec nechápal, co se děje, a propadl panice: malátný nadopovaný pacient byl náhle čilý jako rybička – jak to? V příštím okamžiku zdravotník těžce žuchl na linoleum. Ambler na něj skočil a prohledal mu kapsy.

Neudělej chybu. Nemohl si dovolit ani jednu.

Sebral chlápkovi čipovou kartu s průkazem a pak se rychle převlékl do jeho šedivé košile a kalhot. Úplně mu nepadly, ale tak hrozné to zas nebylo: při zběžném pohledu by nikdo nepojal podezření. Rychle si zahrnul nohavice dovnitř, byly příliš dlouhé. Pod kalhotami mu zůstal elektrický opasek: dal by bůhvíco za to, aby se ho zbavil, ale v takové rychlosti to bohužel nešlo. Nezbylo mu, než si utáhnout šedý pásek uniformy a doufat, že černý nylonový spletenec reakčního zařízení zůstane schovaný.

Přiložil čipovou kartu ke snímači, otevřel dveře pokoje a vyhlédl ven. Na chodbě zrovna nikdo nebyl. Veškerý pomocný personál byl odvolán k naléhavému případu.

Zavřou se dveře automaticky? Omyl si nemohl dovolit. Vstoupil do chodby a přidržel kartičku u vnější čtečky. Po několika cvaknutích se dveře zaklaply.

Rozběhl se k širokým dveřím na konci chodby. Byl to jeden z dobře zajištěných vchodů s elektrickými zámky. Pochopitelně zamčený. Opět vytáhl kartu, kterou sebral omráčenému muži. Zaslechl pár cvaknutí, jak se motor zámku otočil. Dál nic. Zůstalo zavřeno.

Tohle nebyl vchod pro zřízence.

Uvědomil si, proč mu Laurel Hollandová dala vlastní čipovou kartu: dveře nepochybně vedly na stejnou chodbu, v níž sídlila výdejna léků.

Vyzkoušel tedy její kartu.

Tentokrát se dveře otevřely.

Ocitl se v úzkém služebním průchodu, spoře osvětleném pásem slabých zářivek. Podíval se doprava. Všiml si prádelního vozíku stojícího na druhém konci chodby a přikradl se k němu. Uklízečky tu dnes ještě nebyly, na podlaze se povalovaly nedopalky cigaret a celofánové obaly. Pak narazil botou na něco placatého a kovového: prázdnou plechovku od Red Bullu, kterou kdosi rozšlápl. Poslechl vnitřní hlas a zastrčil si ji do zadní kapsy kalhot.

Kolik měl asi času? Nebo přesněji, za jak dlouho si všimnou zřízencovy nepřítomnosti? Kód dvanáct za několik minut skončí a někdo přijde Amblera vyzvednout. Musel se co nejrychleji dostat z budovy.

Prsty zavadil o nějaký výčnělek na zdi. Našel to: kovové víko šachty na špinavé prádlo. Vlezl dovnitř, rukama se pevně zachytil okraje a nohama šátral kolem sebe. Obával se, že šachta bude malá, ale byla naopak příliš dlouhá a chyběl tam žebřík, v nějž tajně doufal. Dlaněmi i podrážkami tenisek se musel zapřít o protilehlé stěny tunelu, aby nesklouzl dolů.

Pomalu se spouštěl šachtou a přesouval končetiny v přesném pořadí, jednu po druhé. Stálo ho to ohromné úsilí a po chvíli ho začalo všechno bolet. Odpočinout si však nemohl. Svaly musely být pořád napjaté, jinak by se zřítil volným pádem do hlubin.

Když s námahou dospěl až ke dnu, zdálo se mu, že uplynuly celé hodiny, i když ve skutečnosti to byly jen asi dvě minuty. Ve svalech mu ještě hodnou chvíli bolestně cukalo. Prodíral se mezi pytli se špinavým prádlem a málem se udusil zápachem lidského potu a výměšků. Měl pocit, že si razí cestu z hrobu. Kroutil se, kutal a prorážel vzdorující hmotu. Každé vlákno jeho svalstva křičelo po oddechu: na ten však nebyl čas.

Konečně se vydrápal na tvrdou betonovou podlahu a ocitl se v teplém sklepě s nízkým stropem, kde se rozléhal jakýsi hřmot. Natáhl krk. Na konci dlouhé řady bílých průmyslových praček stáli dva zaměstnanci a plnili jeden z kruhových otvorů.

Vstal, přešel uličku mezi stroji a nutil své rozechvělé svaly k disciplíně: musel jít pevným sebejistým krokem – co kdyby ho uviděli? Když zmizel z dohledu pracovníků prádelny, zastavil se vedle řady vozíků a určil přesnou polohu.

Věděl, že naléhavé případy putují na pevninu rychlými čluny a že loď jistě zakrátko přistane, pokud už nedorazila. Pacienta s infarktem asi právě připoutávali k pojízdnému lehátku. Pokud měly mít Amblerovy plány alespoň nějakou šanci na úspěch, nemohl si dovolit žádné zdržení.

Musel se dostat na loď.

Což znamenalo najít cestu do přístaviště. Nechci tady umřít: když to říkal, nehrál jen na city Laurel Hollandové. Vyslovil holou pravdu, možná tu největší, jakou znal.

„Hej vy,“ zavolal čísi hlas. „Co tady kurva děláte?“

Byl to nějaký středně důležitý dozorce, který celý život poslouchal křik svých nadřízených a vyléval si zlost na těch, jimž sám velel.

Ambler nasadil bezstarostný úsměv a otočil se k menšímu plešatému muži s těstovitou pletí a očima, jež se otáčely jako dvě průmyslové kamery.

„Hele, v klidu,“ houkl Ambler. „Přísahám, že jsem nekouřil.“

„Tak vám to připadá k smíchu?“ Dozorce k němu přistoupil. Podíval se na průkaz na Amblerově košili. „Jak vám jde španělština? Já vás totiž můžu nechat přeřadit k uklízecí četě, vy…“ Náhle mu došla slova. Uvědomil si totiž, že obličej na průkazu nepatří muži v uniformě. „Doprdele,“ vydechl.

Pak udělal cosi podivného: ustoupil asi o šest metrů a začal odepínat z opasku nějaký přístroj. Byla to vysílačka, která uváděla v činnost elektrický opasek.

Ne! To Ambler nemohl dopustit. Pokud by pásek vyslal svůj výboj, smetla by ho vlna bolesti. Zmítal by se v křečích na podlaze. Všechny jeho plány by zkrachovaly. Zemřel by tu jako bezejmenný vězeň, jako oběť sil, jimž by už nikdy nepřišel na kloub. Amblerova ruka bezděčně sáhla do zadní kapsy pro rozšlápnutou plechovku od limonády. Jeho podvědomí bylo o krok napřed.

Opasek si sundat nemohl. Mohl pod něj však zasunout kus plochého kovu – a přesně to také udělal. Vrazil ho na určené místo s takovou vervou, až si poškrábal kůži, ale co na tom. Dva kovové kontakty opasku se nyní dotýkaly vodivého plechu.

„Vítej ve světě bolesti,“ pronesl dozorce vyrovnaným hlasem a stiskl aktivátor.

Ambler za sebou uslyšel drásavé bzučení. Trny přístroje nevyslaly elektrický proud do jeho těla, nýbrž do zploštělé plechovky. Ucítil dým a poté sršení ustalo.

Pásek zkratoval.

Ambler se vrhl na dozorce, hbitě ho přemohl a srazil na podlahu. Muž se udeřil hlavou o beton a tiše zasténal. Ambler si vzpomněl, co mu vždycky zdůrazňoval jeden ze školitelů Konzulárních operací: smůla je jen odvrácenou stranou štěstí. Všechno špatné je k něčemu dobré. Nemělo to sice valnou logiku, ale Ambler často intuitivně cítil, že je to pravda. Podíval se na označení pod jménem na průkazce a zjistil, že dotyčný má na starosti zásobování. Dohlížel tedy na to, jaké věci se dostávají do budovy a jaké ji opouštějí – což znamenalo, že pravidelně používal služebních vchodů. Vstupy do areálu byly mnohem lépe zabezpečené než vnitřní průchody: vyžadovaly biometrické údaje určených osob. Muž, který mu bezvládně ležel u nohou, mezi ně nepochybně patřil. Místo průkazu zřízence si Ambler připnul legitimaci zásobovače. Chlap byl sice v bezvědomí, pro Amblera přesto znamenal vstupenku na svobodu.

Na ocelových dveřích služebního východu na západní straně léčebny zářil červenobílý nápis:

NEPOVOLANÝM OSOBÁM VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN:

ZAZNÍ SIRÉNA.

Dveře neměly klíčovou dírku a vedle madla na otvírání nebyla žádná čtečka karet. Na stěně viselo mnohem důmyslnější zařízení, byť na pohled jednoduché: sestávalo jen z vodorovného skleněného obdélníku a tlačítka. Bylo to snímač sítnice, který se prakticky nedal oklamat. Vlásečnice vycházející z očního nervu a prosvítající sítnicí mají u každého člověka jedinečné uspořádání. Na rozdíl od čteček založených na otiscích prstů, jež pracují jen se šedesáti příznaky podobnosti, jich snímače sítnice vyhodnocují stovky. Proto jsou podobná zařízení v podstatě neomylná.

K dokonalosti jim však přece jen něco chybí. Tady máš tu svoji povolanou osobu, řekl si v duchu Ambler, zvedl omráčeného dozorce před čtečku a prsty mu otevřel oči. Levým loktem stiskl knoflík a ze skla snímače vyšlehly dva rudé paprsky. Po několika dlouhých vteřinách se z nitra oceli ozvalo vrčení motorku a dveře se otevřely. Ambler pustil muže na zem, prošel dál a vystoupal po krátkém betonovém schodišti.

Ocitl se v nakládacím doku na západní straně budovy a poprvé po velmi dlouhé době se nadechl čerstvého, nefiltrovaného vzduchu. Počasí bylo chladné, vlhké a ponuré. Ale konečně byl venku. Hlava se mu málem zatočila štěstím, hned se však vzpamatoval. Hrozilo mu větší nebezpečí než kdykoli dřív. Od Laurel Hollandové věděl, že areál má elektrické oplocení. Člověk se odsud mohl dostat pouze s oficiálním doprovodem – nebo jako jeho součást.

Zaslechl vzdálený vzuk motorového člunu a pak jiné vrčení, tentokrát poměrně blízko. Do svahu na jižní straně léčebny stoupal elektromobil připomínající přerostlé golfové vozítko. Zanedlouho vyjelo z budovy lehátko. Elektrický vůz přepraví pacienta k lodi.

Ambler se zhluboka nadechl, vykročil podél budovy a pak se rozběhl k autu. Zabouchal na řidiče, který na něj ostražitě pohlédl.

Jsi v klidu a nudíš se. Je to jen práce. „Řekli mi, že mám jet s tím chlapem do nemocnice,“ prohodil Ambler a nastoupil. V překladu: Nemám z toho o nic větší radost než ty. „Nováčci vždycky odserou černou práci,“ dodal na svou omluvu lehce otráveným tónem. Založil ruce na prsou, čímž zakryl průkaz s cizí podobenkou. „Je to tady úplně stejný jako v jiných basách, kde jsem dělal.“

„Poslal vás Barlowe?“ zavrčel šofér.

Barlowe? „Už to tak bude.“

„Kretén, co?“

„Už to tak bude,“ zopakoval Ambler.

Muži z rychlého člunu čekajícího u mola – kapitán, lékař a ozbrojený strážce – začali reptat, když se dozvěděli, že tělo má doprovázet zřízenec z léčebny. Někdo snad nevěří, že odvedou dobrou práci? Co to má znamenat? Záchranář navíc zdůraznil, že pacient je stejně mrtvý. Jde jen o přepravu do márnice. Řidič jen pokrčil rameny a Ambler se tvářil naprosto znuděně, což je poněkud uklidnilo. Kdo by se chtěl v tom psím počasí zbytečně zdržovat, v modrých větrovkách už se všichni beztak klepali zimou. Členové posádky se tedy chopili hliníkových madel lehátka a přenesli tělo do ložnice v zadní části podpalubí.

Dvanáctimetrový Culver Ultra Jet byl menší než plavidla, která přepravovala personál do léčebny a zpět. A také rychlejší: díky dvěma motorům o výkonu pěti set koní dokázal urazit vzdálenost do nemocnice na pobřeží za deset minut. Vypravit vrtulník z nejbližší letecké nebo námořní základny by trvalo déle. Ambler se držel poblíž kapitána. Byla to moderní vojenská loď a on chtěl mít dobrý výhled na ovládací prvky. Sledoval, jak kormidelník nastavil manévrovací motory na přídi i zádi a pak vyrazil plnou parou vpřed. Loď letěla po vodě rychlostí přes třicet pět uzlů.

Za deset minut budou na pevnině. Obstojí léčka tak dlouho? Nebylo těžké se přesvědčit, že fotografie na jeho průkazu je umazaná blátem. Ambler dobře věděl, že lidé usuzují spíš podle tónu hlasu a chování než podle dokumentů. Po několika minutách si přisedl ke zdravotníkovi a strážnému na lavičce za kormidlem.

Záchranář – necelých třicet let, tváře poseté rudými flíčky, kudrnaté černé vlasy – byl zjevně pořád naštvaný, že s nimi léčebna poslala doprovod. Nakonec se k Amblerovi otočil a řekl: „Neříkali, že s tím chlapem někdo pojede. Uvědomujete si, že je ten chudák po smrti?“ Jižanský přízvuk, znuděný a podrážděný hlas. Asi se zlobil, že ho poslali pro pacienta, který už zemřel.

„Určitě?“ Ambler potlačil zívnutí, nebo se tak aspoň zatvářil

„To si pište. Sám jsem si to ověřoval. Ten vám rozhodně nezdrhne.“

Ambler si vzpomněl na úřední chování muže, jehož průkazku měl na hrudi. Snažil se napodobit jeho tón. „Dokud nebudou mít v ruce oficiální úmrtní list, můžete si žvanit, co chcete. Tohle nikdo na ostrově nerozhodne. Předpis je předpis.“

„To jsou ale hovadiny.“

„Nech ho na pokoji, Olsone,“ ozval se člen ochranky. Nezastal se tím Amblera, řekl to spíš z legrace. Ale bylo v tom ještě něco jiného. Ambler vycítil, že se ti dva moc dobře neznají a nepadli si právě do oka. Možná šlo o klasický případ nevyjasněných pravomocí: zdravotník by rád velel, jenže služební zbraň měl dozorce.

Ambler se na strážného přátelsky podíval. Byl statný, asi pětadvacetiletý, a měl sestřih od vojenského holiče. Vypadal jako bývalý člen speciálních jednotek: masivní pistole HK P7, kterou měl v pouzdře na boku, navíc patřila k jejich oblíbeným zbraním. Byl to jediný ozbrojený muž na lodi a Ambler poznal, že to není žádný slaboch.

„No jo,“ utrousil doktor po chvíli. Ale nebyla to kapitulace. Jako by strážnému říkal: Máš problém?

Seděli v zaraženém tichu a Ambler pocítil závan úlevy.

Loď urazila jen několik mil, když si pilot se sluchátky na uších gestem zjednal pozornost ostatních a stiskl páčku, kterou přepnul vysílačku do reproduktorů v kabině. „Tady pět nula pět z ostrova Parrish.“

Hlas ve vysílačce zněl rozrušeně. „Vězeň na útěku. Opakuji hlášení: vězeň na útěku.“

Amblerovi se sevřel žaludek. Musel jednat, musel využít situace. Vyskočil z lavice. „Ježíšmarjá,“ vyhrkl.

V reproduktoru znovu zapraskal dispečerův hlas: „Posádko, vězeň se mohl ukrýt na lodi. Žádám o okamžité potvrzení nebo vyvrácení. Přepínám.“

Dozorce zpražil Amblera přísným pohledem. V hlavě mu začala klíčit myšlenka. Ambler ji musel předejít, nebo ji přesměrovat jinam.

„Do hajzlu,“ zaklel. „Tak teď už víte, proč jsem tady.“ Chvíle ticha. „Nebo si myslíte, že chtějí mít ostrahu ve všech vozidlech opouštějících ostrov jen tak zbůhdarma? Dostali jsme echo, že se někdo chystá zdrhnout.“

„Mohl jste nám to říct,“ zabručel strážce mrzutě.

„O podobných věcech se léčebna nikdy nechce moc šířit,“ vysvětlil mu Ambler. „Musím to tělo okamžitě omrknout.“ Zamířil k ložnici mužstva umístěné v zadní části podpalubí. Vlevo byla úzká skříň na nářadí zapuštěná do stěny v nákladovém prostoru. Na podlaze leželo několik umaštěných hadrů. Na ocelové plošině spočívalo lehátko s mužem připoutaným popruhy na suchý zip. Vážil určitě přes sto kilo a vypadal nafoukle. Byl voskově bledý a dozajista mrtvý.

Co teď? Musel postupovat rychle, než se ostatní rozhodnou jít za ním.

Po dvaceti vteřinách vběhl zpátky do kabiny.

„Vy!“ houkl Ambler vyčítavě a ukázal prstem na doktora. „Říkal jste, že pacient je mrtvý. Co je to za blbost? Právě jsem mu sáhl na krk a hádejte. Srdce mu tepe jako mně nebo vám.“

„Nevíte, co mluvíte,“ odtušil lékař dotčeně. „Ten chlap to má za sebou.“

Ambler pořád těžce oddychoval. „Viděl jste už mrtvolu s pulzem sedmdesát za minutu? Asi těžko.“

Dozorce otočil hlavu. Ambler dokázal odhadnout, co si myslí:. Tenhle chlápek nejspíš ví, o čem mluví. Ambler získal chvilkovou výhodu. Potřeboval ji využít.

„Vy v tom jedete taky?“ zeptal se Ambler a probodl doktora významným pohledem. „Patříte k nim?“

„Co to sakra plácáte?“ ohradil se zdravotník a jeho skvrnité tváře ještě víc zrudly. Na klidu mu nepřidal ani dozorcův nepřátelský pohled. Ztrácel půdu pod nohama a přešel do obrany. „Beckere, toho chlapa přece nemůžete brát vážně. Tep ještě nahmatat umím a říkám vám, že na tom lehátku je mrtvola.“

„Tak nám ji ukažte,“ zavrčel Ambler pochmurně a vykročil zpátky ke spací kóji. Věděl, že zájmeno nám má velkou moc: načrtlo jasnou hranici mezi obviněného a ostatní. Ambler potřeboval udržet všechny v nejistotě, zasít mezi ně rozkol a podezření. Jinak by se obrátilo proti němu.

Ohlédl se a postřehl, že strážný vytasil pistoli. Když došli k zadní kajutě, zdravotník otevřel dveře a vzápětí ohromeně vyhrkl: „Jak je to sakra…?“

Ostatní nahlédli dovnitř. Lehátko leželo šikmo, popruhy rozvázané. Tělo zmizelo.

„Vy jedna prolhaná kryso,“ vybuchl Ambler.

„Tohle vážně nechápu,“ hlesl lékař rozechvěle.

„Zato my jo,“ usadil ho Ambler. Jemná změna větné skladby: čím víc používal první osobu množného čísla, tím větší získával autoritu. Po očku se podíval na dveře skříně s nářadím. Doufal, že si nikdo nevšimne, jak se petlice prohýbá pod náporem čehosi těžkého…

„Chcete mi tvrdit, že mrtvola odešla sama?“ zavrčel vyholený strážce, pevně sevřel pistoli a otočil se ke kudrnatému Jižanovi.

„Nejspíš prostě skočil přes palubu a šel si trochu zaplavat,“ ušklíbl se Ambler. Drž se svého scénáře, nedovol jim zbytečné přemýšlet. „Nikdo ho nemohl slyšet a v téhle mlze ani vidět. K pobřeží jsou to tři míle. Když člověku proudí krev v žilách, není to moc velká fuška. Řekl bych, že takhle se chová typická mrtvola.“

„To je nesmysl,“ zaprotestoval lékař. „Nemám s tím nic společného! Musíte mi věřit.“ Způsob, jímž zapíral, byl bezděčný, potvrdil však hlavní součást Amblerovy verze: že muž na lehátku byl hledaným uprchlíkem z léčebny.

„Teď už asi víme, proč mu tak vadilo, že mě sem nasadili,“ řekl Ambler dozorci tak hlasitě, aby ho v ruchu motorů bylo slyšet. „Poslyšte, měl byste to ohlásit. Já zatím pohlídám podezřelou osobu.“

Strážný se zatvářil zmateně. Ambler z jeho výrazu vyčetl, jaké se v něm srážejí protiklady. Naklonil se k němu a důvěrně mu hlesl do ucha: „Já vím, že vy za to nemůžete. Napíšu to do zprávy. Nemusíte se ničeho bát.“ Hlavní sdělení se neskrývalo v obsahu samotných slov. Ambler si dobře uvědomoval, že dozorce žádné zvláštní obavy nemá: ještě nikdy se mu nestalo, že by ho někdo podezíral z podílu na útěku z přísně střeženého zařízení. Ale tím, že mu Ambler dal ujištění – a zmínil se o své „zprávě“ – si nenápadně upevnil vůdčí roli. To on teď představoval úřední moc, předpisy a disciplínu.

„Rozumím,“ odpověděl strážný a otočil se k Amblerovi pro souhlas.

„Dejte mi pistoli a já toho šaška pohlídám,“ pravil Ambler klidným hlasem. „Ale musíte to ohlásit teď hned.“

„Provedu,“ zahlásil strážný. Ambler na něm poznal, že prožívá záblesk nejistoty. Zamotané a nezvyklé události však přemohly jeho obvyklou ostražitost. Než muži v šedivém úboru podal plně nabitý Heckler & Koch P7, na okamžik zaváhal.

Ale jen na okamžik.

2

LANGLEY, STÁT VIRGINIA

I po bezmála třech desítkách let služby Clayton Caston stále dokázal ocenit detaily výzdoby sídla CIA. Kupříkladu sochu na nádvoří, jíž se říkalo Kryptos, nebo měděný plát ve tvaru S s vyvrtanými písmeny, výsledek spolupráce mezi sochařem a šifrantem zpravodajské služby. A také basreliéf Allena Dullese na severní stěně, pod nímž se skvěla výmluvná slova: Jeho památka je stále živá. Všechny novější přírůstky mu však nedělaly stejnou radost. Hlavní vchod do sídla organizace byl vlastně předsálím Původní centrály – slovo „původní“ se v jejím názvu objevilo v roce 1991, kdy v sousedství postavili novou budovu. Názvoslovné zvyklosti velely rozlišovat mezi Původní a Novou centrálou, ta bez přívlastků přestala existovat. Novou centrálu tvořily dvě šestipodlažní kancelářské budovy postavené na svahu vedle Původní. Aby se člověk dostal k hlavnímu vchodu Nové, musel vyjet do třetího patra. Panoval v tom zkrátka značný zmatek, což podle Castonova názoru nebyla nejlepší vizitka.

On sám měl kancelář samozřejmě v Původní centrále, nikoli však u prosklených stěn, ale v závětří. Bylo to doupě bez oken, v jakých obvykle sídlí kopírky a kancelářské potřeby. Pokud chtěl mít člověk klid na práci, lepší místo si nemohl přát. Tento názor však sdílel málokdo. I dlouholetí pracovníci Ústřední zpravodajské služby měli sklon považovat Castona za jakéhosi vyhnance uvnitř vlastní organizace. Viděli v něm šedivou kancelářskou myš, která toho v životě moc nedokázala. Pohodlného padesátníka, který se přebírá v papírech a nemůže se dočkat dne, kdy se slušnou penzí odejde na zasloužený odpočinek.

Kdyby Castona někdo viděl, jak toho rána usedl za stůl a upřel oči na hodiny, propisky a tužky seřazené na podložce jako stříbrné příbory na ubruse, jen by se v podobných předsudcích utvrdil. Na stolních hodinách svítilo 8:54: do skutečného začátku pracovního dne zbývalo ještě šest minut, alespoň podle Castonova názoru. Vzal do ruky ekonomický deník Financial Times a nalistoval křížovku. Opět zalétl očima k hodinám. Pět minut. Pustil se do práce. Vodorovně. Francouzský malíř na pět. Svisle. Mezinárodní smlouva na čtyři. Vodorovně. Hazardní hra na šest. Svisle. Vytvářet překážku na sedm. Jeho tužka neslyšně vyplňovala čtverečky a jen zřídka se zastavila na déle než pár vteřin. Závada. Obtíž. Dekret. Šterlink.

Hotovo. 8:59, oznamovaly hodiny. Zaslechl jakýsi šramot za dveřmi: jeho asistent jako obvykle přicházel na poslední chvíli, celý udýchaný, jak běžel po chodbě. O dochvilnosti s ním měl Caston před nedávnem pohovor. Adrian Choi otevřel ústa, jako by chtěl říct něco na omluvu, pak se podíval na hodinky a tiše vklouzl na své místo u počítače, který byl menší a nižší než šéfův. Z jeho mandlových očí čišela nedospalost, husté černé kadeře měl ještě vlhké ze sprchy. Adrianovi bylo teprve jednadvacet, pod spodním rtem se mu leskl ozdobný cvoček a čas byl jeho věčný nepřítel.

Přesně v 9:00 Caston hodil Financial Times do koše a začal se probírat elektronickou poštou. Přišlo mu několik služebních e-mailů s celkem nezajímavým obsahem: nový cvičební program, mírné vylepšení pojistek na zuby, intranetová adresa, kde zaměstnanci mohli zkontrolovat stav účtu svého důchodového připojištění. Další zprávu poslal pracovník finančního úřadu v St. Louis. Žádost z odboru vnitřní inspekce CIA ho sice trochu zaskočila, ale ochotně poskytl informace o právnických osobách, které v posledních sedmi letech založil jistý průmyslový gigant. Další mail pocházel od malé firmy zapsané na torontské burze a obsahoval přehled obchodních aktivit členů představenstva za posledních šest měsíců, který si Caston vyžádal. Úředník sice nechápal, proč Caston potřebuje znát přesný čas každé transakce, jeho požadavku však přesto vyhověl.

Caston si dobře uvědomoval, jak jednotvárně působí jeho práce na většinu kolegů. Někdejší sportovci a kamarádi ze studentských časů, kteří pracovali v terénu nebo si to aspoň snažně přáli, se k němu chovali s bodrou povýšeností. Jejich heslo znělo: „Když chceš něco zjistit, musíš vyrazit ven.“ Caston samozřejmě nikdy nikam nechodil – a s tou jejich poučkou nesouhlasil. Někdy si stačilo vzít k ruce příslušné tabulky s čísly a člověk se dozvěděl všechno, aniž by musel vstát u stolu.

Jen velmi málo spolupracovníků ovšem vědělo, čím se Caston skutečně zabývá. Není to jeden z těch, co kontrolují náklady na cestovné a reprezentační účely? Nebo snad dohlíží na výdej papíru a náplní do tiskáren – aby někoho nenapadlo ulít si něco stranou? Tak či onak, jeho práce nebyla zrovna prestižní. Několik kolegů s ním však jednalo s úctou až posvátnou. Většinou šlo o lidi z těsného okolí ředitele CIA a z nejvyšších pater kontrarozvědky. Znali pravdu o dopadení Aldriche Amese v roce 1994. Věděli, že k odhalení Gordona Blaina a rozpletení jeho spiklenecké sítě vedl drobný, ale trvalý nesoulad mezi hlášenými příjmy a výdaji. Věděli i o desítkách dalších úspěchů, leckdy stejně významných, jež nikdy nepronikly na veřejnost.

Caston vynikal směsicí schopností a dovedností, která mu umožňovala vítězit i tam, kde před ním selhaly celé úřady. Dokázal se proplétat složitým bludištěm lidské úplatnosti, aniž by opustil svou kancelář. Na pocity a domněnky si nepotrpěl. Liboval si ve sloupcích číslic, jejichž součet nesouhlasil. Vykázaná služební cesta, která se neuskutečnila. Účtenka k proplacení, jež neladila s cestovním plánem. Platba hovorného za druhý, neohlášený mobilní telefon. Drobný podvodník se může dopustit tisíce chybiček, a přitom stačila jedna jediná. Lidé, kteří nebyli ochotni postoupit nudné porovnávání položky po položce – jako při luštění složité křížovky –, by však nesrovnalosti nikdy neodhalili.

Adrian, jehož vlasy už začínaly osychat, přišel k Castonovu stolu s rukama plnýma vzkazů a zaníceně mu vysvětloval, co vybral a co vyhodil. Caston k němu zvedl zrak. Všiml si mladíkova potetovaného předloktí i cvočku na jazyku, který se při vodopádu slov občas zaleskl. Za jeho mladých let by takové věci nebyly možné, ale co naplat, i CIA musela držet krok s dobou.

„Nezapomeňte poslat čtvrtletní výkazy,“ řekl Caston. „Super,“ odvětil Adrian. Tohle slůvko používal dost často. Castonovi to znělo trochu archaicky, ale super nejspíš zase přišlo do módy. Odhadoval, že v překladu to asi znamená něco jako: Slyšel jsem vás a vzal jsem si to k srdci. Možná to znamenalo ještě méně. Rozhodně ne víc.

„Přišlo dneska něco zvláštního? Něco… nezvyklého?“

„Vzkaz od zástupce ředitele Odboru zpravodajství pana Norrise?“ V Adrianově hlase se objevil nádech stoupavé kalifornské intonace, kterou používali hlavně mladí lidé a děti. „To je věta tázací, nebo oznamovací?“

„Promiňte. Samozřejmě oznamovací.“ Adrian se zarazil. „Mám pocit, že jde o docela naléhavou věc.“

Caston se pohodlně opřel. „Tak vy máte pocit?“

„Ano, pane Castone.“

Nadřízený si mladíka prohlížel jako entomolog zkoumající cizokrajný hmyz. „Vy se mi tedy svěřujete se svým pocitem. Zajímavé. Jsem snad váš otec nebo bratr? Jsme snad kamarádi? Jsem vaše manželka nebo přítelkyně?“

„No, to…“

„Nejsem? To se mi ulevilo. Takže se na něčem dohodneme – už nikdy mi, prosím vás, neříkejte, co cítíte. Mě zajímá, co si myslíte. Čemu věříte, i když třeba nemáte úplnou jistotu. Co jste zjistil pozorováním nebo vlastním závěrem. Pokud jde o nějaké vágní pocity, ty si propříště nechte pro sebe.“ Odmlčel se. „Omlouvám se. Nedotkl jsem se vašich citů?“

„Pane Castone, já…“

„To byl vtip, Adriane. Na to odpovídat nemusíte.“

„Díky za poučení, šéfe,“ prohodil Adrian a po rtech mu přelétl úsměv, aniž by se na nich usadil. „Budu si to pamatovat.“

„Předtím jste říkal něco o zvláštních zprávách.“

„No, přišla ta žlutá věc z kanceláře zástupce ředitele.“

„Rozlišovací barvy CIA už byste znát mohl. Tady žádnou žlutou nemáme.“

„Promiňte,“ vyhrkl Adrian. „Chtěl jsem říct ‚kanárková‘.“

„A ta označuje co?

„Používá se…“ Odmlčel se, v hlavě měl na chvíli úplné prázdno. „Používá se pro mimořádné události s možným ohrožením bezpečnosti. Nepochází z CIA, ale od jiných služeb. JSA.“ JSA: Jiné státní agentury. Příhodný „plevelný“ výraz.

Caston úsečně kývl a převzal jasně žlutou obálku. Působila na něj odpudivě, jako křičící tropický pták: konkrétně kanárek. Rozlomil ochrannou pečeť, nasadil si brýle na čtení a rychle zprávu přelétl. Možné ohrožení bezpečnosti souviselo s útěkem vězně, pacienta číslo 5312, z tajné léčebny s přísnou ostrahou.

Zvláštní, napadlo Castona, že u pacienta chybí jméno. Znovu si přečetl hlášení, aby zjistil, kde přesně k události došlo.

Psychiatrická léčebna na ostrově Parrish.

V hlavě se mu rozezněl zvon. Varovný zvon.

*****

Ambler si razil cestu dřímající pobřežní vegetací, kterou tvořila směs rákosu, lebedy a vavřínu. Drsné lístky a trny křovisek mu rozdíraly zmáčené oblečení. Dál pokračoval kolem stromů bez listí, zakrnělých od soli. Při poryvu studeného větru se bezděčně zachvěl. Snažil se nevnímat hrubý písek, který pronikl do jeho nepadnoucích bot a při každém kroku mu drásal kůži. Základna vzdušných sil v Langley ležela asi třicet až čtyřicet kilometrů severním směrem a základna námořnictva zhruba stejně daleko na jih, Ambler proto každou chvíli očekával, že uslyší temné pleskání listů vojenského vrtulníku. K silnici 64 to měl necelý kilometr. Nebyl čas odpočívat. Čím déle se nacházel v otevřené krajině, tím větší nebezpečí mu hrozilo.

Přidal do kroku a po chvíli uslyšel hučení velké dopravní tepny. Na široké krajnici ze sebe smetl písek a listí, zvedl palec a usmál se. Byl mokrý, špinavý a měl na sobě podivnou uniformu, na úsměvu si proto musel nechat zatraceně záležet.

O minutu později u něj zastavil nákladní vůz ozdobený znakem Frito-Lay, firmy na výrobu slaného pečiva. Šofér – muž s buldočími rysy, obrovským břichem a levnými brýlemi proti slunci – ho mávnutím pozval dál. Amblerovi se poštěstilo.

Vybavil si slova starého chorálu: Až sem jsme došli díky víře.

Náklaďák, osobní auto, autobus: stačilo párkrát přestoupit a ocitl se v asfaltovém polostínu hlavního města. V nákupním centru vyhledal obchod se sportovním zbožím, kde si z obřích košů chvatně vybral pár věcí ha sebe. Zaplatil penězi, které našel v kapsách uniformy, vyšel ven a za živým plotem ze zimostrázu se převlékl do nových šatů. Neměl ani čas prohlédnout se v zrcadle, ale věděl, že jeho současný oděv – khaki kalhoty, flanelová košile a větrovka na zip – přibližně odpovídá tomu, co běžný Američan nosí ve volném čase.

Pak se postavil na autobusovou zastávku a pět minut čekal. Připadal si jako Rip van Winkle, který se po dvaceti letech spánku vrací domů.

Jak se autobus blížil k jádru Washingtonu, Ambler pozoroval oknem houstnoucí zástavbu a dostal rozjímavou náladu. Když se z těla odplaví stresové hormony, vzrušení či strach ustoupí otupělosti. A přesně v takovém stavu se nyní nacházel. Jeho myšlenky se rozutíkaly všemi směry. Hlavou mu vířily tváře a hlasy z místa, odkud utekl.

Nechal za zády své věznitele, nikoli však vzpomínky.

*****

Poslední psychiatr, který ho „hodnotil“, byl štíhlý šlachovitý padesátník v brýlích s černou obrubou. Vlasy měl na spáncích prokvetlé a dlouhá hnědá ofina mu padala do čela jako klukovi, do něhož měl ve skutečnosti hodně daleko. Když se na něj však Ambler zadíval, všiml si i jiných věcí.

Viděl před sebou muže, který si nervózně pohrával s pečlivě sepnutými složkami a pery s plstěnou špičkou (propisky i tužky byly považovány za potenciální zbraně) a nesnášel svou práci i okolí. Zjevně se mu příčilo, že pracuje ve státním zařízení, kde je hlavním cílem utajení, nikoli léčba. Jak se sem asi dostal? Ambler si to dokázal domyslet. Armáda mu zaplatila studium na lékařské fakultě a pak ho umístila na psychiatrické oddělení vojenské nemocnice. Ale takhle to přece dopadnout nemělo. Ambler se nechal unášet svou vnímavostí. Měl před sebou člověka, který snil o jiném životě, možná takovém, jaký znal ze starých románů a filmů: ordinace na horním Manhattanu obložená knihami, kožený gauč se střapci, křeslo s vysokým opěradlem, dýmka. Pacienti? Samí spisovatelé, umělci a muzikanti. Báječná kariéra. A on teď místo toho skřípěl zuby v léčebně, kterou nenáviděl, mezi pacienty a kolegy, jimž nevěřil. Ze zoufalství se možná snažil najít si jiné povyražení, aby nebyl jen jedním z řady trubců živených státem v deváté platové třídě. Možná cestoval po světě, pečlivě si střádal dny dovolené a vyrážel na exotické výpravy do deštných pralesů a pouští. Třeba si vybudoval vynikající vinný sklípek, nebo byl blázen do házené či golfu – zkrátka něco. U vyhořelých případů to tak chodívá. V jednotlivostech se mohl Ambler samozřejmě mýlit, ale byl si jistý, že základní obrys načrtl správně. Znal lidi: tím vynikal.

Viděl do nich.

Ten psychiatr ho neměl rád – Ambler ho podvědomě znervózňoval. Díky odbornému vzdělání měl umět proniknout do lidského nitra a s tím se obvykle pojil pocit síly: moci učitele nad žákem, lékaře nad pacientem. Jenže v Amblerově případě žádný pocit moci nezažíval.

„Musím vám připomenout, že účelem těchto sezení je pouze posouzení vašeho stavu,“ sdělil doktor nemocnému. „Mým úkolem je sledovat vývoj a případné nežádoucí účinky léků. Takže u toho můžeme začít. Pozorujete na sobě nějaké vedlejší účinky, o kterých bych měl vědět?“

„O těch by se dalo mluvit,“ pravil Ambler zamyšleně, „kdybych věděl, jaký má být hlavní účinek.“

„Jak jistě víte, léky mají tlumit příznaky vaší duševní choroby. Paranoidní představy, disociativní poruchu, dystonické syndromy…“

„Slova bez významu,“ přerušil ho Ambler. „Zvuky bez smyslu.“

Psychiatr si naťukal několik poznámek do přenosného počítače. Z jeho světle šedých očí za skly brýlí čišel chlad.

„S vaší poruchou identity bojovalo několik odborných týmů. To už máme za sebou.“ Lékař stiskl tlačítko na malém dálkovém ovladači a pustil nějakou nahrávku. Z ukrytých reproduktorů zazněl naprosto čistý a ostrý zvuk. Čísi hlas – Amblerův hlas –chrlil s vyšinutou naléhavostí jednu spikleneckou teorii za druhou. „Vy to nechápete. Nikdo. A oni taky ne. Ve všem má prsty ďábel.“ Pokračování se neslo v obdobném duchu. Třístranná komise… Dílo Boží… Rockefellerové…

Záznam pořízený při jednom z předchozích psychiatrických sezení působil Amblerovi téměř fyzickou bolest.

„Vypněte to,“ hlesl a marně se snažil upokojit rozbouřené emoce. „Prosím vás, vypněte to!“

Psychiatr ho poslechl. „Pořád těm teoriím věříte?“

„Jsou to paranoidní představy,“ odvětil Ambler omámeně, ale zřetelně. „Samozřejmě že ne. Ani si nevzpomínám, že bych jim kdy věřil.“

„Popíráte, že ten hlas patřil vám?“

„Ne. Já to nepopírám. Jen si na to nevzpomínám. Tohle přece nejsem já. Vlastně ano, ale… Já takhle nemluvím.“

„Takže vy jste někdo jiný. Dva různí lidé. Nebo ještě víc?“

Ambler bezmocně pokrčil rameny. „Jako kluk jsem chtěl být hasičem. Teď už nechci. Nejsem dítě.“

„Minulý týden jste tvrdil, že jste se v dětství toužil stát fotbalistou. Nebo jsem mluvil s někým úplně jiným?“ Psychiatr sundal brýle z očí. „Otázku, kterou vám dávám, si musíte položit vy sám: Kdo jste?“

„Víte, v čem je problém?“ řekl Ambler po dlouhé odmlce. „Vy si myslíte, že je víc možností, a chcete po mně, abych si z toho vašeho seznamu vybral.“

„A to je problém?“ Lékař vzhlédl od monitoru počítače. „Podle mě je skutečný problém v tom, že vy pořád zaškrtáváte víc odpovědí.“

*****

Amblerovi chvíli trvalo, než se probral, když autobus přijel na zastávku Cleveland Park, stačil však vystoupit včas. Nasadil si čepici a rozhlédl se ulicí – zprvu ostražitý na všechny odchylky od všednosti a pak plně soustředěný na všednost samotnou.

XXX Byl zpátky. XXX

Nejraději by vyskočil do vzduchu a vymrštil ruce k nebi. Ale ze všeho nejvíc chtěl vypátrat ty, kteří stáli za jeho uvězněním, a tvrdě s nimi zúčtovat: Mysleli jste, že se nedostanu ven? Vážně jste byli tak naivní?

Pro návrat domů si nevybral zrovna nejlepší počasí. Obloha se stále mračila, chodník klouzal od jemného mrholení. Byl to den jako každý jiný, Amblera však po dlouhém odloučení ohromila horečná činnost, kterou viděl všude kolem sebe.

Míjel pouliční lampy z betonových osmiúhelníků omotaných kovovými pásky, jež poutaly nejrůznější letáky a plakáty. Čtení poezie v kavárnách. Koncerty rockových skupin, které teprve nedávno vyšly z garáží. Nová vegetariánská restaurace. Klub komedie s nešťastným názvem „Kopec smíchu“. Zmatečné lidské hemžení křičelo z těch nasáklých stránek a žádalo o uznání. Pozlátko života. Ne, poopravil se vzápětí, prostě život sám.

Natáhl krk a ještě víc zpozorněl. Obyčejná ulice za ošklivého dne. Jistě, číhala na něj mnohá nebezpečí. Ale pokud půjde do svého bytu, možná znovu najde ta obyčejná zrnka své existence. Všechno obyčejné pro něj teď bylo velkou vzácností. Bažil po obyčejnosti, potřeboval ji k životu jako sůl.

Opravdu by se ho odvážili pronásledovat až sem? Na jedno z mála míst na zemi, kde ho lidé skutečně znali? Určitě to bylo nejbezpečnější místo ze všech. I kdyby se tu objevili, z otevřeného střetu neměl strach. Dokonce po něm bláhově skoro toužil. Ne. Lidí, kteří ho nechali zavřít, se nebál. Přišel čas, aby se oni začali bát jeho. Do systému se zřejmě vloudil nějaký cizí prvek, který ho chtěl pohřbít zaživa, a proto ho uvrhl mezi ztracené duše. Mezi špiony ochromené depresí a zmítané přeludy.

Ale teď byl venku a jeho nepřátelé by se měli dát na útěk a dobře se ukrýt. Nemohli si dovolit přepadnout ho na veřejnosti, to by zasáhla místní policie. Čím víc lidí o něm vědělo, tím větší jim hrozilo riziko odhalení.

Na rohu Connecticut Avenue a Ordway uviděl novinový stánek, kolem kterého kdysi chodil každé ráno, když právě pobýval ve městě. Za pultem stál tentýž šedivý chlapík s prořídlými zuby a červenou pletenou čapkou. Úslužně se usmíval.

„Reggie,“ zavolal na něj Ambler. „Reggie, ty chlape jeden.“

„Zdravím,“ odtušil prodavač. Byla to však spíš bezděčná reakce než pozdrav.

Ambler k němu přistoupil. „To už je doba, co?“

Stánkař si ho znovu změřil. V jeho tváři nebyl ani záblesk poznání.

Ambler sklopil zrak ke stohu novin Washington Post s vrchním výtiskem kropenatým od deště. Povšiml si, jaké je datum, a ucítil bodnutí. Třetí lednový týden – žádný div, že byla taková zima. Zaraženě zamrkal. Skoro dva roky. Ukradli mu skoro dva roky. Dva roky zapomnění a zoufalství.

Nebyl však čas plakat nad rozlitým mlékem.

„No tak, Reggie. Jak se vede? Makáš, anebo nemáš do čeho píchnout?“

Na Reggieho vrásčitém obličeji ztvrdly rozpaky v podezření. „Žádný drobný pro tebe nemám, brácho. A kávu zadarmo tady nedáváme.“

„Reggie, prosím tě – přece mě znáš.“

„Běž a nezdržuj se, kamaráde,“ řekl Reggie. „Nestojím o potíže.“

Ambler se mlčky odvrátil a zamířil k velkému bytovému domu ve stylu falešné gotiky, kde posledních deset let bydlel. Říkalo se tomu Baskerton Towers. Šestipodlažní stavba z červených cihel, ozdobená světle šedými sloupy a betonovými pilastry, byla postavena ve dvacátých letech dvacátého století. Okna na chodbách v každém patře měla částečně stažené žaluzie, jako víčka klesající únavou.

Baskerton Towers. Domov pro člověka, který ve skutečnosti žádný domov nikdy neměl. Prožít kariéru ve zvláštním programu, kde platila ta nejpřísnější bezpečnostní opatření, znamenalo vzdát se vlastního jména. Žádná odnož Konzulárních operací nebyla tajnější než Útvar politické stabilizace. Samotní jeho zaměstnanci se znali pouze krycími jmény. Takový životní styl právě nepřál hlubším osobním vztahům: většinu doby člověk trávil v zahraničí, kde byl v podstatě nedostupný, a nikdo nevěděl, kdy se zase vrátí. Měl vůbec nějaké opravdové přátele? Jeho vykořeněnost přidávala na významu náhodným známým z ulice. V Baskerton Towersu sice nebydlel bůhvíjak dlouho, ale bylo to jeho útočiště. Neměl k němu takový vztah jako k domu u jezera, ale mohl tam aspoň spustit kotvu. Jako normální člověk.

Obytný komplex stál kousek od ulice. Vedla k němu úzká příjezdová cesta. Ambler se rozhlédl po chodnících. Nezdálo se, že by o něj někdo jevil zvláštní zájem, a tak vykročil k budově. Někdo ho tam určitě pozná – alespoň jeden z vrátných, když ne správce domu nebo jeho zástupce – a pustí do bytu.

Podíval se na dlouhý seznam nájemníků vyvedený černými písmeny na bílé tabulce. Jména byla seřazena podle abecedy.

Žádný Ambler. Po Alstonovi hned následoval Ayer.

Takže jeho byt obsadili? Cítil zklamání, ale tolik ho to zase nepřekvapilo. „Přejete si, pane?“ Byl to jeden z vrátných, který vyšel z vyhřátého vestibulu: Greg Denovich. Jeho mohutnou čelist jako vždy zdobilo strniště nepoddajných vousů.

„Gregu,“ začal Ambler přátelsky. Vždycky se domníval, že Greg je zkráceným označením pro Gregora. Muž totiž pocházel z bývalé Jugoslávie. „To už je doba, co?“

Výraz Denovichovy tváře už Ambler znal: byly to rozpaky člověka, kterého kamarádsky pozdraví úplně cizí osoba.

Ambler si sundal čepici a usmál se. „No tak, koukni se pořádně, Gregu. Byt 3C, vzpomínáš?.“

„My se známe?“ zeptal se Denovich. Ve skutečnosti to však nebyla otázka, ale záporná odpověď.

„Asi ne,“ odtušil Ambler tiše. A pak se jeho zmatek změnil v paniku.

Za zády zaslechl zvuk pneumatik ostře brzdících na kluzké vozovce. Otočil se na podpatku a uviděl, jak na druhé straně ulice chvatně zastavuje bílá dodávka. Uslyšel otvírání a bouchání dveří a z vozu se vyhrnuli tři muži v uniformách ochranky domu. Jeden svíral karabinu, zbylí dva vytasili pistole. Všichni se rozběhli směrem k němu.

To auto dokonale poznával. Patřilo do výzbroje zvláštní „pátrací služby“, kterou tajné státní orgány používaly k nenápadnému zatýkání osob na domácí půdě, většinou přeběhlíků či cizích špionů. Podobné oddíly měly jedno společné: nepracovaly pro žádnou oficiální bezpečnostní složku. A toho vlhkého a chladného lednového rána byl předmětem jejich zájmu Harrison Ambler. Místní policii nebude třeba nic vysvětlovat, Ambler zmizí dlouho před jejím příjezdem. Nešlo o otevřený střet. Jeho nepřátelé naplánovali bleskový a dokonale utajený únos.

Neměl se tady vůbec ukazovat. Nevyslyšel hlas rozumu a podlehl zbožným přáním. Další chyby už si nemohl dovolit.

Potřeboval něco vymyslet.

A přitom zapojit cit.

Za dvacet letech strávených v terénu musel Ambler dokonale zvládnout metody útěku. Byla to jeho druhá přirozenost. Ale nikdy k ní nepřistupoval v rámci logických pravidel, „rozhodovacích stromů“ a dalších suchopárných pomůcek, které školitelé vtloukali nováčkům do hlav. Nejdůležitější bylo vcítit se do situace a v případě nutnosti improvizovat. Jinak hrozilo, že člověk upadne do rutiny, a všechno rutinní mohli protivníci odhadnout a zařídit se podle toho.

Ambler přelétl pohledem ulici před budovou. V podobných případech se obvykle používala „třímístná blokáda“: ještě před příjezdem dodávkového vozu by velitelé akce rozmístili hlídky na každou stranu budovy. A skutečně. Z obou směrů se náhle vyrojili ozbrojení muži. Někteří byli v uniformách, jiní v civilu, všichni však postupovali odhodlaným krokem zkušených agentů. Co teď? Mohl vrazit do vestibulu a vyhledat zadní východ. Ale to určitě čekali a podnikli příslušná opatření. Mohl počkat, až kolem půjde hlouček chodců, přidat se k nim a pak zkusit pláchnout mužům číhajícím na konci bloku. I tato varianta však měla svá rizika. Přestaň přemýšlet, nakázal si Ambler. Byla to jediná možnost, jak je přelstít.

Zadíval se na chlapa s krátkou puškou, který spěšně přecházel širokou ulici. Snažil se z jeho tváře vyčíst všechno, co se dalo, i když se mrholení změnilo v liják. A pak se rozhodl, že udělá tu nejnebezpečnější věc ze všech.

Rozběhl se přímo k němu. „Kde jste tak dlouho?“ zařval Ambler. „Pohněte kostrou! Bere roha!“ Otočil se a horečně ukázal ke vchodu do Baskerton Towersu.

„Dřív jsme to nestihli,“ odpověděl muž s karabinou. Přiběhli další dva a Ambler si všiml, že mají pětačtyřicítky se zásobníkem na dvanáct nábojů. Taková palebná síla na dopadení jednoho člověka. Pokud ho tedy měli za úkol dopadnout.

Ambler ztěžka vykročil přes ulici k dodávce s běžícím motorem. Její pasažéři se rozestavili kolem vchodu do domu. Za chvíli poznají, jakou udělali chybu.

Ambler přistoupil ke dveřím řidiče, prudce otevřel peněženku, kterou sebral dozorci na ostrově Parrish, a na prchavý okamžik ji ukázal jako nějaký průkaz či osvědčení. Stál příliš daleko, než aby řidič cokoli rozeznal. Musel ho přesvědčit svou suverenitou. Šofér stáhl okénko a Ambler si ho mohl prohlédnout. Měl ostražité oči a krátký silný krk: úplný vzpěrač.

„Slyšeli jste, že se změnil rozkaz?“ otázal se Ambler. „Máte ho zabít, ne zadržet. Kde jste se flákali? Kdybyste přijeli o minutu dřív, bylo by po všem.“

Řidič chvíli nic neříkal. Pak jeho pohled ztvrdl jako kámen. „Co jste mi to ukazoval? Pořádně jsem neviděl.“

Ambler náhle ucítil, jak ho chlap chytá svou masitou tlapou za pravé zápěstí.

„Povídám, že jsem to neviděl.“ Šoférův hlas zněl tiše a výhružně. „Ukažte mi to ještě jednou.“

Ambler sáhl levou rukou do bundy pro pistoli, kterou vzal strážnému na lodi. Jenže řidič měl špičkový výcvik a bleskové reflexy: prudce sekl do zbraně a ta vylétla do vzduchu. Ambler musel okamžitě jednat. Snažil se vykroutil ze sevření. Škubl rukou do úrovně ramen a prudce přirazil řidičovu paži na okraj téměř spuštěného okna, své předloktí přitom použil jako páčidlo.

Muž vyjekl, ale nepustil. Jeho stisk měl sílu oceli. Druhou rukou začal šátrat po schránce pod přístrojovou deskou, kde měl nepochybně schovanou nějakou zbraň.

Ambler na okamžik povolil a nechal se částečně vtáhnout do kabiny. Pak pečlivě namířil a praštil chlapa do ohryzku.

Řidič ho pustil, předklonil se a oběma rukama si sevřel krk. Marně lapal po dechu: poškozená chrupavka přerušila průtok vzduchu. Ambler otevřel dveře a vytáhl ho ze sedadla. Muž udělal pár vrávoravých kroků od vozu a zhroutil se na zem.

Ambler nastoupil, šlápl na plyn a prudce vyrazil ulicí. Slyšel zmatené výkřiky členů druhé skupiny. Na žádnou akci se však nezmohli.

Ambler nezáviděl veliteli oddílu, až bude muset vysvětlovat, jak jim mohl pláchnout před nosem a navíc ve služebním autě. Ten manévr si nepromyslel dopředu. S odstupem si uvědomil, že ho k činu pobídl výraz prvního z mužů: zkoumavý, opatrný – a nejistý. Lovec, který neví, jestli opravdu našel svou kořist. Pátrací tým vyrazil do akce příliš rychle, nedostal ani fotografie. Očekávali, že se Ambler zachová jako ostatní uprchlíci v podobných situacích: prozradí se pokusem o útěk. Jak ovšem pořádat hon, když liška běží s loveckými psy.

Dodávka mu skvěle posloužila k útěku, za pár minut se z ní však stal zářící maják upozorňující jeho pronásledovatele. Ujel několik kilometrů po Connecticut Avenue, pak zahnul do boční ulice a nechal dodávku opět stát se spuštěným motorem a klíčky v zapalování. Při troše štěstí ji někdo ukradne.

V dané chvíli mu největší anonymitu mohla zajistit hustě osídlená čtvrť, současně obytná i obchodní. Místo, kde sídlily ambasády, galerie, kostely, knihkupectví i bytové domy. Místo, kudy proudily davy chodců. Tedy místo jako Dupont Circle. Oblast ležící na křižovatce tří ze čtyř hlavních tříd města měla odedávna pověst rušné čtvrti. A skutečně, i toho nevlídného zimního dopoledne byly zdejší chodníky dost zaplněné. Ambler mávl na taxi, nechal se odvézt na křižovatku New Hampshire Avenue a 20. ulice, kde se rychle vmísil mezi lidi. Měl v hlavě jasný plán, ale zachovával výraz znuděné bezcílnosti.

Jak kráčel zástupy chodců, snažil se zůstat všímavý k okolí, aniž by přitom s někým navázal zrakový kontakt. Kdykoli však očima spočinul na někom z kolemjdoucích, vrátil se mu ten starý pocit, jako by si četl v něčím diáři. Zjitřený stav mysli to jen podtrhoval. Stačil mu jediný pohled, aby si všiml spěšného kroku asi šedesátileté ženy s broskvově světlými vlasy v rozepnutém kostkovaném kabátu, pod nímž prosvítala tmavomodrá plisovaná sukně. Měla velké zlaté náušnice a v ruce poznamenané věkem až příliš pevně svírala igelitovou taškou se znakem oděvní firmy Ann Taylor. Celé hodiny se připravovala, než vyrazila ven, a ven znamenalo na nákupy. Z jejího obličeje čišela mrzutá osamělost. Po tvářích jí stékaly dešťové kapky, ale mohly to být klidně i slzy. Neměla žádné děti, odhadl Ambler, a právě to bylo možná hlavním zdrojem jejího žalu. Kdysi měla jistě manžela, který jí naplňoval život, ale nakonec – před deseti lety, nebo ještě dřív? – chytil druhou mízu a našel si mladší a čerstvější ženu, která naplnila jeho život. A tak teď nakupovala, byť střídmě, chodila se známými na čaj a bridž, ale asi ne tak často, jak by sama chtěla – Ambler uměl vycítit, když byl někdo nespokojený. Dotyčná si nejspíš myslela, že vlastním smutkem ostatní nějak podvědomě odpuzuje. Neměli na ni čas a samota její smutek ještě víc prohlubovala, čímž byla pro jiné ještě méně přitažlivá. A tak chodila po obchodech a nakupovala oblečení, které se pro starší dámu moc nehodilo, a sledovala „výhodné nabídky“ a „superslevy“ na šatstvo, jež svou kvalitou odpovídalo nízké ceně. Trefil se Ambler ve všem, nebo ne? Na tom příliš nezáleželo: věděl, že se v zásadě nemýlí.

Zavadil pohledem o shrbeného mladého černocha v džínách s nízko posazeným rozkrokem. Měl kšiltovku naraženou přes pestrobarevný hedvábný šátek, v uchu diamantovou náušnici a pod spodním rtem drobnou bradku. Byl doslova nasáklý kolínskou značky Aramis a zabloudil pohledem přes ulici k jinému mladíkovi – ztepilému sportovci se silnými stehny a dlouhými plavými kadeřemi. V příští chvíli zase stočil oči zpět. Doslova se k tomu přinutil, aby neprozradil svůj zájem. Vedle něj cupitala kakaová dívka s bujným poprsím, uhlazenými vlasy a lesklou temnou růží na plných rtech. Měla sice jehlové podpadky, přesto byla nápadně malá. Brzy jí asi začne vrtat hlavou, proč se její přítel, na ulici tak suverénní a drzý, mění v soukromí v cudného beránka. Proč jejich schůzky končí tak brzy a kam pak doopravdy chodí. Ambler však vytušil, že ji něco podobného zatím ani nenapadlo. Ještě nevěděla, že její milý může být sám sebou jedině vedle jiného mládence.

Na internetovou kavárnu poblíž křižovatky 17. a Kostelní ulice si Ambler dobře vzpomínal. Našel si místo u počítače, odkud měl dobrý výhled z okna: už se nenechá nachytat v nedbalkách. Několika údery do klávesnice zobrazil seznam hledaných osob z databáze ministerstva spravedlnosti, kterou mohla využívat řada bezpečnostních složek. Hesla si vybavoval jen matně, ale s úlevou se přesvědčil, že stále platí. Zadal do vyhledávače své plné jméno, Harrison Ambler. Chtěl zjistit, jestli je označené nějakým praporkem. Po několika okamžicích se objevila odpověď.

Jméno HARRISON AMBLER nebylo nalezeno.

Byla to zvláštní chyba. Každý federální zaměstanec, dokonce i ten, který už odešel ze služby, měl být na seznamu alespoň zběžně uveden. Totožnost, kterou Ambler používal u Konzulárních operací, se v podobných databázích sice nevyskytovala, jeho krycí zaměstnání na ministerstvu zahraničí však bylo veřejnou záležitostí.

Rozmrzele pokrčil rameny. Proťukal si cestu na internetovou stránku ministerstva zahraničí a pak překonal i nepříliš dokonalé zabezpečení interního soupisu zaměstanců. Ověřit si svou oficiální práci nemohlo být tak složité. Pokud se ho někdo za ta léta zeptal, Hal Ambler mu vždycky vysvětlil, že je úředníkem na odboru pro vzdělávací a kulturní záležitosti. V případě potřeby se dokázal široce rozhovořit na téma „kulturní diplomacie“ nebo „vzděláním k přátelství“, až posluchač usínal. Co na tom, že to s jeho opravdovou kariérou vůbec nesouviselo.

Někdy přemítal, co by se asi stalo, kdyby někomu na večírku popravdě odpověděl, co dělá. Víte, já pracuju v supertajném oddělení už beztak dost tajné špionážní služby, která se jmenuje Konzulární operace. Ví o nás asi jen pětadvacet lidí na nejvyšších místech. Říkáme si Útvar politické stabilizace. Čím se zabýváme? No, těch věcí je spousta, například zabíjení lidí. Musíte doufat, že jsou horší než ti, které před nimi chráníte. Ale samozřejmě, jistotu nikdy nemáte. Můžu vám objednat ještě skleničku?

Zadal své jméno do databanky ministerstva zahraničí, klikl na okénko VYHLEDAT a pár dlouhých vteřin čekal na výsledky.

ZAMĚSTNANEC HARRISON AMBLER NEBYL NALEZEN. PROSÍM OVĚŘTE SPRÁVNOST ZADANÝCH ÚDAJŮ A ZKUSTE TO ZNOVU.

Stočil zrak k oknu s výhledem na ulici. I když si nevšiml ničeho neobvyklého, ucítil, jak mu po těle vyráží studený pot. Pronikl do rejstříku sociálního zabezpečení a snažil se najít své jméno aspoň tam.

HARRISON AMBLER nebyl nalezen.

Nedávalo to smysl! Postupně se nabourával do dalších databází a prohledával jednu po druhé. Výsledkem byl však stále týž refrén, byť v různých obměnách. Mohl z toho zešílet.

Hledaný výraz neodpovídá žádným dokumentům.

Jméno „Harrison Ambler“ není v databázi.

HARRISON AMBLER nebyl nalezen.

Během půl hodiny prohledal dvě desítky federálních i státních rejstříků. Vše marné. Jako by nikdy neexistoval. K zbláznění!

Jako vzdálená lodní siréna se mu vrátily hlasy ostrovních psychiatrů s jejich pochybnými diagnózami. Byl to nesmysl, samozřejmě – absolutní nesmysl. Musel přece existovat. Přesně věděl, kdo je. Až do své hospitalizace si všechno pamatoval – živě, jasně a souvisle. Jistě, měl velice zvláštní život – o zaměstnání nemluvě – ale byl to jeho život. Muselo dojít k nějaké záměně, k nějaké technické chybě. Určitě.

Opět rychle poklepal na klávesy a dostal další zápornou odpověď. Začal uvažovat, jestli se pro něj jistota nestala luxusem, který už si nemohl dovolit.

V jeho zorném poli se náhle objevilo bílé auto – ne, dodávka. Jela rychleji než ostatní vozidla. A další. A ještě třetí. Ta zastavila přímo před kavárnou.

Jak ho mohli tak rychle vypátrat? Pokud internetová kavárna nechala zaregistrovat IP adresu své soukromé sítě a v databázi ministerstva zahraničí číhala digitální spoušť, jeho pátrání by odstartovalo okamžitou akci. Příslušná místa mohla zjistit adresu počítače, který právě používal.

Ambler vyskočil od stolku, vpadl do dveří s nápisem Cizím vstup zakázán a vyběhl po schodech. Doufal, že najde cestu na střechu a pak na střechu vedlejšího domu… Ale musel jednat rychle. Dřív než se pátrací přepadový oddíl stačí rozprostřít. Napínal svaly, seč mu síly stačily, a horečně lapal po dechu. Přitom mu hlavou prolétla prchavá myšlenka. Jestli Hal Ambler neexistuje, tak po kom vlastně jdou?

3

V minulosti tam vždycky nalézal útočiště. Byl to jednoduchý srub sbitý z místního dříví – od hřebenové vaznice až po nosníky. Příbytek téměř stejně přírodní jako okolní krajina. Stropní a podlahové trámy, okapy a dokonce i komín – to všechno postavil vlastníma rukama za jednoho teplého června. Stačila mu k tomu hromada dřeva a motorová pila. Chata byla určená pro jednu osobu a on tam také pobýval výhradně sám. Nikdy o ní nemluvil s nikým známým. O nabytí pozemku u jezera neřekl ani svým zaměstnavatelům, čímž vážně porušil předpisy. Aby si zajistil dokonalé soukromí, koupil ho přes zahraniční obchodní firmu, které by se nikdo nedopátral. Srub patřil jen jemu. Měl ho sám pro sebe. Bývaly doby, kdy přistál na Dullesově mezinárodním letišti, nasedl do auta a za tři hodiny urazil dvě stě padesát kilometrů jen proto, aby se ukryl před světem ve svém prostém dřevěném srubu. Pak vytáhl loď a vyrazil na okouny. Snažil se uchránit aspoň část své duše před bludištěm úskoků a lží, jež měl v popisu práce.

Jezero Aswell si ani nezasloužilo modrou tečku na mapě, ale patřilo do světa, kde dokázal pookřát. Leželo na úpatí pohoří Sourland, kde orná pole ustupovala hustým lesům plným vrb, bříz, ořechů i hustých křovisek. Na jaře a v létě se příroda v okolí zelenala a zářila pestrobarevnými květy a plody. Teď v lednu byly stromy většinou hnědé a opadané. Ten výjev však v sobě měl jistou pochmurnou eleganci: eleganci dřímající síly. Zdejší les, stejně jako on sám, potřeboval nějaký čas na zotavenou.

Byl k smrti utahaný: daň za dlouhé hodiny beze spánku. Na cestu vyrazil starým dobrým náklaďákem Dodge Ram, který ukradl několik ulic od internetové kavárny. Vůz sice nenabízel přehnaný komfort a při jízdě to v něm houpalo jak na lodi, hlavní však bylo, že jeho majitel připevnil do podběhu kola skříňku s klíčkem. Byl to hloupý zvyk řidičů, kteří si cenili jistoty náhradního klíče víc než zabezpečení vlastního auta. Dvanáct let stará Honda Civic, kterou jel nyní, pocházela z nočního parkoviště u nádraží v Trentonu a před krádeží byla chráněná s podobnou „důkladností“ jako její předchůdce. Byl to dokonale nenápadný model, což mu vyhovovalo, a zatím plnil svůj účel.

Mířil na sever po silnici 31 a v hlavě mu hučelo. Kdo mu to jen mohl udělat? Byla to stejná otázka, jaká se mu vkrádala do mysli nespočetné měsíce. Tajné součásti státní moci USA se obrátily proti němu. Což znamenalo – co vlastně? Že ho někdo pomluvil a přesvědčil vyšší místa, že se zbláznil a stal se bezpečnostním rizikem. Nebo že ho někdo, či nějaká skupina s přístupem ke státní moci chtěla odklidit z cesty. Považovali ho sice za hrozbu, ale z nějakých důvodů se rozhodli, že ho nezabijí. V hlavě mu začalo tepat. Bolest mu rozkvétala za očima jako jedovatá květina. V Útvaru politické stabilizace měl kolegy, kteří by mu mohli pomoci – ale jak je najít? Nebyli to lidé, kteří si ráno odpíchli příchod a pak si sedli ke stolu. Pravidelně měnili místo jako figurky na šachovnici. A on jakýmsi záhadným způsobem zmizel ze všech elektronických adresářů, o nichž věděl. Harrison Ambler nebyl nalezen – bylo to k zešílení, dala se v tom však nalézt i jistá metoda. Cítil to, cítil čísi zlý úmysl stejně jako tepající bolest hlavy, jež mu z přemýšlení dělala peklo. Pokusili se ho odstavit. Pokusili se ho pohřbít. Oni! Ten dráždivý plurál Oni! Slůvko, jež říkalo všechno a vůbec nic.

K přežití potřeboval zjistit víc. Jenže k tomu zase potřeboval přežít. Oblast Barrington Falls ležela opodál silnice 31, jež vedla jihozápadní částí státu New Jersey, přetínaná neoznačenými křižovatkami s menšími silnicemi. Dvakrát sjel na jednu z bočních cest, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Nic tomu však nenasvědčovalo. Podíval se na hodiny na palubní desce a vtom si všiml malého ukazatele u cesty s nápisem Barrington Falls. Bylo půl čtvrté odpoledne. Ještě ráno ho drželi v přísně střežené psychiatrické léčebně. Teď byl skoro doma.

Čtyři sta metrů jižně od přístupové cesty k jezeru sjel s hondou z vozovky a schoval ji v mlází pod vysokými tújemi. Hnědá bunda s teplou podšívkou, kterou si koupil po cestě, ho příjemně hřála. Vykročil po měkkém koberci z listí a borového jehličí, jež mu chroupalo pod nohama. Cítil, jak z něj začíná vyprchávat napětí. Jak se blížil k jezeru, s potěšením zjišťoval, že tu poznává každý strom. Uslyšel zatřepotání sovy na obřím opadaném cypřiši s načervenalým kmenem, pokrouceným a zvrásněným jako krk zlé ježibaby. V dálce mlhavě rozeznával kamenný komín chaty starého McGrudera, která stála na druhém břehu jezera až nebezpečně blízko u vody. Vždycky se mu zdálo, že by stačila jedna větší bouřka a dům se sedlovou střechou by zmizel pod hladinou.

Proklestil si cestu hustým smrkovým hájem a došel ke kouzelné pasece, kde se před sedmi lety rozhodl postavit srub. Ze tří stran jej chránily vznešené jehličnany, což bylo zárukou dokonalého soukromí a klidu. Co víc si přát než malebný výhled na jezero zarámovaný starými stromy.

Tak přece se vrátil. Zhluboka se nadechl čistého vzduchu, prošel mezerou v řadě jedlí, rozhlédl se kolem a – spatřil jen prázdný palouček. Vypadal stejně jako před sedmi lety, než se tu rozhodl stavět.

Zatočila se mu hlava. Vůbec nic nechápal. Země se mu zhoupla pod nohama. To není možné. Žádný srub tam nebyl. Ani stopa, že by tam někdy stál. Vegetace byla naprosto neporušená. Místo, kde si postavil dřevěnou chatu, měl pevně vryté do paměti –a přece viděl jen ostrůvky mechu, poléhavý jalovec a tis okousaný vysokou, který byl na pohled nejméně dvacet nebo třicet let starý. Obešel mýtinu a ostražitě pátral po jakékoli známce lidského obydlí, minulého či současného. Nic. Měl před sebou panenský kousek země, který byl ve stejném stavu, v jakém ho kdysi získal. Nakonec už nedokázal vzdorovat závrati a poklekl na studenou zem porostlou mechem. Už jen to pomyšlení ho k smrti děsilo, ale musel si tu otázku položit: Můžu věřit svým vlastním vzpomínkám?

Posledních sedm let života – u těch musel začít. Byly jeho vzpomínky skutečné?

Nebo se mu tohle všechno jen zdá – každou chvíli se vzbudí a zjistí, že je stále pod zámkem v bílém pokoji na oddělení 4Z?

Jednou někde slyšel, že ve snu člověk nemá žádný čich. Pokud to byla pravda, tak nespal. Cítil vodu z jezera, jemný nádech zeminy, tlejícího listí a žížalích výměšků i slabou pryskyřičnou vůni jehličnanů. Ne, nebyl to – Bůh mu pomáhej – žádný sen.

A právě to ho na celé věci děsilo nejvíc.

Zvedl se ze země a vyrazil z hrdla tichý výkřik vzteku a zoufalství. Přijel domů, kde mu bylo nejlíp, a žádný domov nenašel.

Zajatec v sobě může živit naději na útěk. Oběť mučení – znal to z první ruky – má alespoň naději na krátkou přestávku. Ale jakou naději má tvor, který ztratil útočiště?

Všechno mu tady připadalo povědomé, a přitom tak cizí. Člověk by z toho zešílel. Začal horečně přecházet. Poslouchal cvrlikání a hvízdání ptáků. Pak uslyšel slabé zasvištění, které nezpůsobil žádný opeřenec, a ucítil těsně pod krkem bolestivé bodnutí.

Čas se zpomalil. Nahmatal ránu a vytrhl z ní jakýsi ostrý předmět. Byla to dlouhá útlá šipka, která zasáhla vrchní část jeho hrudní kosti, přímo pod krkem. Zabodla se, jako když člověk hodí nůž do stromu.

Z cvičební příručky si Ambler pamatoval, jak se této oblasti říká: manubrium. V boji to bylo dobře chráněné místo, jemuž je lépe se vyhnout. Ambler měl tedy možná velké štěstí. Skočil pod převislé větve jednoho z vysokých jehličnanů a v dočasném úkrytu si kovovou střelu dobře prohlédl.

Nebyla to obyčejná šipka, ale šipka se zpětnými háčky vyrobená z nerezové oceli a lisovaného plastu. Na válečku stříkačky byl drobným černým písmem vyznačen její stlačený obsah: karfentanyl – syntetický opiát desettisíckrát silnější než morfium. Pouhých deset miligramů dokáže ochromit šestitunového slona. Účinná lidská dávka se měří na mikrogramy. Prsní kost byla tak blízko kůže, že se ostny jehly nemohly zachytit v jeho tkáni. Ale co obsah injekce? Byla prázdná, ale to nevysvětlovalo, zda vytekla hned nebo až po vytažení. Jeho prsty se vrátily k tvrdému výčnělku kosti pod krkem.

V místě, kde ho šipka zasáhla, nahmatal naběhlou podlitinu. Dosud se cítil naprosto bdělý. Jak dlouho to v něm bylo? Měl rychlé reflexy, určitě neuběhly víc než dvě vteřiny. I jediná kapička však mohla splnit účel. A injekční šipka této třídy dokáže vypustit svůj obsah v okamžení.

Tak proč už neomdlel? Odpověď dostal hned v příští chvíli. Poprvé si uvědomil, že se jeho myšlení rozostřuje a slábne. Ten pocit dobře znal: na ostrově Parrish ho nejednou dopovali podobnými narkotiky. Možná si vytvořil určitou odolnost.

Ve hře byl ještě druhý ochranný faktor. Jelikož se dutý hrot jehly zabodl do kosti, kapalina nemohla volně vystříknout. Celá dávka obsažená v šipce určitě nebyla smrtelná. Jinak by ho mohli rovnou zastřelit. Podobná šipka obvykle předcházela únosu, ale sama o sobě neměla přivodit smrt.

Už měl dávno ztratit vědomí, místo toho byl jen zpomalený. V okamžiku, kdy si nemohl dovolit sebemenší oslabení svých schopností. Jak rád by si lehl na měkkou podušku z borového jehličí a trochu si zdříml. Aspoň na chviličku. Odpočine si a probudí se svěží. Jen na pár minut.

Ne! Nesmí podlehnout. Musí se bát. Vzpomněl si, že karfentanyl má poločas rozpadu devadesát minut. V případě předávkování je nejlepší podat nitrožilně jako protilátku opiát naloxon. Pokud není k mání, dá se použít i injekce epinefrinu. Epinefrin. Známější jako adrenalin.

K přežití v sobě potřeboval zburcovat strach, ne ho potlačovat.

Máš strach, opakoval si, když se plížil z úkrytu pod příkrovem větví velkého jedlovce kanadského a otáčel hlavu dokola. A pak ho skutečně dostal. Znovu uslyšel tichý svist rychlé střely s pevnými křidélky, která tentokrát o pár centimetrů minula. Adrenalin mu chrstl do žil. Náhle měl sucho ústech a sevřený žaludek. Srdce se mu rozbušilo jako o závod. Někdo po něm šel. Což znamenalo, že někdo musel vědět, kdo doopravdy je. Otupělost vyprchala. Její místo zaujaly hluboko uložené instinkty a bojové zkušenosti.

Obě šipky přilétly ze stejného směru, od břehu. Ale z jaké dálky? Běžný postup by velel nestřílet zbytečně zblízka, to je příliš riskantní. Muž s uspávací puškou by nejspíš zaujal místo v bezpečném závětří. Vzhledem k omezenému dostřelu injekčních šipek však vzdálenost nemohla být ani příliš velká. Ambler se v duchu vydal na jihozápad a snažil se vybavit si okolí do těch nejmenších podrobností. Byl tam háj plný jedlovců ověšených malými hnědými šiškami. Řada balvanů, po nichž se dalo stoupat jako po schodech. Strž, v jejímž stínu v létě bujely kapradiny a střevíčníky. A myslivecký posed připevněný ke starému nemocnému jilmu.

No jistě. Přenosný posed, který jako tolik „dočasných“ věcí zůstal na svém místě natrvalo. Jeho drobné sedátko držely ve výšce popruhy omotané kolem stromu a zajištěné dvěma mohutnými svorníky zašroubovanými do kmenu.

Posed čněl asi čtyři metry nad zemí, jejíž úroveň byla možná o čtyři metry výš než místo, kde se Ambler právě nalézal. Každý profesionál by toho využil. Jak dlouho jej muž s uspávací zbraní sledoval, než zmáčkl spoušť? A co jsou sakra ti lidé vlastně zač?

Nejistota začala Amblera unavovat a znovu oživila mikrogramy karfentanylu, jež měl v krvi: Mohl bych si tady odpočinout. Jen na pár minut. Jako by mu tu myšlenku našeptával samotný opiát. Ne! Ambler se znovu vytrhl z letargie a soustředil se na svou současnou situaci. Dokud byl na svobodě, měl šanci. O víc nežádal. Jen dostat šanci.

Šanci, že lovec sám pocítí strach, který vyvolal. Šanci najít pronásledovatele.

Přesune se lesem, ale tiše a nenápadně, aby ho střelec neviděl. Využije poznatků z výcviku, i když byly zasuté kdesi hluboko v jeho mysli. Vztyčil se tedy z hustého mlází do přikrčené pozice. Pomalu nadzvedl koleno a zhoupl holení dopředu. Špičkou boty se dotkl země a přesvědčil se, že na ní neleží žádné větvičky, jež by mohly prasknout. Pak plynule došlápl celou nohou.

Snažil se rovnoměrně rozprostřít váhu na celé chodidlo, aby co nejvíc omezil sílu působící na zem. Pomalu a klidně, připomínal si: jenže to nikdy nebyl jeho styl. Nebýt stop karfentanylu v krvi, těžko by se ubránil rychlému výpadu.

Konečně se mu podařilo kruhem obejít nemocný jilm a zase se k němu vrátit. Když se přikradl na deset metrů, našel si škvírku mezi ostružiním, kmeny a větvemi a podíval se do míst, kde očekával posed.

Strom se sice od jeho představ nelišil, žádný posed na něm ovšem nebyl. Zmizel beze stopy. Přes mrazivé počasí Amblera polilo horko. Dostal zlé tušení. Když se nestřílelo z toho starého mysliveckého posedu…

V dujícím větru zaslechl slabé, avšak zřetelné vrznutí, jako když dřevo zadrhne o dřevo. Otočil se a po chvíli to spatřil. Posed. Jiný posed – větší, vyšší a novější, připevněný k obrovitému kmenu starého platanu. Ambler se k němu co nejtišeji vydal. Pod stromem rostla houština mnohokvětých růží. Kéž by v zimě shazovaly ostré trny jako listí! Byl to bujně rostoucí druh původem z Asie, jehož šlahouny připomínaly ostnatý drát. Vinuly se kolem kmene třicetimetrového platanu a svou funkci plnily možná ještě lépe než ostnatý drát.

Ambler zamžoural mezi větve – přes drobné štětinaté tobolky, jež se rýsovaly proti nebi jako zavěšené mořské ježovky – a po chvíli rozpoznal postavu. Byl to velký chlap oblečený v maskovací uniformě a naštěstí otočený na druhou stranu. To znamenalo, že si Amblera nevšiml. Předpokládal, že se stále pohybuje kdesi v lese, který klesal k jezeru. Ambler se znovu usilovně zadíval do podvečerního šera. Střelec si přidržoval u očí dalekohled Steiner s automatickým ostřením – vojenský model s matnými čočkami a zeleným pláštěm odolným proti vodě – a metodicky pročesával vzdálené okolí.

Na popruhu přes rameno mu volně visela dlouhá puška. Nepochybně uspávací zbraň. Měl však také pistoli – podle tvaru asi Berettu M92. Devítimilimetrovou zbraň z výzbroje americké armády, kterou obvykle používaly zvláštní jednotky.

Byl tady sám?

Vypadalo to tak: neměl u sebe žádnou viditelnou vysílačku ani sluchátko, jak by člověk očekával u člena týmu. Byly to však pouhé domněnky.

Ambler se znovu podíval kolem. Ve výhledu na střelce mu částečně bránila tlustá větev starého platanu se skvrnitou, ale hladkou kůrou. Větev! Pokud by se posunul doleva a vyskočil, mohl se jí zachytit rukama v místě, kde byla snad dost pevná, aby ho unesla. Větev trčela téměř vodorovně z kmene. Měřila možná sedm metrů a její větší část byla silnější než Amblerovo stehno. Usoudil, že by to pro jeho účely mohlo stačit. Když se mu na ni podaří vyhoupnout, mohl by se prodrat ostružiním až na metr či dva od posedu.

Vyčkal na další příhodný závan větru, tedy směrem od střelce. Pak se ze všech sil odrazil a vyskočil. Rukama sevřel větev – jeho dlaně o ni nepleskly, ale rychle a tiše ji obepnuly. Další vlna hormonů z nadledvinek mu pomohla zvednout se jediným pohybem vzhůru.

Dřevo tiše zasténalo a mohutná větev se pod jeho vahou trochu ohnula. Zvuk však nebyl tak hlasitý a střelec na posedu – Ambler ho teď dobře viděl – si nejspíš ničeho nevšiml. Foukl vítr, strom zavrzal: ta posloupnost měla svou logiku. Lovec jí nevěnoval pozornost.

Ambler se pomaličku posouval rukama i nohama po větvi, až měl nadosah silný nylonový popruh posedu. Doufal, že se mu podaří rozvázat uzly a shodit plošinu na zem. Jenže to nešlo. Popruh byl totiž zajištěný na protější straně straně kmenu, směrem k posedu. Blíž už se dostat nemohl, aniž by způsobil nějaký drobný hluk, který by ho prozradil. Ambler zaťal čelist a přinutil se k soustředění. Nikdy nic nejde podle plánu. Musíš improvizovat.

Ambler se vytáhl na další větev. Na okamžik zavřel oči, nabral vzduch do plic, odrazil se a skočil na střelce. Byl to letmý útok, jaký naposledy podnikl při zápase v americkém fotbale na střední škole.

Udělal však chybu. Muž zaslechl, že se něco děje, a otočil se. Ambler ho zasáhl příliš nízko, spíš v úrovni kolen než pasu. Chlap se nezřítil z posedu, ale uvěznil Amblera v ocelovém sevření. S vypětím všech sil se Ambler natáhl po jeho berettě. Střelec mu však drtivou ranou vyrazil pistoli z ruky do ostružin pod stromem. Na posedu se strhla bitva muže proti muži. Ambler hned poznal, že jeho soupeř je na tom líp. Měřil asi sto osmdesát, byl velice statný, ale přitom překvapivě mrštný. Měl vyholenou hlavu, která vypadala jako pokračování jeho býčí šíje. Zpracovával Amblera jako trénovaný boxer: do každého úderu dával sílu celého trupu a mířil naprosto přesně. Ihned po úderu stahoval ruce do obranné pozice. Ambler měl co dělat, aby si chránil hlavu. Tělo zakrývat nestačil. Věděl, že pokud to tak půjde ještě chvíli, silák ho srazí k zemi.

Ambler náhle opustil obranný postoj, opřel se o kmen a svěsil ruce. Nedokázal vysvětlit proč.

Hromotluka to nijak zvlášť nepřekvapilo. S potěšeným výrazem se chystal souboj definitivně rozhodnout.

4

Ambler lapal po dechu a celý se chvěl svalovou námahou. Všiml si, jak se jeho soupeři zajiskřilo v očích. Víc vědět nepotřeboval: ten chlap mu chtěl zasadit ránu z milosti – jediný mocný úder do čelisti.

Ambler však udělal jedinou věc, jíž byl ve svém stavu schopen. Jedinou věc, kterou by žádný profesionál neudělal: v pravou chvíli padl na posed. Vyšlo mu to přesně. Rána dopadla na tvrdý kmen.

Muž zavyl bolestí. Ambler vyskočil, vrazil mu hlavu do břicha a dřív, než uslyšel bezděčné vydechnutí, vzal chlapa za kotníky a trhl. Střelec slétl z posedu a Ambler se vrhl za ním. Přesněji: na něj. Alespoň spadl do měkkého.

Hbitými pohyby mu odepnul dlouhou pušku z popruhu a svázal mu jím ruce za zády. Prostřední dva klouby mužovy pravé ruky byly krvavé a začínaly otékat, zřejmě si je zlomil. Muž sténal bolestí.

Ambler se rozhlédl po berettě. Leskla se pod trnitými šlahouny mnohokvětých růží. Rozhodl se ji tam zatím nechat.

„Na kolena,“ poručil Ambler. „Víš, jak se to dělá. Překřížit kotníky.“

Muž uposlechl. Pohyboval se sice zdráhavě, ale bez nejistoty. Jako člověk, který sám k této pozici nutil jiné. Zřejmě prošel bojovým výcvikem armády USA. Bezpochyby toho uměl ještě mnohem víc.

„Asi jsem si něco zlomil,“ hlesl přiškrceně a chytil se za žebra. Ambler podle přízvuku odhadl, že pochází hodně z jihu – nejspíš z Mississippi.

„Budeš žít,“ odsekl Ambler. „Anebo taky ne. To se teprve uvidí.“

„Vidím, že nechápete situaci,“ řekl voják.

„A právě v tom mi můžeš pomoct,“ odtušil Ambler. Začal mu poklepávat na kapsy kalhot a po chvíli vytáhl vojenský kapesní nůž. „Teď si zahrajeme malou hru na pravdu a na lež.“ Otevřel nůž na kuchání ryb a přiložil mu ho těsně k obličeji. „Hele, já nemám moc času. Takže půjdeme rovnou k věci.“ Ambler se snažil zkrotit vlastní dech. Potřeboval působit klidně a velitelsky. A také se soustředit na tvář klečícího muže, kterého ohrožoval nožem. „Otázka číslo jedna. Jsi sám?“

„To určitě. Je nás tady víc.“

Lhal. I v drogovém otupení to Ambler poznal. Jako obvykle. Když se ho kolegové vyptávali, jak to dělá, pokaždé jim odpovídal různě. V jednom případě mu napověděl třes hlasu. V jiném zase příliš sebevědomý a bezstarostný tón. Nebo si všiml něčeho zvláštního na ústech či očích. Vždycky se něco našlo.

Konzulární operace kdysi daly svým lidem za úkol přijít této jeho zvláštní schopnosti na kloub. Při nejlepší snaze se ji však nikomu nepodařilo napodobit. On sám tomu říkal intuice. Přesnější definici neznal. Někdy si dokonce kladl otázku, jestli jeho dar není spíš porucha: neschopnost některé věci nevidět. Většina lidí se při pohledu do cizí tváře řídí nejsilnějším dojmem. Co je s ním v rozporu, to podvědomě potlačují. Jenže Ambler ostatní postřehy přemoci nedokázal.

„Takže jsi sám,“ oznámil Ambler klečícímu vojákovi. „Přesně jak jsem čekal.“

Muž se ohradil, ale nepřesvědčivě.

Ambler sice netušil, kdo jsou jeho nepřátelé a oč jim jde, zřejmě však nepokládali za příliš pravděpodobné, že se objeví právě tady. Mohl se uchýlit na padesát jiných míst a vsadil by se, že tam všude na něj také číhali. Organizátoři neměli na vymýšlení plánu moc času, a tak na každé místo vyslali jediného pozorovatele. I tak to byla akce náročná na lidské zdroje. „Další otázka. Jak se jmenuju?“

„To mi neřekli,“ odpověděl muž téměř rozmrzelým tónem. Znělo to až neuvěřitelně. Říkal však pravdu. „V kapsách nemáš moji fotku. Jak jsi mě chtěl poznat?“

„Rozkaz přišel před pár hodinami. Fotografii nám nedali, jen řekli, že vám je čtyřicet, měříte sto osmdesát centimetrů, hnědé vlasy, modré oči. Kdo jiný by se dneska ukazoval v tomhle Zapadákově? Víc jsme nepotřebovali slyšet.“

„Fajn,“ utrousil Ambler. Vysvětlení bylo sice zvláštní, ale pravdivé. „Teď nelžeš. Víš, já to vždycky poznám.“

„Já vám to neberu,“ odtušil chlap. Moc mu však nevěřil.

Ambler ho potřeboval přesvědčit. Výslech pak půjde líp. „Schválně si mě vyzkoušej. Položím ti pár neškodných otázek a ty na ně odpovíš – pravdivě anebo ne, jak chceš. Ověř si, jestli to poznám. Tak jedem: Měl jsi v dětství psa?“

„Ne.“

„Vidíš, teď lžeš. Jak se jmenoval?“

„Elmer.“

„To už je lepší. Jak se jmenovala tvoje matka?“

„Marie.“

„Špatně. A otec?“

„Jim.“

„Špatně,“ zopakoval Ambler. Všiml si, že klečícího muže očividně vyděsila lehkost, s níž hodnotil jeho odpovědi. „Jak Elmer umřel?“

„Přejelo ho auto.“

„Správně,“ řekl Ambler povzbudivě. „To je pravdivá odpověď. Toho se drž, protože odteďka už chci slyšet jenom pravdu.“ Pomlka. „Zkouška pokračuje. Pro koho děláš?“

„Zlomil jsem si žebra.“

„Na to se neptám. Varoval jsem tě, že nemám moc času.“

„Však oni vám to vysvětlí. To není moje věc.“ Do hlasu siláka se začala vracet sebejistota. Ambler ji musel nějak podlomit, jinak ztratí šanci, že se něco dozví.

„Vysvětlí? Ty asi nechápeš situaci. Teď tu nevelí oni, ale já.“ Přitiskl mu vroubkovanou čepel nože k pravé tváři.

„Au,“ zasténal Jižan.

U vyčnívajících zoubků ostrého nástroje se objevily kapičky krve. „Něco ti poradím. Když jdeš proti noži s bouchačkou, tak hleď vyhrát.“ Amblerův hlas zněl mrazivě a sebejistě. K umění výslechu patří vyvolat zdání naprostého odhodlání a bezcílnosti.

Zaměřil se na zbraň s dlouhou hlavní. Byl to typ Paxarms MK24B. Uspávací puška ráže .509.

„Docela pěkná hračka,“ prohodil Ambler. „Tohle vojáci obvykle nefasujou. Tak co bude?“ Znovu přitlačil na nůž.

„Aúúú,“ zaúpěl muž. Zdálo se, že přitom vypudil z plic veškerý vzduch.

„Přidělili tě k jednotce. Měli jste mě omráčit – a co pak?“

„Takhle doslova to nebylo.“ Mužův hlas zněl skoro ostýchavě. „Vypadá to, že moje šéfy opravdu zajímáte.“

„Tvoje šéfy?“ zopakoval Ambler. „Chceš říct úřady, ne?“

„Cože?“ Zatvářil se zmateně, jako by si myslel, že si ho Ambler dobírá, ale nevěděl to úplně jistě. „Je to čistě soukromá akce. Stát mě teda rozhodně neplatí, to mi můžete věřit. Povídali, že se tady možná ukážete a pokud jo, měl jsem se k vám přiblížit.“ Ambler kývl hlavou k pušce Paxarms. „Aha, tak přiblížit.“

„Říkali, že si mám dát radši pozor. Že s váma asi nebude sranda.“ Pokrčil rameny. „Tak jsem si s sebou pro jistotu vzal uspávací pušku.“

„A dál?“

Další pokrčení. „No, přišlo mi, že s váma fakt nebude sranda.“

Ambler ani nemrkl. „Měli jste za úkol mě oddělat?“

„To mi dopředu neřekli. Měli mi dát pokyn vysílačkou, až nahlásím, že vás mám. Samozřejmě, pokud se tady vůbec objevíte. Nesdělili mi, jak velká je pravděpodobnost.“

„Pořád mluvíš v plurálu a mě už to přestává bavit.“

„Heleďte, ti lidé mě najímají na práci, ale na dálku. Neznamená to, že spolu o nedělích mastíme karty, jasný? Dostal jsem z toho dojem, že se o vás zrovna dozvěděli a chtěli vás získat dřív, než je někdo předběhne.“

„Lichotí mi, že jsem takhle v kurzu.“ Ambler se usilovně snažil vstřebat, co právě slyšel. Nesměl však polevit v otázkách. „Způsob kontaktu?“

„Jak říkám, je to vztah na dálku. Dneska ráno jsem dostal instrukce v šifrovaném mailu. Poslali mi na účet první splátku. Tím to začalo.“ Vychrlil ta slova v jednom rychlém proudu. „Zásadně se nescházíme. Naprostá bezpečnostní izolace.“

Ten chlap mluvil pravdu. Z jeho slov však Ambler vyčetl ještě něco víc. Bezpečnostní izolace. Hantýrka americké rozvědky. „Jsi agent,“ řekl Ambler.

„Bejvávalo. Sloužil jsem u VR.“ Takže vojenská rozvědka. „Sedm let ve zvláštních jednotkách.“

„A dneska jsi na volné noze.“

„Přesně tak.“

Ambler rozepnul zip váčku, který visel střelci na maskovací vestě. Uvnitř se skrýval lehce otlučený mobilní telefon Nokia, nejspíš pro osobní potřebu. Ambler si ho zastrčil do kapsy. Podle očekávání našel i vojenskou verzi zařízení BlackBerry na posílání e-mailů se špičkovým zabezpečením. Střelec i banda, která ho najala, měli ve zvyku používat výzbroj amerických tajných služeb.

„Navrhnu ti kšeft,“ řekl Ambler. „Řekneš mi adresu a svoje hesla.“

Nastala pomlka. Pak muž pomalu zavrtěl hlavou. Do tváře se mu vrátil odhodlaný výraz. „Ani omylem.“

Ambler ucítil nepříjemné dloubnutí. Potřeboval znovu získat převahu. Sledování emocí ve střelcově obličeji mu napovědělo, že proti sobě nemá horlivého fanatika. Byl to v podstatě obyčejný žoldák, který si chtěl zachovat pověst spolehlivého. Závisely na tom jeho budoucí zakázky. Ambler mu potřeboval naznačit, že pokud nebude spolupracovat, žádná budoucnost ho nečeká. V podobných situacích klidné a rozvážné chování nezabírá. Účinnější je zahrát si na bezohledného sadistu, který se nemůže dočkat, až ukojí své zvrácené choutky.

„Víš, jak vypadá obličej člověka, když ho stáhneš z kůže?“ zeptal se Ambler, jako by se nechumelilo. „Já jo. Kožní tkáň je překvapivě tuhá, ale na vrstvách tuku a svaloviny drží jen volně. Zkrátka a dobře, když ji nařízneš, celkem snadno se odloupne. Asi jako když roluješ z trávníku pásy drnů. A když kůži nadzvedneš, odkryje se neuvěřitelně složitá síťovina obličejových svalů. Pravda, nůž na ryby není ideální nástroj – dělá hrozně křivé řezy. Ale svůj účel splní. Ty to bohužel neuvidíš, ale neboj, já ti všechno popíšu. O nic nepřijdeš. Takže, mám začít? Možná tě to trošku štípne. No, vlastně trošku víc. Budeš mít pocit jako – asi jako když ti někdo rve ksicht z hlavy.“

Klečící muž přimhouřil oči strachem. „Mluvil jste o kšeftu. Co z toho budu mít?“

„Jo ták. Dostaneš –jak to jen říct? Zachováš si tvář.“

Chlap těžce polkl. „Heslo je 1345GD,“ zachroptěl. „1345GD.“

„Jen drobná přátelská připomínka. Jestli zalžeš, okamžitě to poznám,“ oznámil mu Ambler. „Jedna chybička a vrátíme se k naší hodině anatomie. Chci, aby v tom bylo jasno.“

„Já nelžu.“

Mrazivý úsměv. „Já vím.“

„Zprávy se šifrují automaticky. Do kolonky Předmět se musí napsat ‚Akce Odysseus‘. Je jedno, jakým písmem. Konec je ‚Kyklop‘“. Muž pokračoval v popisu dohodnutých zásad dorozumívání a Ambler si je vrýval do paměti.

„A teď mě musíte pustit,“ vyhrkl Jižan, když ho Ambler nechal všechno třikrát zopakovat.

Ambler ze sebe shodil hnědou bundu a oblékl si střelcovu bojovou vestu i maskovací sako s kevlarovou podšívkou. Usoudil, že by se mu mohly hodit. Pak vzal zadrženému peněženku a připnul si ji na vlastní opasek. Většina žoldáků u sebe nosí značné částky v hotovosti – a peníze se hodí vždycky. Beretta zůstala ležet kdesi v trnitém mlází.

Puška by mu vzhledem ke svým rozměrům byla spíš na obtíž, alespoň z krátkodobého hlediska – a jemu teď i krátký časový úsek připadal jako deset životů. Rozebral jí a zbývajících šest uspávacích šipek zahodil do houští. Teprve pak chlapa rozvázal a hodil mu svoji bundu. „Abys nezmrznul,“ řekl.

Náhle ucítil na straně krku jemné štípnutí, asi nějaká muška nebo komár. Nepřítomně se ohnal rukou. Hned vzápětí si však uvědomil, že v tuhle roční dobu žádný podobný hmyz nelétá, a konečky prstů nahmatal krev. Svou vlastní krev. Žádný hmyz. Ani šipka.

Kulka.

Prudce se otočil. Muž, kterého před chvílí rozvázal, se skácel na zem. Z úst mu vytékala jasná červená krev a v tváři měl nehybný výraz smrti. Stejný náboj, který škrábl Amblera do krku, vlétl dovnitř ústy a vyšel týlem hlavy. Ambler se rozhodl muže ušetřit. Někdo měl však jiný názor.

Nebo byla ta střela určena Amblerovi?

Musel utéct. Ambler se rozběhl lesem jako o život. Když Jižanovi hodil svůj hnědý kabát, možná mu tím vystavil rozsudek smrti.

Vzdálený odstřelovač zareagoval na barvu. Ale proč posílat někoho, aby se k Amblerovi „přiblížil“, kdyby měli v úmyslu ho zabít? Nebo to snad byl záložní plán pro případ neúspěchu?

Ambler potřeboval co nejdřív zmizet z hor. Hondu už určitě našli. Čím jiným by mohl odjet? Vzpomněl si, že předtím na svahu viděl Gator s plátěnou korbou. Byl to zelený užitkový vůz schopný zvládnout téměř každý terén – močály, potoky i kopce.

Když k němu dorazil, našel klíčky v zapalování. Nepřekvapilo ho to. V těchto končinách ještě pořád nikdo nezamykal dveře od domu. Gator ochotně naskočil a Ambler se z něj snažil vymáčknout co nejvyšší rychlost. Pevně se držel volantu a co chvíli skláněl hlavu před nízkými větvemi. Dokud měl dostatek manévrovacího prostoru mezi stromy, houští a křoviska ho nemohly zastavit. Ani kamenité rokle a potoky. Auto se vzpínalo a poskakovalo jako horský kůň, který se nedá úplně zkrotit. Ale náročný terén zvládalo suverénně.

Čelní sklo náhle třesklo a potáhlo se zlověstnou pavučinou.

Přilétla druhá střela.

Dál zběsile uháněl a prudce otáčel volantem. Doufal, že kličkováním po hrbolech ztíží střelci míření. V hlavě mu vřelo, nikde žádná jistota. Směr výstřelu mu napověděl, že musel přijít odněkud z druhé strany jezera – tam, kde stál starý McGruderův dům. Nebo ze stožáru na kopci. Nebo – v duchu pročesával obzor – z obilného sila na stráni. Ano, tam by se sám usadil, kdyby řídil operaci. Bezpečí bylo třeba hledat nahoře – na svazích vedoucích k členitému hřebenu, po němž se táhla asfaltová silnice. Pokud by se k ní dostal, před odstřelovačem by ho ochránila samotná zem.

Šlápl na plyn a zjistil, že auto zdolá i ty nejprudší kopce pohoří Sourland. Po deseti minutách dorazil k silnici. Gator byl příliš pomalý a nestačil by ostatním vozidlům v běžném provozu. Prostřelené čelní sklo by navíc budilo nežádoucí pozornost. Zajel tedy za hustý háj vzrostlých cedrů a vypnul motor.

Žádného pronásledovatele neslyšel. Kromě tikání zhasnutého motoru a vrčení aut na nedaleké horské silnici bylo naprosté ticho.

Vytáhl kapesní počítač, který patřil zavražděnému. Chtějí vás získat. Ten chlap tomu věřil, ale nebyla to léčka? Ať už bývalého amerického agenta najala jakákoli organizace, chtěla si udržet odstup: zásada bezpečnostní izolace. Jenže Ambler potřeboval zjistit, co vědí. Teď bylo na něm, aby se „přiblížil“, ale podle vlastních pravidel a jako někdo jiný. K překonání přirozené opatrnosti je potřeba něco slíbit – nebo pohrozit? Představivost dokáže divy: čím nejasnější sdělení, tím větší účinek.

Po chvíli naťukal prstem zprávu. Stručnou, ale pečlivě promyšlenou.

Vysvětlil v ní, že setkání s objektem nedopadlo podle plánu. Získal však některé „zajímavé dokumenty“ a naléhavě žádal o schůzku. Žádné velké vysvětlování, vyhýbal se zbytečným složitostem.

Očekávám instrukce, napsal. Poté odeslal zprávu člověku na druhém konci šifrovacího systému.

Vykročil ke krajnici. V maskovací bundě vypadal jako lovec,‘ • který si vyrazil do lesa mimo sezonu. Málokomu z okolí by to připadalo divné. Po několika minutách mu zastavila žena středního věku v malém náklaďáku GMS s přetékajícím popelníkem. Měla toho hodně na srdci, a tak povídala a povídala. Nakonec ho vysadila u Motelu 6 poblíž silnice 173. Ambler si byl jistý, že zdvořile přizvukoval, její slova však téměř nevnímal.

Sedmdesát pět dolarů za pokoj. Na okamžik se zarazil, jestli na to vůbec má, ale pak si vzpomněl na peněženku. Zaregistroval se – pod jménem, kterého ho zrovna napadlo – a snažil se potlačit strašlivé vyčerpání, jež ho přemáhalo. Měl v krvi zbytky karfentanylu, ale se silami na dně by byl asi i bez nich. Potřeboval postel. Potřeboval si odpočinout.

Pokoj byl podle očekávání naprosto tuctový: o žádném stylu se tu mluvit nedalo. Spěšně probral obsah peněženky mrtvého. Našel v ní dvě sady dokladů. Velmi se mu hodil řidičský průkaz státu Georgia, který proslul zaostalostí svých počítačových systémů. Legitimace vypadala zcela normálně, ale když ji Ambler ohnul, všiml si, že záměrně umožňuje snadné padělání. Nebyl by pro něj problém pořídit si někde v supermarketu pasovou fotografii a upravit řidičák podle svého. Tím by mohl začít. Zastřelený agent měl sice jinou postavu i barvu očí, ale ne zas tolik, aby se nad tím někdo pozastavil. Zítra… Bylo toho tolik, co musel zítra zařídit. Ale v dané chvíli neměl sílu o tom přemýšlet.

Byl skutečně na pokraji omdlení: důsledek tělesného i duševního napětí. Ale dokázal se ovládnout. Z posledních sil zamířil do sprchy, namíchal si tu nejteplejší vodu, jakou snesl, a pak ze sebe dlouho smýval pot, krev a špínu, až z hotelového mýdélka vůbec nic nezbylo. Teprve pak se vypotácel ze sprchy a začal se otírat bílými froté ručníky.

Potřeboval si toho tolik promyslet – podvědomě však cítil, že by to dělat neměl. Teď ne. Dneska ne.

Vydrhl si vlasy ručníkem a vykročil k zrcadlu nad umývadlem. Bylo zamlžené, a tak na něj namířil fén. Po chvíli se na skle objevil jasný ovál. Nemohl si vzpomenout, kdy naposledy spatřil vlastní tvář – kolik uběhlo měsíců? – a v duchu se připravil na ztrhaný výraz.

Když se konečně uviděl v zrcadle, zatočila se mu hlava.

Shlížel na ně] obličej úplně cizího člověka.

Ambler cítil, jak se mu podlamují kolena, a v příštím okamžiku se probral na podlaze.

Muže v zrcadle vůbec nepoznával. Nebyla to jeho vyzáblá zbědovaná tvář. Nebyl to on, jen s vráskami na čele nebo s temnými kruhy pod očima. Nebyl to vůbec on.

Vysedlé lícní kosti, orlí nos… Byl to velice pohledný obličej – dokonce hezčí než jeho vlastní, až na jistou krutost, jež z něj čišela. On sám měl nos oblejší, širší a na špičce masitý. Jeho tváře byly vypouklejší a brada rozdělená rýhou. Tohle přece nejsem já, napadlo Amblera a nesmyslnost toho tvrzení ho spláchla jako velká vlna.

Kdo byl člověk, kterého viděl v zrcadle?

Nepoznával ho, ale dokázal mu číst z tváře. Viděl v ní tentýž strach, který naplňoval jeho hruď. Ne, něco ještě horšího. Hrůzu.

V hlavě se mu znovu spustil vodopád odborných termínů, jaké slýchal za svého pobytu v léčebně – „disociativní porucha identity“, „rozštěpení osobnosti“ a tak dále a tak dále. Jako by slyšel tiché hlasy lékařů, kteří mu sborem tvrdili, že utrpěl duševní otřes a vžívá se do role smyšlených lidí.

Co když měli pravdu?

Není přece jen blázen?

ČÁST DRUHÁ

5

Nakonec ho přemohl spánek. Nepokojný spánek, který mu nepřinesl žádné spočinutí. Ve snech se mu vracely vzpomínky na dalekou zemi. Obraz se zkroutil a rozplynul jako celuloidové okénko před rozžhavenou žárovkou promítačky – najednou věděl, kde je.

Čchang-chua, Tchaj-wan. Starobylé město obklopené ze tří stran horami a na západě otočené k Tchajwanské úžině, dlouhému pásu slané mořské vody, který odděluje ostrov od pevniny. První osadníci sem přišli v sedmnáctém století, za vlády dynastie Čching, z provincie Fukien. Následovala řada dalších přistěhovaleckých vln. Každá z nich přinesla cosi svého, ale město se zachovalo jako inteligentní organismus: samo rozhodlo, které vlivy vstřebá a které naopak pošle na smetiště dějin. V parku na úpatí pohoří Pag-chua stál mohutný černý Buddha střežený dvěma velkými kamennými lvy. Turisté přicházeli obdivovat Buddhu, místní obyvatelé vzhlíželi s téměř stejnou úctou ke lvům – symbolům síly s napjatými svaly a ostrými tesáky. Před mnoha lety byla Čchang-chua velkou pevností. Časem se změnila v lidnaté město, ale baštou stále zůstávala. Baštou demokracie.

Na předměstí nedaleko papírny a květinové plantáže vyrostla provizorní tribuna. Waj-čchan Leung, v němž řada lidí viděla příštího tchajwanského prezidenta, se právě chystal předstoupit před tisícihlavý dav. Jeho příznivci se sjeli ze širokého okolí po místní magistrále a jejich malá zaprášená auta ucpala každou boční ulici. Kam paměť sahá, žádný politik nevyvolával mezi obyčejnými obyvateli Tchaj-wanu takové nadšení.

Ten člověk působil jako zjevení. Jednak byl mnohem mladší než většina oficiálních činitelů: bylo mu teprve třicet sedm let. Pocházel z bohaté obchodnické rodiny, a přesto se choval jako muž z lidu a svým osobním kouzlem dokázal oslovit i chudší vrstvy. Založil nejrychleji rostoucí politickou stranu na Tchaj-wanu, která jeho zásluhou získala pozoruhodně širokou odezvu. Ostrovní republika rozhodně netrpěla nedostatkem politických stran a hnutí, ale strana Waj-čchan Leunga se okamžitě odlišila od ostatních jednoznačným odhodláním k reformám. Leung podnikl úspěšné tažení proti korupci na místní úrovni a nyní žádal, aby dostal moc vyčistit i státní politiku a obchod. Tím však jeho politické vize nekončily. Zatímco jiní kandidáti využívali tradičního strachu a nedůvěry k „čínskému impériu“, Leung mluvil spíš o „nové politice vůči nové Číně“ – o politice založené na usmíření, obchodu a myšlence sdílené suverenity.

Mnohým odborníkům na Čínu z amerického ministerstva zahraničí byl podezřelý. Mluvil prý příliš dobře, než aby to myslel upřímně. A materiály pracně shromážděné Útvarem politické stabilizace to jen potvrzovaly.

Proto Ambler odjel do Čchang-chuy jako člen zvláštního týmu „Stabilizátorů“, jak se posměšně říkalo členům útvaru. Nevydal se tam jako Hal Ambler, ale pod krycím jménem Tarquin, které dostal už na začátku své kariéry u tajných služeb. Někdy měl pocit, že Tarquin není jen vymyšlená postava, ale skutečný a plnohodnotný člověk. Když působil v terénu, stával se z něj Tarquin. Aby splnil zadaný úkol, musel se umět psychicky rozdvojit.

Tarquin byl jedním z mála bělochů v moři šikmookých tváří, dalo se tedy předpokládat, že patří k zahraničním novinářům. Prodíral se hustými zástupy lidí a upíral zrak na tribunu. Každou chvíli se objeví. Velká naděje nové tchajwanské generace. Mladý idealista. Charizmatický vůdce. Vizionář.

Netvor.

Skutečnosti zjištěné na místě dokládaly, že za maskou umírněného a rozumného politika se skrývá zaslepený fanatik. Odhalovaly jeho ideologickou spřízněnost s Rudými Khmery a osobní podíl na obchodu s drogami ve „Zlatém trojúhelníku“ i na řadě politických vražd po celém Tchaj-wanu.

Nebylo možné ho označit veřejně. To by totiž znamenalo prozradit desítky informátorů a vydat je napospas tajným Leungovým spojencům, což se rovnalo mučení a smrti. Zároveň však nemohli dovolit, aby stanul v čele tchajwanského národního kongresu. V zájmu přežití demokracie musel ten proradný populista zmizet ze scény.

A to byl právě úkol pro agenty stabilizačního útvaru. Jejich drsné akce si vysloužily nesouhlas analytiků ministerstva zahraničí s měkkým srdcem a ještě měkčím mozkem. Jenže v zájmu prevence je někdy třeba postupovat tvrdě. Náměstkyně ministra Ellen Whitfieldová, ředitelka útvaru, byla horlivou zastánkyní tohoto názoru. Tam, kde se šéfové ostatních oddělení spokojili s analýzou a hodnocením, Whitfieldová jednala – a to rychle. Řídila se heslem: „Nádor je třeba vyříznout dřív, než se rozšíří.“ Ellen Whitfieldová nevěřila na nekonečné diplomatické průtahy v situacích, kdy si zajištění míru žádalo rázný chirurgický zákrok. Nyní však bylo v sázce opravdu hodně.

Tarquinovi tiše zapraskalo ve sluchátku. „Alfa jedna na pozici,“ zamumlal čísi hlas. V překladu: pyrotechnik oddílu se uchýlil do bezpečné vzdálenosti od místa, kde ukryl výbušninu a byl připraven ji odpálit. Čekal jen na Tarquinův pokyn. Byla to velice složitá operace, jinak to ani nešlo. Rodina se bála o Leungovu bezpečnost a nevěřila státní policii, takže mu najala početnou ochranku. Ta už jistě stačila prověřit a vyčistit veškerá možná hnízda odstřelovačů. Jiní strážci, mistři tradičních bojových umění i moderních způsobů boje, důkladně pročesávali dav a někteří se rozestavili přímo mezi lidmi. Kdyby si u někoho všimli jakékoli zbraně, použili by sílu. Leung cestoval v pancéřovém autě a bydlel v hotelových pokojích, jež důkladně hlídali jeho věrní. Kdo by si pomyslel, že hrozba číhá ve zdánlivě obyčejném pódiu.

Představení mohlo začít.

Z rostoucího šumění davu Tarquin poznal, že politik už jde. Zvedl oči právě v okamžiku, kdy Leung rázným krokem vstoupil na tribunu.

Strhl se bouřlivý potlesk. Politik zářil spokojeností. Ještě však nedošel k řečnickému pultu, což bylo pro úspěch operace zásadní. Drobná nálož byla přesně zaměřená na jedno místo, aby nedošlo ke zbytečným obětem mezi lidmi. Tarquin čekal a napjatě svíral novinářské rekvizity: úzký blok a propisku.

Čekám na signál, pobídl ho plechový hlas ve sluchátku. Signál znamenající smrt.

Čekám na signál.

Hlas se náhle nějak změnil a teplota vzduchu klesla. Ambler si uvědomil, že ho tentýž zvuk budí tady na druhém konci světa a po více než dvou letech. Házel sebou v motelové posteli, přikrývky zmačkané a zmáčené potem. Ten zvuk vycházel z nočního stolku. Textové zařízení BlackBerry vibracemi ohlašovalo doručení zprávy. Sáhl po něm, namačkal několik knoflíků a přesvědčil se, že dostal odpověď na svůj e-mail. Zpráva byla krátká, ale obsahovala přesné instrukce. Setkání se mělo uskutečnit o půl třetí odpoledne na mezinárodním letišti ve Filadelfii. Vchod D14.

Nebyli hloupí. Ochranka letiště a detektory kovů zaručovaly, že přijde neozbrojený. Veřejný charakter prostranství navíc snižoval riziko, že proti nim něco podnikne. Ve stanovenou hodinu však na letadla obvykle čekalo nejméně lidí. Téměř prázdný kout haly – a Ambler si byl jist, že právě kvůli tomu vybrali konkrétní vchod – jim poskytne určité soukromí. Bylo to místo poměrně klidné, přesto veřejné, a tudíž bezpečné. Hezky vymyšleno. Věděli, co dělají. Nebyla to příliš uklidňující představa.

*****

Clayton Caston jako obvykle seděl u snídaně v jednom z desítky téměř stejných šedých obleků, které měl v šatníku. Když si je kupoval na dobírku z katalogu oděvní firmy Jos. A. Banks, dostal na ně padesátiprocentní slevu, což mu připadalo výhodné. Směs vlny s polyesterem navíc omezovala mačkání a to bylo velice praktické. „Celoroční společenský oblek se třemi knoflíčky,“ hlásal katalog. „Pro každou příležitost,“ psalo se dál. Caston vzal obchodníky s konfekcí za slovo a chodil ve stejných oblecích opravdu celý rok. A podobné to bylo s vázankami: střídal červenou se zeleným proužkem a modrou s červeným proužkem. Věděl, že některým kolegům se zdá divné, že nenosí nic jiného. Ale proč měnit tradici? Když člověk najde, co mu vyhovuje, měl by se toho držet.

Stejný přístup uplatňoval i v případě snídaní. Měl rád kukuřičné lupínky, a tak si je dával každé ráno. Dnešek nebyl výjimkou.

„To je kravina!“ vybuchla jeho šestnáctiletá dcera Andrea. Neříkala to samozřejmě jemu, ale o rok staršímu bratru Maxovi. „Chip je dobytek. A stejně jede po Jennifer, a ne po mně – díky Bohu!“

„No jasně, jasně,“ ucedil Max pohrdlivě.

„Když krájíte grapefruit, vezměte si nůž na grapefruit,“ pokárala je matka přátelsky. „Proto tady jsou.“ Měla na sobě froté župan, nohy zasunuté ve froté papučích a hlavu omotanou froté ručníkem. Pro Claye Castona byla stále ideálem krásy.

Max si od ní mlčky vzal zoubkovaný nůž. Sestře však pokoj nedal. „Moc dobře víš, že Chip ji nesnáší a Jennifer zase nesnáší jeho. Ani se nedivím, když jsi Chipovi vykecala, co o něm Jennifer roztrušuje. Jo a mimochodem, doufám, že se mámě pochlubíš, co bylo včera na hodině francouzštiny.“

„Ty máš tak co povídat!“ Andrea vylétla ze židle ve vášnivém vzteku svých šestnácti let. „Mě by zase zajímal ten škrábanec na dveřích volva. Když jsi s ním včera večer odjížděl, ještě tam nebyl. Myslíš, že už si toho mamka všimla?“

„Jaký škrábanec?“ zeptala se Linda Castonová a odložila obří hrnek s kávou.

Max zpražil sestru pohledem, který měl sílu vraždit.

„Řekněme, že Sílený Max ještě úplně nepronikl do tajů parkování.“

„Víš co?“ odsekl Max, aniž ze sestry spustil oči, „myslím, že přišel čas, abych dal řeč s tvým kámošem Chipem.“

Caston vzhlédl od rozečtených novin Washington Post. Dobře si uvědomoval, že v očích svých dětí nehraje právě vůdčí roli, a vůbec mu to nevadlo. Už jen fakt, že šlo o jeho vlastní děti, pro něj byl záhadou, tak málo po něm zdědily.

„To by sis nedovolil, ty hajzlíku.“

„Jaký škrábanec?“ zopakovala Linda.

Ostatní se vzrušeně bavili, jako by Caston ani neexistoval. Byl na to zvyklý. I u snídaně působil jako ten největší suchar na světě a Andrea s Maxem byli tak trochu praštění a sebestřední, jak je u výrostků běžné. Andrea s leskem na rty s malinovou vůní a počmáranými džínami. Max, nadějný hráč školního fotbalového týmu, který si nikdy pořádně neoholil krk, zato se poléval kolínskou Aqua Velva. Už její kapka přitom vyvolávala u Castona nevolnost.

Byli to dva neposlušní hluční spratci, kteří se hádali kvůli sebemenší hlouposti. A Clayton Caston je miloval jako sám život.

„Máme ještě džus?“ Castonova první slova u snídaně.

Max podal otci krabici. Do duše mu Caston moc neviděl, ale tu a tam zaznamenal na jeho tváři cosi jako lítost: zřejmě se snažil poměřovat vlastního otce podle kategorií střední školy – sportovec, chuligán, počítačový maniak, šprt, somrák – a uvědomoval si, že pokud by byli spolužáci, určitě by se nekamarádili. „Pár hltů tam ještě zbylo, tati,“ prohodil.

„Musíme si promluvit o tom škrábanci,“ pravila Linda.

*****

V kanceláři Caleba Norrise v centrále CIA bylo o dvě hodiny později méně křiku, tlumené hlasy však podtrhovaly skryté napětí. Norris byl zástupcem ředitele Odboru zpravodajství, a když si Castona předvolal na půl desátou, nesdělil mu, oč jde. Ani nemusel. Od včerejšího rána, kdy přišla zpráva o události na ostrově Parrish, začaly přibývat další neblahé signály, většinou protichůdné a žalostně mlhavé.

Norris měl širokou tvář ruského mužika, těstovitou pleť a , drobná očka. Byl zavalitý a zarostlý jako medvěd. Z rukávů i z límečku mu vykukovaly chomáče černých chloupků. Byl nejvyšším analytikem CIA a blízkým spolupracovníkem samotného šéfa, ale kdyby měl někdo soudit jen podle fotky, považoval by ho za někoho docela jiného – vyhazovače na diskotéce nebo osobního strážce nějakého mafiána. Jeho neotesané chování rozhodně nenapovídalo, že vystudoval fyziku na Katolické univerzitě, pracoval na vojenském využití teorie her pro Národní vědeckou nadaci a měl zkušenosti i z civilních organizací, jako byl Institut obranných analýz a Společnost Lambda. Norris brzy poznal, že na tradiční kariéru nemá dost trpělivosti. U CIA se však jeho nedočkavost stala předností. Dokázal překonávat překážky a proplouvat úžinami, jež by ostatní odradily. Uvědomil si, že člověk má v úřadu takovou moc, jakou si sám vybojuje, a ne jakou mu určuje smlouva. Odpověď „děláme na tom“ ho nikdy neuspokojila. I proto mu patřil Castonův obdiv.

Když Caston vstoupil do dveří, Norris se nacházel v tradičním stavu pohnutí – rázoval po kanceláři, silné ruce založené na prsou. Útěk pacienta z psychiatrické léčebny ho ani tak netrápil, jako spíš štval. Opět mu totiž připomněl, jak velká oblast rozvědky se nacházela mimo dosah svých vedoucích. To byl věčný problém.

Každá ze součástí armády – pozemní síly, letectvo i námořnictvo – měla své vlastní zpravodajské jednotky, a vláda přitom plýtvala penězi na Zpravodajskou agenturu ministerstva obrany. I Národní bezpečnostní rada Bílého domu zaměstnávala zpravodajské analytiky. Agentura pro národní bezpečnost ve Fort Meade měla zase vlastní rozsáhlou infrastrukturu zaměřenou především na „signální zpravodajství“. Signální činnost ovšem vykonával i Národní úřad pro průzkum a Národní agentura pro zpravodajství o Zemi. Ministerstvo zahraničí provozovalo vlastní úřad zpravodajství a výzkumu, nemluvě o tajné službě, tedy Konzulárních operacích. A každá organizace se ještě dál vnitřně členila. Celý systém měl spoustu trhlin a nedokonalostí, které mohly vést ke katastrofě.

Proto ho tato zdánlivě bezvýznamná zpráva trápila jako zarostlý nehet. Jedna věc je nevědět, co se děje ve stepích Uzbekistánu. Ale netušit, co se odehrává na vlastním dvorku? Jak je možné, že nikdo neví, kdo to vlastně z ostrova Parrish utekl?

Léčebnu využívaly všechny tajné služby Spojených států. Uprchlík byl zřejmě velice nebezpečný: vzhledem k tomu, co by mohl vyzradit nebo udělat. Proto ho také drželi v izolaci na uzavřeném oddělení.

Když se však kancelář ředitele CIA dotázala na jeho totožnost, nikdo neznal odpověď. To mohlo mít dvě vysvětlení. Buď se jednalo o druh šílenství, jaký se na ostrově Parrish neléčil, nebo o nekázeň.

„Jde o tohle,“ vyhrkl Norris, když Caston vešel, jako by už byli uprostřed konverzace. „Každý pacient v tom zařízení má –jak tomu říkáte? – svůj účetní kód. Ta léčebna je společné zařízení a to znamená, že každá agentura na ni přispívá podle toho, nakolik ji využívá. Pokud tam CIA umístí nějakého blouznícího analytika, tak za něj taky zaplatí, aspoň částečně. Pokud je to někdo z Fort Meade, naúčtuje se to Agentuře pro národní bezpečnost. Chci jen říct, že všichni pacienti mají svůj vlastní kód. Dvanáct číslic. Z bezpečnostních důvodů jsou platební příkazy přísně oddělené od spisů těch lidí, ale musí na nich být jméno toho, kdo schválil hospitalizaci. Jenže tady chybí. Doufám, že zjistíš, co se stalo. Z účetnictví léčebny vyplývá, že i tenhle pacient měl svůj kód – všechny náležitosti vždycky souhlasily. Účetní z Konzulárních operací ale tvrdí, že ten kód nemůžou najít v databázi. Tudíž jsme ani nezjistili, kdo schválil jeho zadržení.“

„To jsem ještě nezažil.“

Norrisovy plachty se napjaly pod dalším závanem rozhořčení. „Buď říkají pravdu, a v tom případě je někdo obešel. Anebo dělají obstrukce a chtějí obejít nás. A jestli to tak je, rád bych přišel na způsob, jak jim to oplatit.“ V rozčilení Norris rád používal vylučovací spojky bud – nebo. Na světle modré košili se mu v podpaží tvořila temná kola. Začínal se potit. „Ale to je můj problém. Od tebe, Clayi, chci, abys mi posvítil do tmy. Tos asi čekal, že jo?“

Caston sklonil hlavu. „Pokud to zatloukají, Cale, jde to z hodně vysokých míst. To ti můžu říct už teď.“

Zástupce ředitele k němu obrátil dychtivý pohled a pokynul mu rukou.

„Mluv dál,“ vybídl ho.

„Je celkem zřejmé, že uprchlík býval důležitý agent.“

„Než mu přeskočilo.“

„Tak nám to aspoň řekli. Konzulární operace nám poskytly kartu pacienta 5312. A k tomu jsme dostali jeho psychologický profil z ostrova Parrish. Desítky políček, kde se to hemží termíny z Diagnostické a statistické příručky Asociace amerických psychiatrů. Když to shrnu, jde o vážný případ rozštěpení osobnosti.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že si myslí, že je někdo jiný.“

„A kdo jako?“

„No, to je právě otázka.“

„Krucifix,“ zaklel Norris téměř křikem. „Jméno člověka se přece nemůže ztratit jako ponožka v sušičce!“ Z jeho očí sršely blesky. Po chvíli natáhl ruku, poklepal Castona po rameni a vykouzlil vemlouvavý úsměv. Ze zkušenosti věděl, že Caston se umí zatvrdit. Muselo se na něj opatrně. Pokud by se Caston cítil zahnaný do kouta, mohl by se znovu stáhnout do ulity obyčejného úředníka, na něhož si s oblibou hrál. Caleb Norris se proto potřeboval té chodící kalkulačce se svěšenými rameny nějak vlichotit. „Říkal jsem ti někdy, že máš hezkou kravatu? Podtrhuje tvoji osobnost.“

Caston přijal ten přátelský žert s náznakem úsměvu. „Nesnaž se mi hrát na city, Calebe. Já žádné nemám.“ Pokrčil rameny.

„Je to tak, jak říkám. Psychiatrické spisy, které jsme dostali, byly založené pod číslem pacienta 5312. Ale informace, které v nich jsou, neodpovídají žádným osobním kartám Konzulárních operací – ať hledáme, jak hledáme. Prostě nula.“

„Což znamená, že je někdo vymazal.“

„Spíš odřízl. Ty údaje s největší pravděpodobností někde jsou, jen se k nim nemůžeme dostat. Jako když přetneš digitální míchu.“

„Zdá se, že ses důkladně povrtal v počítačových sítích.“

„Hlavní systémy ministerstva zahraničí nejsou vnitřně integrované a objevují se problémy s kompatibilitou jednotlivých platforem. Ale používáme stejné kancelářské programy – na mzdy, odpočitatelné položky, náklady a zásoby.“ Caston vyjmenoval účetní kategorie jako číšník spěšně odříkávající speciality dne. „Když si člověk udělá obrázek o vedení účtů, získá tím prkno, po kterém přeleze z jedné lodě na druhou.“

„Jako když kapitán Kidd honil Modrovouse.“

„Nechci ti kazit radost, ale nevím, nevím, jestli Modrovous vůbec existoval. Takže bych ho s Kiddem radši nepletl dohromady.“

„Že Modrovous neexistoval? Příště mi řekneš, že nemám věřit na Ježíška, ne?“

„Zdá se, že tě v dětství rodiče špatně informovali,“ pravil Caston s vážnou tváří. „Když už jsme u toho, co takhle vymazat i soubory o Sněhurce a trpaslících?“ Stočil oči na Norrisův stůl a s mírně nesouhlasným výrazem se zadíval na kopce neroztříděných zpráv. „Ale obecnou představu snad máš. Je samozřejmě lepší nastoupit na loď obvyklým způsobem. Ale když není zbytí, pomůže i delší prkno.“

„Cos teda zjistil, když jsi po tom prkně přeběhl?“

„Zatím nic moc. Pořád hledáme v pacientových záznamech. A našli jsme i kus jeho osobní složky, pod krycím jménem Tarquin.“

„Tarquin,“ zopakoval Norris. „To je jen pseudonym. Zvláštní. No a co o tom chlapovi víme?“

„Nejdůležitější je to, že Tarquin nebyl jen obyčejným zaměstnancem Konzulárních operací. Dělal v Útvaru politické stabilizace.“

„Aha, takže nejspíš odborník na černou práci.“ Černá práce. Caston podobné eufemismy nesnášel. Veškeré důkazy nasvědčovaly tomu, že dotyčný agent byl nebezpečný psychopat. Pro úspěšnou kariéru ve stabilizačním útvaru to byl asi hlavní kvalifikační předpoklad. „Máme jen útržky z jeho spisu. Spojení se Stabilizací jsem odvodil ze systému kódování. Jejich agenti mají za svým pořadovým číslem příponu 7588 a právě tu jsme našli i v záznamech pacienta číslo 5312. Ale když se podívám do databází ministerstva, tak se obraz zamlží: zbytek Tarquinova spisu není k dispozici.“

„Takže co cítíš v kostech?“

„V kostech?“

„Jo. Co ti napovídá instinkt?“

Castonovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že si z něj Norris dělá legraci.

Hned zkraje jejich pracovního vztahu dal Caston jasně najevo, jak protivné jsou mu řeči o instinktu. Dráždilo ho, když po něm ostatní chtěli, aby dělal nějaké závěry, aniž měl v ruce konkrétní fakta. Řídit se pouhým tušením znamenalo sklonit hlavu před problémem. Bránilo to logické analýze a úsudku založenému na přísném vyhodnocení všech okolností

Caston viděl, jak se Norrisova tvář rozšířila do úsměvu. Zástupce ředitele Odboru zpravodajství ho chtěl vyprovokovat k vyřčení jasného stanoviska a zjevně si to vychutnával.

„Jen jsem tě dráždil,“ řekl Norris. „Ale co si máme o tomhle chlápkovi myslet? Co říká tvoje, ehm, rozhodovací matice?“

Caston reagoval chladným pousmáním. „Není to vůbec nic definitivního. Ale pár věcí naznačuje, že tady něco smrdí. Znáš můj názor na agenty, kteří překračují hranice. Když člověka platí stát, měl by dodržovat pravidla hry, chci říct federální předpisy. Má to svůj důvod. Klidně si mluv o ‚černé práci‘, ale já to vidím takhle: buď je nějaká metoda schválená, nebo není. Neexistuje něco mezi. Chci vědět, co dělá ve státních službách člověk, jako je tenhle ‚Tarquin‘. Kdy naše zpravodajské organizace konečně pochopí, že to nemůže fungovat?“

„Nemůže fungovat?“ Norris povytáhl obočí. „Aspoň ne podle plánu.“

„Nic na světě přece neběží podle plánu. Ani stvoření světa nevyšlo úplně přesně a Bůh měl sedm dní, aby to udělal pořádně. Já ti můžu dát jen tři.“

„Proč ten spěch?“

„Je to jen můj pocit.“ Norris zvedl ruku, aby předešel Castonovo pokárání. „Faktem je, že ředitelství rozvědky dostává signály o tom, že se děje něco zvláštního. Jsou sice nekonkrétní, ale je jich tolik, že je nemůžeme přehlížet. Jestli je to naše akce, nebo míří proti nám, to zatím nevím. A neví to ani šéf. Myslíme si, že v tom jedou lidi z vysokých míst ve státním aparátu – a že se asi brzy něco semele. Takže jsme všichni v pohotovosti. Musíme prověřit každou odchylku od normálu, i kdyby s tím třeba nesouvisela. Nemůžeme si dovolit riskovat. Proto od tebe potřebujeme do tří dnů konečnou zprávu. Zjisti, co je ten Tarquin zač. Pomoz nám ho chytit. Nebo zneškodnit.“

Caston strnule kývl. Nepotřeboval pobízet. Odchylky od normálu sám z duše nenáviděl a útěk pacienta z psychiatrické léčebny znamenal velice nebezpečnou odchylku. Nic by ho nepotěšilo víc, než kdyby ten zvláštní jev našel – a odstranil.

6

Z Motelu 6 poblíž Flemingtonu ve státě New Jersey si Hal Ambler vyřídil několik hovorů. Použil k tomu mobilní telefon značky Nokia, který původně patřil zastřelenému. Nejdřív zavolal na americké ministerstvo zahraničních věcí. V danou chvíli nemohl dělat žádné závěry: nevěděl, jaký vztah k němu má zpravodajská služba, pro kterou kus života pracoval. Krizová čísla, která si pamatoval jako bývalý agent, raději nezkoušel, mohl by tím usnadnit své nalezení. Bezpečnější bylo zabušit přímo na hlavní dveře. Proto zatelefonoval na tiskový odbor ministerstva zahraničí. Představil se jako novinář z agentury Reuters a řekl, že chce mluvit s náměstkyní Ellen Whitfieldovou, aby si ověřil jedno její prohlášení. Přepojili ho na řadu míst, až se nakonec dostal k její asistentce. Ta mu s omluvou vysvětlila, že paní náměstkyně odcestovala s delegací do zahraničí.

Můžete být konkrétnější? zeptal se zpravodaj Reuters. Asistentka mu s lítostí sdělila, že nikoli.

Odcestovala do zahraničí… To byla jistě pravda, ale v podstatě bezcenná.

Oficiální titul „náměstkyně“ cudně zakrýval skutečnou pracovní náplň Ellen Whitfieldové. Byla totiž ředitelkou Útvaru politické stabilizace. Zkrátka jeho nadřízená.

Pokládají ho kolegové za mrtvého? Myslí si, že se zbláznil? Že zmizel? Co ví Ellen Whitfieldová o jeho osudu?

Hlavu měl plnou otazníků. Pokud nic nevěděla, určitě by ji to zajímalo, nebo snad ne? Snažil se rozpomenout na chvíle před svým uvržením do léčebny s ostrahou. Poslední vzpomínky však zůstávaly nejasné, zastřené a nepřístupné – zahalené mlhou, jež pohltila celou jeho existenci. Zkusil si tedy vybavit, co bylo předtím, než ta mlha padla. Vzpomínal si na pár dní strávených v Nepálu, kde navštívil vůdce disidentské skupiny, kteří žádali o americkou pomoc. Záhy však poznal, že s ním nehrají fér: ve skutečnosti šlo o představitele maoistické bojůvky, od níž dávala ruce pryč jak

Čína, tak vlastní nepálská vláda. Poté začala operace stabilizačního útvaru v Čchang-chua – příprava na odstranění Waj-čchan Leunga – a dál? V knize jeho paměti chyběla jedna stránka. Vzpomínky od zapomnění neoddělovala žádná ostrá čára. Rozpíjela se do ztracena.

Stejně dopadl, když se snažil prodrat zážitky z posledních měsíců na ostrově Parrish k dřívějším událostem. Výsledkem byly jen chvilkové útržky bez pořadí a časové posloupnosti.

Možná se potřeboval vrátit ještě dál. Do doby, kdy byly jeho vzpomínky jasné, souvislé a stejně skutečné jako zem, po níž chodil. Kdyby jen našel někoho, s kým by se o ně podělil. Člověka, jenž by mu poskytl důkaz, který tak zoufale potřeboval: důkaz, že je opravdu tím, kým je.

Z náhlého popudu zavolal na informace a vyžádal si telefonní číslo Dylana Sutcliffa z Providence ve státě Rhode Island.

Dylana Sutcliffa potkal snad před celou věčností a léta na něj ani nepomyslel. Seznámili se v prvním ročníku Carlylovy koleje, což byla menší filozofická fakulta v Connecticutu, a okamžitě si padli do oka. Dylan byl vtipálek a hlavně vynikající vypravěč s velkou zásobou historek z dětství, které prožil na venkově. Měl velkou slabost pro kanadské žertíky.

Jednoho říjnového rána – to už studovali druhým rokem – se univerzitní areál probudil a zjistil, že na McIntyreově věži trůní obří dýně. Nikdo netušil, jak se tam dostala, vždyť musela vážit skoro třicet kilo. Studenti z toho měli pochopitelně legraci, vedení školy už méně: žádný údržbář by neriskoval krk kvůli dýni, takže ji tam nechali a čekali, až sama spadne. Druhý den ráno se pod věží objevilo několik tykví s vydlabaným obličejem. Zdálo se, jako by vzhlížely vzhůru ke své velké kolegyni. Některé na sobě dokonce měly cedulky s nápisem „Skoč!“. Neskrývané veselí vysokoškoláků jen prohloubilo rozmrzelost profesorského sboru. O dva roky později, kdy ostražitost vedení dávno polevila, se nakonec rozkřiklo, že za vším stál Dylan Sutcliffe, zdatný a dobře vybavený horolezec. Bylo to několik měsíců před závěrečnými zkouškami. Jistě, Sutcliffe byl šprýmař, ale dával si pozor. Nikdy se k té akci přímo nepřihlásil a vážil si toho, že Ambler umí držet jazyk za zuby. Ambler totiž jako první uhodl, že dýni dal na věž Sutcliffe.

Vyčetl to z jeho tváře, když o tom jednou mluvili. Tehdy dal Sutcliffovi najevo, že všechno ví, nikdy to však nikomu neřekl.

Ambler si vybavoval Sutcliffovy oblíbené košile se širokými vodorovnými pruhy i sbírku hliněných dýmek, které sice moc nepoužíval, ale rozhodně byly zajímavější než obvyklé studentské kolekce pivních láhví nebo amatérských nahrávek skupiny Grateful Dead. Ambler si vzpomínal, jak mu byl už rok po státnici na svatbě. Věděl, že získal slušnou práci v městské bance v Providence, kdysi nezávislé organizaci, která už dnes patřila do celostátní sítě.

„Tady Sutcliffe,“ ozval se hlas ve sluchátku. Ambler ho hned nepoznal, přesto ho zaplavila vlna dojetí.

„Dylane!“ vyhrkl. „Tady Hal Ambler. Vzpomínáš si na mě?“ Nastala dlouhá pomlka. „Promiňte,“ odpověděl muž zmateně. „Jak jste říkal to jméno?“

„Hal Ambler. Chodili jsme spolu na vysokou. Byl jsem ti na svatbě. Vzpomínáš? Je to už pár pátků, co?“

„Podívejte, na tyhle fóry nemám náladu,“ odsekl muž v telefonu. „Najděte si laskavě jinou oběť.“

Nebyl to jiný Dylan Sutcliffe? Mluvil úplně jinak než ten, kterého si pamatoval. „Tak pardon,“ hlesl Ambler. „To bude asi omyl. Takže vy jste nestudoval na Carlylově koleji?“

„Studoval. Ale nikdo z ročníku se nejmenoval Hal Ambler.“ Ozvalo se cvaknutí. Muž položil sluchátko.

Poháněný zlostí a strachem zavolal na Carlylovu kolej a nechal se přepojit na studijní oddělení. Mladíkovi, jenž se ozval, se představil jako personalista jedné velké firmy, u níž se uchází o práci jistý Harrison Ambler. V rámci běžné firemní praxe si chce jen ověřit, že Ambler skutečně vystudoval tuto školu.

„Jistě, pane,“ řekl muž ze studijního oddělení. Zeptal se, jak se to píše, a zadal jméno do počítače. Ambler slabě slyšel rychlé klapání klávesnice. „Tak bohužel,“ pravil hlas. „Mohl byste mi to ještě jednou zopakovat?“

Ambler mu znovu odhláskoval své jméno. Sílila v něm zlá předtucha.

„Dobře, že jste zavolal,“ řekl hlas v telefonu. „Nesložil státnice?“

„Nikdo takový tu nikdy nestudoval, natož aby došel ke státnicím.“

„Nechybí ve vaší databázi starší ročníky?“

„Ne. Jsme malá škola, takže s tím nemáme problém. Věřte mi, pane, kdyby tady ten člověk studoval ve dvacátém století, věděl bych o tom.“

„Tak děkuju,“ hlesl Ambler dutým tónem. „Díky za váš čas.“ Rozechvělou rukou stiskl tlačítko na mobilním telefonu a ukončil spojení.

Bylo to k zbláznění!

Celé jeho já – co když to byl jen přelud? Krátce zavřel oči a nechal se zaplavit vzpomínkami. Hlavou se mu rozlévaly obrazy z předchozích čtyřiceti let života, jež tvořily nesouvislý vodopád asociací. Jejich hlavním hrdinou byl Hal Ambler, pokud se tedy opravdu nezbláznil. Vrátil se až do útlého dětství, kdy na zahradě objevil sršní hnízdo. Vytryskli ze země jako černožlutý gejzír a on pak se třiceti bodanci skončil na pohotovosti. Vzpomínal si na horký červenec prožitý na dětském táboře, kde se učil plavat motýlka v jezeru Candaiga a zahlédl přitom ňadro jedné z vedoucích, Wendy Sullivanové, která se převlékala v kabince s rozbitými dveřmi. Nebo na srpen v patnácti letech, kdy byl na brigádě v zahradní restauraci v zábavním parku patnáct kilometrů jižně od Camdenu a ptal se hostů, kteří chtěli žebírka s bramborovou kaší: „Nedáte si k tomu kukuřici? Máme čerstvou.“ Po směně pak horečně debatoval s kudrnatou Julianne Daichesovou, která prodávala hranolky, o rozdílech mezi mazlením a pettingem. Vracely se mu i méně příjemné vzpomínky. Některé souvisely s otcem, který odešel od rodiny, když Amblerovi bylo pět nebo šest. A také se sklonem obou rodičů hledat útěchu v láhvi. Vzpomínal si na celonoční partii pokeru v prvním ročníku – jak byli hlavně starší spolužáci čím dál nervóznější z jeho rostoucí hromádky žetonů a podezírali ho, že švindluje. Vybavoval si také lásku z druháku – dychtivé schůzky, pak slzy, bouřlivé výčitky a usmiřování. Stále cítil citronovou vůni jejího šamponu, jež mu připadala tak exotická a i po dlouhých letech ho dokázala naplnit nostalgií a touhou.

Vzpomínal si na počátky své kariéry u Konzulárních operací a na rostoucí údiv školitelů nad jeho zvláštním darem. Na svou fiktivní práci na ministerstvu zahraničí, kde byl veden jako úředník odboru pro vzdělávací a kulturní záležitosti, k jehož úkolům patřily pravidelné cesty do zahraničí. To vše si pamatoval naprosto přesně a jasně. Ano, vedl dvojí život. Nebo to byl jen dvojí přelud? V hlavě mu bolestně tepalo. Vyšel z pokoje.

V rohu místnosti, která sloužila jako vestibul motelu, se krčil počítač s přístupem na internet: pozornost pro hosty. Ambler se k němu posadil, zadal heslo analytického odboru ministerstva zahraničí a přihlásil se do novinové databáze LexisNexis. Místní plátek v Camdenu ve státě Delaware, kde Ambler vyrůstal, o něm kdysi otiskl malý článek, když jako žák šesté třídy vyhrál okresní pravopisnou soutěž. Mikrobi. Pastviny. Obklíčení. Ambler dokázal všechna slova odhláskovat správně a stal se jazykovým přeborníkem camdenské základní školy i celého okresu Kent. Když náhodou udělal chybu, okamžitě to poznal – podle výrazu porotce. Matka, která ho tehdy už vychovávala sama, měla nelíčenou radost. Ale teď bylo v sázce mnohem víc než dětská pýcha.

Spustil vyhledávač Nexis.

A nic. Ten článek v Dover Post se mu přitom vryl do paměti – matka si ho vystřihla a připevnila na dveře ledničky magnetem připomínajícím plátek melounu. Nechala ho tam viset, dokud papír světlem nezežloutl a nezačal se rozpadat. Vyhledávač přitom obsahoval veškeré výtisky Dover Post za mnoho desítek let. Byl to archiv všech místních zpráv: kdo vyhrál a prohrál ve volbách do městské rady, o propouštění v místní textilce, o stavebních úpravách na radnici. Na Harrisona Amblera však místo nezbylo. Jako by neexistoval. Tehdy ani teď.

Šílenství!

*****

Letiště bylo typickou džunglí z betonu, oceli a skla, kterou obýval početný personál. Kam se člověk otočil, všude viděl letištní zaměstnance, členy ochranky a nosiče zavazadel v rozličných uniformách. Ambler si tam připadal jak na nějaké velké poště – nebo v rušném letovisku.

Koupil si letenku do Wilmingtonu za sto padesát dolarů: každá legrace něco stojí. Tvářil se stejně znuděně jako žena u přepážky. Když mu razítkovala palubní lístek, div že přitom nezívla. Předložil řidičský průkaz státu Georgia, do nějž vlepil vlastní podobenku. Při bližším zkoumání by určitě neobstál, ale kdo by s tím ztrácel čas.

Vchod D14 se nacházal na samotném konci dlouhé chodby a sousedil se dvěma dalšími. Rozhlédl se. Bylo tam asi deset cestujících. Hodiny ukazovaly půl třetí. Příští spoj odtud poletí nejdřív za hodinu a půl. Za půl hodiny dorazí pasažéři mířící do Pittsburghu, ale zatím tu bylo takřka mrtvo.

Dostavil se už člověk, s nímž se měl setkat? Pravděpodobně ano. Ale kdo to mohl být? „Poznáte mě,“ stálo ve zprávě.

Ambler kráčel kolem sedadel a prohlížel si opozdilce i ranní ptáčata. Kyprá žena krmící sladkostmi svou tučnou dcerku. Muž v nepadnoucím obleku listující příručkou prohlížeče PowerPoint. Mladá žena s piercingem a džínami, které si počmárala různobarevnými fixy. Žádný z nich nebyl jeho člověk. Ambler se zmocňoval stále silnější pocit zmaru. Poznáte mě.

Nakonec jeho zrak padl na muže, jenž seděl sám u okna.

Byl to Ind v turbanu. Četl si USA Today a pohyboval přitom rty. Když k němu Ambler vykročil, všiml si, že mu z turbanu nečouhá jediný pramínek vlasů. Slabý odlesk lepidla na tváři naznačoval, že plnovous je falešný. Opakoval si čtená slůvka, nebo ve skutečnosti mluvil do ukrytého mikrofonu?

Na ostatní lidi nepochybně působil naprosto usedlým, znuděným a klidným dojmem. Ambler však viděl něco jiného. Instinktivně se otočil a zezadu přistoupil k sedící postavě. Bleskovým pohybem jí zvedl turban z hlavy. Objevila se blyštivá pleš a na ní malá pistole Glock přilepená náplastí.

Ambler shrábl zbraň a vrátil pokrývku na své místo. Muž zůstal nehnutě sedět. Zachoval se jako špičkový profesionál, který ví, že někdy je nejlepší nedělat vůbec nic. Jen zvednuté obočí naznačovalo překvapení. Celý manévr netrval víc než dvě vteřiny a před očima cestujících ho Ambler zakryl vlastním tělem.

Pistole, již svíral, mu připadala podivně lehká. Okamžitě poznal, co je to za model. Tělo bylo vyrobené z plastu a keramiky. Závěr obsahoval méně kovu než přezka běžného opasku. Pravděpodobnost, že ho zaznamená detektor, byla velice nízká. Pravděpodobnost, že by si letištní ochranka dovolila strhnout Indovi z hlavy náboženskou pokrývku, byla ještě menší. Stačila tuba samoopalovacího krému a metr mušelínové látky: levný a věrohodný kostým byl na světě. Ambler musel znovu obdivovat zdatnost soupeřů a dokonalou volbu místa. Až z toho šel strach.

„Bravo,“ hlesl falešný Ind a v koutcích úst mu zacukalo pousmání. „Sehrál jste to šikovně. I když na věci to nic nemění.“ Mluvil anglicky. Dokonale vyslovoval souhlásky jako člověk, který se jazyku učil v cizině, byť od raného věku.

„Teď mám bouchačku já. Že by to nic neznamenalo? Mám jinou zkušenost.“

„Někdy člověk využije zbraň nejlíp, když ji odevzdá,“ pravil muž a jeho oči téměř mrkly. „Povězte mi, vidíte toho chlápka v uniformě, co stojí u přepážky vedle vchodu? Právě přišel.“

Ambler se tam podíval. „Vidím.“

„Ten patří k nám. Je připraven vás zastřelit, pokud to bude nutné.“ Sedící muž vzhlédl k Amblerovi, jenž se nad ním pořád tyčil. „Věříte mi?“ Byl to věcný dotaz bez špetky posměchu.

„Věřím, že to zkusí,“ odpověděl Ambler. „Na vašem místě se modlím, aby neminul.“

Falešný Ind kývl na souhlas. „Na rozdíl od vás mám na sobě neprůstřelnou vestu. Jeden nikdy neví.“ Znovu zvedl oči k Amblerovi. „Věříte mi?“

„Ne,“ řekl Ambler po chvíli. „To vám nevěřím.“

Mužův úsměv se rozšířil. „Vy jste Tarquin, že? Pověsti nelhaly. Slyšel jsem, že umíte číst lidem myšlenky. Potřeboval jsem mít jistotu.“

Ambler se posadil vedle něj. Usoudil, že tak budou nenápadnější. Nevěděl, co na něj ten chlap chystá, ale rychlá smrt to rozhodně nebyla.

„Nechcete mi konečně říct, o co vám jde?“ udeřil na něj Ambler.

Falešný Ind mu podal ruku na pozdrav. „Já jsem Arkady. Víte, doneslo se mi, že legendární agent s přezdívkou Tarquin by mohl být zase ‚k mání‘.“

„K mání?“

„K naverbování. Neznám vaše skutečné jméno. Vím, že sháníte jisté informace. A já vás k nim můžu dovést. Nebo spíš k těm, kteří je mají.“ Arkady ohnul prsty, až to zapraskalo. „Nebo k těm, kteří vás můžou dovést k těm, co je mají. Jistě vás nepřekvapí, když vám povím, že naše organizace je dokonale rozčleněná. Informace tečou jen tam, kam je potřeba.“

Ambler ho soustředěně sledoval. Věděl, že naděje i beznaděj dokáží zamlžit vnímání. Kolegům, kteří jeho nadání nerozuměli, často opakoval: Vidíme jen to, co chceme. Oprostěte se od chtění i představ. Jen přijímejte signály, které druhá strana mimoděk vysílá. To je základ úspěchu.

Ind, který vedle něj seděl, byl falešný. Ale nelhal mu.

„Musím uznat, že jste sebou hodili,“ řekl Ambler.

„Neradi ztrácíme čas. Řekl bych, že je to věc, kterou máme společnou. Jeden přesný steh vydá za devět, jak říkáte vy Američané. V našem případě se křik spustil včera ráno.“ Křik – výraz z pracovního slangu. Výstraha vysílačkou vyslaná všem zpravodajským službám země. Tento kanál se používal v naléhavých případech, kdy utajení muselo jít stranou. Byl to velice nespolehlivý způsob komunikace. Zpráva určená tolika uším se mohla dostat i k nepovolaným osobám.

„Ale stejně,“ vedl si svou Ambler.

„Myslím, že si dokážete spojit tečky. Vaši obdivovatelé na tuto chvíli nejspíš dlouho čekali. Asi vás chtěli získat už před vaším zmizením. A určitě by neradi, aby je předběhla konkurence. Proto ten spěch.“

Nejspíš… asi… určitě. „To jsou dohady, a ne fakta.“

„Jak říkám, informace jsou přesně dávkované. Vím jen to, co musím. A něco si dokážu domyslet. Ale hodně toho taky nevím, což je jedině dobře. Systém pracuje pro dobro nás všech. Zaručuje mi bezpečnost.“

„Ale mně ne. Jeden z vašich hochů se mě pokusil zabít.“

„O tom bych pochyboval.“

„Ta kulka, co mě škrábla do krku, si dovolí nesouhlasit.“

Arkady vypadal zmateně. „Tohle nechápu.“

„No jo, ten chlápek z Jihu se taky tvářil dost překvapeně, než mu někdo prostřelil hlavu.“ Amblerův hlas byl tichý a drsný. „Jakou šílenou hru to tady sakra hrajete?“

„My ne,“ ohradil se Arkady a pak si zamumlal pod vousy: „Vypadá to na zásah zvenčí. To by znamenalo, že křik slyšel ještě někdo jiný.“

„Tak vy mi chcete namluvit, že v tom jede někdo další?“

„Určitě,“ pravil Arkady po dlouhé odmlce. „Uděláme rozbor a zjistíme, jestli došlo k narušení akce. Ale vypadá to na útok parazita, abych tak řekl. Už se to nestane. S námi budete v bezpečí.“

„To je slib, nebo výhrůžka?“

Arkady sebou cukl. „Ale prosím vás. Asi jsme to vzali ze špatného konce. Něco vám povím. Moji zaměstnavatelé mají zájem, aby se vám nic nestalo – pokud budou mít jistotu, že totéž přejete vy jim. Důvěra musí být oboustranná.“

„Žádnou záruku jim nedám,“ řekl Ambler pevně. „Zkrátka mi budou muset věřit.“

„Jenže právě to ze zásady nedělají, víte?“ Jeho tón zněl téměř omluvně. „Já vím, je to nanic. Mají svůj plán. Chtěli by zabít dvě mouchy jednou ranou. Mají pro vás menší zakázku.“ Ambler poprvé zachytil v mužově hlase stopy rodného jazyka. Byl to Slovan, žádný Ind.

„Takže tohle je konkurz?“

„Přesně tak!“ Arkadyho oči se rozzářily. „Obě strany na tom můžou jen získat. Nebude to moc práce, ale… je poněkud choulostivá.“

„Choulostivá?“

„Nebudu vám lhát – k čemu by to bylo?“ Rozzářil se jako sluníčko. „Je to malá zakázka, ale jiní už si na ní vylámali zuby. Jenže udělat se to musí. Víte, moji šéfové mají problém. Jsou velice opatrní – to poznáte sám a budete rád. Jak se říká, vrána k vráně sedá. Ale všichni jejich přátelé možná nejsou tak opatrní jako oni a možná si k nim vyšlapal cestičku cizí špion. Není všechno zlato, co se třpytí, bohužel. Ten agent možná tiše sbírá důkazy a pak s nimi půjde k soudu. Nepříjemná lapálie.“

„Špion? Tohle mi vysvětlete. Mluvíte o tajném federálním agentovi?“

„Hloupé, co?“ odvětil Arkady. „ATZ, abych byl úplně přesný.“

Pokud dotyčný pracoval na Úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně, jeho vyšetřování se pravděpodobně týkalo pašování zbraní. Neznamenalo to, že se na tom podílí přímo organizace, pro niž Arkady pracoval. Předtím mluvil o jakýchsi „přátelích“. Dalo se tedy předpokládat, že zbrojaři zásobující organizaci padli do léčky.

„Jednoho dne ten muž zemře,“ pokračoval falešný Ind zamyšleně. „Mrtvice. Infarkt. Rakovina. Kdoví? Ale je to obyčejný smrtelník, jako my všichni. My to jen chceme uspíšit. Toť vše.“

„Proč já?“

Ind se ušklíbl. „Je to vážně trapná situace.“

Ambler jen zíral.

„No, jde o to, že my přesně nevíme, jak vypadá. To už je riziko povolání. Osoba, se kterou byl ve styku, nám nepomůže.“

„Protože je mrtvá?“

„Důvod není podstatný – nezabíhejme do zbytečných detailů. Máme místo i čas, ale nechceme oddělat špatného člověka. Nechceme udělat chybu. Vidíte, jak jsme ohleduplní? Někdo by prostě pokropil samopalem všechny lidi v okolí. Ale to není náš styl.“

„Koukám, že Matka Tereza má konkurenci.“

„Neříkám, že jsme svatoušci, Tarquine. Ale to vy přece taky nejste.“ V jeho temných očích se zajiskřilo. „Ale zpátky k věci: vy snadno poznáte, kdo je cíl. Dobře ví, že má na čele cejch, a to vy umíte zachytit.“

„Chápu,“ řekl Ambler. Skutečně tomu rozuměl, nebo aspoň začínal. Nějaká pochybná skupina projevila zájem o jeho služby. Skutečně s ním vedli přijímací řízení – ale nepotřebovali posoudit jen jeho schopnost vidět do lidí. Ne, zabitím federálního agenta měl potvrdit, že to myslí vážně – že necítí závazky ke svým bývalým zaměstnavatelům, o obecné morálce nemluvě. Nepochybně usoudili, že je dostatečně zahořklý a nespokojený, aby úkol splnil.

Možná měli špatné informace. Možná však věděli víc než on – třeba i to, proč byl uvězněn na ostrově Parrish. Možná měl mnohem větší důvod k pocitu křivdy, než si sám uvědomoval.

„Takže si plácneme?“

Ambler se na okamžik zamyslel. „A když odmítnu?“

„Člověk nikdy neví, že?“ usmál se Arkady. „Možná byste mel odmítnout. A smířit se s nevědomostí. Jsou horší věci. Říká se, že zvědavost zahubila kočku.“

„A že ukojení ji zase vzkřísilo.“ Zůstat v nevědomosti si v žádném případě nemohl dovolit. Potřeboval zjistit pravdu – a potrestat ty, kteří se mu pokusili zničit život. Ambler se podíval na muže v modrém saku stojícího za přepážkou vedle vchodu. „Můžeme se dohodnout.“

Bylo to šílenství, ale zároveň jediná věc, která ho před šílenstvím mohla zachránit. Z dávných školních let si Ambler vzpomínal na řeckou báji o krétském labyrintu, doupěti netvora Minotaura. Labyrint se vinul tak klikatě, že z něj vězni nikdy nemohli najít cestu ven. Theseovi však pomohla Ariadna, která mu dala klubíčko a konec nitě přivázala ke vchodu do bludiště. Theseus tedy šel za nití, a tak se mu podařilo pláchnout. V dané chvíli byl Amblerovou pomyslnou nití tento muž. Nemohl však vědět, ke kterému konci labyrintu ho dovede – vstříc svobodě, či smrti? Bylo však lepší to risknout, než zůstat ztracen v bludišti.

Arkady nakonec začal mluvit tónem člověka, jenž si vryl do paměti přesné instrukce. „Zítra v deset hodin má ten tajný agent naplánovanou schůzku se státním zástupcem pro jižní část New Yorku. Předpokládáme, že přijede obrněnou limuzínou na roh náměstí St. Andrew na jižním Manhattanu. Možná bude sám, možná ne. Každopádně se nám naskytne vzácná příležitost k útoku: ten chlap musí projít dlouhou pěší zónou. Buďte tam včas.“

„Bez zajištění?“

„Pošleme na místo našeho člověka. Ve vhodnou chvíli vám předá zbraň. Zbytek máte ve svých rukou. Ale trváme na přesném plnění našich pokynů. Je mi jasné, že je to jako žádat jazzmana, aby se řídil podle not a moc neimprovizoval, ale v tomto případě není na improvizaci místo. Jak to říkáte vy Američané? ‚Buď po vlastní cestě, nebo po silnici,‘ říkám to správně?“ Další anglické rčení, které se zřejmě naučil ve svém rodném jazyce. Dvojnásobný překlad si však vybral značnou daň. „Plán se musí dodržet do všech podrobností.“

„Je to otevřené prostranství,“ namítl Ambler. „Ten plán je nanic.“

„Ceníme si vašich zkušeností v určitých věcech, ale tohle nechte na nás. Vy neznáte situaci na místě. Moji zaměstnavatelé ji dokonale prostudovali. Oběť je velice ostražitá. Nebude se kvůli vám schovávat pod mostem. Je to skutečně mimořádná příležitost. Další se nám možná dlouho nenaskytne a pak už bude pozdě.“

„Můžou nastat desítky problémů,“ trval Ambler na svém.

„Vždyť vás nikdo nenutí,“ ucedil Arkady. V jeho hlase se zaleskla chladná ocel. „Ale jestli úkol splníte podle instrukcí, dostanete se k důležitějšímu člověku, než jsem já. Dobře ho znáte. Pracovali jste spolu.“

A ta záhadná osoba by mohla vědět, co se stalo s Harrisonem Amblerem…

„Tak dobře,“ odvětil Ambler. Neuvažoval dopředu – nepřemýšlel nad tím, do čeho se vlastně pouští. Věděl, že pokud upustí svou nit na zem, už ji možná nikdy nenajde. Ariadnina nit – ale kterým směrem ho zavede?

Arkady se předklonil a poklepal Amblera po zápěstí. Z dálky to gesto vypadalo přátelsky. „Snad toho po vás tolik nechceme. Věříme, že zvládnete to, co jiní nedokázali. Ostatně, nebylo by to poprvé.“

Poprvé ne, napadlo Amblera, ale možná naposledy.

7

LANGLEY, STÁT VIRGINIA

Když se Clayton Caston vrátil do své kanceláře bez oken, tvářil se zadumaně. Jako by se v myšlenkách ztrácel, všiml si Adrian Choi. Ne, spíš něco našel. Vypadal jako rybář, který zasekne úlovek. Asi v tom bude nějaká příšerně složitá tabulka, pomyslel si Adrian mrzutě.

Caston se v tabulkách a číslech přímo vyžíval. Do duše mu však Adrian neviděl. Jeho šéf působil jako suchar, což bylo samo o sobě matoucí. Těžko uvěřit, že pracoval ve stejném oboru jako, řekněme, Derek St. John, neohrožený hrdina McCarthyho románů, jež Adrian hltal. Kdyby na to Caston přišel, pěkně by mu vyčinil. Skutečnost však byla taková, že Adrian měl v batohu nejnovější brožovaný výtisk ze série o Dereku St. Johnovi a u snídaně přelouskal skoro celou kapitolu. Šlo v ní o jadernou hlavici ukrytou v troskách Lusitanie. Adrian přerušil čtení uprostřed napínavé věty: Derek St. John se potopil k vraku a jen o vlásek se přitom vyhnul harpuně s granátem ve špičce, kterou po něm vystřelil nepřátelský agent. Adrian měl v plánu, že další kapitolu či dvě zvládne během přestávky na oběd. Caston si bude nejspíš číst poslední číslo listu Účetnictví, audit a finance.

Možná, že si zasloužil, aby ho přidělili k nejnudnějšímu chlapovi z celé CIA. Adrian musel uznat, že u přijímacího pohovoru trochu přeháněl. Někdo si z něj proto asi vystřelil. Nějaký úředník z personálního oddělení na něj zrovna teď myslel a mohl puknout smíchy.

Možná přišel čas, aby se začal smát i Adrian. Muž, pro něhož pracoval, přicházel každé ráno ve stejné bílé košili, téměř stejné vázance a obleku, který měl barevnou škálu od vzrušující světle šedé k divoké a bláznivé tmavě šedé. Adrian věděl, že nedělá v módním magazínu, ale co je moc, to je příliš. Caston nudně nejen vypadal, ale dokonce i jedl: k obědu si zásadně dával vejce naměkko s lehce opečeným krajíčkem bílého chleba. Spláchl to sklenkou rajčatové šťávy a přidal doušek Maaloxu proti překyselení žaludku. Pro každý případ. Když jednou požádal Adriana, aby mu došel pro oběd, Adrian mu místo obyčejné rajčatové šťávy přinesl džus V8 a Caston vypadal zklamaně. Adrian měl v tu chvíli nutkání mu říct: Trochu života do toho umírání, člověče. Ten chlap jaktěživ nepoužil nebezpečnější zbraň, než byla ořezaná tužka číslo dvě.

Přesto však přišly i chvíle, kdy Adrian zapochyboval, zda svého nadřízeného zná opravdu dobře. Co když měl i jiné stránky?

„Potřebujete něco?“ otázal se ho nyní s nekonečnou nadějí v hlase.

„Ano,“ odvětil Caston. „Náhodou bych něco měl. Když jsme požádali Konzulární operace o spisy vedené na krycí jméno ‚Tarquin‘, dostali jsme jen dílčí věci. Potřebuju všechno, co vyšťourají. Řekněte jim, ať si ověří naše povolení v kanceláři ředitele CIA a urychleně to pošlou.“ V Castonově hlase probleskoval ten nejjemnější náznak Brooklynu – Adrianovi chvíli trvalo, než ho zachytil – a plynule přecházel z pracovního slangu do hovorové řeči.

„Moment,“ vyhrkl Adrian. „Vy máte prověrku na úrovni ředitele CIA?“

„Ta se uděluje projekt od projektu. Ale ano, v zásadě ji mám.“

Adrian se snažil zakrýt své překvapení. Slyšel totiž, že prověrku na tento stupeň utajení nemá ani deset lidí v celé Ústřední zpravodajské službě. Skutečně k nim Caston patřil?

Ale pokud ano, pak tedy on, jako Castonův asistent, také musel projít podrobným hodnocením. Adrian se zarděl. Slyšel, že nováčky, kteří přicházejí do styku s tajnými informacemi, dokonce sledují. Co když mu napíchli byt? Než nastoupil do práce, musel podepsat celé stohy dokumentů. Nepochyboval, že se v nich zřekl i části svých občanských práv. Ale opravdu by ho mohli sledovat? Adrian tu možnost v duchu zvažoval. Pokud k sobě měl být upřímný, pokládal ji za velice vzrušující.

„Taky bych potřeboval víc informací z ostrova Parrish,“ sdělil mu Caston a několikrát zamrkal. „Chci osobní záznamy každého, kdo v posledních dvaceti měsících pracoval na oddělení 4Z: doktorů, sester, zřízenců, ochranky, zkrátka všech.“

„Jestli jsou v digitální podobě, mohli by nám je poslal šifrovaným e-mailem,“ navrhl Adrian. „Měla by to být automatická záležitost.“

„Počítačový systém státní správy připomíná spíš slepenec, takže automaticky nefunguje vůbec nic. Každá součást má svůj vlastní systém, dokonce i ministerstvo zemědělství.“

„Některé z těch materiálů budou možná na papíře. To by mohlo zabrat ještě víc času.“

„Potřebujeme to rychle. Musíte to všem dostatečně zdůraznit.“

Adrian chvíli jen mlčel. „Můžu mluvit upřímně, pane Castone?“

Caston obrátil oči v sloup. „Adriane, jestli ode mě chcete povolení k upřímnosti, měl jste se dát k armádě. Tady jste v CIA, proboha.“

„Takže můžu vždycky mluvit otevřeně?“

Rychlé zavrtění hlavou. „Zdá se, že si nás pletete se Svazem amerických kuchařů. I to se stává.“

Někdy by Adrian přísahal, že Caston nemá vůbec žádný smysl pro humor. Jindy nabýval dojmu, že jeho humor je mimořádně suchý – vyprahlý jako Údolí smrti.

„Ehm, tak dobře, zkrátka mám dojem, že na Konzulárních operacích se moc nepřetrhnou,“ pravil Adrian. „Naše žádost je asi zrovna nepotěšila.“

„Ovšemže ne. Museli by totiž uznat, že CIA je hlavní zpravodajskou službou naší země. Bylo by to pro ně ponížení. Ale dneska nedokážu ten organizační zmatek vyřešit. Faktem zůstává, že potřebuju jejich spolupráci. A od vás bych potřeboval, abyste je k té spolupráci přiměl. Spoléhám na to.“

Adrian rozvážně přikývl. Chloupky na šíji se mu příjemně naježily. Spoléhám na to. To znělo skoro jako Spoléhám na vás.

O hodinu později přišel z počítače na ostrově Parrish velký komprimovaný soubor. Po rozbalení a dešifrování Adrian zjistil, že jeho hlavní součástí je jakási zvuková nahrávka.

„Víte, jak se s tím pracuje?“ zabručel Caston.

Adrian věděl. „Je to čtyřiadvacetibitový soubor nahraný v profesionálním formátu PARIS. Tváří se to jako pětiminutový záznam zvuku.“ Adrian pokrčil rameny, aby skromně odmítl chválu, jíž se však nedočkal. „Víte, na střední škole jsem byl předsedou audiovizuálního klubu. Na tyhle věci jsem expert. Jestli vás někdy napadne natočit vlastní televizní show, jsem váš člověk.“

„Snad na to nezapomenu.“

Adrian si trochu pohrál s počítačovými programy a připravil soubor k přehrání na Castonově počítači. Záznam zřejmě vznikl při psychiatrickém sezení s pacientem číslo 5312 a zachycoval tehdejší stav jeho mysli.

Pacient číslo 5312, jak věděli, byl špičkový agent s dvacetiletou praxí plnou služebních tajemství – postupů, šifer, spolupracovníků, informátorů, zdrojů, sítí…

A také byl blázen – nahrávka to jasně dokládala.

„Nemám z něj nejlepší pocit,“ nadhodil Adrian.

Caston se zachmuřil. „Kolikrát vám to mám opakovat? Chcete se mnou mluvit o logice, informacích a důkazech? Poslouchám. Pokud máte podložený úsudek, sem s ním. To je náš kapitál. Ale o ‚pocitech‘ mi laskavě nemluvte. Jsem rád, že je máte. I já je možná mám, i když by se o tom dalo diskutovat. Jenže pocity nepatří do kanceláře. Tohle už jsme probírali.“

„Promiňte,“ hlesl Adrian. „Ale aby taková osoba běhala na svobodě…“

„Už dlouho nebude,“ zabručel si Caston pod vousy. A vzápětí to zopakoval, ještě tišeji. „Už dlouho nebude.“

PEKING, ČÍNA

Jako náčelník druhé správy ministerstva pro státní bezpečnost – úřadu zaměřeného na zahraniční operace – Čchao Tchang navštěvoval Čung-nan-chaj celkem pravidelně. A přece se mu vždycky trochu zrychlil tep, když sem přišel. Na jednom místě zde bylo soustředěno tolik historie: obrovské naděje i zklamání. Úspěchy i pády. Čchao čínské dějiny dobře znal, provázely ho na každém kroku.

Vládní komplex Čung-nan-chaj, známý i pod přízviskem Mořské paláce, byl jakýmsi státem ve státě. Tato obří a přísně střežená pevnost, v níž bydleli a vládli čínští vůdcové, byla symbolem císařství už od dob, kdy ji mongolští pánové obehnali vysokou zdí. To bylo za dynastie Juan ve čtrnáctém století. Následné dynastie v běhu staletí sídlo přestavovaly k obrazu svému: bourali mohutné budovy a vztyčovali jiné. Některé byly zasvěcené moci, jiné potěše, a všechny stály mezi umělými jezírky ve zdánlivě přírodní krajině. V roce 1949, kdy moc nad zemí uchvátil Mao Ce-tung, prošel chátrající celek další přestavbou. Noví panovníci země zanedlouho získali nový domov.

Vzorně upravená imitace přírody musela ustoupit praktickým požadavkům chodníků a parkovišť. Okázalou krásu dávných časů nahradil ponurý a nevkusný sloh komunistické architektury. To však byly jen kosmetické záležitosti. Revolucionáři prokázali naprostou oddanost hluboko zakořeněným tradicím utajení a izolace. Otázkou bylo – tak to alespoň chápal Čchao – zda se tyto tradice skloní před mužem, který je hodlal zbořit: mladým čínským prezidentem Liu Angem.

Čchao si vzpomínal, že prezident se tu rozhodl bydlet o vlastní vůli. Jeho předchůdce přitom nežil v samotném Čung-nan-chaji, ale v nedalekém dobře hlídaném sídle. Liu Ang měl však své důvody bydlet na stejném místě jako zbytek čínského vedení. Věřil v sílu osobního styku. Přátelské návštěvy, procházky mezi upravenými keři, neohlášené sedánky u čaje – to byly zbraně, jimiž chtěl přemoci ostrůvky odporu ve vládě.

Ta večerní schůzka však nebyla ani přátelská, ani neohlášená. Anga k ní vlastně přinutili, a to nikoli protivníci, nýbrž jeho věrní. V sázce totiž nebylo nic menšího než Angův život a budoucnost nejlidnatějšího státu světa.

Pět ze šesti mužů rozesazených kolem lesklého černého stolu v prvním patře Angovy rezidence ovládal strach. Samotný prezident však odmítl brát hrozby vážně. Vyděšení starci, četl Čchao v jeho pohledu. V této žulové pevnosti ve stínu Paláce prodchnutého soucitem Liu Ang nedokázal pochopit, jak je zranitelný. Bylo mu to potřeba vysvětlit.

Mlhavé zprávy rozvědky nevěstily nic dobrého. A když se hlášení Čchaových kolegů z První správy, která měla na starosti domácí zpravodajskou činnost, přidala ke zprávám jeho vlastního úřadu, vznikl opravdu temný obraz.

Uhlazený útlý muž sedící po pravici Liu Anga si vyměnil pohled se soudruhem Čchaem a obrátil se na prezidenta. „Promiňte mi mou upřímnost, ale k čemu vám budou všechny reformní plány, když zemřete a nedostanete čas je uskutečnit!“ rozhorlil se. Byl to Angův bezpečnostní poradce a stejně jako Čchao kdysi pracoval na ministerstvu pro státní bezpečnost, byť v domácím oddělení. „Člověk musí vyndat dravé želvy z bazénu, pokud nechce při plavání přijít k úrazu. Když chcete vyčistit rybník, musíte odstranit bahno ze dna. Když chcete mít hezký záhon, musíte z chryzantém vytrhat jedovatý blín. Když chcete…“

„… sklidit zrno rozumu, musíte pokosit houští metafor,“ přerušil ho Ang s pousmáním. „Ale já vím, co se mi tu snažíte říct. Není to poprvé. A moje odpověď zůstává stejná.“ Jeho hlas zněl odhodlaně. „Nenechám se ochromit strachem. A odmítám zakročit proti někomu jen na základě podezření, ne důkazů. Kdybych to udělal, byl bych k nerozeznání od mých nepřátel.“

„Zatímco vy budete sedět a vykládat o svých vznešených ideálech, nepřátelé vás zničí!“ namítl Čchao. „A pak od nich budete velice snadno k rozeznání – oni budou vítězové a vy poražený.“ Mluvil s upřímností a zápalem. Na upřímnosti si Ang zakládal. Zápal s ní šel ruku v ruce.

„Někteří z těch, kteří stojí proti mně, jsou zásadoví lidé,“ pravil Liu Ang, aniž zvýšil hlas. „Lidé, kteří chtějí zachovat stabilitu a myslí si, že já znamenám její ohrožení. Až zjistí, že se mýlili, jejich odpor pomine.“ V tom hrál čas pro něj, jak často a rád zdůrazňoval. Spor o rychlost reforem mohl vyhrát jedině tím, že začne uskutečňovat své plány a dokáže, že nevyvolávají žádný společenský chaos.

„Vy si pletete krvavou řež s výměnou literárních zlomků!“ durdil se Čchao. „Existují mocní lidé– a to i na vysokých místech – pro které je skutečným nepřítelem změna, jakákoli změna.“ Nemusel to podrobně rozvádět. Každý věděl o zastáncích tvrdé linie, kteří se stavěli proti jakémukoli pohybu směrem k průhlednosti, slušnosti a účelnosti, a těžili z jejich opaku. Palác prodchnutý soucitem byl v jejich podání výsměchem tomu jménu. Obzvlášť nebezpeční byli členové vládnoucího výboru – s výrazným zastoupením v Lidové osvobozenecké armádě a dalších bezpečnostních složkách – kteří neochotně svolili k jeho jmenování v naději, že je ovladatelný. Říkalo se, že Angův patron, místopředseda komunistické strany, je o tom přesvědčil. Když pak zjistili, že Ang se nechová jako loutka, považovali to za zradu. Ještě nikdo se neodvážil proti němu veřejně vystoupit: napadení tak populárního politika by mohlo probudit dřímající síly společenského odporu. Ale sledovali, vyčkávali a číhali na svou příležitost. A byli čím dál nervóznější. Skupinka pravověrných usoudila, že Ang s přibývajícím časem sílí. Museli zakročit dřív, než bude pozdě.

„Když při mně všichni tak stojíte, proč mě nutíte do něčeho, co je mi proti mysli?“ zaprotestoval Ang. „Říká se, že moc korumpuje, ale neříká se jak. Teď už to vím: takhle. Reformátor začíná poslouchat hlas strachu. A to já zásadně odmítám.“

Čchao se musel krotit, aby nepraštil pěstí do stolu. „Jste snad nezranitelný?“ zeptal se a z očí mu sršely blesky. „Když někdo zamíří do vašeho reformního mozku, myslíte si, že kulka odskočí? Když někdo vztáhne meč na váš reformní krk, copak se čepel zlomí? Hlas strachu, říkáte? A co takhle hlas rozumu!“

Čchao cítil k mladému prezidentovi pracovní i osobní oddanost, což mnohé lidi mátlo. Prožil desítky let v hlubinách čínských tajných služeb a vůbec neodpovídal obvyklému obrazu Angových horlivých zastánců. Ale už dřív, než se Ang před dvěma lety stal generálním tajemníkem Národního lidového shromáždění a předsedou Stálého výboru, si na něm Čchao cenil pracovitosti a bezúhonnosti. Považoval ho za ztělesnění těch nejlepších stránek čínské povahy. Čchao celý život přicházel do styku se stranickými kádry, a tak si vůbec nedělal iluze o soukolí, jež chtěl Ang rozebrat. Plodilo jen lenost, protekci a úzkoprsost. A hlavně sebeklam, což Čchao považoval za nejtěžší hřích.

Proto na večerním setkání věrných hovořil tak plamenně. Nechtěl, aby se Liu Ang změnil. Chtěl, aby přežil. Preventivní zásah proti nepřátelům asi prezidentovi připadal despotický, ale byl v zájmu dobra.

„Víte, že soudruh Čchao a já se rozcházíme v názorech na řadu věcí,“ řekl padesátiletý muž s očima zvětšenýma silnými skly brýlí s drátěnou obrubou. Jmenoval se Wan Tsaj. „Ale v tomto se shodujeme. Je potřeba ctít zásadu prevence.“ Wan Tsaj byl vzděláním ekonom a patřil mezi Angovy nejstarší přátele. Byl to právě on, kdo v mládí přiměl Anga k práci ve státním aparátu. Úder strnulosti bylo nejlépe zasadit zevnitř. Na rozdíl od jiných členů Angovy družiny se nikdy neobával rychlosti reforem mladého prezidenta – dokonce si přál, aby postupoval ještě rázněji.

„Přestaňme chodit kolem horké kaše,“ pokáral ho Ang. „Mám prostě udělat čistku.“

„Ne, jen odstavit zrádce!“ vykřikl Wan Tsaj. „Je to jen sebeobrana!“

Prezident zpražil svého učitele pohledem. „Jak se táže moudrý Mencius? K čemu je sebeobrana, pokud jde na úkor vlastního já?“

„Nechcete si ušpinit ruce,“ řekl Čchao a mírně zbrunátněl. „Brzy ty vaše ruce budou všichni obdivovat – na pohřbu!“ Čchao se dokázal ovládat a byl na to náležitě pyšný, nyní však ztěžka oddechoval. „Nejsem odborník na právo, ekonomiku ani filozofii. Ale o bezpečnosti něco vím. Celou kariéru jsem prožil na ministerstvu pro státní bezpečnost. Jak také pravil Mencius, když osel mluví o oslech, moudrý muž naslouchá.“

„Vy nejste osel,“ odpálil ho Liu Ang s lehkým úsměvem. „A vy nejste moudrý muž,“ opáčil Čchao neúprosně. Stejně jako ostatní přísedící, i Čchao hned zkraje rozpoznal Angovy mimořádné možnosti a navíc mu je pomáhal uskutečňovat. Na jeho úspěchu měli osobní zájem. V čínských dějinách se i dřív vyskytli podobní velikáni, žádný z nich však nedošel k cíli.

Mladý prezident – ve třiačtyřiceti byl mnohem mladší než kterýkoli z jeho předchůdců a na svůj věk ani nevypadal – se venku za branami vládního komplexu těšil nesmírné oblibě. To však byla dvousečná zbraň. Láska lidí a nadšené zprávy západních médií jen prohlubovaly podezíravost zastánců tvrdé linie. Svými činy by si je ovšem Ang stejně popudil proti sobě. Za dva roky ve funkci si získal pověst velkého reformátora, a tím potvrdil obavy i naděje lidí ze svého okolí. U řady starých komunistů vyvolával hlavně nenávist a strach.

Zahraniční novináři samozřejmě Angovu politiku rychle připsali jeho minulosti. Vyzdvihovali skutečnost, že byl kdysi jedním z protestujících na náměstí Nebeského klidu a jako vůbec první z té skupiny vystoupal po stranickém žebříčku. Připomínali, že je historicky první hlavou čínského státu, která studovala v zahraničí. (Ve skutečnosti strávil jen rok na technice v Massachusetts.) Z toho vyvozovali, že jeho prozápadní názory pramení z přátelských vztahů, jež během té doby navázal. Jeho rozmrzelí soudruzi se naopak obávali, že tyto věci nezdravě ovlivňují jeho názory. Číňanům, kteří prožili nějaký čas na Západě, se přezdívalo chaj kuej, což znamenalo „mořské želvy“, ale také „navrátilci z moře“. Podezíraví Číňané, jimž se nelíbilo světoobčanství chaj kuej, si natruc říkali tchu pie, tedy želvy domácí. Mnohé tchu pie braly boj proti vlivu chaj kuej smrtelně vážně.

„Aby bylo jasno,“ pravil Ang vážně. „Vaše obavy neberu vubec na lehkou váhu.“ Ukázal k oknu, za nímž se rýsoval umělý ostrůvek na Jižním jezeře, pokrytý sněhovou dekou ozářenou reflektory. „Každý den se tam dívám a vidím, kde byl uvězněn můj předchůdce, císař Kuang-sú. Potrestali ho za Sto dní reforem. Jeho také vedl idealismus i realismus. Co se stalo Kuangovi před sto lety, může se stát i mně. Věřte, že na to ani na chvíli nezapomínám.“

Ta událost z roku 1898 nakonec vydláždila cestu převratným změnám dvacátého století. Císař už nemohl dál přihlížet úpadku země a na radu velkého učence Kchang Ju-weje se odhodlal k činu, jehož se žádný z jeho předchůdců neodvážil. Během sta dní vydal řadu výnosů, jež změnily Čínu v moderní ústavní stát. Velké naděje a vznešené cíle však brzy vzaly za své. Po třech měsících císařovna vdova za podpory generálů nechala císaře, svého synovce, uvěznit na okrasném ostrůvku v takzvaném Jižním moři a obnovila staré pořádky. Zvítězili zastánci tradic, kteří považovali reformy za příliš radikální. To ovšem nevěděli, že je zakrátko smete revoluce mnohem prudší a krutější, než zamýšlel sesazený panovník se svým rádcem.

„Ale Kchang byl vzdělanec bez podpory lidu,“ namítl pohublý muž sedící u konce stolu, aniž by zvedl oči. „Vy máte intelektuální i politické zázemí. A o to jste nebezpečnější.“

„Dost řečí!“ uťal debatu mladý prezident. „Nemohu vás poslechnout. Tvrdíte, že mi to pomůže udržet se ve funkci. Ale jestli sáhnu k čistkám – zničím své protivníky jen proto, že se mnou nesouhlasí – nebudu té funkce hoden. Na tuhle cestu mohou lidé vykročit z těch nejvznešenějších pohnutek. Jenže ta cesta nemá žádné odbočky – vede jediným směrem. K tyranii.“ Odmlčel se. „Ty, kteří proti mně stojí z principiálních důvodů, se pokusím přesvědčit. Ti, jejichž motivy jsou méně bohulibé, jsou oportunisté. A pokud bude moje politika úspěšná, udělají to, co oportunisté dělají vždycky. Poznají, kam vítr fouká, a zařídí se podle toho. Však uvidíte.“

„Slyším hlas pokory, nebo arogance?“ zeptal se muž sedící na druhém konci stolu. Li Pchej – tak se jmenoval – měl úplně bílé vlasy. Jeho tvář plná vrásek a žilek připomínala skořápku vlašského ořechu. Byl o generaci starší než ostatní a od Angových spojenců se lišil i jinak. Pocházel z nuzných venkovských poměrů a vysloužil si vcelku obdivnou přezdívku Ťiao-chua te nung-min, neboli „Šelma sedlák“. Přežil všechny režimy a udržel si místo v opevněném Čung-nan-chaji za Maa i jeho následovníků – přes kulturní revoluci a její pád, přes masakry, čistky, reformy i tisíceré změny stranického kurzu. Řada lidí ho měla za cynika, který se přizpůsobí každému, kdo je právě u moci. To však byla pravda jen částečně. Jak už to bývá, k cynismu ho dovedly zhrzené ideály.

Prezident Liu Ang si usrkl zeleného čaje. „Můžete mi vyčítat aroganci i pokoru. Ale ne nevědomost. Rizika znám.“

Od stolu se tiše ozval jiný hlas. „Není dobře dívat se jen dovnitř. Jak kdysi pravil Napoleon: ‚Nechte Čínu spát. Až se probudí, otřese to celým světem.‘ Mezi vaše nepřátele patří i cizinci, kteří říši středu nepřejí nic dobrého. Bojí se, že pod vaší vládou procitne Čína ze sna.“

„A nejsou to jen teoretické obavy,“ řekl Čchao Tchang naléhavě. „Od rozvědky dostáváme hluboce znepokojivé zprávy. Zapomněl jste, co se stalo Waj-čchan Leungovi na Tchaj-wanu? Hodně lidí toho mladíka považovalo za vašeho souputníka a vidíte, jak dopadl. Možná proti vám stojí stejní nepřátelé: ti, kteří se míru bojí víc než války. Hrozí vám reálné nebezpečí. Opravdu, všechno nasvědčuje tomu, že se proti vám něco chystá.“

„Něco?“ zopakoval po něm Ang. „Varujete mě před zahraničním spiknutím, ale přitom nemáte ponětí, kdo za ním stojí a o co mu jde. To je jen pouštění slov do větru.“

„Takže vy chcete mít jistotu, ano?“ zeptal se Čchao. „Jistota je to, co člověk získá, až když je pozdě. Kdybychom znali podrobnosti toho komplotu, už bychom proti němu dávno zakročili. Ale zachytili jsme tolik narážek a nepřímých náznaků, že je nemůžeme dál ignorovat…“

„Nic než domněnky!“

„Zkrátka a dobře, jedou v tom i členové vaší vlády,“ pravil Čchao. Musel se hodně snažit, aby udržel hlas na uzdě. „Nemůžeme přehlížet ani indicie, že by na tom mohli mít zájem Američané.“

„To jsou všechno neprůkazná tvrzení,“ namítl Ang. „Oceňuji vaši péči, ale chci jít lidem příkladem a nechápu, co bych v danou chvíli mohl udělat.“

„Uvažte, prosím…“

„Klidně pokračujte v diskusi,“ řekl mladý prezident a vstal od stolu. „Ale teď mě, prosím, omluvte. Mám nahoře ženu, která už si začíná myslet, že z ní Čínská lidová republika udělala vdovu. Aspoň mi to nedávno naznačila. V tomto případě by i neúplné informace měly stačit k činu.“ Následný smích byl povrchní a ani trochu neuvolnil tísnivou atmosféru.

Mladý prezident možná nechtěl vědět o hrozbách proti své osobě. Zdálo se, že se jich bojí méně než případných následků politického stihomamu. Ostatní si však takový optimismus nemohli dovolit. Nevědomost mohla Liu Anga zabít.

8

ST. ANDREWS PLAZA, JIŽNÍ MANHATTAN

Amblera pálily oči, jako by v nich měl písek. Jeho svaly sténaly bolestí. Seděl na lavičce na rozlehlém betonovém prostranství mezi třemi vysokými budovami úřadů s šedivou kamennou fasádou. Jako ve valné části jižního Manhattanu, i zde se obří mrakodrapy tísnily jako stromy v hustém lese bojující o světlo a kyslík. Ve většině světových měst by kterýkoli z nich patřil k významným budovám. Na jižním Manhattanu však působily naprosto všedním dojmem. Ambler se znovu zavrtěl, ani ne tak proto, aby si udělal pohodlí, jako spíš proto, aby si ulevil od nepohodlí. Někde poblíž vrtali silničáři vozovku pneumatickým kladivem, až mu z toho tepalo v hlavě. Podíval se na hodinky. New York Post už přečetl od první do poslední stránky. Pouliční prodavač na druhé straně náměstí stál u svého vozíku a nabízel kolemjdoucím ořechy v cukru. Ambler přemýšlel, že by si také koupil sáček, jen aby měl co dělat. Vtom si však všiml muže středního věku v bundě s nápisem Yankees, který vystoupil ze zadních dveří černého vozu.

Oběť dorazila na místo.

Chlap byl tlustý a navzdory zimě se potil. Nervózně se rozhlédl a pak vykročil do schodů, jež vedly z chodníku na náměstí. Působil jako člověk, který dobře ví o své zranitelnosti a náležitě se bojí.

Ambler pomalu vstal. Co teď? Rozhodl se co nejdéle řídit podle Arkadyho scénáře – a pak ho snad něco napadne. Nemohl vyloučit, že jde o pouhou zkoušku.

Proti Amblerovi rychle kráčela žena na podpatcích v zelené igelitové pláštěnce. Měla hřívu plavých vlasů, plné rty a šedozelené oči. Ty oči Amblerovi připomněly kočku, možná proto, že ani jednou nemrkly. V ruce svírala papírový pytlík – že by svačina? Když se přiblížila, stočila oči stranou, jako by ji rozptýlily otáčivé dveře úřadu na severní straně náměstí. Z nepozornosti vrazila do Amblera.

„Ježíš, pardon,“ zamumlala chraptivě.

V příštím okamžiku Ambler zjistil, že papírový sáček přistál v jeho rukou. Rychlým pohmatem si ověřil, že to není žádná svačina.

Muž v bundě došel na náměstí a zamířil k jedné z budov. Zbývalo možná dvanáct vteřin.

Ambler otevřel hnědý plášť – po ulicích chodily zástupy stejně oblečených lidí – a vytáhl zbraň ze sáčku. Byl to revolver Ruger .44 Redhawk z modravé oceli. Na daný úkol zbytečně silný a také hlučný.

Otočil se a uviděl, že blondýna usedla na lavičku nedaleko budovy. Získala tím dobrý výhled.

Co teď? Amblerovi se rozbušilo srdce. Žádná zkouška to nebyla.

Bylo to šílenství.

Šílenství, že to vzal. Šílenství, že to po něm žádali.

Muž se najednou zastavil, rozhlédl se a znovu vykročil. Od Amblera ho nedělilo víc než deset metrů.

V Amblerově hlavě se zableskl a pak rozžehl nápad, jako když slunce vyjde zpoza mraku. Náhle pochopil to, co předtím jen mlhavě tušil. Takovou věc by po něm přece nikdy nechtěli.

Arkady nepochybně věřil tomu, co mu napovídali, ale pravda byla jinde. Celé to postrádalo logiku: organizace, která se zásadně nepouští do rizika, by takový úkol nesvěřila člověku, jímž si nebyla jistá. Mohl by upozornit úřady, a tím ochránit oběť. Takže…

Takže šlo o zkoušku. Takže zbraň byla prázdná.

Muž byl sedm metrů od něj. Klidně kráčel k budově na východní straně prostranství. Ambler se k němu zezadu přiblížil, vytáhl z pláště revolver, zamířil a stiskl spoušť.

Ozvalo se tiché cvaknutí prázdné zbraně, jež téměř zaniklo v hluku aut a vrtajících silničářů. Ambler s předstíraným zděšením tiskl znovu a znovu, až „vystřílel“ všech šest komor.

Byl si jistý, že blondýna viděla, jak se váleček otáčí a úderník marně tluče.

Koutkem oka zaznamenal náhlý pohyb a otočil hlavu. Strážný hlídkující na druhé straně náměstí si ho všiml! Vytáhl z modrého saka zbraň a přikrčil se v palebné pozici obouruč.

Strážného pistole byla pochopitelně nabitá. Ambler uslyšel pronikavé třesknutí osmatřicítky a v příštím zlomku sekundy mu kulka zasvištěla kolem ucha. Strážný měl bud štěstí, nebo dobrý výcvik. Ambler však neměl čas zvažovat, která z možností je ta správná. Hrozilo mu smrtelné nebezpečí.

Když se rozběhl ke schodišti na jižní straně náměstí, zachytil další náhlý pohyb: prodavač jakoby v panice natlačil svůj vozík do strážného a porazil ho. Ambler uslyšel jeho bolestné zavrčení a cinkot pistole o dlažbu. Vypadla mu z ruky.

To, co se právě stalo, však nemělo logiku: žádný nezúčastněný divák by se dobrovolně nevydal po směru palby. Muž vystupující jako prodavač nepochybně patřil do širšího týmu.

Ambler zaslechl řev motoru a o pár vteřin později poznal, co to je. Na scéně se zjevila silná černá motorka Ducati Monster, tvář jezdce ukrytá za průzorem helmy. Přítel, nebo soupeř?

„Naskočte!“ křikl na něj řidič. Zpomalil, ale nezastavil.

Ambler se vyhoupl na zadní část mohutného sedla a motocykl odburácel pryč. Nebyl čas zvažovat možnosti. Musel poslouchat své instinkty. Na stehnech cítil brnění výkonného motoru.

„Držte si klobouk, pojedeme z kopce!“ houkl jezdec znovu. Chvíli poté už motocykl drkotal ze schodů na protější straně náměstí, jeho zadní polovina divoce nadskakovala.

Lidé na chodníku se zděšeně rozprchli. Motorkář však věděl, co dělá. Prohnal se kolem nákladního auta se sklápěčem, taxíku a dodávky zásilkové služby UPS a vmísil se do proudu vozidel. Zdálo se, že v obou zpětných zrcátcích vyhlíží policii. Na druhé křižovatce zahnul do ulice Duane a zastavil vedle čekající limuzíny.

Byl to vínový bentley. Ambler si všiml šoféra v olivově hnědé livreji. Zadní dveře se otevřely. Ambler nastoupil a usedl na světle hnědou kůži. Vůz byl výborně odhlučněný. Když zadní dveře s nehlučnou solidností zaklaply, veškeré ruchy města rázem utichly. Kabina byla prostorná a také dokonale ukrytá před zraky chodců a ostatních motoristů. Ambler měl pocit soukromí, sám však nebyl. Vzadu už seděl jiný muž, který teď otevřel okénko ve skleněné přepážce a tichým hrdelním jazykem řekl řidiči: „Ndiq harten. Mos ki frike. Pag fat te mbare. Falemnderit.“

Ambler si šoféra znovu prohlédl: špinavý blondýn s ostře řezanými rysy. Limuzína hladce vplula do ruchu velkoměsta. Spolucestující se otočil k Amblerovi a bodře prohodil: „Zdravím!“

Ambler ucítil záblesk poznání. Ten muž mu byl povědomý. Ano, schůzku s ním mu slíbil Arkady. Dobře ho znáte. Pracovali jste spolu. Věděl, že má přezdívku Osiris, a on ho zase znal pod krycím jménem Tarquin.

Osiris byl urostlý šedesátník, úplně holohlavý, až na třásně zrzavých vlasů kolem uší a zátylku. Když spolu kdysi pracovali v Útvaru politické stabilizace, býval sice při těle, ale nohy měl překvapivě rychlé. Zvlášť s ohledem na své postižení.

„To už je doba,“ řekl Ambler.

Osiris lehce pohnul hlavou po směru hlasu a pousmál se. Jeho modré zakalené oči pohlédly na Amblera, ale zrakový kontakt mezi nimi nevznikl. „Neviděli jsme se už dlouho,“ přitakal. Osiris byl od narození slepý, ale uměl to před lidmi takřka dokonale maskovat.

Osiris neviděl, a tak se řídil jinými smysly. Poznal, když svítilo slunce. Přejel prsty po látce saka a hned věděl, z čeho je ušité. Neustále překládal hmatové či sluchové vjemy do vizuální podoby. Ostatně, překládání patřilo k jeho nejsilnějším stránkám. Konzulární operace neměly zdatnějšího lingvistu. Jeho doménou však nebyly hlavní světové jazyky. Zaměřoval se na místní nářečí a přízvuky. Zajímal ho živý jazyk, jímž lidé skutečně mluvili, nikoli učesaná podoba vyučovaná na jazykových školách. Poznal, zda němčina pochází z Drážďan či Lipska, Hessenska nebo Thůringenu. Dokázal rozlišit samohlásky jednotlivých hansovních měst. Znal na třicet druhů „pouliční“ arabštiny. V oblastech třetího světa, kde se v jediné čtvrti mluvilo změtí jazyků – řekněme v Nigérii, kde jedna větší rodina mohla používat nářečí kmenů Igbo, Hausa a Joruba stejně jako zvláštní lámanou angličtinu a arabštinu – byly Osirisovy schopnosti neocenitelné. Rozuměl nahrávkám, nad nimiž experti z afrického odboru ministerstva zahraničí zalomili rukama a požádali o tři měsíce na důkladné studium.

„Náš řidič bohužel neumí anglicky,“ oznámil Amblerovi. „Ale albánsky mluví jako princ. Většině krajanů určitě připadá jako hogo fogo.“ Stiskl tlačítko a z přepážky se vysunul malý bar. Vzal láhev s vodou a nalil trochu do dvou sklenic. Na jeho rukou přitom nebyly patrné žádné známky nejistoty. Počkal, až si Ambler vybere sklenku, a teprve poté si vzal tu zbylou. Člověk, který se snaží otupit podezíravost svého partnera.

„Omlouvám se za celou tu taškařici,“ pokračoval Osiris. „Určitě ti došlo, jak to je. Moji zaměstnavatelé si potřebovali ověřit, že nejsi desetidolarovka na provázku. A pracovní osvědčení bohužel neměli k dispozici.“

Ambler přikývl. Jeho předpoklady se potvrdily. Akce na náměstí měla za účel ověřit si, že nemá postranní úmysly: dívali se, jak střílí na muže, o němž mu namluvili, že je tajný agent. Kdyby stále pracoval pro Spojené státy, nikdy by to neudělal.

„A co bude s terčem? S tím chlapem v bundě Yankees?“

„Kdoví? Koneckonců, není to naše starost. Federálové nejspíš zahájili vyšetřování předražených zakázek ve stavebnictví a ten chlap ztratil hlavu a prozradil se. Jestli se ti zdálo, že má v kalhotách, trefil ses. Spousta lidí by ho ráda viděla na kolenou. Ale my to nejsme.“

„Ale to Arkady nevěděl.“

„Arkady ti řekl to, co jsme my řekli jemu. Myslel si, že je zasvěcený, protože nevěděl, že jsme si něco nechali pro sebe.“ Osiris se zasmál. „Lhal jsem mu a on lhal tobě, ale působil přesvědčivě, protože věřil tomu, co říká.“

„Díky za připomenutí,“ ucedil Ambler. „Jak můžu vědět, že někdo nelhal i tobě?“ Zvedl oči k zpětnému zrcátku nad řidičem a zatočila se mu hlava: kyprý a téměř holohlavý Osiris seděl vedle muže, jehož Ambler nedokázal okamžitě zařadit. Krátké hnědé vlasy, modré oči a tvář… pohledná tvář, z níž čišel náznak krutosti. Amblerovi chvíli trvalo, než ji poznal.

Byla a nebyla to jeho tvář. Poprvé ji spatřil v Motelu 6 a při pohledu na ni mu pořád tuhla krev v žilách.

„Kdyby to tak bylo, logicky bych ti nemohl odpovědět,“ odpověděl Osiris zadumaně. Jeho kalné modré oči slepě zíraly na Amblera. „Musíš se řídit citem. Na to jsi přece machr, ne?“

Ambler těžce polkl, nabral vzduch do plic a otočil se ke slepému agentovi. „A teď soutěžní otázka. Víš, jak se jmenuju?“

„Na kolika akcích jsme spolu dělali? Na třech, na čtyřech? Za ty roky jsem něco pochytil. Tarquin. Vlastním jménem Henry Nyberg…“

„Nyberg je jen další krycí jméno,“ přerušil ho Ambler. „Použil jsem ho jen párkrát. Jak se jmenuju?“

„Teď mluvíš jako pasák z Deváté avenue,“ řekl Osiris líně. Snažil se zachovat žertovný tón. „Jak se jmenuju?‘ ‚Kdo je tvůj taťka?‘ Koukni, věděl jsem, že se budeš ptát. Ale nejsem informační přepážka. Na něco bych ti snad odpovědět mohl. Ale určitě ne na všechno.“

„Jak to?“

V Osirisových nevidoucích očích zapadlých pod huňatým obočím se objevila podivná ostražitost.. „Protože jisté odpovědi, řekněme, vysoko překračují moji platovou třídu.“

„Beru všechno,“ odsekl Ambler.

„Dozvědět se jen něco je nebezpečná věc, příteli. To si pamatuj. Možná nakonec zjistíš, žes to ani vědět nechtěl.“

„Tak schválně.“

Osirisovy kalné oči si ho změřily dlouhým pozorným pohledem. „Znám lepší místo na rozhovor.“

9

PEKING

Prezident Liu Ang se sice odebral do svého soukromého apartmá, v jiném křídle budovy však pokračoval rozhovor.

„Co ty fotografické důkazy, o nichž jste mluvil?“ zajímal se uhlazený veterán ministerstva pro státní bezpečnost.

Šéf druhé správy Čchao Tchang kývl a sáhl do svých černých desek. Rozložil snímky po stole. „Angovi jsem to už samozřejmě ukazoval a asi tušíte, jak to dopadlo. Požádal jsem ho, aby z bezpečnostních důvodů aspoň zrušil svá zahraniční vystoupení. Odmítl to. Ale vidět byste to měli.“

Poklepal na jednu z fotek: shromáždění lidí před dřevěnou tribunou.

„Vznikla pár minut před atentátem v Čchang-chua,“ oznámil šéf špionáže Čchao. „Určitě si vzpomínáte. Je to něco přes dva roky. Všimněte si, prosím, toho bělocha v davu.“

Ukázal na další snímek, digitálně upravený detail téhož muže. „Zabiják. Chlap s rukama od krve. Na dalších fotkách ho uvidíte v dějišti jiných atentátů. Je to stvůra. Naši špioni si o něm leccos zjistili.“

„Jak se ta stvůra jmenuje?“ zeptal se starý Li Pchej hrubým venkovským přízvukem.

Jako by ta otázka Čchaa zabolela. „Známe jen krycí jméno,“ přiznal. „Tarquin.“

„Tarquin,“ zopakoval Pchej a podbradek se mu zachvěl jako kůže starého šarpeje. „Američan?“

„Pravděpodobně, i když nevíme, kdo ho řídí. Bylo těžké odlišit zvuk od rámusu. Ale máme důvody si myslet, že může hrát klíčovou roli v komplotu proti Liu Angovi.“

„Pak musí být zneškodněn,“ rozhodl bělovlasý muž a plácl do stolu. Opravdu šelma, pomyslel si Čhcao, ale taky sedlák.

„Uvažujeme podobným směrem,“ pravil šéf špionáže. „Někdy se bojím, že Liu Ang je pro tenhle svět moc velký dobrák.“ Odmlčel se. „Já naštěstí ne.“

Hlavy kolem stolu zasmušile pokyvovaly.

„Už jsme podnikli preventivní opatření. Nasadili jsme na věc skupinu ze signální rozvědky druhé správy. Včera jsme obdrželi věrohodné informace o možném místě jeho pobytu a okamžitě jsme zahájili akci. Věřte mi, že na případu pracuje ten nejlepší z nejlepších.“

Prázdné řeči, pomyslel si Čchao, i když v podstatě to byla pravda. Čchao našel Joea Li, když jako výrostek vyhrál první cenu v oblastní střelecké soutěži pořádané místní posádkou Lidové osvobozenecké armády. Výsledky střelby naznačovaly, že ten chlapec je navzdory svému venkovskému původu mimořádný talent. Čchao vždycky dokázal odhalit skryté vlohy. Věřil, že největším darem Číny je její lidnatost – nikoli kvůli levné pracovní síle, ale kvůli tomu, že v tak velkém počtu lidí se občas narodí zázračný talent. Když vyloupnete miliardu ustřic, najdete víc než jen hrstku perel, říkával soudruh Čchao s oblibou. Byl přesvědčen, že mladý Joe Li je právě takovou perlou, a snažil se ho připravit na skvělou kariéru. Nejdřív přišla na řadu intenzivní jazyková výuka. Joe Li si osvojil nejen hlavní světové jazyky, ale také způsob chování a myšlení západních národů. Prošel také školou zbraní, maskování, boje muže proti muži po západním způsobu i bojových umění v duchu šaolinů.

Joe soudruha Čchaa nikdy nezklamal. Sice příliš nevyrostl, ale to byla spíš výhoda. I díky tomu působil jako obyčejný neškodný člověk, mimořádné schopnosti ukrýval pod krunýřem všednosti. Jak jednou řekl Čchao, připomínal válečnou loď převlečenou za bárku.

Tím však jeho přednosti nekončily. I když Joe Li vykonával svou práci s profesionální cílevědomostí a klidem, byl naprosto oddaný své zemi i samotnému Čchaovi. Čchao si ho tak vychoval. Částečně z bezpečnostních důvodů a zčásti proto, že se mu zajídalo nekonečné handrkování o informace s jinými složkami státu. Řečeno bez obalu, nejlepší čínský agent podléhal přímo Čchaovi a nikomu jinému.

„A ten Tarquin – je mrtvý?“ zeptal se ekonom Tsaj a zabubnoval prsty na černé desce stolu.

„Ještě ne,“ odvětil Čchao. „Ale brzy bude.“

„Kdy?“ naléhal Tsaj.

„Podobná operace na cizím území je vždycky choulostivá věc,“ upozornil Čchao. „Ale jak říkám, na místě máme našeho nejlepšího muže. Ještě nikdy mě nezklamal a dostává od nás nepřetržitý proud aktuálních informací. Smrt a život mají svůj čas, jak praví velký mudrc. A Tarquinův čas se co nevidět naplní.“

„Kdy?“ zopakoval Tsaj.

Čchao se podíval na hodinky a sebevědomě se usmál. „Kolik máte hodin?“

NEW YORK

Hotel Plaza na rohu Páté avenue a Central Parku byl postaven na počátku dvacátého století a hned se stal symbolem elegance Manhattanu. Díky římsám lemovaným mědí a interiérům plným zlata a brokátu připomínal vznešený francouzský zámek. Jeho Dubový salonek a Palmová dvorana spolu s luxusními obchody poskytovaly lidem bezpočet příležitostí přispívat na údržbu tohoto skvostu, a to nejen těm, kteří si pronajímali jeden z osmi set pokojů.

Rozhovor obou mužů pokračoval na Osirisovo naléhání až ve čtrnáctém patře hotelu, kde se nacházel bazén olympijských rozměrů.

Další chytře zvolené místo, napadlo Amblera, když se převlékli do hotelových plavek. Tady by bylo těžké ukrýt odposlouchávací zařízení – a hlasité šplouchání vody by případnou nahrávku beztak znehodnotilo.

„Takže pro koho dneska děláš?“ pobídl Ambler svého společníka a šlapal vodu, aby se udržel nad hladinou. Starší žena na druhém, mělčím konci bazénu líně plavala podél užší strany. Jinak ve vodě nikdo nebyl. Dámy v jednodílných plavkách usrkávaly kávu nebo čaj a odpočívaly na lehátkách. Nepochybně sbíraly energii pro nějakou náročnou činnost.

„Jsou to lidé jako my,“ odpověděl Osiris. „Ale jinak organizovaní.“

„To mě zajímá,“ řekl Ambler. „Ale nerozumím ti. O čem to sakra mluvíš?“

„Jde o rozvinutí talentu. Je spousta bývalých agentů, kteří možná plně nevyužívali svých schopností. Takhle pořád slouží americkým zájmům, ale úkoly i peníze dostávají od soukromníků.“ Osirise držel nad hladinou tuk, šlapání vody ho nestálo téměř žádné úsilí.

„Aha, tak soukromníci. To je stará písnička. Stará jako žoldáci za americké revoluce.“

„Tohle je něco trochu jiného,“ řekl Osiris a lehce oddychoval. „Jsme organizovaní jako soukromá síť spolupracovníků. Síť je klíčová myšlenka.“

„Takže ne Union Carbide, ale spíš Avon nebo Tupperware? Síťový marketing.“

Osiris pootočil hlavu za Amblerovým hlasem a upřel na něj své nevidomé oči. „Tak bych to neřekl, ale princip je podobný. Samostatně pracující nezávislí agenti, koordinovaní a nasazovaní do akcí těmi, co jsou o úroveň výš. Takže asi chápeš, proč o tebe mají takový zájem. Chtějí tě ze stejného důvodu jako mě. Oba máme unikátní schopnosti. A oni hledají právě takové lidi. Dává ti to výhodnou vyjednávací pozici. Víš, působíš na ně jako mytická postava. Myslí si, že kdyby byla pravda jen půlka toho, co se o tobě vypráví…, a já viděl, cos dokázal, takže to můžu jen potvrdit. Panebože, ta tvoje akce v Kuala Lumpuru – to je přece legendární záležitost. A já tam byl, jestli si vzpomínáš. Útvar politické stabilizace neměl moc lidí, kteří by uměli malajsky.“

„To už je dávno,“ namítl Ambler a položil se zády na vodu. Kuala Lumpur. Celá léta na to ani nepomyslel, ale vzpomínky se mu vrátily docela rychle. Kongresový komplex světového centra Putra ve finanční čtvrti města, vedle Zlatého trojúhelníku a „dvojčat“ Petronas. Konference o mezinárodním obchodu, jíž se Tarquin oficiálně účastnil jako zástupce právnické firmy z New Yorku zaměřené na ochranu duševního vlastnictví. Používal přitom krycí jméno Henry Nyberg. Tarquinovi šéfové zjistili, že člen jedné ze zahraničních delegací je ve skutečnosti terorista – ale který? Tarquina tam vyslali jako chodící detektor lži. Mysleli si, že mu to může trvat až do konce konference, tedy celé čtyři dny. On to však stihl za necelou půlhodinu. Prvního dne ráno vešel do vestibulu kongresového centra. Bloumal mezi hloučky lidí s modrými deskami, dárkem od pořadatelů. Pozoroval obchodní zástupce, jak si vyměňují vizitky. Sledoval podnikatele lovící budoucí investory a tisíce dalších tanečků v provedení obchodníků z celého světa. Vzduch voněl kávou a teplým pečivem, podávaným ke snídani. Tarquin se oprostil od všech myšlenek. Pomalu obcházel sál a tu a tam kývl, jakoby na někoho, kdo se nacházel mimo zorný úhel případného pozorovatele. Po pětadvaceti minutách věděl vše, co potřeboval.

Nebyl to jeden člověk, ale dva. Členové bankovní delegace z Dubaje. Jak to poznal? Tarquin se nezatěžoval rozborem bezděčných příznaků neupřímnosti a strachu. Jako vždy je jasně viděl, to byla celá věda. Průzkumný oddíl Útvaru politické stabilizace po zbytek dne ověřoval skutečnosti, které Tarquin odhadl na první pohled. Ti dva mladíci byli synovci ředitele banky. Ale nejen to. Za studií v Káhiře se stali členy islamistického hnutí džihádu. Organizace je pověřila obstaráním jistých technických součástek, které byly samy o sobě neškodné, ale v kombinaci s jinými materiály mohly posloužit k výrobě zbraní.

Ambler se chvíli nehybně vznášel na hladině bazénu. Ti lidé vědí, co dokážeš, uvažoval. Mění to situaci?

„V Kuala Lumpuru se všichni ptali, jak jsi to poznal, a tys odpovídal, že je to jasné – ti chlapi se strašně potili. Ale nikdo jiný si toho nevšiml. Ostatně, oni se vůbec nepotili. Analytici pak prozkoumali video. Zjistili, že ti dva byli machři a dokonale splynuli s davem. Tvářili se znuděně a svědomitě, přesně tak, jak chtěli. Ale tys to viděl jinak.“

„Poznal jsem, co jsou zač.“

„Přesně tak. Nikdo jiný to nedokázal. Nikdy jsme se o tom pořádně nebavili. Je to fakt úžasná schopnost. Doslova dar.“

„V tom případě bych ho rád vrátil.“

„Proč? Že by sis ho nezasloužil?“ usmál se Osiris. „Tak jak je to? Dostal jsi snad kouzelný amulet od nějakého šamana, nebo co?“

„Já tomu sám moc nerozumím,“ pravil Ambler rozvážně. „Ale vtip je nejspíš v tom, že většina lidí vidí jen to, co chce. Příliš zjednodušují a staví na domněnkách. Já ne. Nedokážu to. Nedá se to zapnout ani vypnout, prostě to je ve mně.“

„Těžko říct, jestli je to dar nebo prokletí,“ řekl Osiris. „Nebo něco mezi. Comme ďhabitude. Člověk toho ví až příliš.“

„Teď mě naopak štve, že toho vím málo. Potřebuju informace.“ Byla to pro něj otázka života a smrti. Potřeboval zjistit pravdu, jinak ho vtáhnou spodní proudy nevědomosti, z nichž by se už nemusel nikdy vynořit.

„Ale informace se musí správně dávkovat,“ podotkl Osiris. „Jak jsem říkal, všechno nevím, ale můžu ti nabídnout svůj názor. Pověz mi fakta a třeba ti pomůžu se v nich zorientovat.“

Ambler pohlédl na Osirise, který stále téměř bez námahy šlapal vodu. Na širokých ramenou se mu blyštily kapky, třásně jeho zrzavých vlasů však zůstaly suché. Modré oči slepce měly vlídný, snad i laskavý výraz. Ambler z nich necítil napětí, jež provází lež či neupřímnost. V podvědomí mu přesto hlodaly pochybnosti. Bude je muset zaplašit. Tuhle šanci si nesměl nechat ujít, pokud skutečně existovala.

*****

Číňan v dobře střiženém obleku – prvotřídní jemná vlna s kostičkami – vešel otáčivými dveřmi do vestibulu hotelu Plaza. Nevzbudil žádnou zvláštní pozornost. Měl drobnou postavu, pohlednou tvář s jemnými rysy a průzračné přátelské oči. Kývl na jednu z recepčních za pultem a ona zase na něj. Zřejmě si myslela, že si ji spletl s dívkou, která mu dávala klíče. Kývl i na vrátného, který vykouzlil úslužný úsměv, a neochvějným krokem zamířil kolem výtahů. Kdyby působil nejistě, kdyby se zastavil a rozhlédl, mohl by k němu přistoupit jeden z nevyužitých zaměstnanců s otázkou: „Potřebujete něco, pane?“ On se však tvářil jako člověk, který sem patří, a v hotelu s osmi stovkami pokojů mu to snadno prošlo.

Po několika minutách zjistil, že jeho kořist není v žádném z předsálí či jídelen. Za dalších pár minut si ověřil, že se nenachází ani na veřejných místech v nižších patrech – v galeriích, obchodech, kadeřnictvích ani lázních.

Možnost, že si tu oběť pronajala pokoj, Joe Li vyloučil: luxusní zařízení tohoto typu mívají nepříjemné nároky – požadují průkazy, kopie kreditních karet a tak podobně. Tihle lidé by po sobě určitě nechtěli zanechávat takové stopy. Ve veřejných prostorách je nenašel, a tak zbývaly ještě dvě možnosti. Jednou z nich byla posilovna.

Členové hotelového uvítacího výboru neviděli, jak zabočil do chodby mezi výtahy a nenápadně prošel vchodem pro zaměstnance. Neviděli, jak otvírá aktovku a sestavuje součástky, jež si s sebou přinesl. Neviděli, jak vklouzl do tmavošedé kombinézy uklízeče, která zakryla jeho lehký oblek, a se smetákem a kbelíkem na kolečkách nastoupil do služebního výtahu.

Pokud by ho takhle potkali, určitě by ho nepoznali. Díky povoleným svalům a změně v držení těla uměle zestárl o dvacet let. Nyní vypadal jako shrbený muž, který se plahočí se svým kbelíkem za dlouhým seznamem každodenních povinností. Zoufalá figurka, jíž si nikdo ani nevšimne.

Osiris se začínal trochu zadýchávat, a to nikoli tělesnou námahou. „Copak to nechápeš?“ zeptal se. „Je tady ještě jedna možnost.“ Čeřil vodu drobnými elegantními pohyby, jako by dirigoval malý komorní orchestr. Modrá barva jeho očí dokonale ladila s vodou v bazénu.

„A pasuje do toho, co jsem prožil za posledních čtyřiadvacet hodin?“

„Ano,“ odpověděl jeho starý kolega. „Popsal jsi to úplně jasně. Zarazilo tě, že tvoje vzpomínky se neshodují s realitou, a myslíš si, že ji někdo překroutil. Ale co když je tahle úvaha chybná? Co když někdo překroutil tvoje myšlenky!“

Ambler poslouchal tlustého agenta se sílícím pocitem děsu.

„Je to Ockhamova břitva: Jaké je nejjednodušší vysvětlení?“ pokračoval Osiris. „Je lehčí změnit obsah tvé hlavy než celý svět.“

„Co mi to tu vykládáš?“ V Amblerovi by se krve nedořezal.

„Říká ti něco MODROVOUS, ARTYČOK a MKULTRA? Jsou to behaviorální vědecké programy z padesátých let. Byly tajné, ale už nejsou. Lidé si myslí, že šlo jen o směšnou epizodku v dějinách tajných služeb.“

„A právem,“ ušklíbl se Ambler. „Je to veteš ze studené války, bludy minulosti. Už dávno se na nich nedělá.“

„No a to je právě omyl. Jistě, názvy programů se změnily, ale výzkum nebyl nikdy přerušen. A historie je důležitá. Začalo to u jednoho maďarského kardinála. József Mindszenty se jmenoval. Říká ti to něco?“

„Jedna z obětí komunistických režimů brzy po válce. Maďarsko uspořádalo okázalý soud a přinutilo ho přiznat se na kameru k velezradě a korupci. Ale byla to fraška.“

„To každopádně. CIA ovšem zbystřila. Získala záznam s jeho přiznáním a s pomocí přístrojů na měření stresu se snažila najít důkaz, že lže. Zvláštní věc: nepovedlo se jí to. Všechny testy potvrzovaly, že kardinál říká svatou pravdu. Všichni přitom věděli, že obvinění jsou falešná. A tak uvažovali: Co když duchovní opravdu věřil tomu, co vypovídá? Pokud ano, jak ho přesvědčili ‚ o… o té náhradní realitě? Jestli ho nadopovali, jaké k tomu používali drogy? A tak dále. Což byl začátek našich vlastních pokusů s ovládáním mysli. Prvních pár desítek let vznikaly většinou blbosti, to je fakt. Přivedli někoho do kómatu s pomocí pentotalu, pak mu vpíchli dexedrin, až vykulil oči. Co to s člověkem udělá? Můžeme mu v drogové hypnóze vložit něco do hlavy? Ti nejchytřejší pochopili, že je to obrovská věc. Ale bylo potřeba víc zdrojů, a tak se zrodil nápad zapojit do akce armádní divizi zvláštních operací ve Fort Detricku ve státě Maryland, kde sídlilo středisko biologického výzkumu.“

„Jak to, že o tom víš tolik?“ zeptal se Ambler. Po zádech mu přeběhl mráz.

„Proč myslíš, že nás asi dali dohromady?“ Osiris pokrčil rameny. „Já mám zkušenosti z psychologických operací. Jako řada lingvistů. Pro vymývače mozků byl jazyk hlavním záchytným bodem. Za starých dobrých časů psychologové vyslýchali třeba ruského uprchlíka v konspiračním bytě v Německu nebo severního Korejce v bytě v Soulu. Tam do nich napumpovali nějakou zázračnou směs a čekali. Hoši brzy ztratili zábrany a začali zpívat v jazyce své rodné vesnice. Jenže naši odborníci z rychlokurzů neměli ani páru, o čem je řeč, natož aby se dokázali nářečím zajatců domluvit. Došlo jim, že potřebují lidi, jako jsem já. Museli obrátit hodně balvanů, než nás našli a získali. No a my jsme pak na oplátku pracovali na projektech psychologických operací. Netrvalo dlouho a začali nás půjčovat JSA. Říkali tomu ‚přátelská výpomoc‘. Ve skutečnosti šlo o peníze – aby se náklady rozložily na víc institucí.“

„JSA – jiné státní agentury. Například Konzulární operace. Nebo jejich Útvar politické stabilizace.“

„Víš přece, jak to chodí. Nakonec jsem požádal o oficiální převelení na ministerstvo zahraničí, protože jsem si myslel, že to bude po jazykové stránce zajímavější. V Konzulárních operacích jsem ale zaujal hlavně psychologickým výcvikem. Tenkrát jsi jim ještě dělal starosti. Nevěděli, jestli ti můžou stoprocentně věřit. Proto mě do několika akcí poslali s tebou.“

„Takže jsi o mně podával hlášení.“

„Přesně tak. Tys psal zprávy o lotrovi a já zase o hrdinovi, co nám toho lotra pomáhal dostat. Ale určitě jsi o všem věděl. Byla to běžná praxe.“

„Jestli si dobře vzpomínám, tak mě požádali, abych podal hlášení o tobě,“ řekl Ambler. „Pořád si nemohli úplně zvyknout na představu slepého agenta. Chtěli si ověřit, jestli neudělali chybu.“

Osiris se pobaveně usmál. „Jeden slepec vedl druhého. Jak říkám, určitě jsi tušil, co mi dali za úkol. Ale měl jsem dojem, že ti slušné vychování brání se na to zeptat.“

„Asi jsem věděl, že mi nechceš uškodit.“

„To jsem opravdu nechtěl,“ přitakal Osiris. „Víš, vždycky jsem pro tebe měl slabost. Už od akce v Kuala Lumpuru.“

„No, ta historka je trošku nafouklá.“

„Myslíš o tom, jak jsi chytil ty zelenáče z džihádu? O tom nemluvím.“

„Tak o čem?“

„Vzpomeň si, co se stalo chvilku předtím.“

„Měl jsi sledovat cvrkot ve světovém centru Putra. V praxi to znamenalo, žes seděl na konci baru a popíjel jablečný koktejl. Vypadal jako pivo. Měl jsi v uchu sluchátko, takže ti do něj technik mohl pouštět ruchy z celé haly. Kdybys zaslechl něco zajímavého nebo zvláštního, měl jsi mi dát znamení.“

„Což jsem nakonec ani nemusel. Ale já mluvím o něčem, co se stalo ještě trochu dřív. Vyrazili jsme tam v kvádrech, ze kterých až po knoflíčky v manžetách čišelo, že náš čas je drahý.“

„Beru tě za slovo,“ zavrčel Ambler.

„Tyhle prstíky nikdy nelžou. Obleky byly ušité z česané příze a dokonale padly kolem krku a ramen.“ Osiris zvedl ruce a zakýval prsty. „Takže jsme na chodníku nedaleko cíle a potkáme toho vesničana. Ptal se, kde je nejbližší nádraží, ale nikdo mu nepomohl. Podle přízvuku jsem odhadl, že pochází z kmene Dajáků, který žije v osadách roztroušených po malajském venkově – připomínám, že se nacházíme v srdci finanční čtvrti. Lidi pospíchají a na našeho Dajáka nemá nikdo čas. Vůbec si ho nevšímají, jako by byl vzduch. Ten chlapec – nejspíš měl sandále a legrační hábit – nakonec v zoufalství požádá o radu tebe.“

„Když říkáš,“ ucedil Ambler.

„Nebyl jsi místní, takže jsi neměl ponětí, kde hledat nádraží. Ale neřekl jsi tomu nešťastníkovi ‚Promiň, ale já ti nepomůžu‘. Ne. Zastavil jsi jednoho z těch chvátajících obchodníků – pro bohatého bělocha to byla hračka. Zeptal ses na nejbližší nádraží a oblek ti začal vysvětlovat, jak se tam dostat. Já si zatím nervózně křupal klouby v kapsách kalhot. Měli jsme před sebou důležitý úkol, a ty se klidně zahazuješ s nějakým domorodcem, aby chudák trefil domů.“

„No a?“

„Pro tebe to nic neznamenalo, takže si nevzpomínáš. Ale pro mě to znamenalo hodně. Považoval jsem tě za pitomce jako většinu Stabilizátorů, a najednou koukám, že v tobě možná něco bude.“

Osiris se znovu zasmál. Ambler si vzpomněl, že míval velký smysl pro humor. „Zvláštní, co všechno si pamatuješ. A co ne. Takže můžeme postoupit do další fáze psychologických pokusů. Ve Vietnamu se pořád válčí. Nixon ještě nebyl v Číně. Na scéně se objevuje velice inteligentní, nebezpečný a mocný muž.“

„To má být přednáška z historie?“

„Víš, jak se to říká. Ten, kdo zapomene na minulost…“

„Rupne u zkoušky z dějepisu,“ doplnil ho Ambler. „Dobrá poučka. Ale někdy mi připadá, že právě ten, kdo si minulost pamatuje, je odsouzen ji opakovat.“

„Já ti rozumím. Mluvíš o lidech, kteří se dusí nenávistí nad křivdou starou stovky let. Ale co když ti do záhonku nasadím nějakou jedovatou rostlinku? Co když ti mezi borůvky podstrčím rulík? Nezajímalo by tě to snad?“

„Co to plácáš?“

„Mluvím o člověku, který se jmenoval James Jesus Angleton, a o jedné z jeho mnoha obětí.“

„A kdo to je, sakra?“

„Možná že právě ty.“

*****

Takže ani v posilovně nejsou. Joe Li ji prohledal opravdu důkladně, včetně šaten. Bylo zajímavé, jak málo pozornosti vzbuzoval. Pracovní kombinéza působila jako kouzelný plášť umožňující zmizení. Nyní tlačil pojízdný kbelík šatnami plaveckého bazénu. Po kořisti ani stopa. Poslední částí hotelu, kterou ještě neprohlédl, byl samotný bazén. Ideální místo pro tajnou schůzku.

Joe Li zamířil k vodě belhavou chůzí, jež odpovídala jeho nové roli. Nikdo o něj nezavadil pohledem. Nikdo si nevšiml ani dlouhé násady smetáku. Pro úklid byla zbytečně silná, ale kdo by se nad tím pozastavil. Posunoval kbelík s mopem po podlaze z drobných dlaždiček a lhostejně se rozhlížel. Muž, kterého hledal, mu v pohoří Sourland o vlásek unikl. Už se to nesmí opakovat.

Pokud se kořist skrývala u bazénu, brzy bude po všem.

*****

Ambler zavřel oči, potopil se až ke dnu a pak zase rychle vystoupal vzhůru. Potřeboval se trochu vzpamatovat. Angleton byl za studené války vůdčí osobností americké kontrašpionáže. Mimořádně nadaný člověk a nebezpečný paranoik, který téměř zničil svou mateřskou CIA.

„Angleton měl tehdy všechno pod palcem,“ pokračoval Osiris. „Když se začátkem sedmdesátých let vložil do dění senátní výbor, CIA musela dát program Mkultra k ledu. Jenže Angleton zařídil jeho pokračování, nebo přesněji přesunutí do Pentagonu. Angleton sice brzy vypadl ze hry, ale jeho věrní nesou odkaz velkého učitele dál. Rok za rokem vydávají miliony dolarů na výzkum, ze státních i soukromých peněz. Mají své vědce ve farmaceutických firmách a univerzitních laboratořích. Můžou pokračovat v činnosti a nemusí přitom poslouchat žvásty nějakých etických komisí. Pracují se skopolaminem, bufonteninem, korynanthinem. Povzbuzováky, uklidňováky i zlatá střední cesta. Vyvíjejí upravené verze starých přístrojů Wilcox-Reiter pro léčbu elektrošoky. Stavějí na objevech v oblasti ‚přeprogramování mysli‘, což znamená tak hluboký zásah do vědomí, že člověk začne ztrácet pojem o čase a prostoru, všechny obvyklé neurální vzorce…, v podstatě své vlastní já. Můžeme k tomu přidat i metodu, které říkali ‚psychické řízení‘: nejdřív pacienta omráčili a pak ho bombardovali proudem informací nahraných na magnetofonovém pásku – pořád dokola, šestnáct hodin denně, týdny a týdny. V té době to všechno mělo ještě syrovou podobu, ale Angleton byl přesvědčen, že najde praktické využití. Samozřejmě ho doslova fascinovaly techniky ovládání mysli, které vynalezli Sověti. Věděl, že by naši agenti mohli padnout do rukou nepřítele, a ten by jim s pomocí stresu, šoku a psychofarmak vypumpoval obsah hlavy. Ale co kdybys dokázal pozměnit obsah lidské paměti?“

„To nejde.“

„Angleton byl jiného názoru. Rozhodl se vyjít ze starého výzkumu přeprogramování a psychického řízení a povznést ho na úplně novou úroveň. To už se ocitáme v oddělení strategické neuropsychologie v Pentagonu, kde vyvíjeli metodu známou jako mnemonické překrytí. Zapomeň na staré magnetofonové pásky. Ty už dávno skončily v koši. Šlo o mnohem bohatší škálu podnětů – zrakových, sluchových i čichových, díky nimž se uměle vytvářely stovky paměťových obrazů. Objektu nejdřív podali směs psychotomimetických látek a pak mu pouštěli proud velice věrných příhod ze života. Na přeskáčku a v proměnlivém pořadí. Od čůrání na nočníku přes mazleni s třináctiletou sousedovic holkou…, scéna z maturity…, bouřlivá pitka na koleji… Pořád přitom opakovali jméno jeho nové identity. Výsledkem bylo nové já, k němuž se pak agent bezděčně uchýlil v podmínkách extrémního stresu nebo změněného vědomí. Cílem bylo stvořit agenta odolného proti výslechům. Ale víš, jak fungují tajné služby. Jakmile přijdeš s nějakou novou metodou, můžeš hádat, jak to skončí.“

„A ty naznačuješ…“

„Jo,“ odvětil nevidomý agent. „Jenom naznačuju. Protože to nevím na sto procent. Ale chci ti otevřít oči. Vzpomínáš si na něco, co by do toho zapadalo?“

Ambler se i ve studené vodě začínal potit. Rozštěpení osobnosti…, abreaktivní dystoníe… Psychiatrické termíny ho drásaly jako ostré Střepiny. Šílenství!

Chtěl se přesvědčit, že ho nešálí smysly. Soustředil se na chlad vody, který ho obklopoval, na bolest ve svalech. Natáhl krk a snažil se vnímat všechny drobnosti v okolí. Stará paní, jež plavala kolečka podél krátké strany bazénu. Bylo jí snad osmdesát. Dívka – určitě její vnučka – v titěrných červených bikinách. Kypré dámy v jednodílných plavkách: popíjely kávu na lehátcích kolem bazénu a nepochybně se bavily o dietách a cvičení. Shrbený uklízeč s kbelíkem a mopem čistící dlaždičky na druhém konci sálu. Číňan neurčitého věku… Ale něco tady nehrálo.

Ambler zamžikal. Ten chlap se hrbil nějak divně – a pozornější pohled prozradil, že i smeták je zvláštní.

Kristepane!

Nepřepadly ho halucinace? Nejsou to jen paranoidní výplody?

Ne – takhle nesměl uvažovat.

„Osirisi,“ vyhrkl Ambler. „Je tady uklízeč. Číňan. Jeden z vašich?“

„Absolutně vyloučeno,“ řekl Osiris. „Rozhodnutí setkat se tady padlo na poslední chvíli. Nikdo o tom nevěděl.“

„Něco se mi na něm nezdá. Něco… já prostě nevím. Ale tady zůstat nemůžeme.“ Ambler se znovu ponořil pod hladinu. Chtěl vyplout o několik metrů dál, aby si uklízeče mohl nenápadně prohlédnout. Nedokázal se zbavit pocitu, že na tom chlapovi je něco divného.

V příští chvíli se voda vedle něj zakalila a zrudla.

Ambler se instinktivně potopil až ke dnu bazénu a teprve poté pohlédl vzhůru.

Z Osirisova těla prýštila krev – rychlost a tlak napovídaly, že kulka poškodila krční tepnu – a šířila se chlorovanou vodou jako rozevláté mračno.

*****

Kevin McConnelly se snažil mít trpělivost s nadutým pitomcem středního věku v převlékárně bazénu. Ona to byla vlastně obyčejná šatna, ale hotel trval na „převlékárně“. „Šatna“ asi šéfům zněla moc sprostě, odhadoval McConnelly. Připomínala jim zpocené nohy sportovců a odhozené suspenzory. Hotel Plaza přitom sloužil rozmazleným boháčům, kteří si mysleli, že jim patří celý svět, jako by nějaký krejčí z londýnské Savile Row nastříhal a založil celou zpropadenou západní polokouli podle jejich libosti. Překáží vám Cincinnati, pane? Tak ho přemístíme. Že Michiganské jezero není dost velké? Tak ho trochu napustíme, pane. Takhle mluvili. Takhle uvažovali. Pokud bylo na zemi jediné místo, kde se mohli té představě plně oddávat, byl to dozajista hotel Plaza.

„Ale vůbec ne,“ řekl McConnelly brunátnému chlápkovi, který‘ snad neměl žádný krk. „Pokud si myslíte, že vám někdo ukradl peněženku, musíme to brát vážně. Já vám jen říkám, že v naší převlékárně problém s krádežemi nikdy nebyl.“

„Ale všechno je jednou poprvé,“ zabručel rudoch.

„Podíval jste se do saka?“ zeptal se McConnelly a ukázal na bouli v levé dolní kapse jeho tmavě modrého sportovního saka.

Muž se zamračil, ale kapsu pro jistotu poklepal. Pak z ní vytáhl peněženku a otevřel ji, jako by si chtěl ověřit, že je vážně jeho.

Čí peněženku bys asi čekal ve vlastní kapse, ty tlustoprde? McConnelly se raději ubránil pousmání. Chlap by si to mohl vyložit špatně. „Takže všechno v pořádku.“

„Sem si nikdy peněženku nedávám,“ ucedil muž nevrle. „Zvláštní.“ Vrhl na McConnellyho podezíravý pohled, jako by to zavinil on. Jako by to byl nějaký jeho nejapný žertík. Strohé pousmání. „Tak se omlouvám, že jsem vás připravil o čas.“ Z jeho tónu však čišelo, že za všechno stejně může McConnelly.

Opravdu jednání na úrovni. McConnely jen pokrčil rameny. „V pohodě. To se stává.“ Hlavně namyšleným blbečkům, co nedokážou přiznat, když něco poděla]’. Takové problémy u vojenské policie řešit nemusel. Tam přicházel do styku s lidmi, kteří neměli potřebu si něco dokazovat. Jejich postavení se poznalo podle počtu hvězdiček na náramenících.

Chtěl si dojít pro blok a sepsat hlášení o „události“ – ačkoli by se tomu mělo říkat spíš hlášení o „ničem“, protože většinou šlo jen o bezdůvodné stížnosti. Vtom uslyšel výkřiky. Vycházely z plaveckého bazénu.

*****

Vodu rozčísla další kulka. Zanechala za sebou proud bublinek, jako šňůrku perlových korálků, a minula Amblera jen o pár desítek centimetrů. Lom světla pod hladinou vychýlil střelcovu mušku. Stejnou chybu však už určitě neudělá. Jaký byl úhel palby – jak daleko od bazénu stál falešný uklizeč? Ambler zůstal u dna a mocnými tempy paží i nohou vyrazil střelcovým směrem: pod svícnem bývá největší tma. Muž by se musel přemístil, aby opět dostal Amblera do hledáčku.

Ambler pootočil hlavu k rudé vzdouvající se mlze u hlubšího konce bazénu. Osiris už byl mrtvý. Vznášel se s roztaženými údy těsně pod hladinou.

Panebože, to ne!

Kde hledat bezpečí? Ambler byl pod vodou už možná patnáct vteřin. Se zadrženým dechem tam mohl vydržet nanejvýš minutu. V průzračně modré vodě nebylo kam se skrýt. Až na… krvavý oblak několik metrů opodál! Jedinou ochranu mu nabízelo Osirisovo bezvládné tělo. Ambler měl na sobě jen hotelové plavky, v nichž byl dokonale zranitelný. Vyrazil na hladinu u strany těsně pod útočníkem a několikrát se zhluboka nadechl. Otevřel přitom ústa dokořán, aby nedělal zbytečný hluk. Sálem se rozléhaly výkřiky. Lidé prchali z vody i přilehlých ploch. Brzy dorazí hotelová ochranka, ale to už bude pro Amblera pozdě. Navíc se obával, že se čínskému střelci stejně nevyrovnají.

Připadal si jako nahý v trní. Uvědomil si však, že určitou ochranu přece jen má. Štít mu poskytovala samotná voda. Na jednom konci bazénu byla čtyřmetrová hloubka. Voda je tisíckrát hustší než vzduch, a tudíž klade tisíckrát větší odpor. Když se do ní ponoří střela, po metru ztratí rychlost i směr.

Co nejhlouběji se ponořil, a když opět zamířil k hladině, ukryl se v proměnlivém mračnu krve pod mrtvým agentem. Poté odtáhl tělo ke skokanským prknům. Do vody vlétla další střela. O několik centimetrů minula Amblerovo rameno. Zbraň, která se dala snadno rozebrat i složit a ukrýt v násadě smetáku, měla k dokonalosti samozřejmě daleko. Nejspíš šlo o odstrojenou jednorannou pušku, která se před každým výstřelem musela znovu nabít. Proto ta čtyř nebo pětivteřinová přestávka v palbě.

Přes zkrvavenou vodu pohlédl na vysoké skokanské prkno, jež měl nyní nad hlavou. Betonový sloupek, který ho držel, poskytoval jistou ochranu.

Číňan tiskl dlouhou pušku pažbou k obličeji. Vypadala jako zbraň s úzkou hlavní, možná upravený skládací model AMT Lightning určený pro střelbu ze zálohy.

Ozvalo se další prásk. Ambler naštěstí včas poznal, že se útočník chystá vypálit. Prudce sebou hodil a vyhnul se střele. Poté se znovu ponořil do hloubky.

Čas hrál klíčovou roli. Číňanovi potrvá pět nebo šest vteřin, než bude moci znovu vystřelit. Stihne to Ambler k betonovému sloupku? A pokud ano, co udělá pak?

Na dlouhé plánování však neměl čas. Musel žít okamžikem, jinak v okamžení zahyne. Neměl na vybranou. Teď!

*****

To nejsou výkřiky bolesti, usoudil Kevin McConnelly, ale hrůzy. Měl ohnutá záda a slabou kondici – zrcadlo nikdy nelže – ale patnáct let u vojenské policie ho naučilo, jak se chovat v krizových situacích. Strčil hlavu do Le Centre Nautique, jak cedule honosně označovala bazén, a zase se stáhl. Spatřil profesionála střílejícího z divné polovojenské pušky. Věděl, že s ruční zbraní proti němu jít nemůže. Vpadl do šatny a zoufale se rozhlédl kolem. Byl zpocený a svíral se mu žaludek: vzpomněl si, proč odešel od vojenské policie. Něco se však udělat muselo a on dobře věděl, že je to na něm.

Něco. Ale co?

Nepovažoval se za bůhvíjakého myslitele, ale rozhodl se k činu, který s odstupem času vyhodnotil jako opravdu chytrý. Našel skříň s jističi a vypnul světla v celém sále. Všechno rázem pohltila inkoustová temnota. Rozhostilo se zvláštní ticho. Elektřina přestala pohánět větráky a motory, jejichž zvuk člověk nevnímá, dokud neutichne. Uvědomil se, že tím možná pomůže střelci v útěku, ale to ho příliš netrápilo. Hlavní bylo zastavit palbu. Nikdo přece nebude střílet jen tak do tmy. Někde tady musí být baterka.

Uslyšel běžící kroky. Blížily se k němu. Nastavil běžci nohu, ten zakopl a vrazil do řady skříněk na odkládání šatstva.

Když McConnelly znovu rozsvítil, uviděl vysokého muže v plavkách. Krátké hnědé vlasy, vypracované svaly. Mohlo mu být čtyřicet, ale také méně – když se člověk udržuje v kondici, je těžké to přesně poznat.

„Co to sakra vyvádíte?“ Muž zlobně šlehal pohledem a masíroval si naražené rameno.

Nebyl to střelec. Spíš terč.

McConnelly se chvatně rozhlédl. Po útočníkovi se slehla zem. I po zbrani.

Oba muži věděli, že střelec utekl. McConnellymu se přesto ulevilo.

„Tak podívejte.“ McConnelly měl tohle slovní spojení v oblibě. Byl to hlas vyšší moci, který zabíral i na opravdové hlavouny. „Já teď zavolám na policii, aby okamžitě přijeli a zajistili místo činu. Pak nám vysvětlíte, co se tady vlastně stalo.“ Stál s rukama v bok. Mezerou v rozepnutém saku prosvítalo pouzdro s pistolí.

„Myslíte?“ Chlap zamířil ke své skříňce. Vydrhl si hlavu ručníkem a začal se oblékat.

„Já to vím,“ odtušil McConnelly nevzrušeně a vykročil za ním.

Pak se stala zvláštní věc. Muž se zahlédl v zrcadle na zdi a náhle zbledl, jako by spatřil ducha. Po chvíli se odvrátil a zhluboka se nadechl.

„Zavolejte do novin,“ řekl plavec ochraptěle. „Rád jim řeknu, co se stalo. Už vidím ten titulek: ‚Střelba v hotelu Plaza‘.“

„To není třeba,“ odtušil McConnelly zaraženě. Vůbec se netěšil, až tu událost bude řešit vedení hotelu. Mohl by přijít o práci. Určitě by to na něj hodili, podle stejné logiky jako ten pitomec se ztracenou peněženkou.

„Vy tady určujete, co je třeba a co ne?“

„Jen říkám, že se to dá vyšetřit v klidu. Proč děsit lidi?“

„Já myslím, že bulvár to zvládne líp. Co takhle ‚Bazén plný krve‘?“

„Musíte tady počkat, je to opravdu důležité,“ pravil McConnelly. Ale neříkal to příliš důrazně. Upřímně řečeno, ani to vlastně nechtěl.

„Tak podívejte,“ prohodil muž přes rameno a vykročil k odchodu. „V životě jste mě neviděl.“

LANGLEY, VIRGINIA

Caston nešťastně zíral na seznam tajných agentů ve službách ministerstva zahraničí.

Jméno, které hledal, v něm samozřejmě chybělo. Někdo ho vymazal. Jak má člověk najít něco, co neexistuje?

Stočil oči k čerstvým Financial Times, které ležely v odpadkovém koši u jeho stolu. Byl to živoucí důkaz jeho rozrušení: snad poprvé v životě udělal při luštění křížovky chybu. Nic důležitého, znělo zadání. Vyplnil maličkost, ale musel to vygumovat. Správná odpověď byla nicotnost. Vytáhl svinuté noviny z koše a zlostně se zadíval na křížovku. K papíru se pořád lepily drobečky měkké gumy.

Caston odhodil noviny, ale ozubená kola v jeho hlavě se začínala otáčet. Vymazat znamená odstranit. Ale když to člověk udělá, nepřidá tím také něco?

„Adriane,“ zavolal.

„K službám,“ odpověděl Adrian a ironicky se uklonil. Nebyl to od něj nesmělý projev vzdoru, spíš náklonnosti.

„Připravte mi, prosím vás, žádost 1133A.“

Adrian našpulil rty. „Ruční vyhledávání v archivu?“

„Velice správně, Adriane.“ Mladík složil zkoušku.

„Úředníci to k smrti nenávidí. Je to vopruz.“

Proto si asi vždycky dávali tak na čas. „Tohle se píše v příručce?“ zpražil ho Caston.

Adrian Choi se zarděl. „Někoho tam znám.“

„Vážně? A kdopak to je?“

„Ále, jedna holka,“ zamumlal Adrian. Okamžitě zalitoval, že vůbec něco říkal.

„Holka, to znamená žena přibližně vašeho věku?“

„Tak nějak,“ sklopil Adrian zrak.

„S tou žádostí 1133A opravdu velice spěchám.“

„Ano.“

„Jsem podle vás miláček žen?“

Adrian na něj pohlédl jako srna, kterou oslní auto. „Ehm, to asi ne,“ odpověděl nakonec. Zřejmě si uvědomil, že opak by nemohl vyslovit s vážnou tváří.

„Dobře, Adriane. Jsem rád, že neztrácíte kontakt s realitou. To je výhoda nováčků. Kdysi tady o mně někdo správně řekl, že mi chybí ‚kouzlo osobnosti‘, a to mě přitom měl docela rád. A teď mě velice dobře poslouchejte, Adriane. Chci, abyste zavolal své mladé přítelkyni do archivu a,“ – odkašlal si – „pořádně jí provětral kalhotky. Zvládnete to?“

Adrian překvapeně nachýlil hlavu. „To, to… myslím, že jo.“ Polkl: vlast ho volá do zbraně! „Určitě,“ dodal už jistějším hlasem.

„A pak dostanu odpověď na svoji žádost 1133A. Bude to ta nejrychleji vyřízená žádost 1133A v dějinách CIA.“ Usmál se. „Považujte to za bojový úkol.“

„Super,“ prohodil Adrian.

Caston sáhl po telefonu. Potřeboval si promluvit se zástupcem ředitele odboru zpravodajství. Blížil se k cíli, i když se celé hodiny nehnul z křesla.

10

GAITHERSBURG, MARYLAND

Byl to obyčejný přízemní dům, který se lišil od ostatních jen vzorně upravenými křovisky cesmíny, jež i přes zimu tvořila zelenou ostnatou hradbu. Tady že mám najít bezpečí? ptal se Ambler v duchu sám sebe. Jinou možnost však neměl.

Zazvonil u dveří a čekal. Je vůbec doma?

Uslyšel kroky a hlavou mu bleskla další otázka: Je sama? V garáži stálo jen jedno auto, stará Toyota Corolla, a na příjezdové cestě další neparkovalo. Neslyšel žádné zvuky, jež by prozrazovaly víc lidí. Ale to nebyl důkaz.

Dveře se pootevřely, řetízek se napnul

Oči ve škvírce na něj pohlédly a vytřeštily se.

„Prosím vás, neubližujte mi,“ zaprosila Laurel Hollandová vyděšeným hlasem. „Běžte pryč.“

Sestřička, která pomohla Amblerovi prchnout z ostrova Parrish, mu v příští chvíli zabouchla před nosem.

Očekával, že uslyší její utíkající kroky a pak vytáčení telefonu. Dveře byly z levné dřevotřísky s nalepenými ozdobami. Řetízek byl k smíchu. Stačilo strčit a utrhl by se. To však nepřipadalo v úvahu. Ambler měl jedinou šanci. Nesměl ji promarnit.

Žena odstoupila od dveří, Ambler však cítil, že neodešla daleko. Stála tam jako přikovaná a zřejmě nevěděla, co má udělat.

Znovu zazvonil. „Laurel.“

V domě bylo ticho. Poslouchala. Věděl, že jeho další slova všechno rozhodnou.

„Laurel, já půjdu pryč, jestli si to přejete. Odejdu a už mě nikdy neuvidíte. To vám můžu slíbit. Zachránila jste mi život, Laurel. Viděla jste víc než ostatní. Měla jste odvahu mě poslouchat a riskovat kariéru. Nikdy vám to nezapomenu.“ Na chvíli se odmlčel. „Ale teď vás potřebuju, Laurel. Znovu vás žádám o pomoc.“ Vyčkal několik dlouhých okamžiků. „Promiňte mi to, Laurel. Už vás nebudu obtěžovat.“

S těžkým srdcem se odvrátil od dveří, sešel po schůdcích a rozhlédl se ulicí. Nemyslel si, že ho někdo sleduje – koho by napadlo, že půjde za někým z personálu léčebny? – ale přesto se raději přesvědčil. Z New Yorku vyrazil taxíkem a pak vystřídal dvě auta z půjčovny. Celou cestu přitom dával bedlivý pozor, jestli za ním někdo nejede. Než se přiblížil k domu, pozorně prozkoumal celé okolí. Ničeho zvláštního si nevšiml. Uprostřed odpoledne byla ulice téměř opuštěná, až na několik aut patřících lidem, kteří jako Laurel Hollandová chodili na ranní směnu a teď čekali doma, až se děti vrátí ze školy. Z některých oken se ozývala televize, odjinud zněla hudba. Ženy v domácnosti – ten odolný, avšak ohrožený druh – si zřejmě při žehlení nebo utírání prachu pouštěly rádio.

Než vyšel na ulici, uslyšel, jak se dveře za jeho zády opět otvírají. Otočil se.

Laurel Hollandová stála na prahu a kroutila hlavou, jako by se divila sama sobě. „Pojďte rychle dál. Než si to rozmyslím.“

Ambler mlčky vstoupil do skromného příbytku a rozhlédl se. V oknech krajkové záclony. Na běžné dubové podlaze levný koberec z dovozu. Tuctová pohovka potažená zajímavou vyšívanou látkou, nejspíš z Orientu. Kuchyně stará jako dům sám. Přístroje zahnědlé věkem, na zemi linoleum s pestrým vzorem, jaké se prodává ve velkých rolích.

Laurel Hollandová se tvářila vyplašeně. Měla na něj zlost, ale ještě větší na sebe. A byla krásná. Na ostrově Parrish ji bral jako ráznou a celkem pohlednou sestřičku. V džínách, svetru a s rozpuštěnými vlasy však vypadala jako ztělesnění krásy a elegance. Zvlněné hnědé kadeře zjemňovaly její výrazné rysy. Pohybovala se s přirozenou ladností. Tělo ukryté pod volným svetrem bylo pevné, hebké, pružné a žádoucí. Měla útlý pas, z oblých ňader však čišelo cosi téměř mateřského. Ambler si uvědomil, že na ni zírá, a rychle odvrátil oči.

Pak v něm hrklo. Na držáku vedle poličky s kořením visel malý revolver Smith & Wesson ráže .22. To bylo důležité zjištění. Ještě důležitější však byla skutečnost, že Laurel Hollandová po zbrani nesáhla.

„Proč jste přišel?“ zeptala se ublíženě. „Víte vůbec, co mi teď hrozí?“

„Laurel…“

„Jestli cítíte aspoň trochu vděčnosti, tak zmizte! Nechte mě na pokoji.“

Ambler sebou škubl, jako by dostal facku, a sklopil hlavu. „Půjdu,“ hlesl téměř šeptem.

„Ne,“ vyhrkla. „To nechci – já nevím, co chci.“ Z jejího hlasu čišela bolest – a rozpaky, že ji takhle vidí.

„Měla jste kvůli mně problémy, viďte. Chci vám za všechno poděkovat a taky se omluvit.“

Roztržitě si prohrábla své zářivé vlasy. „Myslíte tu kartu na otvírání dveří? Ta nebyla moje. Sestra z noční služby ji vždycky nechává v šuplíku na ošetřovně.“

„Takže si mysleli, že jsem ji ukradl.“

„Přesně tak. Video jasně ukázalo, co se stalo, nebo si to aspoň mysleli. Všichni dostali jen pokárání, až na ty dva, kterým jste utekl. Tak. A teď jste zase zpátky.“

„Já nejsem zpátky,“ opravil ji Ambler.

„Říkali, že jste nebezpečný psychopat.“

Ambler stočil oči k revolveru na zdi. Proč po něm nechňapla a nezískala výhodu? Pochyboval, že ho tam dala ona. Ne, ne. Někdo jí ho opatřil, aby se nebála. Manžel nebo přítel. Nebyla to mužská zbraň, spíš zbraň, kterou by muž koupil své milé. Tedy určitý typ muže.

„Ale vy jste jim nevěřila,“ řekl Ambler. „Jinak byste toho nebezpečného psychopata nepustila do domu. Zvlášť když žijete sama.“

„Nebuďte si tak jistý,“ ohradila se.

„Řekněte mi o vašem exmanželovi.“

„Proč, když toho tolik víte?“

„No dobře. Je to bývalý manžel a taky bývalý voják.“

Zatvářila se trochu překvapeně. Přikývla.

„Veterán.“

Znovu kývla a viditelně pobledla.

„Asi kapku paranoidní,“ pokračoval Ambler a významně se podíval na držák s revolverem. „Takže si to shrneme. Pracujete jako sestra na psychiatrii, v přísně střežené léčebně patřící ke komplexu Waltra Reeda. Proč vlastně? Možná proto, že se váš muž vrátil domů ze zahraniční mise – Somálsko, Pouštní bouře? – s pošramocenou psychikou.“

„Posttraumatická stresová porucha,“ špitla Laurel.

„A tak jste se ho snažila léčit.“

„Snažila.“ Hlas se jí třásl.

„Ale nepovedlo se,“ řekl Ambler. „I když jste dělala, co jste mohla. Přihlásila jste se na školu – možná na školu s vojenským zaměřením. Nabídli vám, abyste si udělala specializaci, a vy jste nadšeně souhlasila. Vybrala jste si psychiatrii a studium vám šlo. Psychiatrie. Armáda. Nemocnice Waltra Reeda. Ostrov Parrish.“

„Všechna čest, jste dobrý,“ odsekla. Nelíbilo se jí, že ji popsal jako nějaký lékařský případ.

„Vy jste dobrá – a to vás dostalo do maléru. Jak se říká, každý dobrý skutek musí být po zásluze potrestán.“

„Tak proto jste tady?“ zatvrdila se. „Chcete dohlédnout na vykonání trestu?“

„Ježíši, to ne.“

„Tak proč jste sakra…“

„Protože…“ Myšlenky vířily Amblerovi hlavou. „Možná se bojím, že jsem vážně cvok. A protože vy jste jediná osoba na světě, která mě bere jako normálního.“

Laurel pomalu zavrtěla hlavou. Ambler poznal, že z ní strach vyprchává. „Mám vám říct, že nejste blázen? No tak dobře, podle mě nejste blázen. Ale to ještě vůbec nic neznamená.“

„Pro mě jo.“

„Dáte si kafe?“

„Jestli máte,“ odpověděl Ambler.

„Instantní. Nevadí?“

„Něco rychlejšího by nebylo?“

Dlouze si ho změřila. Znovu měl dojem, jako by se dívala skrz něj a kdesi v jeho nitru hledala nějakou základní pravdu.

Když pak společně popíjeli kávu, najednou přesně věděl, proč sem přišel. Čišelo z ní lidské teplo, po němž tak zoufale prahl. Potřeboval ho k životu jako kyslík. Osirisův výklad o metodách ovládání mysli jím hluboce otřásl: jako by ztratil pevnou půdu pod nohama. Slepcova násilná smrt jen podtrhla hrůzný obsah těch slov.

Zatímco jiní ho vyhledávali jako pouhého žoldáka, Laurel Hollandová byla jedinou osobou na světě, která mu bůhvíproč věřila, jako chtěl věřit sám sobě. Byla to ironie: sestřička z psychiatrie, která ho viděla úplně na dně, byla jediným svědkem jeho příčetnosti.

„Dívám se na vás,“ začala pomalu, „a mám pocit, jako bych viděla sama sebe. Každý jsme úplně jiný.“ Na okamžik zavřela oči. „Ale něco máme společného. Jen nevím co.“

„Jste můj přístav v bouři.“

„Někdy mi připadá, že přístavy bouře přitahují,“ odvětila zdravotnice.

„Z nouze ctnost?“

„Tak nějak,“ řekla. „Když jsme u toho, byla to Pouštní bouře.“

„Váš exmanžel.“

„Exmanžel. Exmariňák. Bývalý příslušník námořní pěchoty – to je určitá diagnóza. Člověk se toho nikdy úplně nezbaví. Jeho navíc poznamenaly hrůzy, které prožil v Iráku. Co jsem komu udělala? Proč zrovna já musím mít takovou smůlu?“

„Když jste se seznámili, byl ještě duševně v pořádku?“

„Ano. Ale to už je dávno. Pak ho poslali do zahraničí. Byl na dvou misích krátce po sobě a vrátil se jako úplně jiný člověk.“

„Změnil se k horšímu.“

„Začal pít, hodně. Začal mě bít, trošku.“

„I trošku je moc.“

„To máte pravdu. Snažila jsem se k němu přiblížit. Něco se v něm zlomilo a já mu chtěla pomoct. Myslela jsem, že když ho budu dostatečně milovat, povede se to. A já ho milovala. On mě taky. Hrozně mě chtěl ochránit. Začal trpět stihomamem, všude viděl nepřátele. Bál se o mě, nejen o sebe. Jedna věc ho ale nikdy nenapadla – že největší nebezpečí pro mě znamená on sám. Ta zbraň na stěně – dal ji tam kvůli mně. Nutil mě, abych se z ní naučila střílet. Dneska už si ani nevzpomenu, že ji tam mám. Ale kdysi jsem uvažovala, že bych ji mohla v sebeobraně použít…“

„… proti němu.“

Zavřela oči a rozpačitě kývla. Chvíli pak mlčela. „Měla bych z vás mít strach. Nevím, proč nemám. Skoro mě děsí, že se vás nebojím.“

„Jste jako já. Řídíte se citem.“

Ukázala kolem sebe. „A vidíte, jak jsem dopadla.“

„Jste hodná.“ Ambler mluvil prostě. Bezděčně se natáhl a vzal ji za ruku.

„To vám říká cit?“

„Jo.“

Zavrtěla hlavou. Měla hnědé oči poseté zelenými flíčky. „Tak mi povězte: Máte doma válečného veterána, který utrpěl trauma při výbuchu granátu?“

„Můj životní styl moc nepřál pevným vztahům. A vlastně ani volným. Je těžké si udržet známost, když máte na sedm měsíců zmizet na Srí Lance nebo Madagaskaru, v Čečensku nebo Bosně. Těžko mít přátele v civilu, když víte, že byste je odsoudila ke sledování. Takhle to totiž chodí: když člověk pracuje na tajných úkolech, civilní osoby bud využívá, nebo – nedejbože – ty osoby využívají jeho. Je to fajn život pro samotáře. Fajn život, když vám nevadí vztahy označené datem spotřeby jako krabice s mlíkem. Ano, je to oběť. A velká. Ale díky ní člověk nebyl tak zranitelný.“

„Opravdu?“

„No, nakonec jsem usoudil, že to vedlo spíš k opaku.“

„Já nevím,“ řekla Laurel. Žárovky zapuštěné ve stropě ozařovaly její vlnité vlasy. „Při mojí smůle by bylo lepší, kdybych byla vždycky sama.“

Ambler pokrčil rameny. „Znám to, když se lidi kolem vás mění. Můj táta dost pil. Dlouho to dokázal držet na uzdě, ale pak už to nešlo.“

„Choval se agresivně?“

„Takhle to většinou končívá.“

„Mlátil vás?“

„Ani ne,“ odtušil Ambler.

„I to je moc.“

Ambler uhnul pohledem. „Naučil jsem se číst jeho nálady. U opilců je to fuška, protože dokážou otočit na pětníku. Jsou samá legrace a najedou bác, dostanete facku nebo taky ránu pěstí. Tumáš, spratku jeden drzá.“

„Ježíšikriste.“

„Vždycky mu to pak bylo líto. Vážně líto. Víte přece, jak to chodí – alkoholik slibuje, že tentokrát se už opravdu změní, a vy mu věříte, protože chcete.“

Chápavě přikývla. „Musíte mu věřit. Jako když věříte, že jednou konečně přestane pršet. Je to otázka citu.“

„On je to spíš sebeklam. Člověk se neřídí citem a obelhává sám sebe. Když jste malý kluk, naučíte se sledovat tátův výraz. Poznáte, kdy má prostě jen špatnou náladu. Požádáte ho o kapesné, nebo aby vám koupil novou hračku, a on se na vás vděčně podívá. Podá vám bůra nebo pětku a řekne, že jste hodná. Jindy se tváří vesele a spokojeně. Ale stačí jeden špatný pohled a vypukne bouře. Zmlátí vás páskem hlava nehlava.“

„Nikdy jste nevěděl, jak se to vyvine. Jeho chování se nedalo předvídat.“

„Ne, v tom je právě vtip,“ opravil ji Ambler. „Já se to naučil. Naučil jsem se rozpoznat ty nejjemnější odstíny – jako meteorolog sledující proměny počasí. Když mi bylo šest, ovládal jsem jeho nálady jako abecedu. Věděl jsem, kdy je lepší jít mu z očí. Věděl jsem, kdy má velkorysou náladu. Věděl jsem, kdy je naštvaný a agresivní, nebo naopak spráskaný jako pes. Věděl jsem, kdy mně i mámě lže.“

„Pro dítě dost těžká věc.“

„Pak odešel, nebylo mi ani sedm.“

„Oddychli jste si?“

„Bylo to trochu složitější.“ Zarazil se.

Laurel chvíli mlčela. Oba si usrkli špatné kávy. „Dělal jste někdy něco jiného? Než špiona, myslím.“

„Párkrát jsem byl na letní brigádě. Prodával jsem občerstvení v zábavním parku nedaleko města. Člověk musel doufat, že si zákazníci dají opečené žebírko až po jízdě na horské dráze, ne naopak. Taky jsem celkem slušně maloval. Jako student jsem byl na roční stáži v Paříži a snažil se živit jako pouliční umělec. Znáte to, kreslil jsem portréty kolemjdoucích a snažil se z nich vyrazit pár franků.“

„Uměním k bohatství.“

„Musel jsem to rychle zabalit. Lidi se vždycky hrozně naštvali, když viděli, co kreslím.“

„Nedokázal jste vystihnout podobu?“

„O to nešlo.“ Odmlčel se. „Bože, na tohle jsem si už dávno nevzpomněl. Víte, chvilku trvalo, než mi došlo, v čem je potíž. Viděl jsem ty lidi jinak, než oni sami chtěli. Obličeje na mých obrazech vypadaly ustrašeně, nejistě nebo ztrápeně – a možná to odpovídalo pravdě. Ale jim se tahle pravda nelíbila. Většinou se rozčílili nebo urazili. Podal jsem jim portrét a popadl je amok – zmačkali ho, roztrhali na kousíčky a hodili do koše. Jako by nechtěli, aby jim někdo cizí nahlížel do duše. Jak říkám, tenkrát jsem ještě úplně nechápal, co se děje.“

„A dneska už to chápete?“

Zadíval se na ni. „Zažila jste někdy pocit, že vlastně nevíte, co jste zač?“

„Ten mám dnes a denně.“ Upřela na něj své kočičí oči. „Co vám provedli?“

Odpověděl smutným pousmáním. „To se radši ani neptejte.“

„Co vám provedli?“ zopakovala. Přikryla mu ruku dlaní a teplo jejího doteku se mu rázem rozlilo do celé paže.

Pozvolna jí začal vyprávět o svém zmizení z počítačových databází a archivů. Pak jí v hrubých rysech nastínil, co mu řekl Osiris. Zamyšleně naslouchala. Její klid byl nakažlivý.

„Chcete vědět, co si myslím?“ zeptala se nakonec.

Kývl.

„Řekla bych, že se vám v léčebně snažili zamotat hlavu. Vlastně jsem si tím jistá. S pomocí léků, elektrošoků a bůhvíčeho ještě. Ale nevěřím, že můžete člověka úplně předělat.“

„Tam vevnitř jsem slyšel jednu nahrávku,“ hlesl Ambler. „Mluvil jsem na ní já.“ Nepřítomně jí popsal, oč šlo.

„Jak víte, že jste to byl vážně vy?“

„Já… prostě to vím, no,“ vyhrkl.

Laurel se ze všech sil soustředila. „To se všechno dá vysvětlit.“

„Vysvětlit? A jak?“

„Na zdravotní škole jsme probírali farmakologii,“ řekla Laurel. „Přinesu učebnici a ukážu vám to.“

Když se po několika minutách vrátila, třímala tlustou hnědou knihu se zlatým písmem na obálce. „Druh psychózy, o němž jste mluvil, se dá vyvolat pomocí léků.“ Nalistovala kapitolu s názvem Anticholinergika. „Podívejte, tady, v pojednání o příznacích předávkování. Píše se tu, že anticholinergika mohou vyvolat i psychózu.“

„Ale já si na nic z toho nevzpomínám. Nepamatuju si ani psychózu, ani že by mě nadopovali.“

„Mohli kombinovat anticholinergika s jinou látkou, například s versedem.“ Probírala se zažloutlými stránkami. „Koukněte, tady to je.“ Poklepala prstem na jednu pasáž. „Léky typu versedu ovlivňují paměť. Je tu i varování před ‚anterográdní amnézií‘ – to znamená, že si člověk nepamatuje na události po injekci. Chci tím říct, že se správnou směsí léků vám mohli způsobit záchvat nepříčetnosti, ale vy byste si ho nepamatoval. Na několik hodin by se z vás stal blouznící šílenec…“

Ambler pomalu pokýval hlavou. Naježily se mu chloupky na šíji.

„A v tomhle stavu vás pak natočí,“ pokračovala. „A vnutí vám myšlenku, že jste blázen. Pokusí se vás přesvědčit, že to nemáte v hlavě v pořádku. Z nějakých svých důvodů.“

Z nějakých důvodů.

Důležité otázky Kdo? a Proč? zely jako propasti, jež pohltí každého, kdo se do nich zadívá. On však neznal ani odpověď na základní otázku Co?

Z nějakých důvodů.

Mluvit v souvislosti s šílenstvím o rozumných důvodech bylo sporné, ale jen zdánlivě. Umělé vyvolání demence ve skutečnosti patřilo k běžné výzbroji kontrarozvědky. Byl to způsob, jak někoho očernit. Nahrávka mohla tiše kolovat a zúčastnění se mohli na vlastní oči i uši přesvědčit, že dotyčná osoba je skutečně choromyslná. Žádné zbytečně dotazy a pochybnosti.

Hal Ambler se té představy děsil. Proč se tedy cítil tak lehce? Protože nebyl sám. Protože skládal dílky hlavolamu s někým jiným.

S někým, kdo mu důvěřoval. Kdo mu věřil. A jehož důvěra mu pomáhala nalézt ztracenou sebejistotu. Theseus možná stále bloudil labyrintem, ale konečně našel svou Ariadnu.

„Jak mi vysvětlíte ty databáze?“ naléhal Ambler. „Jako bych vůbec nebyl.“

„Víte, co dokážou mocní. I já to vím. V práci často slýchám drby o zakládání karet na jména neexistujících lidí. Nemělo by se o tom mluvit, ale lidi to stejně dělají. Nebylo by o moc těžší vymazat záznamy někoho, kdo ve skutečnosti existoval.“

„Uvědomujete si, jak to zní šíleně?“

„Ne tolik jako druhá možnost,“ prohlásila Laurel. V jejím hlase byla jistota, jež zcela vylučovala Osirisovu hypotézu. „Zavřeli vás do blázince a chtějí se vyhnout zbytečným otázkám. Jako by vám odkopli žebřík, po kterém jste vyšplhal dovnitř.“

„A co v těch horách? Kam zmizela moje chata? Nebyla tam po ní ani stopa.“

„Myslíte, že by to s podporou mocné státní složky neuměl nikdo zařídit?“

„Laurel, poslouchejte mě.“ Hlas se mu téměř zlomil. „Kouknu do zrcadla a nepoznávám se.“

Natáhla ruku a dotkla se jeho tváře. „Změnili vás.“

„Jak?“

„Nejsem odborník,“ odpověděla. „Ale o metodách plastické chirurgie jsem něco málo slyšela. Lékaři dovedou změnit lidi tak, aby ani sám pacient nepoznal, že ho operovali. Vím, že můžou držet člověka dlouhé týdny v umělém spánku. Dneska se uplatňují různé druhy ‚minimálně invazivní chirurgie. Mohli vám změnit obličej a držet vás ve spánku, dokud se to nezahojilo. I kdybyste byl chvílemi při vědomí, znovu do vás mohli napumpovat versed, abyste si vůbec nic nepamatoval. O ničem byste nevěděl.“

„To zní fakt šíleně,“ zopakoval Ambler.

Přisedla si k němu a položila mu ruce na tvář. Prohmatávala kůži podél jeho čelisti, uší, a pak hledala jizvy ukryté ve vlasech. Zblízka si prohlížela jeho víčka, tváře i nos.

Cítil na obličeji její teplo. Byla tak blízko. Když mu přejížděla konečky prstů po kůži, cosi v něm vzplanulo. Bože, ta je krásná.

„Vidíte něco?“ zeptal se.

Laurel zavrtěla hlavou. „Žádné vstupní jizvy jsem nenašla – ale to nic neznamená. Existují mimimálně invazivní techniky, o kterých ani nevím. Skalpel mohl vejít nosní sliznicí, druhou stranou víček i jinudy. To není můj obor.“

„Nemáte důkazy. Jsou to jen vaše domněnky.“ Ambler sice použil pochybovačný tón, její odhodlání ho však aspoň na chvíli povzbudilo.

„Je to jediná věc, která má logiku,“ rozohnila se. „Jediná věc, která by vysvětlovala, co jste zažil.“

„Samozřejmě za předpokladu, že jsem to opravdu zažil. Že mě neklame paměť.“ Odmlčel se. „Cítím se hrozně.“

„Možná přesně to chtěli. Podívejte, tohle je práce zkušených manipulátorů. Neřekla bych, že vás poslali na ostrov Parrish, protože jste byl slabý. Možná vás tam zavřeli, protože jste byl až moc silný. Protože jste začal vidět do věcí, do kterých jste vidět neměl.“

„Už začínáte blouznit jako já.“ Usmál se.

„Můžu vám položit jednu osobní otázku?“ zeptala se poněkud ostýchavě.

„Sem s ní,“ pobídl ji.

„Jak se jmenujete?“

Poprvé za celý den se zasmál. Z jeho břicha i duše vytryskl hlasitý upřímný smích. Obřadně jí podal ruku. „Těší mě, že vás poznávám, Laurel. Já jsem Harrison Ambler. Ale říkejte mi Hale.“

„To je lepší než Pacient číslo 5312.“ Položila ruce do jeho krátkých hnědých vlasů a pak mu ještě jednou lehce přejela přes obličej. Zakývala mu hlavou do stran, jako by si hrála s panenkou. Pak se předklonila a pohladila ho po tváři.

Trvalo mu hodnou chvíli, než se zmohl na reakci. Pak se zachoval se jako žíznící na poušti, který narazí na oázu. Oběma rukama ji k sobě horečně přitáhl. Byla pevná, hebká a žádoucí. Nikoho jiného na světě neměl.

Když se od sebe odtrhli, oba měli v očích slzy.

„Věřím vám,“ řekla rozechvěle, ale přesvědčivě. „Věřím, že jste to vážně vy.“

„To jste asi jediná,“ odtušil tiše.

„A co vaši přátelé?“

„Říkám vám, že posledních dvacet let jsem žil většinou jako vlk samotář. To víte, předpisy. Neměl jsem přátele, ale kolegy, a ty dneska nikdo nenajde. Bůhví, na čem teď dělají a kde se vyskytují. Žádný agent stejně neznal ostatní pravým jménem. To byl zákon číslo jedna.“

„No tak jinak – co vaši kamarádi z dětství, z univerzity?“

Zachvěl se náhlou vzpomínkou a pověděl jí o svém telefonátu Dylanu Sutcliffovi.

Zarazilo ji to, ale jen na pár vteřin. „Třeba už má Alzheimera. Třeba utrpěl zranění mozku při bouračce. Možná vás vždycky nenáviděl. Nebo si možná myslel, že si od něj chcete půjčit. Kdoví?“ Vstala, přinesla tužku a papír a položila je před něj. „Sepište jména lidí, které si pamatujete a kteří si budou pamatovat vás. Kluk ze sousedství, když jste byli děti. Spolubydlící na koleji. Prostě kdokoliv. Zaměřte se na méně běžná jména, abychom nestříleli vedle.“

„Stejně bych nevěděl, kde ty lidi dneska hledat…“

„Pište,“ odbyla ho gestem ruky.

XXXAmbler poslechl. Napsal deset náhodných jmen – ze sousedství, ze střední školy, z letního tábora, z univerzity. Vzala si od něj papír a společně vykročili do komůrky vedle kuchyně, kde měla poněkud omšelý počítač. Koupila ho snad od Armády spásy.

„Je to bohužel vytáčené spojení,“ omluvila se, „ale člověk žasne, co všechno se dá na internetu najít.“

„Poslyšte,“ nadhodil opatrně, „nevím, jestli byste se do toho měla pouštět.“ Už tak ji zatáhl do svých vlastních malérů víc, než původně zamýšlel. Nechtěl jí ublížit.

„Tohle je můj dům. Můžu si tady dělat, co chci.“

Usedla k počítači a Ambler se jí díval přes rameno, jak zadává jména do vyhledávače. Po pěti minutách získala telefonní čísla pěti lidí z deseti a úhledně si je zapsala.

Pak mu podala sluchátko. „Zavolejte jim,“ požádala ho. Její pohled nesnesl odpor.

„Z vašeho telefonu radši ne.“

„Nechcete mě zruinovat? To je od vás hezké. Když tak můžete nechat čtvrťák na prádelníku jako Sidney Poitier v ‚Hádej, kdo přijde na večeři‘.“

„O to nejde.“ Ambler se odmlčel. Nechtěl vypadat jako paranoik. Opatrnost patřila do základní výbavy každého agenta, ale na běžné smrtelníky mohla působit divně. „Ale nevím, jestli…“

„Jestli mi nenapíchli telefon?“ Zdálo se, že ji ta myšlenka nevyvedla z míry. „A nedá se to nějak zkontrolovat?“

„Bohužel ne.“

Zavrtěla hlavou. „V jakém světě to žijete.“ Sledoval, jak pomalu naťukala do vyhledávače jeho jméno. Dopadlo to tak, jak asi muselo.

Zadaný výraz – HARRISON AMBLER – nebyl nalezen.

„Zavolám z mobilu,“ rozhodl Ambler a vytáhl nokii. „To bude bezpečnější.“ Zhluboka se nadechl a navolil první číslo ze seznamu.

„Potřeboval bych mluvit s Elaine Lassiterovou,“ řekl pokud možno vyrovnaným hlasem.

„Manželka před rokem zemřela,“ odvětil mu mužský šepot.

„Tak to se omlouvám,“ vyhrkl Ambler chvatně. Vytočil číslo Gregsona Burnse. Přístroj okamžitě někdo zvedl.

„Hledám Gregsona Burnse,“ začal Ambler.

„U telefonu,“ vybafl volaný.

„Gregu! Tady Hal Ambler. Už je to dávno, já vím…“

„Jestli mi chcete něco nabídnout, tak si mě laskavě vyškrtněte ze seznamu,“ uťal ho otrávený tenor.

„Bydlel jste v dětství v Hawthornově ulici v Camdenu?“ nedal se Ambler.

Následovalo ostražité „ano.“ V pozadí se ozval mečivý ženský hlas: Kdo volá?

„A nevzpomínáte si na Hala Amblera odnaproti? Nebo na někoho, kdo se tak jmenoval?“

„Eric Ambler, ten spisovatel, o něm jsem slyšel. Už je v pánu. A vy běžte klidně za ním, protože mě okrádáte o čas.“ Muž přerušil spojení.

Amblerovi se rozhoupala podlaha pod nohama. Rychle zavolal na další číslo ze seznamu. Julianne Daichesová – nebo přesněji Julianne Daiches Murchisonová, jak si teď říkala, bydlela pořád v Delaware. Když však přišla k telefonu, vůbec netušila, o kom je řeč. Na rozdíl od Gregsona Burnse byla příjemná a neměla naspěch. Zjevně ji mrzelo, že mu nemůže pomoci. „Neříkal jste, že se jmenujete Sandler?“ zeptala se s nadějí v hlase. „Jednoho Sandlera jsem totiž v dětství znala.“

Když Ambler prošel polovinu seznamu, čísla už se mu rozpíjela před očima. Na tváři mu vyrazil studený pot. Dlouhou chvíli zíral na papír a pak ho zlostně zmačkal do kuličky. Nakonec klesl na kolena a zavřel oči.

Když je znovu otevřel, spatřil Laurel Hollandovou. Stála nad ním a tvářila se zkroušeně.

„Viděla jste sama. Nikam to nevede.“ Ta slova vyšla z Amblera jako niterné zasténání. „Já už nemůžu.“

„Doprdele,“ zaklela. „Jedou v tom všichni, nebo – nebo nevím. Ale to je fuk. Necháme to plavat. Neměla jsem vás k tomu nutit.“

„Ne,“ zachraptěl. „Ale promiňte, já prostě nemůžu…“

„Ani nemusíte. A neomlouvejte se. Tu radost jim přece neuděláte.“

„Jim.“ Znovu to prázdné odporné zájmeno.

„Ano, jim. Těm, co tohle všechno spískali. Tu radost jim přece neuděláte. Možná se vás snaží zlomit. Kašlete na ně. Nebudeme hrát jejich hru. Platí?“

Ambler se roztřeseně vztyčil. „Tak jo.“ Jeho hlas přetékal pohnutím, které už nedokázal ovládat.

Vzala ho do náruče. Jako by v jejím objetí zesílil.

„Podívejte, možná jsme všichni jen hříčkou vůle Boží. Kdysi jsem chodila s jedním klukem a ten tvrdil, že jestli chceme šanci na nesmrtelnost, musíme si uvědomit, že vůbec neexistujeme. Je fakt, že hodně hulil trávu.“ Přitiskla se k němu čelem. Cítil, že se usmívá. „Já chci jen říct, že si někdy musíme vybrat, čemu budeme věřit. A já husa si vybrala vás. Člověk se musí řídit citem, že jo.“

„Ale Laurel…“

„Ticho. Věřím vám, Harrisone Amblere. Věřím vám.“

Ambler měl pocit, jako by na půlnoční obloze najednou vyšlo slunce, jasné a hřejivé.

11

Odbočil s vypůjčeným pontiakem doleva na rušnou dvouproudovou silnici, jež vedla z Laurelina bydliště. Cítil podivnou lehkost, jako děravá loď tančící na vlnách. Opravdu se mu ulevilo, ale bylo to zrádné. Nechtěl zbytečně prodlužovat svou návštěvu, ač by zůstal moc rád. Laurel Hollandová už toho pro něj udělala tolik: nemohl ji nutit, aby přinášela další oběti.

Na křižovatce o několik kilometrů dál čekal trpělivě na červené. Ztlumil reflektory, z protisměru se totiž blížil dodávkový vůz. Když na semaforu naskočila zelená a Ambler konečně projel křižovatkou, najednou ho zamrazilo. Levou rukou si ověřil, že z ventilátorů fouká teplý vzduch. Podíval se do zpětného zrcátka a…

Kristepane – ta dodávka! Řidič s ostře řezanými rysy. Pátrací tým.

Nebo ještě něco horšího.

Chtěl se okamžitě obrátit, ale vedlejší pruh byl nyní plný aut. Ztrácel drahocenný čas.

Jak se to mohlo stát? Tohle je můj dům. Můžu si tady dělat, co chci. Počítač Laurel Hollandové. Její zpropadený počítač: vyhledávač musel něco spustit. Různé státní organizace měly programy na sledování internetu – nejznámější byl Carnivore od FBI. Tyto systémy používaly takzvané „paketové sniffery“, které dokáží z provozu na síti zjistit přesné místní informace. Stejně jako počítač, který použil v internetové kavárně na Dupont Circle, i Laurelin přístroj měl zvláštní digitální adresu, podle níž bylo možné vyhledat registrační údaje – a adresu majitele.

V proudu vozů v protisměru se objevila mezírka. Ambler se otočil o sto osmdesát stupňů, až pneumatiky kvílely. Slyšel troubení auta, před které prudce vjel. Jeho řidič musel prudce zabrzdit, aby zabránil srážce. Na křižovatce svítila červená. To ho nemohlo zastavit, ale příčnou silnicí svištěla auta. Pokud by jela pomaleji, zkusil by to projet, ale provoz oběma směry byl opravdu hustý, což zvyšovalo pravděpodobnost nehody. Lepší se o minutu dvě opozdit, než vůbec nedojet. Každá vteřina se však mučivě táhla. Provoz konečně trochu prořídl a – teď, teď, teď! V proudu vozidel vznikla asi třívteřinová skulina. Ambler prolétl křižovatku na červenou za zvuku skučících pneumatik a troubících klaksonů.

O chvíli později se Ambler zavěsil za líný kombík, který jel padesátikilometrovou rychlostí v místě, kde byla povolená osmdesátka. Zahoukal na něj – nemám čas, sakra! – ale vůz si držel své hlemýždí tempo, jakoby naschvál. Ambler bleskově přejel přes dvojitou žlutou čáru do protisměru a s ohromným zrychlením se prohnal kolem kombíku. Když konečně zabočil do Sadové ulice, všiml si, že má košili nasáklou potem. Řítil se ztichlou ulicí obytné čtvrti jako po dálnici. Před přízemním domkem Laurel Hollandové šlápl na brzdu a zastavil.

Kristepane – dodávka stála šikmo přes příjezdovou cestu, zadní dveře otevřené dokořán. Uslyšel výkřiky – byla to Laurel – a zaslechl, jak se rozlétá hlavní vchod. Dva hromotluci v černých košilích napnutých boulemi svalů ji vynesli z domu na nosítkách a zvedli ji do nákladového prostoru auta. Připomínala pobledlý zmítající se raneček. Ne, to ne!

Byli jen dva, ale jeden z nich vytáhl velkou injekci, jejíž jehla se zaleskla ve světle pouličních lamp. Chtěl ji uspat. Amblera však nejvíc děsil odhodlaný profesionální výraz ve tvářích těch chlapů.

Věděl, co bude následovat. Měl zůstat nadosmrti uvězněný v křiklavě bílé a sterilní léčebně, kam ho uklidili. Nyní chystali stejný osud i pro Laurel. Věděla toho příliš. Nemohli si dovolit, aby začala mluvit. Když budou milosrdní, čeká ji smrt. Když ne, stráví zbytek života tak, jak měl on. Pohřbí ji zaživa za stěnami blázince. Budou na ní provádět své experimenty a nakonec ji nechají vyhasnout. Ze světa živých zmizí veškeré stopy její existence.

To nesměl dopustit.

Jeden z mužů, řidič s drsnými rysy, se rozběhl k Amblerovi.

Ambler dupl na plyn. Motor běžel na neutrál, takže okamžitě zařval ve vysokých obrátkách. Ambler sešlápl spojku a zařadil. Auto nadskočilo, napřelo veškerou svou sílu dopředu a vystřelilo směrem k dodávce vzdálené pouhých patnáct metrů. Muž s ostrými rysy běžel vedle Amblera, jako by ho chtěl vytáhnout z vozu. Ambler v poslední chvíli prudce otevřel dveře a úderem chlapa omráčil. Pak šlápl na brzdu a strhl volant doleva. Záď auta se smýkla bokem a vrazila do dodávky. Amblerovi za volantem se nic nestalo.

Křik neustal, ani když se vysoukal z auta. Pocítil zvláštní úlevu: znamenalo to, že Laurel stále dýchá, stále uniká před blyštivou injekcí. Rozběhl se k zadní části dodávky, kde sebou Laurel házela v pevných popruzích a vší silou bojovala se svalnatým únoscem. Ambler si stoupl za přední dveře dodávky, které se při nárazu otevřely.

„Běž od ní, nebo zemřeš, ty hajzle,“ zařval Ambler. „Jedna střela do hlavy, druhá do břicha.“ Úmyslně byl konkrétní, aby podtrhl dopad svých slov. V šeru by nepřítel automaticky předpokládal, že má zbraň, ani ji nemusel vidět. Ti chlapi byli profesionálové, ale ne fanatici: dělali práci za peníze. „Tak bude to?“ zahřímal Ambler.

Muž uposlechl. Zvedl ruce na znamení kapitulace a pomalu vykročil kolem dodávky. Když došel dopředu, zachoval se přesně tak, jak Ambler očekával: skočil dovnitř a se skloněnou hlavou nastartoval motor. Měl jediný zájem: přežít. Ambler oběhl auto a rychle vytáhl Laurel ven. Únosce šlápl na plyn, odstrčil pontiak z cesty a vyrazil po trávníku do bezpečí ulice.

Zmizel ze scény, ale brzy tu určitě budou další.

„Laurel,“ vyhrkl Ambler a hbitými pohyby uvolnil plátěné popruhy, jež ji spoutávaly.

„Jsou pryč?“ zeptala se hlasem rozechvělým strachem.

„Musíme zmizet,“ řekl jen.

Vrhla se na něj a sevřela ho rozechvělými pažemi. „Já věděla, že pro mě přijdeš,“ zadrmolila. Její teplý dech ho hřál na krku. „Já věděla, že pro mě přijdeš.“

„Musíme zmizet,“ zopakoval Ambler naléhavě. „Máš kam jít? Někam, kde budeš v bezpečí.“

„Bratr bydlí v Richmondu.“

„Ne! To si určitě zjistili a okamžitě by tě našli. Nevíš o někom, koho nemají ve spisech?“

Laurel se zachmuřila. „Mám jednu známou, je pro mě spíš jako teta – když jsem byla holka, byla to nejlepší mámina kamarádka. Teď bydlí v západní Virginii. Někde u Clarksburgu.“

„To by šlo,“ odvětil Ambler.

„Prosím tě…,“ zaštkala. V její tváři se zračilo zoufalství a strach. Nechtěla zůstat sama.

„Odvezu tě tam,“ uklidnil ji Ambler.

*****

Cesta do Clarksburgu po dálnicích 68 a 79 trvala několik hodin. Jeli jejím autem, starým Mercury, a Ambler neustále sledoval, jestli se na ně nikdo nepověsil. Laurel nějakou dobu proplakala, pak zarytě mlčela. Vyrovnávala se s dosud nepoznanou situací. Potřebovala se vzpamatovat ze šoku. Ambler měl výčitky svědomí. Ta sestřička mu ve slabé chvilce pomohla a teď jí kvůli tomu hrozilo nebezpečí. Její život už možná nikdy nebude jako dřív. Pokládala ho za svého zachránce, záruku bezpečí. Opak byl přitom pravdou. Ona jí však podvědomě odmítala uvěřit. Byla to strohá pravda, jež pro ni neměla žádnou citovou hodnotu.

Když se loučili – objednal si taxík, který na něj čekal u křižovatky nedaleko cíle – téměř sebou škubla, jako by jí z rány strhli obvaz. On zažíval něco podobného.

„Namočil jsem tě do toho,“ zamumlal Ambler provinile. „Za všechno můžu já.“

„Ne,“ rozvášnila se. „Tohle už nikdy neříkej. To oni. Oni za všechno můžou. Lidi jako…“ Zlomil se jí hlas. „Zvládneš to?“

Pomalu přikývla. „Musíš ty parchanty dostat,“ procedila skrz zaťaté zuby. Pak se otočila a zamířila k hnědému viktoriánskému domu „tety Jill“. Světlo na verandě vrhalo teplou žlutou zář. Jako by vstupovala do úplně jiného světa – světa bezpečí. Světa, který mu byl cizí.

Nemohl ji dál zatahovat do vlastních nesnází. Kdesi v bludišti číhal netvor. Theseus musel zabít Minotaura, jinak už nikdy nenajdou klid.

Té noci, v levném motelu nedaleko Morgantownu v západní Virginii, nemohl Ambler dlouho usnout. Staré vzpomínky začaly prosakovat komnatami jeho mysli jako jedovatý radon ze sklepa. Před očima se mu zjevil otec, byť ve střípcích a úlomcích: pohledná tvář, při bližším pohledu už méně, protože léta pití si vybraly svou daň v prasklých žilkách a zhrublé pleti. Lékořicová vůně bonbonů Sen-Sen, jež s oblibou cucal, aby z něj nebyl cítit alkohol. Tradičně útrpný matčin výraz. Chvíli mu trvalo, než si všiml zlostného podtónu, který se pod ním skrýval. Na tváři měla vrstvu základního makeupu. Takhle se líčila každý den, aby nikoho nenapadlo, že tím zakrývá modřiny.

Stalo se to pár týdnů před jeho sedmými narozeninami. „Kdy se taťka stěhuje?“ zeptal se Hal. Seděli v potemnělé místnosti vedle kuchyně, kterému říkali „rodinný pokoj“, přestože se tam jako rodina scházeli málokdy. Matka pletla jakousi šálu, i když určitě věděla, že ji nebude nikdo nosit. Silné jehlice klapaly klubkem krvavě rudé vlny. Náhle zvedla oči. Ani líčidlo nedokázalo zakrýt, jak zbledla. „Co to říkáš?“ Hlas měla plný bolesti a zmatku.

„Taťka neodchází?“

„Říkal to snad?“

„Ne,“ odvětil ještě ne sedmiletý chlapec. „Neříkal nic.“

„Tak jak tě něco takového mohlo napadnout?“ V jejím hlase bublal hněv.

„Promiň, mami,“ odvětil chlapec chvatně.

„Přísahám, že v sobě máš ďábla. Jinak bys takovou věc nemohl v životě vyslovit.“

Copak to není jasné? chtělo se mu zakřičet. Copak to taky nevidíš?

„Omlouvám se,“ zopakoval.

Ale omluva to nespravila. O týden později totiž otec doopravdy práskl do bot. Jeho skříně byly prázdné, zmizely i tradiční drobnosti: spony do kravaty, mosazný zapalovač, doutníky. Ani chevrolet už nestál v garáži. Táta odešel z jejich života.

Matka vyzvedla Hala z nějaké školní akce po cestě ze supermarketu, kde nakupovala dárky k narozeninám. Když přišli domů a zjistili, co se stalo, začala naříkat.

I on se rozbrečel, přesto se ji nemotorně snažil ukonejšit. Matka se však před jeho dětským dotykem štítivě odtáhla. Do smrti si bude pamatovat, jak se na něj tenkrát podívala. Vzpomněla si, co řekl několik dní předtím, a její obličej se zkřivil hrůzou.

Později sice nasadila radostný výraz jako vždycky, když měl narozeniny, ale jejich vztah se nenávratně změnil. Synův pohled ji znervózňoval a začala se mu vyhýbat. Pro Hala to byl první z dlouhé řady podobných okamžiků. Ze všech plynulo stejné poučení: lepší být sám než opuštěný.

Sedmiletému klukovi bylo rázem třicet sedm a provrtával pohledem někoho jiného: tchajwanského politika z jiné doby i místa.

Začal jsi vidět do něčeho, do čeho jsi vidět neměl.

Znovu se ocitl v hustém zástupu lidí v Čchang-chua. Čekal, až oblíbený státník zaujme náležitou pozici, aby mohl dát pokyn pyrotechnikovi k odpálení nálože.

Taková bezpohlavní slova pro označení tak brutálního činu. Právě to jim asi umožňovalo dělat to, co dělali.

Waj-čchan Leung byl menší a hubenější, než čekal. Na shromážděný dav však přesto působil jako velikán. Když začal mluvit, vyrostl i v Tarquinových očích.

„Přátelé,“ oslovil zástup. Měl na klopě bezdrátový mikrofon, aby se mohl volně pohybovat. Hovořil spatra, nesepsal si řeč dopředu. „Snad vám tak mohu říkat. A doufám, že i vy mě můžete nazývat svým přítelem. Vládci Čínské lidové republiky se až příliš dlouho nechovali jako naši přátelé. Byli to možná přátelé zahraničního kapitálu. Přátelé bohatých dynastií. Přátelé jiných vládců. Přátelé Mezinárodního měnového fondu. Ale nemám pocit, že to vždycky byli vaši přátelé.“

Bouřlivý aplaus na chvíli přerušil jeho slova. „Znáte starý čínský vtip, jak jdou tři abstinenti kolem krčmy? První povídá: já mám takovou alergii na alkohol, že když si dám jednu sklenku vína, okamžitě zrudnu a omdlím. Druhý říká, to nic není, já když víno jen ucítím, tak zčervenám, chvíli se motám a pak jdu k zemi. Ale třetí je trumfne: To mně stačí jen vidět někoho, kdo si čuchl k vínu…“ Shromáždění reagovalo na známou historku pobaveným úsměvem. „V dnešní době globalizace jsou některé země zranitelnější než ostatní. Tchaj-wan je jako ten třetí chlápek. Když někde ve světě nastane odliv kapitálu nebo když začne americký dolar kolísat, náš hospodářský i politický systém zčervená a začne vrávorat.“ Odmlčel se a zamířil k řečnickému pultu.

Tarquin ho napjatě sledoval, jako v hypnóze. Člověk, který stál dvacet metrů od něj, vůbec neodpovídal obrazu vykreslenému v materiálech od nadřízených. Nemohl se opřít o žádný hmatatelný důkaz, jen o svou intuici. Ta však pro něj měla v té chvíli sílu pravdy. Podklady hovořily o lstivém a vypočítavém muži, který se dovede strašlivě mstít a nic na světě mu není svaté. Na veřejnosti se sice choval jako lidumil, ale byla to pouhá přetvářka. Tarquin si však u něj ničeho podobného nevšiml. Byl to obratný řečník, jenž hladce plul na vlnách slov, ale zároveň jim hluboce věřil. Čišelo to z důrazu a naléhavosti, s nimiž mluvil.

Začal jsi vidět do něčeho, do čeho jsi vidět neměl.

„Tchaj-wan je nazýván malým tygrem,“ pokračoval Waj-čchan Leung téměř zbožným hlasem. „Že jsme malí, mi vrásky nedělá. Spíš mě zneklidňuje, že tygři jsou ohrožený druh.“ Znovu se na chvíli odmlčel. „Soběstačnost je hezký ideál. Ale je realistický? Potřebujeme obojí – ideály i realismus. Někdo vám řekne, že si musíte vybrat jedno, nebo druhé. Ale stejní lidé vám tvrdí, že můžete žít v demokracii a zároveň je musíte poslouchat. Víte, koho mi připomínají? Toho chlapíka, který si kdysi dávno v jedné vesnici otevřel obchod s oštěpy a štíty. O těch oštěpech tvrdil, že proniknou vším, a ty štíty prý nic nepropíchne.“

Zaburácel potlesk a smích.

„Obyvatelé Tchaj-wanu – všichni Číňané – mají před sebou nádhernou budoucnost, pokud se pro ni rozhodnou. Je to v našich rukou. Doufám, že si vybereme dobře. Pevnina se mění. Máme snad my zůstat na místě?“ Od tmavého dřevěného pultíku, který skrýval smrt, ho už dělilo jen pár desítek centimetrů. Tarquinovi se rozbušilo srdce. Každý nerv v těle na něj křičel, že ta operace je naprostý omyl. Vycházela z nesprávných předpokladů a mířila na špatného člověka. Waj-čchan Leung nebyl jejich nepřítelem.

Politik zvedl ruce, sevřel je v pěst a pak přitiskl klouby k sobě. „Vidíte? Stavět se takhle proti vede jen k nehybnosti. K ochromení. Opravdu chceme mít takový vztah k našim bratrancům za úžinou?“ Pak propletl prsty, aby znázornil myšlenku, že suverenita a spolupráce se nevylučují. „V jednotě je síla. Neznamená to vzdát se naší územní celistvosti.“

Tarquinovi zapraskalo ve sluchátku. „Vidím to odjinud, ale připadá mi, že terč je na místě, ne? Čekám na znamení.“

Tarquin neodpověděl. Přišel čas odpálit nálož a ukončit pozemskou pouť mladého politika – Tarquinův vnitřní hlas se tomu však vzpíral. Stál v davu tisíců domorodců v košilích, pod nimiž prosvítala bílá trička, jak se to nosilo. Byl ve stavu nejvyšší ostražitosti. Pokud by uviděl sebemenší náznak, že materiály nelhaly… Ale nic.

Sluchátko znovu ožilo. „Tarquine, vy tam snad chrápete! Konec srandy. Jdu na to.“

„Ne,“ zašeptal Tarquin do mikrofonku ukrytého v límci. „Nedělejte to.“

Pyrotechnik byl už však netrpělivý a nenechal si to vymluvit. Když odpověděl, Tarquin v jeho hlase zachytil cynismus člověka, který byl v terénu o pár let déle, než měl: „Držte si klobouky, panáčkové, jedeme z kopce…“

Výbuch byl mnohem tišší, než Tarqin čekal. Jako když rozpustilé děcko nafoukne papírový sáček a pak jím nedočkavě bouchne. Boky řečnického pultu měly ocelovou výztuž, aby nedošlo ke zbytečným zraněním lidí pod pódiem. Silné obložení tlumilo zvuk a směrovalo sílu exploze na osobu stojící za pultem.

Waj-čchan Leung, velká naděje tolika Tchajwanců – reformně naladěných měšťanů i zemědělců, vysokoškoláků i prodavačů –náhle strnul a pak se zhroutil na zem ve spršce vlastních vnitřností. Z řečniště zbyla jen zčernalá hromádka, z níž stoupal obláček kouře. Tarquin to vše sledoval jako ve zpomaleném filmu.

Oběť atentátu chvíli jen nehybně ležela. Poté však Tarquin uviděl, jak zvedá hlavu a dívá se do davu před sebou. Co se stalo pak, Tarquina zmrazilo a navždy změnilo: oči muže umírajícího v strašlivých bolestech se ustálily právě na něm.

Byl sice vlhký a teplý den, Tarquin měl však najednou úplně suchou a ledovou kůži. Podvědomě vytušil, že tenhle obraz ho bude strašit ze spaní.

Přijel na Tchaj-wan zabít člověka a úkol byl splněn. Ten člověk se na něj teď upřeně díval a dělil se s ním o poslední chvíle svého života. Byla v tom jakási děsivá důvěrnost.

Na tváři umírajícího muže se ani nyní neobjevila nenávist či zloba. Čišelo z ní překvapení a smutek. Byla to tvář někoho, kdo věřil vznešeným ideálům. Věděl, že umírá, a nevěděl proč.

Proč?

Stejnou otázku si kladl i Tarquin.

Lidé křičeli, naříkali a vřískali. A uprostřed té vřavy Tarquin jakoby zázrakem zaslechl ptačí zpěv. Odtrhl pohled od trosky člověka na tribuně a zvedl hlavu k palmě, na níž hlasitě trylkovala žluva. Nepřestávala.

Po dlouhých letech a na druhém konci světa se Ambler neklidně zavrtěl v posteli. Náhle si uvědomil zatuchlý vzduch motelového pokoje. Otevřel oči: trylkování pokračovalo.

Vycházelo z mobilního telefonu, který vzal v horách svému pronásledovateli.

Stiskl tlačítko a přiložil přístroj k uchu. „Prosím?“

„Tarquine,“ zahýkal bodrý hlas.

„Kdo volá?“ zeptal se Ambler a zpozorněl. Přeběhl mu mráz po zádech.

„Jsem Osirisův řídící důstojník,“ sdělil mu hlas.

„To není zrovna nejlepší doporučení,“ odvětil Ambler.

„To mi povídejte. Bojíme se, že došlo k ohrožení bezpečnosti.“

„Ohrožení bezpečnosti je, když vám někdo bez dovolení otevře e-mail. Ale když vám někdo odpráskne agenty, je to něco trochu vážnějšího.“

„No právě. Máme jisté podezření, co se asi stalo. Ale potřebujeme vás, a to hned.“

„Nemám páru, co jste zač,“ řekl Ambler. „Tvrdíte, že pro vás Osiris pracoval. Pokud já vím, tak ho oddělal právě váš člověk.“

„Tarquine, poslouchejte mě. Osiris pro nás měl mimořádnou cenu. Strašně mě mrzí, co se mu stalo – nás všechny.“

„A čekáte, že vám to budu věřit.“

„Ano, to čekám,“ odtušil muž. „Vím, co umíte.“

Ambler se odmlčel. Dotyčný důvěřoval jeho schopnosti odhalit lež, stejně jako Arkady a Osiris. Upřímnost ovšem ještě není zárukou pravdy, připomněl si v duchu. I toho muže mohl někdo obelhat. Tarquin – či Ambler – však nemohl jinak než kývnout. Čím hlouběji pronikne do organizace, tím větší bude mít šanci zjistit, co se s ním stalo – a kdo doopravdy je.

Něco ho napadlo. Během kariéry se občas podílel na takzvaných postupných operacích: jedna informace vede ke druhé, důležitější než předchozí, za účelem přilákat a polapit protivníka. Každá postupná operace závisela na co nejvyšším zdání věrohodnosti. Čím zdatnější soupeř, tím vyšší úrovně věrohodnosti bylo potřeba. Mazaní nepřátelé si ovšem dávali dobrý pozor. Posílali za sebe prostředníky s otázkami, jež bylo nutné na místě zodpovědět. Všechny odpovědi nemusely být správné – předmět operace by mohl dostat podezření – ale většina ano. Stačil jediný krok vedle a hra skončila.

Ti nejchytřejší však dokázali otočit postupnou operaci proti jejím strůjcům, jako ohon vrtící psem. Podstrčili americké rozvědce vymyšlené informace, jež ji svedly z cesty. Postupná operace tak vlastně běžela pozpátku. Nové lákavé vyhlídky zamlžily původní cíle. Z lovce se stala kořist.

Ambler však neuměl říct, jestli ho někdo skutečně vtahuje do postupné operace, a pokud ano, zda by toho mohl využít ve svůj prospěch. Byl to obrovský hazard. Ale měl snad jinou možnost?

„Tak dobře,“ řekl Ambler. „Poslouchám.“

„Sejdeme se zítra v Montrealu,“ sdělil mu neznámý. „Jaké papíry k tomu použijete, to je vaše věc. Ty, co máte od Osirise, by měly stačit. Ale je to na vás.“ Pak mu oznámil, že má letět už dnes dopoledne.

Než Ambler vyrazil na cestu, v motelovém pokoji zazvonil telefon: Laurel. Byla klidnější a vyrovnanější, přesto měla v hlase obavu – o něj, ne o sebe. Rychle jí vysvětlil, že mu volal Osirisův řídící důstojník a že musí na jednu schůzku.

„Nechci, abys tam chodil,“ řekla tónem, z nějž dýchal strach i odhodlání.

„Bojíš se o mě. I já se bojím. Ale kdybych tam nešel, bylo by to ještě horší.“ Odmlčel se. „Jsem jako rybář ve člunu, kterému něco tahá za vlasec. Mečoun? Žralok? To nemůžu vědět, ale neodvážím se ho pustit.“

Nastala dlouhá pauza. „Ani když s tebou potopí loď?“ zeptala se Laurel nakonec.

„Ani tak,“ odpověděl Ambler. „Prostě to nejde.“

ZÁTOKA DISCOVERY, HONGKONG

Luxusní vila měla dvanáct pokojů bohatě zařízených v duchu dvacátých let dvacátého století, kdy byla postavena – nejlepší francouzský nábytek ze zlaceného dřeva a damašku, stěny čalouněné hedvábím. Její skutečnou chloubou však byla květinová terasa s výhledem na zátoku Discovery. Zvláště nyní, kdy se na klidné hladině blyštily červánky vycházejícího slunce. U prostřeného stolu na konci terasy seděli dva muži. Na bílém lněném ubruse se vyjímaly vzácné lahůdky, jež připravily ruce odborníka. V jemném vánku se mísily lákavé vůně. Američan se stříbřitými vlasy a vysokým čelem se labužnicky nadechl. Napadlo ho, že v minulých staletích by si podobnou hostinu mohli dovolit asi jen čínští dvořané.

Ashton Palmer ochutnal jídlo zhotovené z čerstvě vylíhnutých horských slavíků. Kůstky drobného pěvce byly stejně nevyvinuté jako kosti sardinky, v ústech jen příjemně křuply. Slavný kuchař Escoffier dovedl k dokonalosti úpravu strnada zahradního, které–. ho francouzští gurmáni vzali jednoduše za zobák a celého snědli za ubrouskem. A stejně se jedl i slavík: člověk ho vložil do úst a rozkousal slaboučké kostičky, jež kladly jen lehký odpor jako poddajná skořápka kraba. V mandarínštině se tento pokrm jmenoval čchao niao ke –v doslovném překladu míchaný ptačí zpěv.

„Skutečně vynikající,“ řekl Palmer svému společníkovi u stolu, Číňanovi s drsnými rysy a pichlavýma očima.

Dlouholetý generál Lidové osvobozenecké armády se usmál a jeho pergamenová pleť se zkrabatila od tváří až k ústům. „Vynikající,“ přitakal. „Ale od vás by člověk nic menšího nečekal.“

„Jste příliš laskav,“ přijal Palmer poklonu a všiml se nechápavých výrazů služebnictva. Palmer se totiž s generálem Lamem nebavil mandarínsky ani kantonsky, nýbrž nářečím hakka, jímž se mluvilo v generálově rodné vesnici. „Ale vím o vás, že máte smysl pro detail, stejně jako já. Toto jídlo, čchao niao ke, se podle dostupných informací naposledy podávalo v posledních desetiletích dynastie Čching. Vaši přátelé ve Wan-šou-lu,“ – přísně střeženém předměstí Pekingu, kde bydlela řada vysokých čínských činitelů – „nebo v Čung-nan-chaji by to nejspíš považovali za přežitek minulosti.“

„Mají radši hamburgry,“ zavrčel generál Lam. „Pepsikolu nalitou do stříbrných pohárů.“

„Nechutné,“ utrousil vzdělaný Američan. „Ale bohužel pravdivé.“

„No, já v Čung-nan-chaji zase tolik času netrávím,“ podotkl generál.

„Kdyby Liu Ang prosadil svou, poslal by všechny vojáky na venkov. Lidovou armádu považuje za nepřítele, a tak si z ní toho nepřítele taky udělal. Ale jak nás učí čínská historie: vyhnanství znamená příležitost.“

„To byl i váš případ,“ pravil generál.

Palmer se usmál, ale nepopřel to. Jeho kariéra se nevyvíjela tak, jak původně plánoval, ale mohl si za to sám. Když jako mladý doktor filozofie působil na ministerstvu zahraničí, označovali ho za druhého Henryho Kissingera – a nejslibnějšího politického intelektuála své generace. Jak se však ukázalo, měl jednu zásadní vadu, a sice nadšený zápal pro pravdu – alespoň si to sám myslel. Obdivovaný mladík se s překvapivou rychlostí ocitl na černé listině. Průměrní se zbavili nebezpečného živlu, který ohrožoval jejich pohodlí a moc. Své vypuzení z ministerstva mohl Palmer skutečně považovat za nejlepší věc, která ho kdy potkala. Příběh jeho vzestupu a pádu svého času plnil stránky časopisu The New Republic. Psalo se tam, že po odchodu z mocenských kruhů se Palmer „uchýlil“ na akademickou půdu. Pokud ano, byl to jen strategický ústup, který mu posloužil hlavně ke sbírání sil. Jeho žáci – „palmerovci“, jak je posměšně označovali nepřátelé – postupně zaujímali významné pozice na ministerstvu obrany, v diplomatických službách i vlivných mozkových centrech Washingtonu. Základem všeho bylo přísné utajení. Jeho chráněnci se nyní nacházeli na nejcitlivějších místech řízení státu. Léta ubíhala a jejich guru trpělivě čekal na příležitost.

„Pokud jde o Čung-nan-chaj,“ řekl Palmer, „těší mě, že máme pořád stejný názor.“

Generál se dotkl nejdřív jedné tváře, pak druhé, a pronesl čínské rčení: „Pravé oko, levé oko.“ Znamenalo to, že dva lidé jsou si názorově tak blízcí jako lidské oči.

„Pravé oko, levé oko,“ zamumlal Palmer ozvěnou. „Samozřejmě, vidět je jedna věc. Jednat druhá.“

„Máte naprostou pravdu.“

„Doufám, že jste si to nerozmyslel,“ pravil Palmer chvatně a hledal u Číňana známky váhání či nerozhodnosti.

Generál mu opět odpověděl úslovím v nářečí hakka: „Vítr horou nepohne.“

„To rád slyším,“ odvětil Palmer. „Máme před sebou velkou zkoušku pevnosti. A foukat určitě bude. Pořádná vichřice.“

„Musí se udělat, co je potřeba,“ řekl generál.

„K zajištění stability je někdy nutný velký třesk.“

„Přesně tak.“ Generál zvedl ke rtům pikantně ochucené ptáče. Přimhouřil oči a vychutnával si tu chrupavou dobrotu.

„Aby si člověk ohřál hrnec rýže, musí pokácet strom,“ přidal Palmer další rčení.

Generála už nepřekvapilo, jak důvěrně profesor zná jeho rodný kraj. „Ale tohle není obyčejný strom.“

„Ani obyčejný hrnec rýže,“ doplnil Američan. „Vaši lidé znají „ úkoly. Musí poznat, kdy je třeba jednat a splnit svou povinnost.“

„Jistě,“ potvrdil generál Lam.

Pohled šedovlasého akademika se ani nezachvěl. „Zbývá šest dní,“ pravil se znatelným důrazem. „Každý musí vybrousit svou roli k dokonalosti.“

„Žádné chyby,“ odtušil generál a jeho ošlehaná tvář se zaťala odhodláním. „V sázce je samotná historie.“

„A jistě se shodneme, že dějiny jsou příliš důležitá věc, než abychom ji ponechali náhodě.“

Generál důstojně přikývl a znovu vztyčil prst. „Pravé oko, levé oko,“ hlesl.

12

MONTREAL

Mužský hlas v mobilním telefonu Amblerovi sdělil, aby v jedenáct hodin čekal v severozápadním rohu náměstí Dorchester. Ambler raději přijel s předstihem. Vystoupil z taxíku na rohu Cypřišové a Stanleyovy ulice nedaleko místa schůzky a vydal se na průzkum. Palác pojišťovny Sun Life stojící na náměstí byl kdysi největší stavbou v celém britském impériu, nyní však mezi okolními mrakodrapy působil jako trpaslík. A právě to Amblera znervózňovalo: na náměstí bylo vidět z příliš mnoha výškových budov.

S taškami z nákupního centra Place Montreal Trust a s videokamerou na krku vypadal jako obyčejný turista, nebo v to alespoň doufal. Chvíli se toulal bočními ulicemi a vyhlížel podezřelé osoby. Když žádné nespatřil, uklidnil se a zamířil na samotné náměstí. Chodníky byly vzorně uklizené od sněhu. Několik rovných cestiček protínalo středový kruh, kde stála socha sira Johna A. Macdonalda, prvního kanadského premiéra. Další památník oslavoval roli země v búrské válce. Nedaleko od něj ležel katolický hřbitov pro oběti epidemie cholery počátkem devatenáctého století. Kameny byly zvětralé a pokryté temnými lišejníky, jež ostře kontrastovaly s bělostným sněhem. Nad tím vším se tyčila budova Imperial Bank z břidlice a oceli. Před Dominion Square Building, mohutnou stavbou v novorenesančním slohu, zastavil červený autobus s nápisem LE TRAM DU MONTREAL.

Ambler sice obhlédl náměstí důkladně, ale uvědomoval si, že situace se může v mžiku změnit. Proto si Osirisův řídící důstojník možná to místo vybral. Ambler zíral do hledáčku kamery a prohlížel si stovky oken různých kancelářských budov. Většina se nedala otevřít. Ta ostatní byla vzhledem k počasí zavřená. Teplota klesla hluboko pod nulu a i když se pořádně oblékl, začínaly mu mrznout uši. Uslyšel odhodlané kroky. Blížily se k němu. Prudce se otočil.

„Promiňte, pane?“

Ambler před sebou spatřil starší manžele v křiklavých péřových bundách. Bílé vlasy jim vlály ve větru.

„Ano?“ odpověděl Ambler, pokud možno zdvořile a klidně.

„Mohl byste nás vyfotit?“ Muž mu podal žlutý jednorázový foťák, jaké se prodávají v každé drogerii. „Aby tam byl vidět i sir John Macdonald, ano?“

„Dobře,“ souhlasil Ambler. V duchu se zastyděl za svou podezíravost. „Jste ze Států?“

„Ze Sacramenta. Byli jsme tady na svatební cestě. Tipněte si kdy.“

„To si netroufám.“ Ambler se snažil zachovat lehký tón.

„Před čtyřiceti lety!“ vypískla žena.

„Tak to vám gratuluju,“ řekl Ambler a vzal aparát do ruky. Když ukročil, aby zachytil správné pozadí, něčeho si všiml – kdosi rychle zašel za monumentální sochu, jako by se chtěl schovat. Ambler se zarazil. Byla to amatérská chyba, a on proti sobě určitě neměl amatéry.

Vrátil přístroj manželům a udělal několik dlouhých kroků směrem k podstavci sochy.

Mladík – ne, chlapec, možná čtrnáct patnáct let – před ním polekaně uskočil.

„Nazdar,“ prohodil Ambler co nejklidnějším tónem.

„Zdar,“ odpověděl kluk.

„Tak o co jde?“

„Asi jsem to zvoral,“ přiznal chlapec s lehkým quebeckým přízvukem. Měl výrazný nos, až příliš velký na svou nedospělou tvář, a krátké světlé vlasy na ježka, očividně odbarvené.

„Všechno se dá napravit.“ Ambler nespouštěl z kluka oči, aby mu neušla sebemenší změna výrazu

„Je moc brzy. Měl jsem se vám ukázat až v jedenáct,“ vysvětlil mu hoch.

„A kdo ví, že jsem tě viděl?“

Kluk se rozzářil. „Takže to neřeknete?“

„Proč bych to dělal?“

„Víte, váš kamarád mi řekl, že je to překvapení k narozeninám. Asi něco jako honba za pokladem.“

„Cos mi měl říct? Budu hrát překvapeného. Slibuju.“

„Ale určitě,“ řekl chlapec znepokojeně.

„Kolik ti zaplatil? Dám ti stejně.“

Chlapec se konečně usmál. „Kolik mi zaplatil?“ natahoval čas.

„Jo.“

„Čtyřicet.“ Lhaní mu moc nešlo.

Ambler povytáhl obočí.

„Třicet?“ Ambler se stále tvářil nedůvěřivě. „Dvacet,“ opravil se kluk nakonec.

Ambler vytáhl dvacetidolarovku a podal mu ji. „Tak cos mi měl vyřídit?“

„Že se místo změnilo. Máte se sejít v Podzemním městě.“

„Kde?“

„Les Promenades de la Cathédrale,“ odpověděl chlapec. „Ale jestli je to pro vás překvapení, nezapomeňte se tak tvářit.“

*****

Člověk se zálibou v metaforách by asi považoval za příznačné či ironické, že nablýskané nákupní centrum Promenades de la Cathédrale sídlilo přímo pod chrámem Páně. Místní anglikánské diecézi došly peníze a svůj problém vyřešila prodejem podzemních prostor. Biblická věta Na této skále vztyčíš kostel zde byla přeložena do jazyka komerční éry, kdy si kostely musely vypomáhat prodejem skal, na nichž stály.

Ambler sjel eskalátorem do podzemí a snažil se zorientovat v rozlehlém nákupním středisku. Vtom ucítil na ramenou čísi ruce. Otočil se.

Stál proti němu hřmotný zrzavý muž. Vesele se usmíval. „Konečně tváří v tvář,“ řekl neznámý.

Amblerovi to došlo až po chvíli. Toho chlapa znal – tedy ne osobně, ale z doslechu. Znala ho řada lidí. Jmenoval se Paul Fenton. Měl jasný pohled a pochybnou pověst.

Paul Fenton. Přední americký průmyslník, který si kdysi udělal jméno jako zakladatel elektrotechnické firmy v Texasu zásobující ve velkém armádu. Jeho obchodní zájmy se však od té doby hodně rozšířily. Koncem osmdesátých let vzbudil v jistých kruzích nelibost, pomáhal totiž financovat pravicové povstalecké bojůvky po celém světě. Jeho přízni se těšili například Kontras v Salvadoru, Ranemo v Mosambiku nebo Unita v Angole.

Někteří lidé ho pokládali za vlastence, který věrně sloužil své zemi, a ne všemocnému dolaru. Pro jiné to byl nebezpečný fanatik pohrdající zákony o vývozu zbraní. Připomínal jim obchodníky, kteří podporovali nešťastnou invazi do Zátoky sviní na počátku šedesátých let. Všichni se však shodovali, že je schopný a průbojný podnikatel.

„Vy jste Tarquin, že?“ zeptal se Fenton. Amblerovo mlčení si vyložil jako souhlas a podal mu ruku. Ta otázka ovšem nebyla úplně řečnická – skrývala se v ní špetka nejistoty. Fenton nevěděl, jak vypadá.

Ambler mu stiskl pravici, udělal krok dopředu a polohlasem ho zpražil: „Je pitomost se scházet takhle na veřejnosti. Vždyť vás poznají.“

Fenton jen zamrkal. „Zjistil jsem, že lidé vidí jen to, co čekají. A já přece nejsem žádná hollywoodská hvězda. Kromě toho, někdy se člověk nejlíp schová v davu, nemyslíte?“ O krok couvl a ukázal kolem sebe. „Vítejte v největší pěší zóně světa.“ Jeho zvučný baryton se táhl jak med. Fenton měl zdravě červenou pleť s velkými póry, ale nějak podivně hladkou, možná následkem broušení. Měl výrazné kouty, ale prořídlá místa byla posetá pravidelnými pramínky vlasů, jaké člověk vídá u loutek. Zřejmě vyznavač umělých úprav vzhledu.

Měl urostlou sportovní postavu. Čišelo z něj bohatství, ale také jistá úlisnost. Vypadal jako světák, který jeden víkend hraje pólo v Argentině, další brázdí Čad v tanku Abrams a příště si zas užívá v lázních na ostrůvku Parrot Cay. Svalnatý, otrlý,… ale přitom dokonale pěstěný. Obraz drsného miliardáře.

„Podzemní město,“ řekl Ambler. „Pro člověka z podzemí přímo ideální.“

Věděl, že Fenton nepřehání: takzvané Podzemní město sestávalo ze třiceti kilometrů chodeb, šestnácti set obchodů s módou, několika set restaurací a desítek kin. Nahoře sice panoval krutý mráz, Podzemní město však bylo příjemně vytopené a plné světla. Rozhlédl se. Vysoká střešní okna, několik řad eskalátorů a nad tím vším balkony – to vše jen umocňovalo dojem prostornosti. Podzemní město také hostilo honosná nákupní střediska Cours Mont-Royal nebo Eaton Centre a táhlo se přes Complexe-Desjardines až ke kongresovému paláci, který stál rozkročený nad dálnicí Ville Marie jako nějaký obr z oceli, skla a betonu.

Amblerovi svitlo, proč si to místo Fenton vybral: chtěl ho uklidnit. V tak zalidněném prostoru by přece Ambler nečekal žádnou násilnou akci.

„Něco mi řekněte,“ pokračoval Ambler. „Jste tady opravdu sám? Člověk vašeho… formátu?“

„To si rád poslechnu od vás.“

Ambler se rozhlédl kolem a přelétl očima desítky tváři. Muž s hranatou čelistí v šedohnědém nepromokavém kabátu, něco přes čtyřicet, krátké vlasy. Další stál s nervózním výrazem necelých deset metrů nalevo od něj. Měl na sobě mnohem dražší oděv – dvouřadový svrchník z velbloudí srsti a tmavý flanelový oblek. „Vidím jen dva. A jeden z nich není profík na tuhle práci.“

Fenton přikývl. „Gillespie je v podstatě můj tajemník. Umí to s číšníky v restauracích a tak.“ Fenton kývl na muže ve velbloudím kabátě. Ten také kývl a lehce se zarděl.

„Ale chtěl jste mi povědět o Osirisovi. A tohle není zrovna ideální prostředí pro soukromý rozhovor.“

„Já to jinde neznám,“ zavrněl Fenton vemlouvavě a vedl Amblera k očividně luxusnímu obchodu s módním oblečením. Ve výloze se vyjímaly jediné šaty. Byly ušité z purpurového hedvábí, jež měnilo barvu podle světla. Látka měla výrazné švy, z nichž navíc nedbale trčely smyčky nití. Vypadalo to jako rozpracovaný oděv v krejčovské dílně, Ambler si však vzápětí uvědomil, že je to už hotový výrobek. Šlo o „ležérní“ módní styl, jaký propagovaly vyzáblé modelky na molech a opěvovaly módní magazíny. Na malé ceduli vedle dveří byl vyrytý název obchodu: SYSTÉME DE LA MODE.

Ambler musel znovu smeknout před Fentonovou volbou místa. Drahý obchod poskytoval pocit bezpečí a soukromí. Kolemjdoucí měli na očích jeho odstrašující „exkluzivní“ nabídku, ale dovnitř by se odvážil vstoupit stěží jeden z tisíce.

U vchodu číhal tradiční rám proti zlodějům: dva sloupky potažené plastem umístěné trochu dál od dveří než obvykle. Když se Ambler přiblížil, ozvalo se tiché pípání.

„Omlouvám se,“ řekl Fenton. „Asi se mu nelíbí vaše kamera.“

Což znamenalo, že vůbec nešlo o zařízení proti vynášení věcí z prodejny. Ambler odložil kameru a vstoupil dovnitř.

„Kdybyste tam mohl stát ještě chvíli, prosím vás,“ požádal ho Fenton.

Ambler poslechl. Dveře za ním se zasunuly.

„Můžete jít dál,“ zahalasil kyprý průmyslník. „Buďte vítán v mém skromném krámku. Asi vás napadne, že to není nic pro mě, ale kdybyste byl módní znalec, posadíte se na zadek. Není tady ani jedna cenovka, která by neměla tři nuly.“

„Chodí sem hodně zákazníků?“

„Ani jeden,“ odvětil Fenton a jeho tváře se roztáhly do úlisného úsměvu. „My totiž máme skoro pořád zavřeno. A když ne, tak nastoupí nejhorší prodavačka na světě – Brigitte se jmenuje –a ta už se postará, aby si člověk připadal, jako že má na podrážce hovno. Před chvilkou odešla na oběd, takže ji bohužel neuvidíte. Brigitte je vážně číslo. Ona lidem ani nemusí říkat, že nejsou dost nóbl, aby tady nakupovali. Vycítí to sami.“

„Chápu. Jestli to tady využíváte jako konspirační byt, je to asi účinnější než velká cedule s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN! A tipl bych si, že ty sloupky u dveří nejsou na kontrolu zboží, ale na zjišťování štěnic.“

„Odhalí všechno. Pořád to zkoušíme, ale odposlouchávací zařízení ještě nikdy neprošlo dovnitř. Je to mnohem příjemnější, než svlékat lidi donaha a prohledávat jim tělní dutiny. A taky účinnější. A kdyby sem snad někdo štěnici propašoval, stejně by to bylo jedno. Můžete si omrknout sklo výlohy.“

Ambler vykročil k výkladu, zadíval se zblízka a rozeznal jemnou kovovou síťovinu zalitou do skla. Vypadalo to jako ozdoba, ve skutečnosti však šlo o bezpečnostní opatření. „Ten krám je jedna velká stíněná komora,“ pravil obdivně. Celý prostor byl obklopený uzemněnou feromagnetickou sítí nebo pletivem, jež bránilo přenosu veškerých vysokofrekvenčních signálů.

„Trefa. Vidíte tu lesklou zadní stěnu? Dvanáct vrstev laku – dvanáct – a každá před dalším nátěrem přebroušená. Dělali to opravdoví řemeslníci. A pod tím tlustým lakem? Omítka a kovová síť.“

„Jste opatrný člověk.“

„Právě proto se setkáváme osobně. Když si s někým telefonujete, nikdy nemůžete vědět, jestli mluvíte jen s ním, nebo s ním a jeho magnetofonem, nebo s ním a s někým dalším, kdo mu napíchl aparát. Víte, já věřím na přísné oddělování informací. Přepážky nesmí nic propustit.“ Magnát se spokojeně usmál. Zjevně chtěl na Amblera udělat dojem.

Drž ho pod tlakem. „V tom případě mi vysvětlete, co se stalo Osirisovi.“ V Amblerově hlase plápolal hněv.

Fentonova brunátná tvář trochu pobledla. „Doufal jsem, že to nebude hlavní téma.“ Ambler viděl, že ho trochu vyvedl z míry. Ale co za tím vězelo? „Poslyšte, to s Osirisem je příšerná tragédie. Nasadil jsem do akce svoje lidi. Odpovědi zatím nemáme, ale brzy je určitě dostaneme. Ten člověk byl fenomén, jeden z nejlepších agentů, jakého jsem kdy poznal.“

„Chvalozpěvy si schovejte na pohřeb,“ ušklíbl se Ambler.

„Mimochodem, byl to váš velký obdivovatel. Jakmile se rozkřiklo, že Tarquin je zase v ringu, Osiris jako první řekl, že vás musím najít a získat. Věděl, že pro mě ‚na svobodě‘ znamená v překladu ‚na trhu‘.“

Ariadnina nit – koukej, kam vede.

„Zdá se, že toho o mně dost víte,“ rýpl si Ambler. Co přesně však Paul Fenton věděl?

„Všechno a nic, abych tak řekl. Jste Tarquin, jiné jméno nikdo nezná. Měříte přesně sto osmdesát plus podpatky. Vážíte devadesát kilo. Čtyřicet roků. Hnědé vlasy, modré oči.“ Usmál se. „Ale to jsou jen fakta. Údaje. Vy ani já tyhle věci nepřeceňujeme.“

Nech ho povídat. Ambler si vzpomněl na dlouhá odpoledne, jež trávil na rybách – střídavě povoloval a zase navíjel vlasec a nechával velkou rybu plavat proti proudu, aby ji unavil. „Jste příliš skromný,“ popíchl ho Ambler. „Myslím, že víte mnohem víc, než přiznáváte.“

„No tak dobře, slyšel jsem pár historek z vašich akcí.“

„Od Osirise.“

„I od jiných. Mám spoustu kontaktů. To sám poznáte. Nenajdete moc lidí, které bych neznal – mezi těmi, kdo něco znamenají, samozřejmě.“ Fenton se odmlčel. „Zřejmě jste měl mocné nepřátele – a taky přátele. Rád bych se k nim zařadil.“ Fenton se znovu zazubil a potřásl hlavou. „Udělal jste na mě dojem a to se mi často nestává. Jste učiněný kouzelník. Čaroděj. Abrakadabra – slon zmizí ze scény. Abrakadabra – kouzelník je fuč i s pláštěm a čarovnou hůlkou. Jak jste to sakra dokázal?“

Ambler se posadil na stoličku z broušené oceli a zadíval se do průmyslníkovy hladké růžové tváře. Jste můj nepřítel? Nebo mě k němu zavedete? „Jak to myslíte?“ Ambler si zachovával nevzrušený, až znuděný tón.

„Profesionální tajemství, co? Říkali, že Tarquin umí spoustu věcí, ale já neměl tušení, jaká je pravda. Incognito ergo sum. Víte, že jsme vám vzali otisky prstů?“

Ambler si vzpomněl na sklenku s vodou, kterou mu podal Osiris na zadním sedadle limuzíny Bentley.

„No a?“

„Nic. Nula. Houby. Prd. Vygumoval jste se úplně ze všech databází. Prověřili jsme běžné biometrické údaje – všechny digitální parametry – ale k ničemu to nevedlo.“ Odmlčel se a pak začal recitovat: „Já po schodech šel a potkal muže, který nebyl…“

„A dnes tam nebyl zas,“ přerušil ho Ambler.

„Jak přivolat ho, prosím vás?“ Rusovlasý muž chybně dokončil starou dětskou říkanku a usmál se. „Jistě vás nepřekvapí, když vám řeknu, že máme přístup do veškerých osobních složek ministerstva zahraničí. Vzpomínáte na Horuse?“

Ambler přikývl. Horus byl hromotluk, který trávil až příliš času v posilovně. Při chůzi kýval pažemi daleko od trupu jako opice a jeho podobaná záda prozrazovala užívání anabolických steroidů. Dal se však využít pro černou práci při drsnějších akcích Útvaru politické stabilizace. Ambler s ním pracoval na třech nebo čtyřech úkolech. Nebyli kamarádi, ale vycházeli spolu.

„Znáte jeho pravé jméno?“

„Samozřejmě, že ne. To byly předpisy. Nikdy jsme je neporušili.“

„Já jo. Harold Neiderman. Šampion v zápase na střední škole v South Bendu. Chvíli sloužil u speciálních jednotek. Oženil se, vystudoval dvouletou obchodní akademii na Floridě, pak se rozvedl a vrátil do armády…, ale na detailech nezáleží. Hlavní je, že o Haroldu Neidermanovi si můžu všechno zjistit. Vzpomínáte na Tritona?“

Vlasy barvy mědi, pihy, podivně úzká zápěstí a kotníky, ale mimořádně zručný zabiják: vynikající na škrcení a podřezávání hlídek v případech, kdy by i střelná zbraň s tlumičem natropila příliš hluku. Ambler opět kývl.

„Triton se jmenoval Ferrell W. Simmons, dvojité vé jako Wyeth. Spratek z armády. Většinu dětství prožil ve Wiesbadenu, na střední školu už ale chodil v Oklahomě. Mimochodem, všechny osobní údaje jsou přísně tajné a normálně se nedají zjistit. Ale já mám přístup i k důvěrným informacím, jak už jste asi pochopil. Takže by pro mě měla být hračka sehnat i materiály o Tarquinovi. Jenže omyl. Nic jsem nezjistil. Jste totiž čaroděj.“ Úžas v jeho hlase byl nefalšovaný. „Jako agent proto máte obrovskou cenu. Pokud vás dostanou – nepřál bych vám to, ale čistě náhodou – budete jen šifra. Kroužek dýmu. Flíček v oku. Mrknete, a je pryč. Voilá – muž, který nebyl. Vůbec s nikým vás nic nespojuje. Geniální!“

Ambler chvíli mlčel. Nechtěl mu brát iluze. Fenton sám byl velké zvíře. Mám spoustu kontaktů: a to určitě nepřeháněl.

„Ale dobrý kouzelník umí věci zase přičarovat zpátky,“ nadhodil Ambler opatrně. Otočil se a vyhlédl ven. Nakupující lidé se neslyšně loudali kolem a ničeho si nevšímali. Mohl Fentona nějak využít – ale možná to už udělal někdo před ním. Pokud se členové pátracího oddílu dozvěděli o jejich setkání…, dosud tomu ovšem nic nenasvědčovalo.

„A to vy umíte – jste přece tady, ne? Tušíte vůbec, jakou pro mě máte hodnotu? Podle vašich bývalých kolegů dokážete číst lidem myšlenky. A navíc oficiálně neexistujete!“

„Aha, proto se cítím tak prázdně,“ utrousil Ambler.

„Já chci vždycky jen ty nejlepší,“ oznámil mu Fenton. „Nevím, co jste provedl, že jste se dostal do průšvihu. Nevím, do čeho jste se namočil. A ani mě to moc nezajímá.“

„Ale jděte.“ Ambler tomu však věřil.

„Víte, Tarquine, rád se obklopuji lidmi, kteří jsou opravdová špička ve svém oboru. A vy, milý příteli, jste úplně zvláštní kategorie. Nevím, jak jste to všechno dokázal, ale líbíte se mi.“

„Myslíte si, že porušuju pravidla.“

„Kdepak, já to vím. Člověk ale musí poznat, kdy je má porušit. A vědět jak.“

„Nedáváte náhodou dohromady Tucet špinavců?“

„Tucet? To by bylo málo. Slyšel jste o Skupině strategických služeb?“

Ambler přikývl. Ariadnina nit – zjisti, kam vede. Byla to jedna z poradenských firem typu McKinsey, Bain, KPMG nebo Accenture, jež nabízely falešná řešení falešných problémů. Vzpomínal si na bilboardy rozvěšené na některých letištích. Vévodila jim obří zkratka SSS. Pod ní bylo malým písmem napsáno: Skupina strategických služeb. Výjev zmateně působících manažerů doplňoval slogan:

SPRÁVNÉ ODPOVĚDI JSOU K NIČEMU,

POKUD SI NEPOLOŽÍTE TY SPRÁVNÉ OTÁZKY.

„To rád slyším, protože si myslím, že to je vaše budoucnost.“

„Nejsem zrovna typ manažera.“

„Nemá cenu chodit kolem horké kaše. Tahle místnost je zvukotěsná. Chrání nás Faradayova klec a širokopásmové snímače rádiových signálů. Větší soukromí byste nenašel ani na Měsíci.“

„A je tady lepší vzduch.“

Fenton netrpělivě kývl. „SSS mi trochu připomíná tenhle krám. Veřejně poskytuje určitou službu, ale to není pravý důvod jeho existence. Možná vám to už Osiris začal vysvětlovat. Podívejte, já jsem něco jako principál. Tak mi říkají.“

„A co děláte za představení?“

„Mezinárodní poradenská firma – co to vlastně je? Parta lidí v oblecích a kravatách, kteří cestují po světě a sbírají míle. Na každém větším letišti jich najdete plno. Každý celník i pohraničník pozná obchodního poradce na dálku: jsou to profíci a vypadají, jako by v letadlech bydleli. Ale víte, co se vyzdvihuje v reklamách na SSS.“

„Nedává jen správné odpovědi, ale pokládá i správné otázky.“ Ambler odrecitoval reklamní slogan.

„Hlavní předností firmy je to, že náš nejužší tým sestává z bývalých tajných agentů. A ne ledajakých. Vybírám si jen ty nejlepší. Hochy z Útvaru politické stabilizace jsem najal hromadně.“

„Menší přilepšení k důchodu?“ provokoval ho Ambler.

„Oni přece nejsou v důchodu, Tarquine,“ odpověděl zrzavý muž. „Dělají to, nač byli zvyklí. A ještě líp. Teď můžou dělat svou práci bez omezení – tedy svou skutečnou práci.“

„To znamená, že pracují pro vás.“

„To znamená, že pracují pro svobodu. Pro pravdu, spravedlnost a americký styl života, nebo jak se tomu říká.“

„Jen jsem se ptal,“ odtušil Ambler.

„Ale opravdu pracují. Nemusí vyplňovat papíry ve třech kopiích a sypat si hlavu popelem, když šlápnou na kuří oko cizímu pohlavárovi – což se ve Washingtonu běžně děje. Když je potřeba přitvrdit, tak prostě přitvrdí. Nemusí se nikomu omlouvat. Příčí se vám to?“

„Ne, proč?“ Jen ať se klubko odvíjí.

„V životě jsem nepotkal agenta, který by s tím měl problém,“ řekl Fenton. „Víte, já jsem vlastenec až do morku kosti. Ale vždycky jsem mohl vylítnout z kůže, jak máme svázané ruce. Předpisy, federální dohled, dohody OSN, mezinárodní smlouvy, blablablabla. Opatrnost a zbabělost amerických tajných služeb mě znechucuje. Beru to jako zradu. Naši lidé jsou nejlepší v oboru – a byrokrati jim pověsí na nohu železnou kouli! No a já ty okovy zase sundávám.“

Drž se niti. „Takže se z vás stal nepřítel země, kterou se snažíte chránit.“ Amblerův tón byl jízlivý, ale vyrovnaný.

„Ptáte se, jestli šlapu vládě na nohy?“ Fenton zvedl obočí a na jeho čele se objevily čtyři pozoruhodně pravidelné rýhy, rovné jako sklady na košili, která se právě vrátila z prádelny. „Odpověď zní: ano i ne. Spousta kancelářských myší je proti mně, to nepochybně. Ale ve Washingtonu jsou i jiní. A mají velké slovo.“

„Jste jejich kůň.“

„Přesně tak.“ Fenton se podíval na hodinky. Byl v časové tísni a chtěl se ujistit, že všechno jde podle plánu. Ale podle jakého? „Poslyšte, pro tyhle vztahy je osvědčený model. Snad víte, jak zásadní roli hrají v posledních desítkách let soukromé vojenské firmy.“

„Jasně, plní doplňkovou funkci,“ odvětil Ambler.

„Blbost!“ Fenton plácl do nepatřičně křehkého stolku vedle své židle. „Nevím, jak dlouho jste byl vlastně pryč, ale zdá se mi, že vám ujel vlak. Svět se totiž úplně změnil. Věci dostaly globální rozměr, když se Defense Service Limited – Angláni, hlavně členové SAS – sloučili s Armor Holdings, což byla zase americká společnost. Hlídali ambasády, doly a ropná zařízení v jižní Africe, cvičili zvláštní jednotky v Indonésii, Jordánsku i na Filipínách. Pak spolkli Intersec, Falconstar a jako zákusek ještě DSL. Začali se zabývat bezpečnostním managementem. Odstraňování min i zpravodajská činnost, tak široký měli záběr. Následně Armor koupil ruskou firmu Alfa.“

Ambler věděl, že Alfa je plná bývalých členů sovětské obdoby americké jednotky Delta. „Specialisti,“ ucedil Ambler.

Fenton přikývl. „Dál získali Defense Systems Colombia, kterou tvořili hlavně bývalí vojáci z Jižní Ameriky. Celkem brzy se stali jednou z nejrychleji rostoucích společností na trhu. Pak tady máte Group 4 Flack, dánskou firmu, která vlastní Wackenhut. Taky Levdan a Vinnell. A součástí skupiny L-3 Communications je MPRI, která mi vlastně vnukla původní myšlenku. Právě tahle firma z Virginie dokázala udržet mír a stabilitu v Bosně. Myslíte, že za to vděčíme modrým přilbám? Kdepak, byla to MPRI. Zvláštní poradce ministerstva obrany pro bosensko-chorvatskou federaci odejde jednoho krásného dne do důchodu. Druhý den pracuje znovu na Balkáně – ale už pro MPRI. Píše se rok 1995 a Chorvaté najednou dávají Srbům na frak. Jak je to možné? Jak se ta neschopná banda najednou naučila provádět učebnicové série útoků proti pozicím srbských vojsk? MPRI – dobře si to zapamatujte. Tahle zkratka totiž dohnala Srby k jednacímu stolu stejně účinně jako bombardování NATO. Tady nejde jen o privatizaci války, ale o privatizaci míru, comprende? Lidé ze soukromého sektoru pracují pro veřejné blaho.“

„Dřív se jim říkalo ‚žoldáci‘.“

„Nic nového pod sluncem. Když Ramses II. bojoval s Chetity, přivedl si zvláštní vojenské poradce od Numidů. A co Xenofonových Deset tisíc? Byla to v podstatě parta vysloužilých řeckých bojovníků, kteří se nechali najmout proti Peršanům. A v peloponéské válce se takhle uplatnili Féničané.“

„Mluvíte o výpomoci z vnějších zdrojů?“

„Promiňte starému milovníkovi válek, že se nechal unést. Ale jak můžete věřit v sílu trhu i význam bezpečnosti, aniž byste chtěl ty dvě věci spojit?“

Ambler pokrčil rameny. „Poptávku bych chápal. Co nabídka?“ Jeho oči znovu přelétly po chodbě za výlohou butiku a pak se vrátily k průmyslníkovi. Proč se Fenton tak netrpělivě dívá na hodinky?

„Uvažoval jste někdy, proč není na světě mír? Americká armáda má třetinu vojáků při srovnání s vrcholem studené války. Mluví se o rozsáhlé demobilizaci. A jinde to není jiné – podívejte se na Jihoafrickou republiku a Británii. Celé pluky byly propuštěny do zálohy. Co zbylo? OSN? Ta je k smíchu. Je jako papež ve středověku: spousta výnosů, málo bajonetů.“

„Takže si opatříme armádu z vysloužilců.“

„Je to trochu složitější, vážený. Já už ve vojenském sektoru nepůsobím – trh je na můj vkus přeplněný. Paul Fenton chce světu přinést něco unikátního.“

„A daří se vám to?“

„No jistě. Protože SSS nekonkuruje soukromým vojenským firmám. Ony působí veřejně. My tajně. To je na tom nejlepší. Operace, ne boj muže proti muži. Jsme něco jako Konzulární operace a. s.“

„Nájemní špioni.“

„Je to bohulibá činnost, Tarquine. Snažíme se, aby Spojené státy americké byly tak silné, jak si zaslouží.“

„Takže vy jste i nejste součástí americké státní moci.“

„Můžeme si dovolit to, co USA nemůžou.“ Fentonovi se zajiskřilo v očích. Ty oči působily zdánlivě obyčejně. Při bližším pohledu si však Ambler všiml, že jedno je šedé a druhé zelené. „Ovšem, řada byrokratů z Agentury pro národní bezpečnost a CIA mě pomlouvá, o ministerstvu zahraničí nemluvě. Ale v hloubi duše jsou rádi, že dělám to, co dělám.“

„Zdá se, že někteří z nich se s tím ani moc netají. Musíte mít blízké styky s okruhem dost vysokých činitelů.“ Včetně těch, kteří vědí, co se mi stalo – a proč.

„To nepopírám. Ti lidé aktivně vyhledávají naše služby. Přenechávají určité tajné operace Strategickým službám.“

„Skvělá chuť, žádné kalorie,“ utrousil Ambler. Chtělo se mu zvracet. Fanatici typu Paula Fentona byli čím dál nebezpečnější, protože se viděli v hrdinském světle. Vznešenými řečmi dokázali ospravedlnit každé zvěrstvo a rychle ztratili schopnost rozlišit mezi vlastním zájmem a svatou věcí, jíž zasvětili život. Napájeli své soukromé organizace z veřejných zdrojů, a přitom kázali o ctnostech soukromého podnikání. Lidé jako Fenton se stavěli nad zákony, nad samotnou spravedlnost – čímž ohrožovali bezpečnost, jíž si tolik cenili.

„Každý ví, že nepřátelé svobody – a volného trhu – jsou i nepřáteli Paula Fentona.“ Průmyslník se na chvíli zachmuřil. „Řada našich operací vám možná připadá jako malicherná. Ale teď sledujeme větší kořist.“ Ve Fentonově hlase se objevilo vzrušení. –“Získali jsme opravdu velkou zakázku.“

„A ták.“ Ambler musel na Fentona pomalu: nesměl působit příliš zaujatě, ale ani chladně. Nutil se ke strojené věcnosti. Jen ať ryba tahá za vlasec.

„A právě proto vás potřebujeme.“

„Co jste o mně slyšel?“ zeptal se Ambler a pozorně si prohlížel jeho tvář.

„Hodně věcí. Dokonce i to, že vás někdo považuje za nebezpečného šílence,“ odvětil Fenton upřímně.

„Tak proč se o mě ještě zajímáte?“

„Třeba proto, že úřady si představují blázna jinak než já. Nebo proto, že jedině nebezpečný šílenec by vzal úkol, který pro vás mám. A jedině nebezpečný šílenec s vaším nadáním má šanci ho splnit.“ Fenton se zarazil. „Tak jak? Plácneme si? Pomůžeme společně světu dostat se z bryndy? Co si o tom vůbec myslíte? Ale upřímně!“

Ariadnina nit – kam asi povede?

„Než jsem vás potkal,“ řekl Ambler a ukázal prstem na jedny z šatů na stojanu, „neměl jsem tušení, co všechno se dá dělat s plisovanou látkou.“

Fenton se zajíkavé zasmál. Znělo to jako slepičí kdákání. Pak se na něj dlouze zadíval.

„Tarquine, půjdete se mnou? Rád bych vám něco ukázal.“

„Proč ne?“ prohodil Ambler a rozhlédl se po mrazivě elegantním obchodě s šedým kobercem a doplňky z broušené oceli. „Ale moji velikost tady nemáte.“

*****

Oba muži vyšli z butiku a znovu vstoupili do rušného uzavřeného světa Podzemního města. Když sjížděli po schodech dolů, Ambler přemítal nad Fentonovou zvláštní směsicí zápalu, úskočnosti a otevřenosti. Jen málo zámožných lidí by chodilo bez početné ochranky. Fenton jako by si na soběstačnosti zakládal. Podivná kombinace drsného individualismu a zhýčkanosti se projevovala i v jiných věcech. Snad právě díky ní to dotáhl tak daleko.

Pod vysokým lustrem visel obří reklamní poutač. Kam jen oko dohlédlo, všude byly stánky, obchody, světla a nakupující lidé. Fenton s Amblerem se prodírali spojovacími chodbami, jež snad neměly konce. Pak přece jen dorazili k východu u Kongresového paláce vedle dálnice Ville Marie. Když vyjeli po schodech o několik pater výš, připadalo jim, jako by se vrátili na ledovou planetu. I samotný Kongresový palác, kolos ze skla, oceli a betonu, působil mrazivým dojmem.

Fenton dovedl Amblera až na chodník před budovou. Amblerovi neušly bezpečnostní kordony střežící okolí. „Co se tady děje?“

„Schůzka zemí G7,“ vysvětlil mu Fenton. „Přesněji G7 plus jedna. Ministři obchodu z USA, Kanady, Francie, Británie, Itálie, Německa a Japonska a zvláštní hosté. Velká akce. Nikdy neoznamují místo dopředu, aby nepřilákali odpůrce globalizace. Ale šídlo v pytli neutajíš.“

„Nevzpomínám si, že bych dostal pozvánku.“

„Jste se mnou,“ mrkl na něj Fenton. „Pojďte. Bude to skvělá podívaná.“

Vysoko v mrakodrapu přiléhajícím k zasklenému komplexu Guy-Favreau si Joe Li zaostřil silný dalekohled. Dostal varování, že jeho kořist by se mohla pokusit vniknout na mezinárodní setkání státníků. Vedle sebe měl čínskou odstřelovací pušku vzor 95, ráže 7.62 mm. Ráno ji dokonale seřídil. Na muže známého pod krycím jménem Tarquin měl dobrý výhled. Podmínky ke střelbě byly až na občasné poryvy větru velice dobré.

Ale s kým to Tarquin přišel? Joe Li zaměřil dalekohled na statného růžolícího muže, který dělal agentovi společnost.

Zasáhnout, nebo vyčkat? Bylo to prastaré dilema. Zdlouhavé úvahy by ho mohly připravit o život, a nejen jeho. Joe Li si však kladl otázku, zda ke splnění úkolu nepotřebuje víc informací. Vnitřně se mu to příčilo: byl stavěný a vycvičený k ráznému jednání. Ne nadarmo ho soudruh Čchao jednou označil za lidskou zbraň. Jenže účinná akce nesmí být zbrklá. Načasování je při ní stejně důležité jako schopnost přizbůsobit se a reagovat na změnu podmínek.

Sundal prst ze spouště, zvedl k očím digitální fotoaparát a jemně ho vyladil, až spatřil v hledáčku ostrý obraz brunátného muže.

Joe Li měl pro strach uděláno, přesto ucítil nepříjemné bodnutí. Měl obavy, že nepřátelé Liu Anga si našli nového a nebezpečného spojence.

Znovu pohlédl na pušku. Jeho pochybnosti každou vteřinou sílily.

Vyčkat – nebo jednat?

13

Ambler vykročil za Fentonem do konferenčního centra. Průmyslník se doslova třásl dychtivostí.

Vstupní sál paláce tvořila několikapatrová dvorana obložená sklem. Žulová podlaha ve tvaru šestiúhelníku i okolní balkony se koupaly v kalné záři zimní oblohy. Půvabně staromódní černé cedule s pracně připevněnými bílými písmenky vyznačovaly místa různých jednání.

„Každou chvíli uvidíte důkaz, co všechno dokážeme,“ zamumlal Fenton.

Ze sousedního sálu Ambler uslyšel čilý ruch – schůze právě skončila. Lidé vstávali a odsunovali židle. Někteří účastníci spěchali dopředu, aby se představili nebo připomněli ostatním. Jiní šli na kávu nebo si zakouřit ven.

„Kolik máte hodin, Tarquine?“

„11.59.“ Odmlka. „Přesně dvanáct.“

Halou ze žuly a skla se náhle rozlehly zděšené výkřiky, jež postupně sílily. Konverzační šum ustal. Fenton stál vedle schodiště potaženého kobercem, paži kolem Amblerových ramen.

Dovnitř začala proudit ochranka v černých oblecích. Po pár minutách dorazili zdravotníci. Někdo tam zemřel.

Ambler zkrotil rozbouřené nervy a zeptal se Fentona: „Co se stalo?“

Fenton krátce promluvil do mobilního telefonu a pak kývl. „Mrtvý se jmenoval Kurt Sollinger,“ sdělil Amblerovi polohlasem. „Evropský obchodní vyjednavač z Bruselu.“

„A dál?“

„Podle našich informací znamená – tedy znamenal – vážnou hrozbu. Za studií se zapletl se zbytky teroristické organizace Baader-Meinhofová a začal vést dvojí život. Vynikající ekonom a velký sympaťák, řekli by vám všichni. Jenže on zneužil svého postavení v centrále EU k zakládání mezinárodních obchodních společností, přes které se praly peníze z nespolehlivých zemí, a ty pak putovaly k vybraným teroristickým buňkám. Říkali mu pokladník. Vydával peníze na bomby a atentáty.“

„Ale proč…“

„Víte, že dnešek je významný den?“ Fentonovy oči byly tvrdé jako křemen. „Svým způsobem výročí. Vzpomínáte, kdy byl zavražděn náměstek ministra financí USA?“

Ambler pomalu přikývl. Stalo se to před několika lety v grandhotelu v brazilském Sao Paulo. Náměstek ministra – svého času nejmladší řádný profesor ekonomické katedry na Harvardu a strůjce dvojí finanční pomoci Latinské Americe – byl zastřelen před davem lidí. Patřil k největším nadějím americké vlády. Vraha se nepodařilo dopadnout. Úřady sice z činu podezíraly zaryté odpůrce globalizace, rozsáhlé mezinárodní pátrání však nikam nevedlo.

„Stalo se to před pěti lety. Přesně v pravé poledne. V tanečním sále hotelu. Na veřejnosti. Zabili ho nájemní vrazi. Přesně si tu akci naplánovali a s nevídanou drzostí vykonali. Kurt Sollinger byl pokladník. Prostřednictvím bývalých kolegů z Frakce Rudé armády tu vraždu zaplatil. Zjistili jsme to před nedávnem. Nejsou to důkazy k soudu, jak jistě chápete, ale přesto mluví jasnou řečí.“

„Ježíšikriste,“ vydechl Ambler.

„Na den přesně před pěti lety ve dvanáct hodin. Věřte mi, že těm parchantům ta symbolika neujde. Právě jsme vyslali signál na jejich frekvenci. Pochopí, že o nich víme a zpanikaří – rozprchnou se jako krysy a potom zkusí obnovit činnost. Probíhající operace se přeruší. Na celou síť spolupracovníků padne podezření. A jejich vlastní stihomam napáchá víc škody než my. Ten řev a výkřiky – přesně tak to znělo tenkrát v Sao Paulu. Ve spravedlnosti je kus poezie, co říkáte?“ Fenton si zapálil cigaretu.

Ambler těžce polkl. Fenton se klidně zjevil na scéně vraždy, kterou sám zosnoval. Jako by se chtěl předvést.

Fenton jeho myšlenky předjímal. „Ptáte se, proč jsem tady? Protože můžu.“ Jeho pohled byl neochvějný. „Členové SSS neprchají v hrůze. Zapište si to za uši. Naše práce je sice tajná, ale nejsme zločinci. Jsme zákon.“

Fenton sám tomu nepochybně věřil. Dobře věděl, že se smrtelným incidentem pár kroků opodál ho nikdo nikdy nespojí.

„Ale pro vás máme mnohem větší rybu.“ Fenton mu podal podivně tenkou stránku. Vypadala jako kříženec průklepového papíru a starého faxového papíru. Vůně Amblerovi napověděla, že jde o vysoce hořlavý druh, který se během několika vteřin promění v popel. „Žraloka, nebojím se říct.“

„Toho mám oddělat?“ Amblerovi se sevřel žaludek, ale snažil se zachovat nevzrušený tón. Ariadnina nit – zjisti, kam vede. Fenton důstojně kývl.

Ambler si papír rychle přečetl. Dotyčný se jmenoval Benoit Deschesnes. To jméno znal. Byl to generální ředitel Mezinárodní agentury pro atomovou energii. Opravdu velké zvíře. List obsahoval i údaje o zaměstnání a bydlišti včetně popisu jeho běžných zvyklostí.

„Co provedl?“ zeptal se Ambler co nejklidnějším hlasem. „Deschnesnes dřív vyvíjel jaderné zbraně pro francouzskou vládu. Teď z pozice šéfa agentury předává své znalosti zemím, jako jsou Irán, Sýrie, Libye, Alžírsko a dokonce Súdán. Možná si myslí, že by měly dostat stejnou šanci jako západní státy. Možná mu jde o prachy. Ale na tom nezáleží. Je prostě nebezpečný. A musí jít.“ Fenton znovu potáhl z cigarety. „Zapamatoval jste si, co je potřeba?“ Ambler přikývl.

Fenton si vzal papír zpátky a dotkl se ho špičkou cigarety. List se okamžitě vznítil světle růžovým plamenem, jako když mág vykouzlí růži, a vzápětí zmizel. Ambler se rozhlédl: nikdo si ničeho nevšiml.

„My jsme kladní hrdinové, to si pamatujte, Tarquine,“ pravil Fenton. V chladnu mu od úst stoupala pára. „Věříte mi, že?“

„Věřím, že si věříte,“ odvětil Ambler uhlazeně. „Uvidíte, bude to začátek něčeho mimořádného. Když se postaráte o Benoita, složíte zkoušku. Pak si promluvíme. Pak si stoupnete před celou třídu.“

Ambler na okamžik zavřel oči. Ocitl se ve svízelné situaci. Mohl na Deschesnese upozornit úřady, ale k čemu by to vedlo? To ony přece svěřily úkol Fentonovi. Jeho slova by navíc neměla žádnou váhu. Tarquinovi bývalí šéfové uvěřili, že je blázen, a o existenci

Harrisona Amblera nebyly žádné důkazy. Jeho nepřátelé by ho v léčebně nepřivedli do stavu šílenství, kdyby toho nechtěli v budoucnu využít. Nahrávka Amblerova paranoidního blouznění by jistě putovala na patřičná místa ve zpravodajských službách. A kromě toho, kdyby Ambler odmítl, Fenton by si ke splnění úkolu našel někoho jiného.

Náhle k nim zamířil policista. „Vy, pane!“ houkl uniformovaný muž se silným krkem na Fentona.

„Já?“

„Ano, vy!“ Strážce pořádku k nim přistoupil s vyzývavým výrazem. „Pro vás snad zákony neplatí?“

Fenton se zatvářil jako nevinnost sama. „Prosím?“

Policista přitáhl tvář k Fentonovi a ohrnul rty. „V konferenčním centru se nekouří. Podle městské vyhlášky se nesmí kouřit v žádné veřejné budově. Nedělejte, že to nevíte. Všude visí cedule.“

Ambler se otočil k Fentonovi a zavrtěl hlavou. „Tak, a máte to.“

O několik minut později už oba kráčeli po zameteném chodníku před kongresovým palácem. Na zemi kolem ležela sněhová deka, cestu lemoval zmrzlý živý plot.

„Tak co, plácneme si?“ zeptal se Fenton.

Bylo to šílenství. Proč by se měl pouštět do něčeho, co považoval od základu za nesprávné? Odmítnout však znamenalo pustit nit – a to byla jediná věc, kterou nesměl za žádnou cenu udělat. Jinak by nikdy nenašel cestu z bludiště. Ztratit nit bylo jako ztratit vlastní já.

„Zaplatíte mi v informacích,“ zaslechl Ambler svá slova.

Fenton přikývl. „To je běžná praxe. Někdo vás podrazil a já mám zjistit, kdo a proč. Chápu to správně?“

Tahle praxe vůbec není běžná, chtělo se Amblerovi odpovědět. Místo toho zamumlal: „V podstatě ano.“

Obloha ještě víc potemněla. Tmavě šedá barva v sobě měla nádech nezvratné trvalosti, jako by se už nikdy nemělo vyjasnit.

„Při vašich schopnostech by to mělo jít hladce,“ prohlásil Fenton neochvějně. „A když ne – když vás chytí – tak jste muž, který nebyl. Nastane ticho po pěšině.“

LANGLEY, VIRGINIA

Clay Caston si s odporem prohlížel béžový koberec v kanceláři zástupce ředitele Odboru zpravodajství CIA. Asi půl metru od hnědé kožené pohovky se vyjímala skvrna od kávy. Byla tam už při jeho minulé návštěvě a Caston měl podezření, že ji tam najde i příště. Caleb Norris ji nepochybně už nevnímal. Tak to v životě chodí. Člověk některé věci nevidí ne proto, že jsou skryté, ale protože si na ně zvykl.

„Zatím tomu snad rozumím,“ povídal Norris. „Našel jsi datum příjmu pacienta a provedl jsi tu…“

„Diferenční analýzu.“

„Správně. Diferenční analýzu. Zaměřil ses na drobné odchylky ve výdajích. To zní nadějně.“ Netrpělivá pauza. „A co jsi zjistil?“

„Nic.“

„Nic,“ zopakoval po něm Norris schlíple. „Aha.“

„Což je dost zarážející.“ Norris na něj vrhl nejistý pohled.

„Je to jako pes, co neštěká, Cale. Taková zvláštní operace znamená taky spoustu papírování, schvalování a všemožných žádostí, i když se jedná jen o pár dolarů z pokladny. Pokud obyčejný zaměstnanec udělá cokoliv, k čemu jsou potřeba peníze úřadu, musí vyplnit příslušné formuláře. Zanechává po sobě stopu – je to jako pěšinky v lese. Čím jde člověk výš, tím míň jich najde. Tam už se totiž o zdroje žebrat nemusí. Chci tím naznačit, že pokud jsme nic nenašli, jde to asi z vysokých míst. Na ostrov Parrish nepřijedeš jako normální turista a neobjednáš si hotel. Přivezou tě tam chlápkové v bílých pláštích. To znamená přesun vozidel, práce přesčas a tak dále a tak podobně. Ale když jsem po tom pátral, k ničemu jsem nedošel.“

„Jak vysoko to podle tebe sahá?“

„Minimálně do stupně E17,“ odvětil Caston. „Někdo na tvojí úrovni, možná i výš.“

„To seznam podezřelých dost zužuje.“

„Jo? To se státní aparát najednou tak scvrkl, když jsem byl na záchodě?“

„Hm. Připomíná mi to, jak jsi načapal toho chlápka z ředitelství operací, který si tajně zajel do Alžírska. Použil falešný pas a dokonale zametl všechny stopy. Oficiálně nahlásil, že jede na týden do hor. Hrozně se mi líbilo, jak jsi ho tenkrát usvědčil: zvýšená spotřeba toaletního papíru na pánském záchodě u jeho kanceláře!“

„Vždyť to bilo do očí. Každý den vypotřeboval celou jednu roli!“

„Domyslel sis, že si přivezl průjem. Giardiáza – střevní bacil, který se vyskytuje jen v Alžírsku. Dva dny nato jsme měli na stole jeho doznání. Usvědčil ho hajzlpapír!“ Mrzoutský úředník se usmál pod vousy. „A co kariéra? Zjistils o tom uprchlíkovi něco?“

„Pár věcí,“ řekl Caston.

„Protože ho asi budeme muset na něco nalákat, nějak se mu dostat na kobylku.“

„To nebude žádná legrace,“ varoval ho Caston. „Stojí proti nám těžká váha. Povím ti jednu maličkost, která je podle mě zásadní. V terénu s tím chlapem nikdo nechtěl hrát karty.“

„Švindloval?“ Caleb Norris si povolil vázanku, že vypadal jako šéfredaktor nějakého bulvárního plátku. Z rozepnutého límečku mu vykukovaly kudrny černých chloupků.

Caston zavrtěl hlavou. „Znáš německé slovo Menschenkenner?“

Norris přimhouřil oči. „Znalec lidí? Někdo, kdo jich hodně zná?“

„Ne tak docela. Menschenkenner je člověk, který má čich na lidi. Dokáže je dokonale odhadnout.“

„Umí jim číst myšlenky?“

„Jako knížku. Kdybys měl co tajit, tomu chlapovi by ses radši obloukem vyhnul.“

„Chodící detektor lži. To bych taky někdy potřeboval.“

„Pár lidí mi řeklo, že Tarquin nejspíš sám neví, jak to dělá. Snažili se tomu proto přijít na kloub.“

„A jak to dopadlo?“ Norris těžce dosedl na pohovku.

„Ve hře je řada proměnných. Ale průzkum ukázal, že lidé jako Tarquin jsou obzvlášť citliví na ‚mikrovýrazy‘ – to jsou výrazy tváře trvající nejvýš třicet milisekund. Takových nepatrných změn si většina z nás ani nevšimne. Odborníci mluví o ‚průsaku‘ a ‚znacích‘. Zdá se, že existuje řada trhlin, kudy unikají skryté emoce. Lidská tvář v sobě skrývá řadu důležitých informací, které přehlížíme. Jinak by se nám asi žilo hodně těžko.“

„Já tě nestačím sledovat, Clayi.“ Norris položil nohy na otlučený konferenční stolek. Caston by se vsadil, že v době pořízení byl v mnohem lepším stavu. Všechno v Norrisově kanceláři působilo víc opotřebovaně a omšele, než by se dalo svést na pouhé stáří.

„Víc toho zatím nevím. Ale různí psychologové tenhle jev studovali. Natočíš někoho na video a pak záznam pomalu projíždíš okénko po okénku. Někdy přitom uvidíš výraz, který neladí s tím, co ten člověk zrovna říká. Vypadá smutně a najednou se na chviličku zatváří vítězoslavně. Ale je to taková rychlost, že to většinou nepostřehneme. Tarquin není žádná nadpozemská bytost. Jen dokáže reagovat na věci, kterých my si ani nevšimneme.“

„Takže vidí víc než ostatní. Ale co vlastně?“

„To je zajímavá otázka. Odborníci na studium tváří přišli na to, které svaly se zapojují, když člověk potlačuje emoce. Někdo se začne usmívat a okamžitě stáhne koutky úst dolů. Jenže když to udělá vědomě, pohne zároveň i svalem na bradě. Když ohne koutky úst bezděčně – když se chová upřímně – bradový sval zůstává na místě. Anebo další příklad: když se někdo usmívá falešně, stahují se mu některé svaly na čele jinak než normálně. A pak máme svaly v obočí a víčkách, které vyjadřují zlost nebo úžas. Vůlí se nedají ovládat. Pokud člověk není vynikající herec – pokud se doopravdy nevcítí do role – svaly ho zase prozradí. Ve většině případů tyhle nesrovnalosti vůbec nevnímáme. Jsou pod naším rozlišovacím prahem. Svaly v obličeji na sebe působí stovkami způsobů. Je to, jako když se barvoslepý dívá na obraz – vidí jen odstíny šedé. Zatímco člověk, jako je Tarquin, vidí všechny barvy.“

„Což je pěkně nebezpečná zbraň.“ Norrisovo huňaté obočí se zachmuřilo. Bylo vidět, že z toho má těžkou hlavu.

„To každopádně,“ přitakal Caston. Nevyslovil však podezření, jež mu neodbytně vrtalo hlavou: že totiž existuje souvislost mezi Tarquinovým tajuplným nadáním a jeho hospitalizací – doslovným vymazáním ze světa. Zatím nevěděl jaká. Ale den byl ještě mladý.

„Dvacet let pracoval pro nás.“

„To je fakt.“

„Ale teď musíme předpokládat, že pracuje proti nám.“ Norris rázně zavrtěl hlavou, jako by chtěl zaplašit noční můru. „To není hezká představa.“

„A bůhví, pro koho dělá,“ pravil Caston pochmurně.

14

Šero montrealského odpoledne se okamžitě rozjasnilo, když mu Laurel zavolala na mobil.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Ambler naléhavě.

„Nemusíš mít strach, Hale,“ přinutila se k nenucenému tónu, aby ho uklidnila. „Všechno je v pořádku. Tetičce Jill se daří dobře. A mně taky. Kdyby tě to zajímalo, i jejích šedesát sklenic broskvového džemu se má dobře, i když je asi nikdo nebude jíst.“ Na okamžik přidusila mluvítko rukou, prohodila s někým pár slov a pak řekla: „Tetička Jill chce vědět, jestli máš rád džem z broskví.“

Ambler strnul. „Cos jí řekla…“

„O tobě? Vůbec nic.“ Ztišila hlas. „Myslí si, že mluvím se svým přítelem. No představ si to.“

„Určitě se nestalo nic zvláštního? Vůbec nic?“

„Kdepak,“ odvětila. „Kdepak,“ zopakovala až příliš rychle.

„Tak ven s tím,“ pobídl ji Ambler.

„Jen – ale to nestojí ani za řeč. Před chvílí volal nějaký chlap od naftařů. Aktualizují seznamy zákazníků, a tak se mě vyptával na spoustu hloupostí. Když se zajímal o spotřebu oleje a typ kamen, šla jsem se podívat a zjistila, že Jill používá zemní plyn, a ne topný olej. Než jsem se vrátila k telefonu, tak ten člověk zavěsil. Asi to byl omyl.“

„Jak se ta firma jmenovala?“

„Jak se jmenovala?“ Odmlčela se. „A víš, že to neříkal?“

Ambler zkoprněl na místě, jako by zamrzl v ledové kře. Ten rukopis poznával: zdánlivě nevinné nedorozumění, zdvořilý profesionální telefonát, možná jeden z desítek – a na druhém konci linky analyzátor hlasu.

Zkoušeli to.

Hodnou chvíli mlčel. Nejdřív se musel uklidnit.. „Laurel,“ vypravil ze sebe nakonec. „Kdy to bylo?“

„Je to tak – dvacet minut?“ Její hlas už nezněl tak vyrovnaně.

Dvanáct vrstev laku. Dvanáct vrstev strachu. „Teď mě dobře poslouchej. Musíš okamžitě pryč.“

„Ale…“

„Musíš pryč. Teď hned.“ Udělil jí přesné pokyny. Měla zajet do servisu, říct, že potřebuje opravit řízení, a odjet náhradním autem. Byl to laciný a snadný způsob, jak přijít k vozu, který se nedal tak jednoduše vypátrat.

Pak měla odjet – kamkoli, kde ji nikdo nebude hledat.

Vyslechla ho a pak zopakovala jeho poslední větu. Vycítil, že s tím vnitřně bojuje. Na ohrožení vlastního života nebyla zvyklá. Snažila se rozložit situaci na soubor úkonů, jež měla provést.

„Dobře,“ souhlasila a zhluboka se nadechla. „Ale nejdřív se s tebou musím vidět.“

„To bohužel nepůjde,“ řekl jí co nejohleduplněji.

„Jinak to neudělám.“ Znělo to jako suché konstatování. „Já…,“ zajíkla se. „Prostě nemůžu.“

„Zítra odjíždím,“ vysvětlil jí.

„Tak dneska večer.“

„Laurel, to není nejlepší nápad.“

„Sejdeme se dneska večer,“ zopakovala Laurel s konečnou platností.

*****

Téže noci stál Ambler ve dvacátém podlaží hotelu poblíž Kennedyho letiště v New Yorku – vymínil si pokoj ve vyšším patře obrácený na sever – a přes provazce deště za oknem sledoval provoz ve 140. ulici. Hustý liják trval už hodinu. Voda zaplavovala kanály a tvořila na vozovce kluzký film. Nebyla sice taková zima jako v Montrealu, ale rozhodně žádné teplo. Laurel měla přijet autem, a sychravé počasí k tomu nebylo právě vhodné. Při pomyšlení, že ji znovu uvidí, mu však poskočilo srdce. Člověku je opravdová zima až tehdy, když ztratí víru, že se ještě někdy zahřeje. Amblerovi však v danou chvíli připadalo, že teplo mu může znovu dát jedině Laurel.

V jedenáct hodin mu pohled do dalekohledu prozradil, že očekávané auto konečně přijelo. Byl to Chevrolet Cavalier. Vytušil, že za volantem sedí Laurel ještě dřív, než za zmáčeným čelním sklem zahlédl její rozcuchané kaštanové vlasy. Zachovala se přesně podle jeho instrukcí: počkala minutu před hotelem, pak se znovu zařadila do proudu aut, zamířila k dalšímu výjezdu a jela zpátky. Ambler měl z výšky dobrý přehled o provozu. Kdyby ji někdo sledoval, snad by to poznal.

Po deseti minutách se vrátila k betonovému vjezdu do hotelu. Když ji telefonicky uklidnil, že se na ni nikdo nepověsil, vystoupila z vozu. V rukou svírala balíček v igelitu, jako by skrýval nějakou cennost. O pár minut později zaťukala na jeho dveře. Jakmile za ní zaklaply, shodila ze sebe modrou bundu – byla tak nasáklá, jak dokáže být jen údajně nepromokavé oblečení – a na koberec kousek vedle položila balíček. Mlčky vykročila k Amblerovi, do jeho náruče. Pevně se do sebe zaklesli, až cítili svá tlukoucí srdce. Držel ji pevně, jako tonoucí plavčíka. Dlouhou chvíli tam jen nehnutě stáli. Pak k němu Laurel přitiskla rty.

On ji však po chvíli odstrčil. „Laurel – to, co se stalo… Radši se do toho nemíchej. Musíš si dát pozor. Tohle není…, to bys nechtěla.“ Slova z něj vylétla v jednom proudu.

Úpěnlivě se na něj podívala, ale nic neřekla.

„Laurel,“ vysoukal ze sebe zastřeným hlasem. „Já nevím, jestli my dva…“

Věděl, že prožité trauma může vyvolat jistou závislost – zkreslit vnímání i city. Stále v něm viděla svého zachránce. Nepřipouštěla si skutečnost, že ji naopak vystavil ohrožení. Ambler si však zároveň uvědomoval, že Laurel zoufale potřebuje útěchu, duševní i tělesnou. Kdyby ji odmítl, ranil by ji. A on ji navíc odmítnout nechtěl.

Zaplavil ho pocit viny smíšený s bolestnou touhou. V příští chvíli padli na postel. Dvě nahá těla, rozechvělá a vzrušená, se zmítala v návalu lidského tepla, po němž tolik prahla. Když se od sebe konečně oddělili – vyčerpaní, zadýchaní a lesklí potem – vzali se alespoň za ruce a propletli prsty, jako by ani jeden z nich nesnesl představu úplného odloučení. Teď ne. Ještě ne.

Po několika minutách mlčení se k němu Laurel otočila. „Cestou jsem si udělala menší zastávku,“ zašeptala. Převalila se na posteli, vstala a přinesla balíček, s nímž přišla. Při pohledu na její nahou postavu, která se rýsovala proti zataženým závěsům, se mu zrychlil tep. Bože, ta je krásná.

Laurel vytáhla z igelitové tašky jakýsi předmět a podala mu ho. Byla to velká tlustá kniha.

„Co to je?“ zeptal se Ambler.

Snažila se neusmívat. „Koukni se.“

Rozsvítil lampičku u postele. Byla to ročenka s plátěnou vazbou, na jejíž hnědé obálce se vyjímal vyražený znak Carlylovy koleje. Svazek byl zabalený do původní fólie, na pohled zkřehlé věkem.

„Originál,“ oznámila Laurel. „Netknutá, nepozměněná, zkrátka tak, jak byla.“ Podala mu ji. „Tohle je tvoje minulost. K ní se dostat nemohli.“

Takže se zastavila v Carlylově koleji, kde kdysi studoval. „Laurel,“ zašeptal. Pocítil vlnu vděčnosti a ještě něčeho mnohem silnějšího. „Tys to udělala kvůli mně.“

Zpražila ho pohledem, z nějž čišela bolest i láska. Byla to skutečně láska? „Udělala jsem to kvůli nám oběma.“

Vzal knihu do rukou. Byla těžká: poctivě vázaný spis, který měl vydržet desítky let. Laurel necítila potřebu sama tu ročenku otevřít, tak moc mu důvěřovala.

V ústech mu náhle vyschlo. Objevila způsob, jak se prodrat bludištěm lží, jež halily pravou podstatu věci. Laurel Hollandová. Moje Ariadna.

„Panebože,“ vydechl udiveně.

„Zmínil ses, kam jsi chodil do školy, co jsi studoval, a tak jsem se trochu zamyslela. Snažili se vymazat tvoji minulost. Dělali, co mohli, ale při bližším zkoumání ty jejich triky neobstojí.“

Pořád ta protivná třetí osoba množného čísla: oni. Vývěsní štít nad propastí nejistoty. Ambler dychtivě přikývl.

„Je toho prostě moc a všechno se stihnout nedá. Jako když běháš po domě s vysavačem, protože návštěva má dorazit každou chvíli. Byt vypadá možná opravdu uklizeně. Ale vždycky se něco najde – prach pod kobercem, krabice od jídla pod pohovkou. Stačí se podívat. Takže: počítačové záznamy u děkana změnit mohli, ale já zašla na studijní oddělení a koupila si tvoji ročenku. Konkrétní hmatatelnou věc. Stála mě šedesát dolarů.“

„Panebože,“ zopakoval Ambler se srdcem v krku. Nehtem roztrhl starou fólii a opřel se o čelo postele. Ročenka voněla jako všechny drahé knihy – tiskařskou černí a barvami. Listoval jí a při pohledu na obrázky ze studentských let se neubránil úsměvu. Jeden snímek zachycoval starý známý vtip s dýní, jiný zase dospělou krávu v knihovně, jak ometá ocasem kartičkové katalogy. Nejvíc ho však upoutalo, jak byli všichni studenti hubení. Určitě v těch letech vypadal stejně.

„Vracejí se ti vzpomínky, co?“ Laurel vklouzla vedle něj.

Ambler s bušícím srdcem pomalu obracel stránky. Těžká objemná kniha na něj měla uklidňující účinek. V duchu si vybavil svou upřímnou jednadvacetiletou tvář i citát od Margaret Meadové uvedený pod podobenkou, který ho tehdy silně oslovoval. Stále jej znal nazpaměť: „Nepochybuj, že hrstka přemýšlivých a zapálených lidí může změnit svět. Jinak to vlastně ani v dějinách nebylo.“

Ambler vyhledal v obrazové galerii písmeno A a sjížděl prstem vedle sloupku drobných černobílých fotek studentů s hustými vlasy a rovnátky. ALLEN, ALGREN, AMATO, ANDERSON, ANDERSON, AZARIA. Úsměv mu ztuhl na rtech.

Fotografie byly seřazené v pěti řadách na stránku, čtyři tváře vedle sebe. Nebylo pochyb, kde se měla nacházet podobenka se jménem HARRISON AMBLER.

Nic. Ani prázdné místo. Ani poznámka FOTOGRAFIE NENÍ K DISPOZICI. Jen tvář dalšího studenta, jehož si vybavoval jen matně.

Amblerovi se zatočila hlava a zvedl žaludek.

„Co je?“ zeptala se Laurel. Když uviděla, kde se zastavil jeho ukazovák, také se zděsila.

„Koupila jsem špatnou knížku. Vzala jsem jiný rok, já husa hloupá.“

„Ne,“ zachraptěl Ambler. „Ročník souhlasí – já nesouhlasím.“ Těžce vydechl, zavřel oči a po chvíli je znovu otevřel. Musel něco přehlédnout. Něco, co nebylo na první pohled vidět.

To přece nemůže být pravda.

Chvatně a zoufale nalistoval rejstřík. ALLEN. ALGREN. AMATO. ANDERSON.

Žádný AMBLER.

Horečně listoval knihou, až našel skupinový snímek školní veslařské posádky. Vzpomínal si na dresy i na tu zatracenou loď, mírně otlučenou osmu Donoratico, jež se rýsovala v pozadí. Ať se však díval, jak se díval, sebe mezi veslaři nenašel. Mladí muži ve žlutých tričkách a trenýrkách. Ve tvářích sebejistý výraz, ramena stažená dozadu, vypnutá hruď – to kvůli fotografovi. Napočítal celkem třiadvacet studentů. Samé známé tváře. Jenže Hal Ambler mezi nimi chyběl.

Jako v mrákotách dál procházel knihu a hledal další skupinové snímky, kde by se měl správně objevit. Nikde však nebyl.

Vzpomněl si na Osirisova slova. Je to Ockhamova břitva: Jaké je nejjednodušší vysvětlení? Je lehčí změnit obsah tvé hlavy než celý svět.

Harrison Ambler byl – lež. Uměle stvořená bytost. Život sestavený z tisíce skutečných úlomků a vpravený do hlavy jiného člověka. Falešný život zastírající ten reálný. Proud věrných příhod, promítaný v proměnlivém pořadí. Tabule, kterou někdo smazal a pak znovu popsal.

Ambler složil hlavu do dlaní. Zmocnila se ho hrůza. Ničemu nerozuměl. Připadalo mu, že něco ztratil a už to nikdy nezíská zpět: své vlastní já.

Když zvedl oči, uvědomil si, že ho Laurel pozoruje. Po tvářích jí stékaly slzy.

„Nevzdávej to,“ hlesla naléhavě.

„Laurel.“

„Musíš se vzchopit,“ řekla pevným tónem.

Amblerovi se zhroutil svět. Připadal si jako vesmírné těleso drcené vlastní gravitací.

Laurel ho objala a tiše konejšila: „Jak je ta básnička? Já jsem Nikdo! Kdo jsi ty? Taky Nikdo? Ty, ty, ty!‘ Já jsem taky Nikdo, nejsi v tom sám.“

„Laurel,“ začal. „To nejde. To nesmíš.“

„Ty se nesmíš vzdávat,“ odpověděla. „Protože pak jim to vyjde.“ Sklouzla mu rukama k ramenům a stiskla, jako by ho chtěla vrátit ze snových dálek zpátky do reality. „Nevím, jak to říct. Je to otázka citu. Někdy člověk pozná, co je pravda, i když to nemůže dokázat. Takže dovol, abych ti řekla, jak to vidím já. Koukám se na tebe a už si nepřipadám sama – a nedovedeš si představit, jaká je to pro mě vzácnost. S tebou cítím zvláštní bezpečí. Vím, že jsi fajn chlap. Vím to, protože – a to mi věř – dobře znám opačné typy. Můj exmanžel mi udělal ze života peklo. Od soudu sice dostal zákaz styku, ale bylo to úplně na prd. Ti chlapi včera večer – dívali se na mě jako na kus masa. Bylo jim fuk, jestli třeba chcípnu. Když mě chytli, jeden z nich řekl, že ‚ochutná moji prdelku‘. Jeho kámoš na to ‚že si dá taky‘. Shodli se, že na to nikdo nepřijde. To by bylo první, co by se mi stalo. Ale nepočítali s tebou.“

„Ale nebýt mě…“

„Nech toho! To je, jako bys říkal, že za nic nemůžou. Ale můžou, a zaplatí za to. Řiď se citem a poznáš, co je pravda.“

„Co je pravda,“ zopakoval. Ta slova měla podivnou pachuť.

„Ty jsi pravda,“ řekla mu. „U toho můžeme začít.“ Přitáhla si ho k sobě. „Já ti věřím. Musíš si taky věřit. Udělej to pro mě, prosím tě.“

Teplo jejího těla mu vlilo krev do žil. Jako by získal brnění proti úkladům okolního světa. Laurel byla silná – neuvěřitelně silná. I on potřeboval nalézt ztracenou sílu.

Hodnou chvíli oba mlčeli.

„Musím odjet do Paříže, Laurel,“ pronesl nakonec.

„Jdou po tobě, nebo ty po nich?“ V té otázce se skrýval mírný osten.

„To bych taky rád věděl. Potřeboval bych si prokopat cestu z bludiště. Ať vede kamkoliv.“

„To chápu.“

„Ale nesmí nás nic zaskočit, Laurel. Na konci labyrintu možná zjistím, že jsem někdo jiný, než si myslím. Někdo, koho ani jeden z nás nezná.“

„Nestraš mě,“ špitla Laurel.

„Možná by ses bát měla,“ opáčil Ambler a něžně svíral její ruce. „Možná bychom se měli bát oba.“

*****

Spánek dlouho nepřicházel, a když se konečně dostavil, přinesl s sebou obrazy z minulosti, kterou stále považoval za svou.

Matčina tvář se silnou vrstvou líčidla zakrývajícího modřiny. Bolest a zmatek v jejím hlase.

„Říkal ti snad tatínek, že odchází?“

„Ne. Neříkal nic.“

„Přísahám, že v sobě máš ďábla. Jinak bys takovou věc nemohl v životě vyslovit.“

Jeho nevyřčená odpověď: Copak to není jasné? Copak to taky nevidíš?

Bolest a zmatek v matčině tváři se přetavily v užaslý a vypočítavý výraz Paula Fentona.

Jste učiněný kouzelník. Čaroděj. Abrakadabra – kouzelník je fuč i s pláštěm a čarovnou hůlkou. Jak jste to sakra dokázal?

Jak vlastně?

V duchu se mu zjevil další obličej – nejdřív jen oči, chápavé a vyrovnané. Patřily Waj-čchan Leungovi.

Vzpomeňte si na toho chlapíka, který si kdysi dávno v jedné vesnici otevřel obchod s oštěpy a štíty. O těch oštěpech tvrdil, že proniknou vším, a ty štíty prý nic nepropíchne.

Vrátil se do Čchang-chuy, nořil se do nejhlubších záhybů své mysli. Vzpomínky, jež se mu vytratily z hlavy, ho nyní zaplavily jako gejzír z netušeného pramene.

Nevěděl, proč si je dřív nemohl vybavit, a teď ano. Vracející se obrazy ho spalovaly a ta bolest probouzela vzpomínky na staré šrámy…

Byl svědkem brutální popravy a musel čelit pohledu umírajícího člověka. Necítil však jeho vnitřní klid. Ne, kypěl v něm vztek. Největší, jaký kdy zažil. Bylo mu jasné, že on i jeho kolegové se stali obětí manipulace. Podstrčili jim falešné podklady. Byl to propletenec lží utkaný ze stovek tenkých nenápadných nitek.

Začal jsi vidět do něčeho, do čeho jsi vidět neměl.

Ještě téhož dne tchajwanská vláda oznámila zadržení členů krajně levicové skupiny, jež údajně stála za atentátem. Skupina se ihned ocitla na oficiálním seznamu teroristických organizací. Tarquin o ní něco věděl. Tvořila ji zhruba desítka věčných studentů, kteří se dostali nanejvýš k šíření okopírovaných maoistických pamfletů z padesátých let a vášnivým debatám nad šálky slabého zeleného čaje.

Zatímco ostatní Členové Amblerova týmu vyrazili za dalšími úkoly, on sám se v následujících čtyřech dnech zuřivě snažil dopátrat pravdy. Dílky skládanky nebylo tak těžké najít. Běhal mezi mocenskými centry ostrova, až mu Tchaj-wan splýval v jednu velkou šmouhu z pagod, barevně zdobených střech chrámů a rozpínavých měst plných tržnic a obchodů. Ostrov doslova přetékal lidmi na velkých „rodinných“ motorkách, v maličkých autech či autobusech. Snad každý tu přežvykoval betelové oříšky a pak hlučně plival krvavě rudé hleny na chodník. Sešel se s „důvěrníky“ z tchajwanské armády, kteří ani neskrývali radost z Leungovy vraždy. Navštívil nohsledy a spojence zkorumpovaných politiků, dvořanů i obchodníků, kteří svírali opravdové otěže moci. Někdy z nich mámil informace předstíráním náklonnosti, jindy musel sáhnout k zastrašování a také k jisté míře násilí, o němž předtím nevěděl, že ho je schopen. Tenhle typ lidí moc dobře znal. Pečlivě vážili slova, ale z tváře jim čišely nekalé úmysly. Ano, opravdu je znal.

A oni teď začali poznávat jeho.

Třetího dne zajel městskou rychlodráhou do Pchej-tchou. Oblast ležící patnáct kilometrů od centra Tchaj-peje kdysi proslula svými lázněmi. Později se z ní stala vykřičená čtvrť červených luceren. Nyní to bylo něco mezi. Za čajovnou a turistickou ubytovnou našel „muzeum pramenů“, jakési honosné lázně. Ve třetím patře dostihl obtloustlého mladíka, jehož hledal – synovce mocného generála, který se podílel na obchodu s drogami tím, že pomáhal pašovat heroin z Barmy přes Thajsko a Tchaj-wan do Tokia, Honolulu a Los Angeles. Rok předtím se tlouštík rozhodl kandidovat do parlamentu, a třebaže věděl víc o druzích koňaku než o problémech voličů, dalo se předpokládat, že s podporou strany Kuoinintang uspěje. Pak ovšem zjistil, že Leung vede rozhovory s jiným uchazečem o křeslo. To ho silně rozladilo: kdyby Leung podpořil jeho rivala, mladíkova politická kariéra by byla v ohrožení. A kromě toho, kdyby Leungovo tažení proti korupci slavilo úspěch na celostátní úrovni – nebo by nedejbože inspirovalo nějakou další zemi ke slepému následování – jeho strýce to mohlo zničit.

Muž odpočíval ponořený po prsa v kouřící vodě a uhranuté sledoval vysílání hudební televize. Když k němu přistoupil oblečený Tarquin a vytáhl z pochvy dlouhý bojový nůž s vroubkovaným ostřím, okamžitě zbystřil. Stačilo několik drobných řezů na čele těsně pod vlasy a synovec se ochotně rozpovídal. Tarquin dobře věděl, jakou zvláštní hrůzu člověk prožívá, když ho oslepí vlastní krev stékající do očí.

Věc se měla tak, jak Tarquin začínal tušit. „Informace“ ve spisech pocházely z dílny Leungových politických soupeřů. Byly přitom šikovně protkané pravdivými poznatky o jiných zločincích, což materiálům propůjčilo zdánlivou věrohodnost. Toto zjištění však vedlo k zásadní otázce. Jak si tyto bezostyšné lži našly cestu do špionážní sítě Konzulárních operací? A jak v té pavučině klamu mohl uvíznout Útvar politické stabilizace?

Byla to snad ta nejstarší zpravodajská léčka na světě: nepřátelé nějakého člověka rádi řeknou cokoli, jen aby mu uškodili. Pokud nelze ověřit informace z nezávislých zdrojů, zůstávají na úrovni pouhého tvrzení. Dalo se přece očekávat, že činitelé, které reformní politik ohrožoval, o něm budou šířit lži. Stabilizační útvar se však dopustil nevysvětlitelné chyby při odhadu situace.

Pocity, jež se v něm mísily, byly třaskavé a nebezpečné. Nejen pro ostatní, ale – jak si matně uvědomoval – i pro něj samotného.

*****

Když se Ambler vzbudil, byl ještě unavenější, než když uléhal, a tlumený hukot z nedalekého letiště za to nemohl. Cítil, že se dostal blízko k odhalení čehosi velkého. Ta myšlenka mu visela v mysli jako ranní mlha a stejně rychle se rozplynula. Oči ho pálily a v hlavě mu tepalo jako při kocovině, i když vůbec nic nepil.

Laurel už byla oblečená. Měla na sobě khaki kalhoty a jemně skládanou bleděmodrou halenku. Podíval se na hodiny na stolku a uklidnil se, že nic nezmeškal.

„Máš spoustu času – neuletí nám to,“ řekla, když se konečně dopotácel do koupelny.

„Nám?“

„Jedu s tebou.“

„To ti nedovolím. Nevím, co všechno hrozí, a nemůžu tě…“

„Já vím, že je to riskantní,“ přerušila ho Laurel. „A proto tě potřebuju. Proto potřebuješ ty mě. Mohla bych ti pomoct. Krýt ti záda. Víc hlav víc ví.“

„To nepřipadá v úvahu, Laurel.“

„Jsem amatérka, uznávám. A právě proto mě tam nebudou čekat. Ty se navíc nebojíš jich, ale sám sebe. A v tom bych ti snad mohla trochu ulehčit situaci. Nechci být na obtíž.“

„Kdyby se ti tam něco stalo, do smrti bych si to vyčítal.“

„A co kdyby se mi něco stalo tady, a tys u toho nebyl?“

Zpražil ji pohledem. „To všechno kvůli mně,“ hlesl Ambler se špatně zakrývanou hrůzou. Trápila ho otázka, již však nevyřkl: Kdy to skončí?

„Nesmíš mě opustit,“ řekla Laurel tiše, avšak rozhodně.

Ambler vzal její tvář do dlaní. Plán, s nímž přišla, byl šílený. Mohl jej však ušetřit od jiné formy šílenství. V jednom měla určitě pravdu: z druhého konce světa by ji určitě neochránil.

„Jestli se ti něco stane…,“ začal větu, ale ani ji nemusel dokončovat.

Vrhla na něj pevný a nebojácný pohled. „Na letišti si koupím náhradní kartáček na zuby,“ odpověděla.

15

PAŘÍŽ

Když vlak zastavil na Severním nádraží, Ambler pocítil tepání ostražitosti i vlnu nostalgie. Typická vůně – každé město si pamatoval podle výrazných pachů – ho vrhla zpátky do minulosti, kdy tu jako mladík strávil devět měsíců, během nichž snad dospěl víc než předtím za pět let. Uložil si kufr do úschovny a velkými portály nádraží vstoupil do Města světel.

Z bezpečnostních důvodů cestovali každý zvlášť. On letěl do Bruselu s doklady na jméno Robert Mulvaney, jež mu dal Paul Fenton, a do Paříže pokračoval vlakem, který jezdil každou hodinu. Ona použila pas, který Ambler narychlo koupil v Bronxu a mírně poupravil. Jméno Lourdes Esquivelová se k Američance s jantarovýma očima sice moc nehodilo, on však věděl, že při prohlídce na rušném letišti obstojí.

Podíval se na hodinky a vmísil se do davu lidí na nádraží. Laurel seděla v čekárně, přesně jak se domluvili. Když ho spatřila, celá se rozzářila.

Srdce mu poskočilo blahem. Byla očividně unavená z cesty, a přesto mu připadala krásnější než jindy.

Když společně vyšli z nádraží na náměstí Napoleona III., Laurel se obdivně zadívala na krásnou fasádu vyzdobenou korintskými sloupy.

„Těch devět soch představuje hlavní města severní Francie,“ sdělil jí Ambler tónem turistického průvodce. „Nádraží bylo postaveno jako brána na sever: do severní Francie, Belgie, Holandska, a dokonce Skandinávie.“

„To je nádhera,“ vydechla Laurel. Lidé se tak vyjadřovali často, z jejích úst však ta slova nezněla frázovitě ani povrchně. Šla jí přímo od srdce. Ambler se díval na známé stavby jejíma čerstvýma očima a najednou mu vše také připadalo nové.

Symbolické brány, před nimiž stáli, byly dokonalým výtažkem dějin lidstva. Vždycky se našli ti, kteří je chtěli otevřít. Jiní se je zase snažili pevně zavřít. Ambler svého času dělal obojí.

Hodinu poté zanechal Laurel ve své oblíbené restauraci U Dvou pokladů s velkým capuccinem, knižním průvodcem Blue Guide a výhledem na nejstarší kostel v Paříži. Vysvětlil jí, že si musí něco zařídit a brzy se vrátí.

Ambler zamířil pravidelným krokem na západ, do sedmého okresu. Přitom se pozorně díval do tváří kolemjdoucích. Co chvíli odbočoval a nahlížel do výkladů, jestli ho nikdo nesleduje. Nic tomu však nenasvědčovalo. Dokud nevstoupil do styku s Fentonovými pařížskými spolupracovníky, mohl doufat, že o něm nikdo neví. Konečně dorazil ke vznešené budově z devatenáctého století v rue St. Dominique a zazvonil u dveří.

Na obdélníkové mosazné tabulce na dveřích se skvěl vyrytý znak Skupiny strategických služeb. Ambler letmo zahlédl odraz podivného chlapa a okamžitě se mu zvýšila hladina adrenalinu v krvi. V příští chvíli si uvědomil, že hledí do vlastní tváře.

Narovnal záda a znovu se zadíval na dveře. K rámu byl připevněný čtverec z matného skla, který připomínal pohaslou televizní obrazovku. Ambler věděl, že je to součást audiovizuálního bezpečnostního systému nejnovější generace. Křemíková destička ukrývala stovky miniaturních čoček, jež zachycovaly světelné paprsky v rozsahu téměř 180 stupňů. Šlo vlastně o složené oko, jaká nacházíme u hmyzu. Signály ze stovek samostatných zrakových receptorů skládal počítač do celistvého proměnlivého obrazu, který se dal libovolně otáčet a sledovat z různých úhlů.

„Est-ce que vous avez un rendez-vous?“ zeptal se mužský hlas z reproduktoru.

„Dobrý den, já jsem Robert Mulvaney,“ ohlásil se Ambler. Bylo skoro lepší mít falešné jméno než pravé bez záruky.

Po několika chvílích, během nichž počítač nepochybně porovnával jeho obraz s digitální podobou, kterou jim dodal Fenton, se ozval bzučák a Ambler mohl vejít do ničím výjimečného předsálí. Z velké plastové cedule v úrovni očí zářil znak Skupiny strategických služeb, mnohem větší než na mosazné tabulce venku. Jakémusi poskokovi s pleší nadiktoval, co všechno potřebuje – včetně rok starého pasu na jméno Mary Mulvaneyová opatřeného patřičnými razítky. Stránka s fotografií měla zůstat prázdná a s neporušenou bezpečnostní fólií. Ambler si podobenku sám zažehlí do okénka. O půl hodiny později dostal kufřík s tvrdými stěnami. Ani se nenamáhal zkontrolovat jeho náplň. O spolehlivosti Fentonových lidí neměl pochybnosti. Zatímco vyřizovali jeho „objednávku“, pročítal si spis Benoita Deschesnese v nejnovější verzi. Když pak kráčel zpátky k restauraci, přemítal nad jeho obsahem. Tři snímky ve vysokém rozlišení ukazovaly prošedivělého padesátníka s ostrými rysy. Měl delší lesklé vlasy a na jedné z fotek se díval přes cvikr, který mu propůjčoval mírně povýšený výraz. Na několika stránkách textu byl shrnut celý jeho život.

Deschesnes bydlel v rue Rambuteau a zřejmě to byl mimořádně vzdělaný člověk. Vystudoval jadernou fyziku na Ecole Polytechnique, nejprestižnější přírodovědné fakultě v této elitářské zemi. Později pracoval v jaderné laboratoři CERN, což je Evropské středisko pro nukleární výzkum se sídlem v Ženevě. Po třicítce se vrátil do Francie, konkrétně na pařížskou Univerzitu VII, kde se stále víc zabýval jadernou politikou. Jakmile se naskytlo volné místo inspektora nukleárních zbraní Mezinárodní agentury pro atomovou energii (MAAE), přihlásil se a okamžitě ho přijali. Brzy prokázal mimořádný talent proplouvat byrokratickými mělčinami OSN, ale také řídicí a diplomatické schopnosti. Jeho hvězda stoupala rychle vzhůru, a když byl navržen na generálního ředitele MAAE, neponechal nic náhodě a zajistil si pevnou podporu členů francouzské mise.

Některým činitelům, zejména na francouzském ministerstvu obrany, se příliš nelíbilo, že se Deschesnes v mládí zapletl s Actions des Francais pour le Désarmement Nucléaire, nevládní organizací, jež horlila pro naprostý zákaz jaderných zbraní. Když nastoupil do atomové agentury, francouzské ministerstvo zahraničních věcí vyjádřilo obavy o jeho nestrannost. Tuto bouři však Deschesnes zjevně přestál bez úhony. Bez podpory své země by se o tak významnou a vlivnou pozici nemohl nikdy ucházet.

Všeobecně byl považován za úspěšného člověka. I když sekretariát agentury sídlil v Mezinárodním centru ve Vídni, málokoho překvapilo, že téměř polovinu času trávil v pařížské kanceláři.

To jsou celí Francouzi. Do Vídně však jezdil poměrně často. Dokonce pravidelně navštěvoval laboratoře v rakouském Seibersdorfu i italském Terstu. Během tří let ve funkci generálního ředitele se Deschesnes vyhýbal zbytečným sporům a svědomitě pěstoval prestiž a důvěryhodnost agentury. V krátkém článku v týdeníku Time, ofoceném ve spisu, dostal přezdívku „hlídací pes“. Podle časopisu nebyl jen „úředník pojídající hermelín“, ale „přemýšlivý Francouz s velkým mozkem i srdcem,“ který „se ze všech sil snaží, aby se jaderné zbraně nedostaly do nepovolaných rukou.“

Veřejnost však neměla tušení, jak se věci ve skutečnosti mají. Nevěděla, že zhruba před rokem CIA přistihla generálního ředitele agentury při tajné schůzce s jistým jaderným vědcem z Libye, který se dal na špatnou cestu. Z odposlechnutého rozhovoru celkem jasně vyplývalo, že Deschesnesova vznešená role hlavního bojovníka proti šíření jaderných zbraní je pouhou zástěrkou výnosné vedlejší činnosti. Zkrátka a dobře, Deschesnes pomáhal nejaderným státům získat nukleární technologie. Protiamerické narážky z jeho „mladických“ projevů najednou dostaly nový rozměr.

Od Fentona Ambler věděl, že zdrojem informací byl někdo z vyšších pater zpravodajských služeb. A vskutku, sdělení neslo všechny znaky analytické zprávy CIA včetně škrobených frází, opatrného hodnocení a vyhýbavých termínů. Pravdivost závěrů „nebyla nikdy prokázána“. Zjištěná fakta však „vzbuzovala obavy“, „mohla vést k podezření“, „dodávala na přesvědčivosti domněnkám“ a tak dále. Nic z toho Fentona neznepokojovalo. CIA si libovala v úřednických formulkách Washingtonu a nebránila vlastní zemi, a právě proto se Fenton rozhodl zasáhnout. Mohl vykonat pro Ameriku to, čeho se oficiální ochránci z přehnané opatrnosti neodvážili.

Tři čtvrtě hodiny po svém odchodu od Dvou pokladů Ambler znovu vkročil do lokálu. Teplý vzduch voněl kávou a cigaretami, kuchyně ještě nezačala vařit večeře. Laurel se očividně ulevilo, když ho zahlédla. Přivolala číšníka a usmála se na Amblera. Přisedl si k ní, položil aktovku vedle židle a vzal ji za ruku. Ucítil, jak hřeje.

Vysvětlil jí, jak je to s doklady. Zažehlit do pasu její fotku bude dílem minuty. „Teď když mají pan a paní Mulvaneyovi papíry v pořádku, můžeme se chovat jako manželé.“

„Ve Francii? To si budeš muset najít milenku!“

Ambler se pousmál. „I ve Francii je manželka někdy zároveň i milenkou.“

Když vyšli z podniku a zamířili ke stanovišti taxíků, Ambler měl neodbytný dojem, že je někdo sleduje. Prudce zahnul za roh do sousední ulice. Laurel s ním držela krok a na nic se neptala. Přítomnost hlídky nebyla sama o sobě důvodem k panice. Fentonovi lidé si nepochybně chtěli pojistit, že znovu nezmizí. Během dalších pěti minut Ambler s Laurel prošli několika náhodně zvolenými ulicemi, ale příliš si nepomohli. Muž se širokými rameny jim stále byl v patách, i když na druhé straně ulice.

Amblerovi se jeho chování od začátku nezdálo a najednou si uvědomil proč: ten chlap si počínal lajdácky. Neudržoval správný odstup od sledovaných osob a navíc byl oblečený jako Američan: v tmavém obleku od bratří Brooksových a barevné kravatě s proužky vypadal jako radní z maloměsta. On chtěl být viděn. To znamenalo, že šlo jen o návnadu, která měla ukolébat oběť. Amblerovi trvalo několik minut, než odhalil dalšího pronásledovatele. Byla to elegantní bruneta v tmavém kabátku. Ambler neměl důvod jim utíkat. Pokud Fentonovi lidé chtěli být vidět, ať tedy vědí, kam jde. Ostatně, proto si také z pobočky Střediska strategických služeb zavolal do hotelu Debord a okázale potvrdil svou rezervaci.

Hotel byl poněkud vlhký. Koberce čpěly mírnou zatuchlinou. Laurel si však nahlas nestěžovala. Když si chtěla vybalit, Ambler ji zarazil.

Otevřel kufřík, který mu předal poskok s pleší. V lůžkách vyříznutých do pevné černé pěny spočívaly součásti pušky TL 7 – skládací odstřelovací zbraně z výzbroje CIA, kterou si vymínil. Nechyběla ani drobná pistole Glock 26 ráže 9 mm. Dokumenty, jež požadoval, byly v boční přihrádce.

Jenže Ambler hledal ještě něco, co nebylo vidět. Věděl, že mu hledání chvilku potrvá. Nejdřív důkladně prozkoumal plášť kufru, žádnou nefunkční ozdobu však neviděl. Pak vyjmul černé pěnové obložení a opatrně prohmatal vnitřek kufru, centimetr po centimetru. Nenarazil na nic zvláštního. Poklepal nehty na držadlo a prozkoumal švy v horní části zavazadla. Byly však neporušené. Nakonec se zaměřil na samotnou černou pěnu. Tiskl ji konečky prstů tak dlouho, až nahmatal drobnou bulku. Kapesním nožem od sebe odloupl dvě vrstvy a konečně odhalil, co hledal: lesklý oválný předmět připomínající vitaminovou tabletku zabalenou v celofánu. Ve skutečnosti to byl miniaturní transpondér. Drobné zařízení vysílalo rádiové signály na zvláštním kmitočtu, a tím označovalo svou polohu.

Zatímco Laurel Hollandová ohromeně zírala, Ambler si prohlédl pokoj. Pod oknem stála malá pohovka se zeleným květinovým vzorem a nohami z ohýbaného dřeva. Ambler nadzvedl čalouněný sedák a zasunul pod něj transpondér. Soudě podle vysypaných mincí a prachu byl první, kdo pohovku za celý rok zvedl. A při troše štěstí se do ní nikdo ještě rok nepodívá.

Uchopil aktovku i tašku s oblečením a pokynul Laurel, aby si také vzala svá zavazadla. Mlčky vyšli z pokoje. Laurel ho následovala podél výtahů pro hosty za roh, do velkého služebního výtahu s podlahou z vroubkované oceli namísto koberce. Vystoupili v provozní části na zadní straně hotelu. V tuto hodinu tam bylo prázdno. Ambler prošel širokými ocelovými dveřmi na rampu, jež vedla do uličky.

O pár minut později nasedli do taxíku a vydali se na krátkou cestu do hotelu Beaubourg v rue Simon Lefranc, kousek od Pompidouova centra. Dokonalé ubytování pro americké turisty se zájmem o moderní umění, navíc v těsném sousedství Deschesnesova bytu. Pokoj sehnali opět bez potíží, byl přece leden. Ambler znovu zaplatil hotově, konkrétně penězi, jež sebral mrtvému agentovi v horách. Kdyby použil kreditní kartu na jméno Robert Mulvaney, jako by na noční nebe vystřelil světlici. Hotel nebyl žádný luxus. Neměl restauraci, jen malou jídelnu v suterénu, kde se podávaly snídaně. Pokoj měl však strop s odhalenými dubovými trámy a komfortní koupelnu s velkou vanou na nožkách. Anonymita dodávala Amblerovi pocit alespoň relativního bezpečí. Viděl na Laurel, že to vnímá podobně.

Prolomila mlčení jako první. „Chtěla jsem se tě zeptat, k čemu to všechno bylo. Ale myslím, že to tuším.“

„Říkejme tomu třeba přehnaná opatrnost.“

„Mám pocit, že přede mnou něco tajíš. Ale asi bych ti za to měla spíš poděkovat.“

V příjemném tichu si pak vybalili věci. Měli za sebou dlouhý den, ale Laurel si přesto chtěla vyrazit na večeři. Zatímco se umývala, Ambler nahřál malou hotelovou žehličku a pečlivě vpravil její fotku do pasu. Americké doklady nebylo snadné padělat, jelikož použitý papír i fólie měly ochranné prvky včetně holografického proužku. Fenton si tedy dokumenty pravděpodobně obstaral za pomoci spolupracovníků na vysokých místech.

Laurel vyšla z koupelny ostýchavě zahalená do osušky. Zlehka ji políbil na šíji.

„Najíme se a půjdeme spát. Snídani si můžeme dát v kavárně za rohem, je jich tam víc. Chlap, kterého hledám, bydlí kousek odsud.“

Otočila se a pohlédla na něj, jako by nevěděla, jestli se ho může na něco zeptat. Na něco důležitého. Zatvářil se povzbudivě. „No tak do toho. Jen se ptej. Hlavně se přestaň tvářit tak nešťastně.“

„Ty už jsi zabil člověka, vid?“ řekla Laurel. „Teda, když jsi byl ve státních službách.“

Zasmušile přikývl. Jeho tvář připomínala masku.

„Je to… těžké?“

Je těžké zabíjet? Takhle se Ambler sám sebe už dlouhá léta nezeptal. Pronásledovaly ho však otázky, jež s tím úzce souvisely. Co člověk zaplatí, když někoho připraví o život? Jak to odnese jeho duše? Kolik zaplatil on sám? „Nevím, co bych ti na to řekl,“ pronesl tiše.

Laurel se zatvářila rozpačitě. „Promiň. Ale víš, měla jsem duševně nemocné pacienty, ehm, a ti trpěli kvůli bolesti, kterou způsobili jiným. Nevypadali zranitelně – než dostali práci, většinou museli projít důkladným psychotestem. Ale je to, jako když se na hrnku objeví vlasová prasklina. Vypadá úplně normálně, ale pak se roztříští na tisíc kousků.“

„Takhle vypadala léčebna na ostrově Parrish? Jako krabice plná rozbitých keramických vojáčků?“

Neodpověděla okamžitě. „Někdy to tak působilo.“

„Byl jsem jeden z nich?“

„Rozbitý? To ne. Snad trochu potlučený. Jako by se tě snažili zlomit, ale ty ses nedal. Těžko se to vyjadřuje.“ Podívala se mu do očí. „Ale během kariéry jsi musel… dělat spoustu těžkých věcí.“

„Jeden instruktor Konzulárních operací nás učil, že ve skutečnosti existují dva světy,“ začal Ambler zlehka. „Akční svět plný vražd, mrzačení a dalšího svinstva. Je to zároveň svět nudy – nekonečného čekání a plánování, zbytečných opatření a pastí, co nikdy nesklapnou. Ale ta krutost je taky skutečná, i když ji bereme jako běžnou věc.“

„To zní strašně bezcitně. Studeně.“ Zadrhl se jí hlas.

„A pak je druhý svět, Laurel. Normální každodenní svět, kde lidi ráno vstávají, chodí poctivě do práce a usilují o povýšení, nebo jdou koupit synovi dárek k narozeninám a mění vlastní plány, jen aby mohli dceři zaplatit vysokou školu. Svět, kde si člověk v supermarketu přivoní k ovoci, aby zjistil, jestli je zralé, nebo shání speciální rybí recept, který viděl v televizi, a bojí se, aby nepřišel pozdě do kostela na přijímání svého vnoučete.“ Odmlčel se. „A někdy se ty dva světy protnou. Řekněme, že se někdo chystá pokoutně prodat technologii, která se dá využít k zabití stovek tisíc a možná i milionů lidí. Když se mu to povede, bezpečnost normálního světa, světa obyčejných lidí je v háji. Proto je někdy potřeba sáhnout ke krajním prostředkům.“

„Ke krajním prostředkům,“ zopakovala. „Teď mluvíš jako doktor. Jako by to byl nějaký lék.“

„Možná svým způsobem je. Rozhodně je to účinnější lék než práce policie. V organizaci, pro kterou jsem dělal, totiž platilo jednoduché heslo: postupovat podle policejních předpisů znamená ztratit území, které je potřeba ubránit. Je to jako prohrát válku. A válka to doopravdy byla. Pod povrchem každého velkoměsta na světě – ať je to Moskva, Istanbul, Teherán, Soul, Paříž, Londýn nebo Peking – se každou minutu odehrávají bitvy. Pokud všechno funguje správně, lidi jako já se starají, aby ty boje nevzplály otevřeně.“ Ambler se zarazil.

Kolik dalších otázek zůstávalo bez odpovědi? Byl Benoit Deschesnes součástí té války? Dokázal by ho Ambler zabít? A měl by to udělat? Pokud Fentonovy informace nelhaly, Benoit Deschesnes nezradil jen vlastní zem a Spojené národy, ale všechny lidi, jejichž životy by se ocitly v ohrožení jadernými zbraněmi v rukou diktátorů.

Laurel přerušila ticho. „A co když nefunguje?“

„Tak se z toho stane úplně jiná hra. Hra o život.“

„Pořád na to věříš, co?“ popíchla ho Laurel.

„Já už nevím, čemu věřím. Připadám si jako zvíře z kresleného seriálu, které se zřítilo z útesu a jestli nebude kopat nohama ve vzduchu, spadne na zem.“

„Máš vztek. A nevíš, co si počít.“

Přikývl.

„Já taky,“ odvětila, jako by spíš nahlas přemýšlela. „Ale cítím ještě něco. Zvláštní odhodlání. Vůbec ničemu nerozumím, a přitom mám poprvé v životě pocit, že přesně vím, co mám dělat. Něco se rozbilo a musí se to zas spravit. A když to neuděláme my, tak už nikdo.“ Odmlčela se. „Neposlouchej mě – já ani nevím, co povídám.“

„A já ani nevím, kdo jsem. Jsme vážně prima dvojka.“ Vyhledal její oči a pak se na sebe pousmáli.

„Nepřestávej kopat,“ poprosila Laurel. „Nekoukej dolů, ale dopředu. Jsi tady kvůli něčemu. Nezapomínej na to.“

Kvůli něčemu. Ale kvůli čemu vlastně?

Po chvíli se rozhodli, že si vyjdou na čerstvý vzduch, a zamířili na nádvoří Pompidouova centra. Laurel se ta stavba moc líbila, byla jako velká skleněná obluda s vyhřezlými vnitřnostmi. Jak se k ní blížili mezi lidmi spěchajícími v zimním chladu, Laurel viditelně pookřála.

„Je to jako obří lampion visící nad náměstím. Jako velká dětská hračka – podívej na ty barevné trubky na fasádě.“ Odmlčela se. „Něco takového jsem v životě neviděla. Projdeme se tady, jo?“

„Jasně.“ Amblera těšilo, že má Laurel radost. Navíc mohl v nekonečných oknech sledovat případný odraz muže v tmavém obleku a ženy v kabátku. Žádné však nespatřil. Jen v jednu chvíli mu v hlavě zazněla poplašná siréna: ve skle letmo zahlédl podezřelého chlapa – krátké vlasy, hezké, ale podivně zlé rysy a oči, jež se rozhlížely až příliš usilovně, cílevědomě a dychtivě.

Vzápětí si uvědomil, že zahlédl vlastní obraz. Na klidu mu to ovšem nepřidalo.

*****

O půl osmé ráno pozdravili američtí manželé recepčního veselým bonjour. Muž se je snažil nasměrovat do jídelny v suterénu,

Ambler mu však vysvětlil, že si chtějí dát „un vrai petit déjeuner américain“. Vyrazili do kavárny za rohem, kterou si Ambler vyhlédl předchozího večera. Když usedli ke stolu s výhledem do ulice, nejdřív se přesvědčil, že skutečně vidí na vchod činžovního domu v rue Rambuteau 120. Pozorování začalo.

Vyspali se celkem dobře. Laurel vypadala svěží a připravená na to, co je čekalo.

Objednali si vydatnou snídani. Sladké loupáčky, pár vařených vajec bez skořápky, pomerančový džus a kávu. Ambler si na chvíli odskočil ke kamelotovi pro International Herald Tribune.

„Možná se tady chvíli zdržíme,“ hlesl. „Není kam spěchat.“

Laurel přikývla a otevřela noviny na stolku z ohýbaného železa.

„Zprávy ze světa,“ řekla. „Ale nevím, ze kterého z těch dvou, jak jsi o nich mluvil.“

Přelétl očima titulky. Čelní představitelé byznysu i politiky mířili na každoroční setkání Světového ekonomického fóra do švýcarského Davosu a novináři podrobně rozebírali jejich názory a postoje. Automobilku Fiat zasáhla stávka, jež ochromila výrobu v turínských továrnách. Při náboženské slavnosti v Kašmíru vybuchla bomba, vina padla na radikální hinduisty. Rozhovory na Kypru opět ztroskotaly.

Všechno při starém, pomyslel si Ambler trpce.

Jak se ukázalo, nemuseli čekat dlouho. Deschesnes se objevil asi v osm hodin s aktovkou v ruce. Chvíli se rozhlížel ulicí a teprvé poté nastoupil do černé limuzíny, jež pro něj přijela.

Ambler, zakrytý odrazem ostrého slunce ve výloze kavárny, si upřeně prohlížel jeho tvář. Moc toho z ní nevyčetl.

„Promiň, miláčku,“ pravil nahlas. „Asi jsem zapomněl průvodce v hotelu. Klidně dojez a já si pro něj dojdu.“

Laurel, která neviděla Deschesnese na fotkách, se na okamžik zatvářila zmateně – ale jen na okamžik. Pak se rozzářila. „Díky, miláčku, to budeš moc hodný.“ Jako by se v tom přímo vyžívala, napadlo Amblera. Podal jí seznam oblečení, které bylo potřeba nakoupit, a zmizel.

O několik minut později vstoupil Ambler do stanice metra Rambuteau. Deschesnes měl s největší pravděpodobností namířeno do kanceláře, nic v jeho výrazu nenaznačovalo, že by se tento den lišil od ostatních. Ambler tedy jel do stanice Ecole Militaire. Nacházela se nedaleko oblastní kanceláře Mezinárodní agentury pro atomovou energii, která sídlila v ohromné budově na Place de Fontenoy na opačném konci Mariových polí než Eiffelova věž.

Okolí působilo malebně, samotná stavba nikoli. Byla obehnaná ocelovým plotem a čišel z ní odpudivý duch modernismu poloviny dvacátého století: shluk nosníků, kamene a skla neměl za účel lákat návštěvy, ale naopak je odpuzovat. Většinu prostoru zabíraly kanceláře UNESCO.

Ambler došel na náměstí Combronne a předstíral, že zaujatě sleduje ptactvo. Rozhlížel se drobným polním dalekohledem a občas nakrmil holuby drobečky pečiva, které si koupil u pouličního prodejce. Tvářil se netečně a roztržitě, neunikla mu však jediná osoba, která vyšla z domu na Place de Fontenoy číslo 7.

Deschesnes vykročil z budovy hodinu po poledni. Tvářil se odhodlaně. Spěchal na oběd do jedné z okolních restaurací? Ne, zamířil do stanice metra Ecole Militaire: ke generálnímu řediteli vlivné mezinárodní organizace se to příliš nehodilo. Lidé jako Deschesnes obvykle chodí v doprovodu návštěv, zaměstnanců nebo kolegů, kteří chtějí urvat chvilku jejich času, a používají lepší dopravní prostředky. Významná funkce v OSN z něj učinila mocného a důstojného muže. Když někdo takový zmizí v podzemní dráze, vždycky je to podezřelé.

Ambler si vzpomněl, jak ráno uviděl Deschesnesovu tvář na druhé straně ulice. Nebyla v ní ani stopa zvláštního napětí. Nezdálo se, že by přemítal o nějaké nebezpečné schůzce.

Vysoký představitel OSN zamířil s Amblerem v patách na jih Paříže a vystoupil na stanici Boucicaut. Došel na křižovatku, dal se doleva a uprostřed tiché obytné ulice lemované klasickými pařížskými vilami vytáhl klíče a odemkl si.

Šlo tedy o poněkud starší verzi francouzského nemanželského vztahu, jíž se říkalo cinq á sept. Udržoval milostný poměr, nepochybně dlouhodobý. Ambler vytáhl dalekohled a z protější strany ulice se zadíval do oken šedohnědé budovy z ošlehaného vápence. Záblesk světla v zataženém okně ve třetím patře mu napověděl, že Deschesnes vešel právě do tohoto bytu. Podíval se na hodinky.

Bylo za deset minut půl druhé. Deschesnesova postava se rýsovala za závěsy. Byl sám. Jeho milenka byla asi pracující žena a zatím ještě nedorazila. Možná přijede přesně v půl a Deschesnes se do té doby stihne umýt. Rovnice měla příliš mnoho neznámých. Vnitřní hlas Amblerovi napověděl, aby využil příležitosti. Položil ruku na drobnou pistoli Glock 26, pohodlně a nenápadně uloženou v pouzdře u pasu. Vzpomněl si, že na rohu postávala květinářka. O pár minut později zazvonil u bytu ve třetím patře s bohatou kyticí v ruce.

„Oui?.“ ozval se po chvíli mužský hlas. V reproduktoru sice praskalo, Amblerovi však přesto neušel ostražitý tón.

„Livraison.“

„De quoi?“ zeptal se Deschesnes.

„Des fleurs.“

„De qui?“

Ambler se snažil mluvit znuděně a lhostejně. „Monsieur. J’ai des fleurs pour M. Benoit Deschesnes. Si vous n’en voulez pas…“

„Non, non.“ Ve dveřích zabzučelo. „Troisiéme étage. A droit.“ Ambler vstoupil dovnitř.

Budova působila omšele, schody ošlapané dohladka od tisíců bot s tvrdou podrážkou, zábradlí na několika místech prasklé. V takovém domě by si Deschesnes ani jeho milenka určitě byt nezařídili, napadlo Amblera. Bylo to pro ně však snadno dostupné útočiště, které nijak zvlášť nezatěžovalo domácí rozpočet žádného z nich.

Když Deschesnes přišel ke dveřím, uviděl muže v solidním zimníku třímajícího v levé ruce svazek květin. Ambler sice nevypadal jako květinář, ale jeho přívětivý a vemlouvavý úsměv Francouze přesvědčil, aby otevřel dveře o něco víc a převzal kytici.

Ambler však bleskově odhodil květiny, vrazil do dveří pravou nohu a namířil Francouzovi pistolí na břicho.

Muž vykřikl, uskočil a pokusil se mu zabouchnout před nosem. V tu chvíli se Ambler vrhl dopředu a ramenem rozrazil těžké dřevěné dveře dokořán.

Francouz odlétl dozadu a nápadně zbledl. Ambler viděl, jak se zoufale ohlíží do pokoje za svými zády a hledá nějakou zbraň či štít. Volnou rukou hbitě zavřel, zamkl a zajistil dveře řetízkem. Ať je nikdo neruší.

Pak vykročil k Deschesnesovi a zatlačil ho do obývacího pokoje. „Ticho, nebo střelím,“ poručil anglicky. Musel vyvolat zdání jednoznačné převahy.

Deschesnes byl sám, přesně jak Ambler předpokládal. Velkým oknem naproti dveřím proudilo zimní slunce a vrhalo stříbřitou záři na spoře zařízený pokoj. Byla tam police s několika knihami a konferenční stolek zavalený novinami, papíry i časopisy. Když stál venku, hodilo se mu, že do místnosti je z ulice dobře vidět. Teď to byla nevýhoda.

„Kde je ložnice?“ zeptal se.

Deschesnes pohodil hlavou ke dveřím vlevo a Ambler ho k nim nasměroval.

„Jste sám?“ otázal se, když pročesal ložnici pohledem.

Francouz přikývl. Nelhal.

Ambler měl před sebou mohutného, ale měkkého chlapíka s velkým břichem: výsledek přemíry drahých jídel a nedostatku pohybu. Fentonovy podklady vykreslovaly padoucha, jenž napáchal hodně zla. Když se postaráte o Benoita, složíte zkoušku. Pak si promluvíme. Pokud Fenton mluvil pravdu, představitel OSN si nezasloužil žít. Jako vykonavatel rozsudku smrti mohl Ambler proniknout do samotného jádra Fentonovy organizace. Dostat se k informacím, jež ho zajímaly. Zjistit, kdo doopravdy je – a kdo není.

V oknech ložnice byly neprůhledné rolety. Ambler je stáhl a přitom nespouštěl fyzika z mušky. Posadil se na opěradlo pohovky u okna, poseté odloženým šatstvem. „Sednout,“ ukázal zbraní na postel. Hodnou chvíli si pak Deschesnese upřeně měřil.

Francouz velice opatrně vytáhl z kapsy peněženku.

„Schovejte to,“ zpražil ho Ambler.

Deschesnes ztuhl. Měl strach a vůbec nic nechápal.

„Slyšel jsem, že umíte anglicky celkem obstojně,“ pokračoval Ambler, „ale jestli mi nerozumíte, stačí říct.“

„Co chcete?“ To byla první slova, jež ze sebe Deschesnes vysoukal.

„Musel jste přece vědět, že tenhle den jednou přijde,“ ucedil Ambler tiše.

„Rozumím,“ odpověděl Deschesnes. Zatvářil se žalostně a sedl si, jako by nemohl pořádně dýchat. „Tak vy jste Gilbert. Zvláštní, ale vždycky jsem si myslel, že jste Francouz. Neříkala, že byste nebyl. Ale my jsme se o vás nebavili. Vím, že vás miluje a vždycky milovala. Joelle se tím nikdy netajila. Tady jde o něco úplně jiného, víte? Není to sérieuse. Nečekám, že to pochopíte nebo odpustíte, ale musím vám říct…“

„Monsieur Deschesnes,“ přerušil ho Ambler, „já nemám s Joelle nic společného. S vaším osobním životem to nesouvisí.“

„Ale pak tedy…“

„Souvisí to jen s vaší prací. Přesněji řečeno: s vaší tajnou prací. Tohle jsou ty pravé liaisons dangereuses. Mluvím o vašich stycích s lidmi, kteří touží po jaderných zbraních a vy jim vycházíte ochotně vstříc.“

Na Deschesnesově tváři se objevil čirý úžas – úžas, který je mimořádně těžké předstírat. Mohla za to jeho nedokonalá angličtina? Mluvil naprosto plynně, ale třeba nerozuměl všemu. „Je voudrais connaítre votre rôle dans la prolifération nucléaire,“ pronesl Ambler s pečlivou výslovností.

Deschesnes anglický odvětil: „Můj vztah k šíření jaderných zbraní je všeobecně známou věcí. Celou svou kariéru se proti tomu snažím bojovat.“ Zarazil se a zpozorněl. „Cizí člověk mi vpadne do bytu, ohrožuje mě pistolí a já mám mluvit o práci? Kdo vás poslal? Co má tohle, probůh, znamenat?“

„Řekneme, že je to pracovní pohovor. Mluvte k věci, nebo už nikdy nepípnete. Máte jen jeden pokus. A nehrajte si se mnou.“

Deschesnes přimhouřil oči. „Posílají vás z Actions des Francais?“ zeptal se na skupinu protijaderných aktivistů. „Uvědomujete si vůbec, jak moc si škodíte, když mě považujete za nepřítele?“

„K věci,“ vyštěkl Ambler. „Povězte mi o vašem setkání s doktorem Abdulláhem Alamudím v Ženevě. Vloni na jaře.“

Činitel OSN se zatvářil překvapeně. „O čem to mluvíte?“

„Otázky tady kladu já, sakra. Chcete snad tvrdit, že nevíte, kdo je doktor Alamudí?“

„Ovšemže vím,“ odpověděl Francouz s uraženou důstojností. „Je to libyjský fyzik z našeho seznamu. Máme podezření, že se podílí na tajných zbrojních programech v různých zemích Arabské ligy.“

„Proč by se měl generální ředitel Mezinárodní agentury pro atomovou energii stýkat s takovým člověkem?“

„Správná otázka,“ zvýšil Deschesnes hlas. „Alamudí by se se mnou nenechal přistihnout v jedné místnosti. To je jako by si myš lehla ke kočce.“ Ambler nezaznamenal ani stopu po lži.

„A jak vysvětlíte svoji loňskou cestu do Harare?“

„To nemůžu,“ pravil hodnostář OSN prostě.

„Konečně se někam dostáváme.“

„Já totiž v Harare nikdy nebyl.“

Ambler ho probodl pohledem. „Tak nikdy, říkáte?“

„Nikdy,“ odtušil muž pevně. „Kam na ty nesmysly chodíte? Kdo vám napovídal takové lži? To by měl vážně zajímalo.“ Odmlčel se. „Actions des Francais, viďte?“ Do tváře se mu vplížil vychytralý výraz. „Víte, kdysi sehráli užitečnou roli. Teď mě považují za odpadlíka. Pochybují o všem, co vidí i slyší. Kdyby chtěli opravdu znát moje názory, stačilo by si přitom přečíst noviny nebo pustit rádio.“

„Slova a činy se někdy rozcházejí.“

„Exactement,“ přitakal Deschesnes. „Povězte svým přátelům z Actions des Francais, že udělají líp, když vyvinou větší tlak na naše volené zástupce.“

„Já nejsem od Actions des Francais,“ odvětil Ambler klidně.

Deschesnes znovu sklouzl pohledem k Amblerově zbrani. „Ne,“ řekl po chvíli. „Ovšemže ne. Ti xenofobové by určitě nesvěřili nic důležitého Američanovi. Takže jste – od CIA? No jistě. U ní by mě taková blamáž ani nepřekvapila.“ Ambler viděl, že Francouz je silně rozčilený, ale zároveň by rád uklidnil vetřelce, který ho ohrožoval se zbraní v jeho vlastním bytě. Rozhořčení nakonec získalo navrch. „Tak svým zaměstnavatelům něco vyřiďte. Aspoň se do těch jejich špionážních spisů konečně dostane trocha pravdy. A pravda je taková, že velké západní země trestuhodně přehlížejí největší nebezpečí, které teď světu hrozí. Amerika není výjimkou: naopak, je to hlavní viník.“

„Nevzpomínám si, že byste s takovým zápalem mluvil před Radou bezpečnosti Spojených národů,“ popíchl ho Ambler.

„Všechno jasně vyplývá z mých zpráv. Řečnění přenechávám jiným. Ale holá fakta jsou alarmující. Severní Korea má dostatek plutonia na několik jaderných hlavic. Irán jakbysmet. Přes dvacet dalších států provozuje takzvané výzkumné reaktory, ve kterých je dost vysoce obohaceného uranu, aby si mohly vyrobit vlastní jadernou bombu. A stovky bomb, které už existují, jsou uložené ve strašných podmínkách, kde se vůbec nedá mluvit o bezpečnosti. I hedvábná blůzka v obchodním domě je líp zajištěná než řada ruských nukleárních hlavic. Taková hanebnost. Svět by z toho měl mít hrůzu, ale vás to vůbec nezajímá!“ Šéf atomové agentury těžce oddychoval. Čišela z něj zlost, která poháněla celou jeho kariéru. Na původní strach a překvapení už skoro zapomněl.

Ambler byl v šoku. Pokud ho smysly úplně nešálily, ten chlap mluvil pravdu.

Někdo se snažil Deschesnese očernit.

Ale kdo? Fenton o „věrohodnosti zdroje“ ani v nejmenším nepochyboval. Jak vysoko – či nízko – celá ta intrika vznikla? A za jakým účelem?

Ambler potřeboval zjistit, kdo a proč to udělal. Věděl však, že Francouz mu v hledání odpovědí příliš nepomůže.

Oknem uviděl, že ke vchodu přichází drobná černovláska. Bezpochyby Joelle.

„Je nahoře někdo doma?“ zeptal se Ambler.

„Všichni sousedi jsou v práci,“ řekl Deschesnes. „Vrátí se nejdřív v šest. Ale to je snad jedno, ne? Stejně nemám klíč. A Joelle…“

„Ještě jsme nedomluvili,“ uťal ho Ambler. „A Joelle bych do toho radši netahal. Jestli souhlasíte…“

Deschesnes kývl. Krve by se v něm nedořezal. Pak vykročil po schodech o patro výš a Ambler za ním, stále s pistolí v ruce. Samozřejmě bylo zamčeno, ale to nehrálo roli. Ambler si dobře všiml, jak chatrné jsou v domě zámky. Mělké mosazné jazýčky vsazené do křehkého dřeva ho nemohly zastavit. Vrazil ramenem do dveří, až třísky létaly. Dveře okamžitě povolily a mohli vstoupit. Joelle se zatím blížila ke spodnímu bytu. Překvapí ji, že Deschesnes nepřišel. Existovala však řada možných vysvětlení. Bylo na Deschesnesovi, aby si vybral to nejschůdnější.

Byt ve čtvrtém patře vypadal téměř neobydlené – oválný jutový koberec a pár otlučených kusů nábytku, který by se neprodal ani na bleším trhu. K důvěrnému rozhovoru však stačil. Na Amblerovo naléhání mluvili tlumeným hlasem.

„Řekněme,“ začal Ambler, „že jsem opravdu dostal mylné informace. Že máte nepřátele, kteří vás chtěli pošpinit. Otázka zní proč.“

„Otázka zní: proč mi sakra nedáte pokoj,“ odsekl Deschesnes v návalu chladného vzteku. Zřejmě usoudil, že už mu nehrozí bezprostřední nebezpečí. „Otázka zní, proč mi máváte bouchačkou před obličejem. Chcete vědět, kdo jsou moji nepřátelé? Tak se podívejte do zrcadla, vy jeden kovboji! Vy jste můj nepřítel.“

„Dám tu pistoli pryč,“ souhlasil Ambler. Když tak učinil, dodal: „Ale to vám vůbec nepomůže.“

„Nerozumím.“

„Tam, odkud jsem, je jich totiž mnohem víc.“

Desnesches zbledl. „A… odkud jste?“

„Na tom nesejde. Důležité je, že vysocí činitelé dostali upozornění, že představujete velké riziko pro mezinárodní bezpečnost. Nevíte, co za tím může být?“

Deschesnes zavrtěl hlavou. „Nic mě nenapadá,“ pravil nakonec. „Jako generální ředitel Mezinárodní agentury pro atomovou energii jsem symbolem odhodlání bojovat proti jaderným zbraním, když tedy ponecháme stranou, že toto odhodlání je příliš často pouze symbolické. Moje názory na nukleární hrozbu vycházejí ze selského rozumu a sdílí je miliony lidí a tisíce fyziků.“

„Ale část vaší práce určitě není veřejná. Musíte přece vstupovat do tajných jednání.“

„Dílčí zjištění obvykle nezveřejňujeme. Ale je to jen otázka času. Nakonec oficiálně vydáme skoro všechno.“ Odmlčel se. „Hlavní nepublikovaná práce, na které teď dělám, pojednává o roli Číny v jaderném zbrojení.“

„A co jste zjistil?“

„Nic.“

„Jak to myslíte?“ Ambler přistoupil k oknu a sledoval, jak drobná tmavovláska váhavě vyšla z budovy na chodník. Hlavou jí určitě vrtaly otázky. Na odpovědi si musela počkat.

„Navzdory tvrzením americké vlády a NATO neexistuje jediný důkaz, že Čína v současnosti pracuje na nukleárních zbraních. Liu Ang se podle všeho zřekl vývoje atomových technologií. Jediná otázka je, jestli dokáže udržet na uzdě armádu.“

„Kolik lidí se na té zprávě podílí?“

„Jen pár zaměstnanců v Paříži a Vídni, ale zpracováváme informace od množství zbrojních inspektorů a analytiků. Hlavní autor jsem já. Jen já o ní můžu kvalifikovaně mluvit.“

V Amblerovi sílil pocit bezvýchodnosti. Deschesnes byl nevinný, a proto bezvýznamný. Stárnoucí Francouz, možná s pochybnou morálkou v soukromém životě, ale veřejně zcela bezúhonný.

Musel ovšem existovat důvod, aby si někdo – případně nějaká skupina – objednal jeho vraždu. A pokud rozsudek smrti nevykoná Ambler, jistě se najdou jiní.

Ambler na chvíli zavřel oči a přemýšlel, jak dál.

*****

„Vous étes joul Absolument fou,“ vybuchl Deschesnes, když mu Ambler vyložil situaci.

„Možná,“ odvětil Ambler klidně. Věděl, že si musí získat Francouzovu důvěru. „Ale uvažujte. Ti, co mě sem poslali, to myslí vážně. Mají zdroje. Jestli vás nezabiju já, nasadí na to někoho jiného. Ale když je přesvědčíme, že jste mrtvý, a vy na chvíli zmizíte, budu mít šanci zjistit, kdo to na vás nastražil. Jinak neručím za vaše bezpečí.“

Deschesnes na něj užasle zíral. „Vy jste se zbláznil!“ Pak se zarazil. „A jak by se to dalo zařídit?“

„Ozvu se vám za pár hodin, až promyslím detaily,“ odpověděl Ambler. „Máte kam se tak na týden schovat, aby vás nikdo nenašel?“

„S ženou vlastníme chalupu na venkově.“

„U Cahors,“ doplnil ho Ambler nedůtklivě. „To vědí. Tam nemůžete.“

„Rodina Joelle má domek nedaleko Dreux. V zimě tam nikdo nejezdí..,“ Odmlčel se. „Ne. Nemůžu ji do toho zatahovat. Nebudu ji do toho zatahovat.“

„Poslouchejte mě,“ řekl Ambler po dlouhé pauze. „Do týdne nebo maximálně dvou se snad všechno vyjasní. Nejlepší bude, když si vezmete auto z půjčovny – na svoje zapomeňte. Zajeďte na jih a pár neděl zůstaňte někde v Provence. Když plán vyjde, nebudou vás hledat. Pošlete mi telefonní číslo na tuhle mailovou adresu.“ Ambler mu ji napsal na kousek papíru. „Zavolám vám, až to půjde.“

„A co když nezavoláte?“

Tak bude po mně, pomyslel si Ambler. „Zavolám,“ ujistil ho a chladně se pousmál. „Máte moje slovo.“

16

LANGLEY, STÁT VIRGINIA

Clayton Caston se nemohl ubránit: stále bezděčně stáčel pohled ke kávové skvrně na světlém koberci v kanceláři Caleba Norrise. Toho hloupého zvyku se snad nikdy nezbaví. Anebo počká, až bude špinavý od kávy i zbytek koberce a celá podlaha dostane jednotný odstín. Často stačí změnit okolní podmínky a původně nápadná věc ustoupí do pozadí. V tom se skrývala určitá myšlenka.

Z přemítání jej vytrhl Norrisův hlas. „Tak co se stalo?“

Caston zamžikal. V ranním světle, jež proudilo oknem, se mihotaly titěrné částečky prachu. „Ehm, jak víš, řada našich lidí s ním pracovala na různých úkolech. Tak jsem se pokusil zjistit, co dělala naše osoba naposledy. Ukázalo se, že měla jistou akci na Tchaj-wanu. Otázka je, kdo byl VD – velící důstojník. Závěrečnou zprávu totiž musí podepsat VD. A ten taky bude vědět, kdo byl Tarquin předtím, než se z něj stal Tarquin. Možná ho dokonce sám naverboval.“

„A kdo ji teda podepsal?“

„Nikdo. Stálo tam jen krycí jméno Mlha.“

„A kdo je ta Mlha?“

„To jsem nezjistil.“

„O kolik by nám usnadnilo práci, kdyby CIA směla znát totožnost agentů Konzulárních operací,“ zabručel Norris. „Ta jejich posvátná ‚zásada oddělování‘ vede často k tomu, že se honíme za vlastním ocasem.“

Účetní se k němu otočil čelem. „Jak říkám, já jsem to nezjistil. Takže je to na tobě. Zavoláš náměstkyni Whitfieldové, která řídí Stabilizační útvar, a zeptáš se jí přímo. Jsi ředitelova pravá ruka, musí tě vyslechnout.“

„Mlha,“ zopakoval Caleb Norris. „Nemám z toho nejlepší pocit…“ Zarazil se, všiml si totiž Castonova káravého pohledu.

„Já jen myslel, že je tady příliš neznámých. Ty sám přece vždycky říkáš, že je rozdíl mezi rizikem a nejistotou.“

„No, to jo. Riziko se dá změřit. Nejistota ne. Jedna věc je vědět, že něco s padesátiprocentní pravděpodobností nevyjde. Ale když vůbec neznáš svoje šance, to je jiná.“

„Člověk zkrátka potřebuje vědět, kolik toho neví.“ Norris se zhluboka nadechl a obrátil se k Castonovi. „Jenže já se obávám, že jsme v situaci, kdy to právě nevíme.“

*****

Caston se vrátil do kanceláře s rostoucím pocitem – nu ano, nejistoty. Adrian se tvářil bůhvíproč vesele, ostatně jako vždy. Pohled na vlastní uklizený stůl však Castona alespoň trochu uklidnil: pero a tužka hezky vedle sebe, aniž by se však dotýkaly, přesně pět centimetrů od nich tenké papírové desky, monitor počítače zarovnaný s okrajem stolu.

Caston ztěžka dosedl a zastavil prsty nad klávesnicí. Riziko, nejistota, neznalost: podobné pojmy mu klíčily v hlavě jako plevel v záhonku.

„Adriane,“ vyhrkl náhle. „Mám osudí plné černých a bílých míčků.“

„Vážně?“ Mladík se ostražitě rozhlédl po Castonově kanceláři.

„Jen jako,“ zavrčel kontrolor.

„Super.“

„Víte, že přesně polovina míčků je černých a polovina bílých. Dohromady tisíc. Pět set černých, pět set bílých. Vytáhnete náhodně jeden z nich. Jaká je pravděpodobnost, že bude černý?“

„Padesát na padesát, ne?“

„A teď řekněme, že mám jiné osudí, které naplnili v úplně stejné továrně na míčky. Tentokrát víte, že obsahuje bud černé, nebo bílé míčky, anebo obojí. A v tom je ten vtip. Vy nemáte tušení, jestli je většina míčků bílých nebo černých. Možná mají všechny černou barvu. Možná bílou. Možná jsou rozdělené napůl. Možná je v osudí jen jeden míček. Možná jich je tam tisíc. Prostě to nevíte.“

„Tak to se nechám poddat,“ řekl Adrian. „Jistě vím jen to, že jsou tam černé nebo bílé míčky, chápu to správně?“

„Přesně tak. Jaká je pravděpodobnost, že si vytáhnete černý míček?“

Adrian zachmuřil své hladké čelo. „Ale jak to můžu vědět? Možná sto procent. Možná taky nula. Cokoliv mezi tím.“ Nervózně si prohrábl své husté černé kadeře.

„Správně. A kdybyste to odhadnout musel? Řekl byste, že si černý míček vytáhnete s pravděpodobností deset ku jedné? Sto ku jedné? Jedna ku stu? Tak jak?“

Mladý muž pokrčil rameny. „Musel bych odpovědět… zase stejně. To znamená padesát na padesát.“

Caston přikývl. „To je odpověď znalce. Člověk by se měl chovat stejným způsobem, když neví skoro nic, jako v prvním případě, kde toho ví docela hodně. Ve dvacátých letech ekonom Frank Knight definoval rozdíl mezi ‚rizikem‘ a ‚nejistotou‘. Tvrdil, že u rizika můžeme nahodilost zkrotit pravděpodobností. Ale von Neumann a Morgenstern přišli s tím, že i nevědomost lze vyjádřit početně. Naše systémy by jinak nemohly fungovat.“

„Souvisí to nějak s osudím se jmenovkou Tarquin, šéfe?“ zeptal se Adrian. Ozdobný cvoček pod jeho ústy se zaleskl ve světle zářivky.

Caston vydal zvuk na pomezí smíchu a zachroptění. Zvedl fotokopii tchajwanských novin založenou ve žlutém spisu, který toho rána přišel. Caston to nedokázal přečíst a překlad chyběl. „Neumíte náhodou čínsky?“ zeptal se s nadějí v hlase.

„Nechte mě chvilku přemýšlet. Počítá se i ‚dim sum‘?“

„No jo, vy vlastně umíte korejsky. Nebo ne?“ zaváhal Caston.

„Ani slovo,“ odvětil Adrian upřímně.

„Ale vaši rodiče přece přišli z Koreje.“

„No právě.“ Pousmál se. „Museli se naučit říkat anglicky ‚Uklidím váš pokoj‘. Věčně jsem to musel poslouchat.“

„Rozumím.“

„Je mi líto, že jsem vás zklamal. Vždyť já ani nemám rád kimči. Těžko se tomu věří, já vím.“

„Tak to máme aspoň jednu společnou věc,“ pravil Caston suše.

PAŘÍŽ

Bylo toho potřeba tolik udělat, avšak času se nedostávalo. Ambler už nemohl požádat o pomoc Fentonovy lidi – teď s nimi hrál falešnou partii. Dobře zásobený sklad musela nahradit vynalézavost a improvizace.

Pozdě odpoledne začal Ambler shromažďovat potřebné vybavení. Rozhodl se využít přechodného bytu generálního ředitele Deschesnese u stanice metra. Zřídil si v něm menší dílnu. Otevřel tři konzervy s polévkou, čímž získal tři ocelové válečky. Podložil je gumovým tmelem a tenkou vrstvou pěny, v níž byl uložený levný radiobudík. Vytáhl sáčky s krví z tenkého latexového obalu a dále láhev mazlavé umělé krve, kterou koupil v půjčovně kostýmů, Les Ateliers du Costume, v devátém okrese.

Nakonec pracně vyjmul třaskavou náplň z několika puškových nábojů, které dodal Fentonův zbrojař. Bylo to těžší, než očekával. Pláště značky Lazzeroni ztěžovaly manipulaci se zápalkou zalisovanou do dna nábojnice. Musel se obejít bez příslušného nářadí a vystačit si s klíči a kleštěmi, jež sehnal v nejbližším železářství. Kdyby ohnul okraj příliš velkou silou, mohl odpálit výbušnou součást zápalky a zranit se. Byla to pomalá a vysilující práce. Zápalka obsahovala necelých 60 miligramů nárazové slože. K výrobě jedné funkční rachejtle přitom potřeboval zápalky ze čtyř nábojnic.

Po další hodině a půl měl hotové celé zařízení: krevní sáček obalený v latexu přilepený k roznětce, od níž vedl drobný drátek k devítivoltové baterii. Rekvizity pro divadlo smrti, jež mělo nahradit smrt samotnou.

Když se Ambler konečně sešel s Laurel v galerii v nejvyšším patře Pompidouova centra, opatrně jí vysvětlil, co zamýšlí. Laurel nejdřív nevěřila svým uším, ale po chvíli opět převážilo její pozoruhodné sebeovládání. Plán měl však jeden háček, jak vyplynulo na povrch, když o něm hovořili. I jí to rychle došlo.

„Když lidi uvidí, že někoho střelili, zavolají záchranku,“ řekla.

Ambler se zachmuřil. V duchu ten zádrhel stále promýšlel. „Doktor by za dvě vteřiny zjistil, co se stalo. Naše léčka by vyšla najevo. To se nesmí stát.“ Musel vymyslet nějaké řešení, nebo od plánu ustoupit. „Sakra,“ zaklel pod vousy. „Musíme přistavit vlastní sanitku. Všechno připravit dopředu. Sehnat někde šoféra.“

„Někde?“ zopakovala Laurel. „Předpokládám, že je to odborný termín z oboru špionáže.“

„Tímhle mi moc nepomůžeš, Laurel,“ řekl tónem na rozmezí prosby a pokárání.

„Teď jsi na to možná kápl. Musíš mi dovolit, abych ti pomohla. Řídit budu já.“

Jeho přísný pohled záhy obdivně roztál. Nemělo smysl jí odporovat. Měla pravdu. Jiná možnost nebyla. Loudali se k Seině zavěšení do sebe a probírali podrobnosti akce. Na scéně se znovu objevil muž v tmavém obleku. Dali si záležet, aby nepůsobili uspěchaně. Fenton nesměl dostat podezření, co se chystá. Laurel možná vstoupila do panoptika, jak sama řekla, uvědomovala si však, že jinak to nejde. Musela se s tím smířit. Stejně jako on.

Otočil se k ní a zadíval se na její pružnou postavu, vlnité světle hnědé vlasy a upřímné oříškové oči poseté zelenými tečkami jako vzácnými drahokamy. Každý její pohled, otázka i jemný stisk ruky Amblerovi napovídal, že mu důvěřuje a je připravena udělat, oč ji požádá.

„Tak jo,“ řekla nakonec. „Teď už stačí jen sehnat nějakou sanitku.“

Ambler se na ni zadíval s láskou i obdivem. „Řekl ti už někdo, že jsi dobrá žačka?“

*****

Nemocnice Clinique du Louvre sídlila v elegantní budově, jež vyplňovala téměř celý městský blok mezi Louvrem, hlavním pařížským muzeem, a Les Grands-Magasins de la Samaritaine, největším obchodním domem. V přízemí měla široká klenutá okna, nahoře řadu menších, dvoukřídlých. Velké béžové kameny u úpatí domu ustupovaly menším béžovým cihlám. Naproti stál kostel Saint-Germain l’Auxerrois. Kousek na jih leželo nábřeží a za ním most Pont Neuf přetínající řeku. Nemocnice byla snadno přístupná z mnoha směrů. Kde jinde hledat sanitku? Tak velké zdravotnické zařízení mělo nepochybně celou flotilu vozidel záchranné služby – nemluvě o armádě zdravotníků – daleko překračující skutečné potřeby.

Ambler stál sám u nemocnice a snažil se uvést do stavu ledového klidu. Vdechoval asfaltovou vůni vlhkého chodníku, kovový odér výfukových plynů a také slabý zápach psích výkalů: Paříž je městem pejskařů, ale chybí jí zákony proti hovínkům. Akce mohla začít.

Na Amblerův pokyn Laurel vykročila k hlídači sedícímu v prosklené budce u vchodu do parkovací garáže. Vžila se do role bloudící turistky. Strážný – ošklivý chlap s orlím nosem a jakousi fialovou skvrnou na olysalé lebce – byl sám, tedy kromě telefonu, stařičkého počítače a kroužkového bloku, do nějž si zapisoval příjezdy a odjezdy vozidel. Vrhl na ni ostražitý, ale nikoli nepřátelský pohled. Pro muže zavřeného ve strážní budce znamenala hezká žena celkem vítané povyražení. Laurel uměla francouzsky asi jako on anglicky, tedy velmi špatně. Lopotně rozložila obří mapu města a strčila ji chlápkovi před oči.

Zatímco měl nosatý strážný zakrytý výhled snad nekonečnou mapou od Michelinu, Ambler tiše přeskočil nízkou zábranu a vykročil po točité betonové rampě do patra, kde parkovalo několik sanitek značky Renault, sterilně bílých vozidel s oranžovým pruhem a modrými písmeny. Většina z nich měla hranatý tvar, zkrácenou příď a nízký podvozek. Byla to záložní auta, sice zřídka používaná, ale pravidelně mytá a udržovaná. Jejich bělostná barva zářila do šera. Ambler si vybral malou sanitku, pravděpodobně nejstarší na celém parkovišti. Zámek rozebral rychle, horší však bylo vypilovat na klíčku odpovídající zoubky. Po deseti minutách se mu to však podařilo. Několikrát klíček vyzkoušel a doufal, že hluk motoru zanikne v dopravním ruchu, který panoval v garáži i venku.

Když si však uvědomil, co všechno ho čeká, pocit uspokojení z něj kvapem vyprchal. Příliš mnoho věcí se mohlo zadrhnout.

*****

O dvě hodiny později v hotelu Beaubourg rozebral Ambler pušku TL 7 a zkontroloval, jestli jsou všechny součástky řádně namazané a čisté. Pak ji znovu sestavil, až na hlaveň. Ve zlomené pozici se dala zbraň pohodlně ukrýt do sportovní tašky. Převlékl se do tepláků a tenisek, jako by si šel zasportovat. V přízemí mávl na recepčního za pultem. „Le jogging,“ usmál se.

Muž se zasmál a pokrčil rameny. Bylo jasné, co si myslí. Američani se z toho cvičení jednou zblázni. „Na shledanou, Monsieur Mulvaney.“

Laurel se k němu přidala pár minut poté na náměstí před Pompidouovým centrem. Chvatně si prošli pořadí kroků, které měli před sebou, a Ambler přitom ostražitě těkal očima po okolí. Ničeho podezřelého si nevšiml. Postup akce byl pevně stanovený a nedal se bez následků změnit.

Ve tři čtvrtě na pět se objevil Benoit Deschesnes. Jako téměř každý den si vyrazil na vycházku do Lucemburských zahrad, rozlehlého hájemství klidu a her v šestém pařížském okrese. Ambler ho sledoval polním dalekohledem. Ocenil, že Francouz kráčí naprosto volně a přirozeně. Působil zahloubané – a možná také byl.

Ambler kdesi slyšel, že příslušníci Ztracené generace před desítkami let chytali v Lucemburských zahradách holuby, aby zahnali hlad. Nyní se tu pohybovalo víc dětí než umělců. Zahrady byly upravené po francouzsku a stříhané stromy tvořily geometrické obrazce. V zimě mohly děti jezdit na letitém kolotoči nebo sledovat loutkové divadlo.

Podobné výjevy se míhaly Amblerovi hlavou, aniž však zanechaly hlubší stopu. Soustředil se na vlastní loutkové představení. Už věděl, že na sebe upozornil své nepřátele, jak doufal. Američan v luxusním obleku předstíral, že si čte tabulky na podstavcích různých soch. Několik desítek metrů opodál hrála skupinka Francouzů v džínách pétanque, zatímco jiní se hrbili nad šachovnicemi. Park byl přesto poměrně pustý.

Deschesnes, jak potvrdil další pohled, měl přesně podle pokynů rozepnutý kabát, pod nímž zářila bílá košile. Chvíli poseděl na lavičce a naoko obdivoval fontánu, z níž i v zimě stříkala voda. Nebe bylo bez mráčku a podvečerní slunce vrhalo dlouhé stíny na prázdné záhony. Fyzik se zachvěl.

Ambler doufal, že si Deschesnes dobře zapamatoval veškeré instrukce. Jeho bílá košile byla přímo nad sáčky s krví jemně naříznutá žiletkou, aby se látka po výbuchu drobných náloží protrhla.

„Až to bouchne,“ upozornil fyzika předem, „nedělejte z toho drama. Zapomeňte na to, co jste viděl v divadle nebo v televizi. Nekácejte se dozadu ani dopředu a nechytejte se rukama za hrudník. Jen se pomalu svezte na zem, jako by vás přepadla strašná ospalost.“ I když kov ochrání Deschesnese od zranění, Ambler věděl, že rány ho přesto vylekají a navzdory všem opatřením ucítí bolest. Tím líp: o to bude jeho reakce na „výstřely“ přesvědčivější.

Amblerovi trvalo několik minut, než si všiml muže s dalekohledem, který sledoval scénu z okna jednoho z honosných činžovních domů, jež se tyčily nad parkem. Dotyčný v danou chvíli viděl jen Deschesnesova záda, ale to stačilo. Pouze profesionál by poznal, že Ambler je něco víc než sportovní nadšenec v teplákách, který se vrací ze cvičení s vakem přes rameno. Po dalším průzkumu Ambler spatřil i brunetu v krátkém kabátku. Pak čekal, jak se situace vyvine.

Ti tři ho měli na mušce, ale nemohl vědět, jestli jich není víc. Když získal jistotu, že se nikdo nedívá, tiše zaplul mezi zelené keříky padesát metrů od fontány a složil pušku. Stále měl Deschesnese jako na dlani. Zapnul drobnou vysílačku uloženou v tašce. Přiložil mikrofon k ústům a tiše promluvil.

„Deschesnesi. Jestli mě slyšíte, poškrábejte se na uchu.“

O chvíli později to jaderný fyzik skutečně učinil.

„Budu počítat od pěti dolů. Až řeknu jedna, zmáčknete tu hračku, co máte v kapse. Nebojte. Brzy bude po všem.“ Rozhlédl se. Kolem lavičky prošla mladá žena a pokračovala dál. Ze strany se blížila další skupina lidí: poslouží jako očití svědci. Zvedl pušku a jemně vysunul hlaveň z křoví. Chtěl, aby to Fentonova tmavovláska viděla. „Pět, čtyři, tři, dva, jedna…“ Dvakrát vypálil, pak potřetí. Každé stisknutí spouště doprovodilo zřetelné plivnutí, typický zvuk zbraně s tlumičem. Z ústí stoupal drobný obláček dýmu. Lidské oko nemohlo poznat, že z něj nevyšel žádný náboj.

Z Deschesnesovy košile vytryskla sprška rudé tekuniny a po ní v dokonalém sledu ještě dvě další. Generální ředitel hlasitě vyjekl – Ambler viděl dalekohledem vyděšený výraz v jeho očích – a svezl se z lavičky na studenou zem. Na bílé košili se objevily červené skvrny, jež se rychle zvětšovaly.

Hráči pétanque zpozorovali, co se stalo, a rozběhli se k tělu. Pak si však jeden z nich uvědomil nebezpečí a dali se na úprk. Ambler hbitě rozebral pušku a vrátil ji do tašky. A čekal. Hodnou chvíli se nic nedělo. Poté uslyšel sirénu záchranky. Vytáhl ze sportovního vaku bílý plášť a vklouzl do něj. Laurel zastavila se sanitkou na smluveném místě a rozběhla se k „postřelenému“.

Ambler chvatně vyrazil k sanitce, až za ním plášť vlál, a popadl nosítka. Trvalo mu to asi půl minuty. Laurel tam mlčky stála, také v lékařském plášti, a užasle zírala na Benoita Deschesnese. „Je mrtvý,“ vysoukala ze sebe roztřeseně. Viditelně zesinala.

„To si piš,“ prohodil Ambler a zvedl tělo na vozík.

Něco tam nehrálo.

„Ale on je vážně mrtvý.“ Laurel na něj vrhla pohled plný zoufalství.

Ambler měl pocit, že spolkl kus ledu. To je vyloučeno.

Jenže tělo bylo smrtelně těžké a bezvládné.

„Musíme ho odsud dostat,“ zamumlal Ambler a teprve nyní se pozorně zadíval na ležícího muže. V příští chvíli to spatřil.

Francouzovi stékal po čele pramínek krve. Na hlavě měl drobný kroužek zacuchaných vlasů. Ambler mu konečky prstů prohmatal lebku a svět se s ním zatočil. Několik centimetrů nad čelem zel otvor po kulce malé ráže. Taková rána téměř nekrvácí, avšak způsobuje okamžitou smrt, a v okolí se nacházela řada vhodných míst pro odstřelovače. Odkudsi z parku či z jedné sousedních budov přilétla střela, jež smrtelně zasáhla hlavního zbrojního inspektora OSN do hlavy.

Ambler s Laurel jako v mrákotách přemístili tělo do sanitky. Nechat ho tam nemohli, drobné nálože by totiž prozradily jejich nepovedenou lest. Uplynulo však příliš času. U vozu už se shromáždil hlouček zvědavců. Ambler zavřel zadní dveře a začal Deschesnese svlékat. Sundal mu vestu s umělou krví a otřel mu z prsou červené skvrny.

Vtom kdosi zabušil na dveře vozu. Ambler zvedl oči.

„Ouvrez la porte! Cest la police!“

Ale proč? Chtěl s nimi jet jeden z policistů do nemocnice? Byl to v Paříži běžný postup? To se nesmělo stát. Dva Američané v ukradené sanitce s mrtvolou: prekérní situace. Ambler se hbitě přesunul do přední části vozidla a nasoukal se na sedadlo řidiče. Motor stále běžel. Původně měli v plánu jet do Boloňského lesíka, kde Deschesnes zaparkoval auto z půjčovny. Teď k tomu nebyl důvod. Ale někam jet museli. Ambler zařadil rychlost. Na rozhovor s gendarmerie nebyla vhodná chvíle.

Podíval se do zpětného zrcátka, co se děje vzadu. Policajt cosi zlostně křičel do vysílačky. Na okraji parku, mimo hlavní zmatek, stála bruneta v krátkém kabátku a mluvila do mobilního telefonu. Ambler doufal, že jen hlásí, že splnil svůj úkol. Vzápětí si však něčeho všiml a přeběhl mu mráz po zádech.

Zhruba deset metrů za Fentonovou agentkou spatřil v davu čumilů tvář, kterou až příliš dobře poznával. Měla asiatské rysy. Patřila drobnému pohlednému Číňanovi.

Střelci z hotelu Plaza.

17

WASHINGTON, D. C.

Sídlo ministerstva zahraničí Spojených států na adrese C Street 2201 ve skutečnosti tvoří dvě budovy postavené v různých obdobích. Jednu stavbaři dokončili v roce 1939, tedy v předvečer druhé světové války, druhou v roce 1961, na vrcholu války studené. Každý úřad má své dějiny i paměť, jež dýchají ze stěn, i kdyby na ně okolní svět už zapomněl. Sály i jednací místnosti ministerstva zahraničních věcí nesou jména zesnulých činitelů. Najdete tam kupříkladu Síň Loye Hendersona, pojmenovanou na počest ředitele Odboru pro záležitosti Blízkého východu a Afriky ze čtyřicátých let. Nebo velký sál Johna Fostera Dullese, což byl ministr zahraničí v nejhorších letech studené války. Hluboko v útrobách novější budovy se však ukrývaly přísně střežené místnosti, jež se nepyšnily jmény slavných, ale byly označené jen čísly a písmeny. Ta úplně nejtajnější se nazývala 0002A. Člověk, který by zabloudil do suterénu, by ji mohl snadno zaměnit za sklad úklidových prostředků. Vcházelo se do ní z šedivé chodby osvětlené zářivkami bez krytů, po jejíchž šedivých stěnách se táhly měděné roury a vzduchová potrubí z hliníku. Při jednáních v kobce označené třemi nulami se zásadně nepodávalo občerstvení: kdepak sladkosti nebo chlebíčky. Člověk musel jednání prostě přetrpět. Na zábavu nebyl čas, vše mělo svůj řád.

Předmět onoho ranního setkání rozhodně nezavdával naději na povyražení.

Ethan Zackheim, vedoucí čerstvě sestaveného týmu, si prohlížel tváře osmi lidí usazených kolem stolu a pátral po známkách nevyřčeného nesouhlasu. Měl se na pozoru před „skupinovou hloupostí“, tedy sklonem skupin shodnout se na jednotném stanovisku, byť samotné důkazy jsou třeba dvojznačné, nejisté a mlhavé.

„Všichni souhlasí s názory, které jsme dosud slyšeli?“ zeptal se. Ozvalo se jen souhlasné mručení.

„Abigail,“ vyzval Zackheim mohutnou ženu v blůze s vysokým límečkem. „Vyhodnotili jste správně zjištění komunikační špionáže?“

Přikývla, její nalakované hnědé vlasy se ani nepohnuly. „Vypadá to přesvědčivě, i když stoprocentní jistotu nemáme,“ upozornila. „Ale v kombinaci s dalšími zdroji se její stupeň zvyšuje.“

„A co vaši obrazoví experti?“ Obrátil se na štíhlého mladíka v modrém saku, který měl křídovou tvář a svěšená ramena.

„Všechno dokonale prověřili, a ne jednou, ale snad dvacetkrát,“ odvětil Randall Denning. „Ty záběry nikdo nezfalšoval. Vidíme na nich osobu, v níž Chandlerovi lidé poznali Tarquina, na letišti v Montrealu jen pár hodin před Sollingerovou vraždou. Zachytila ji průmyslová kamera. Podle mě není co řešit.“ Posunul snímky k Zackheimovi a ten si je prohlédl, i když dobře věděl, že pouhým okem si nevšimne ničeho, co by uniklo obrazovým expertům s jejich počítačovou analýzou.

„Totéž platí o téhle fotce z Lucemburských zahrad, je stará zhruba čtyři hodiny,“ pokračoval Denning.

„Obraz ale může klamat, ne?“ Zackheim se na něj tázavě podíval.

„Tady nejde jen o obraz, ale o naši schopnost ho vykládat, a ta se za poslední roky nesrovnatelně zlepšila. Dnešní počítače umí ‚prahovat‘, rozlišují nejjemnější stupně ostrosti i saturace a nacházejí diference, kterých by si nevšimla ani většina odborníků.“

„Mluvte normálně, sakra!“ obořil se na něj Zackheim.

Denning jen pokrčil rameny. „Vezměte si, že tenhle obrázek je nesmírně bohatá studnice informací. Postavení větviček stromů, pramínky mízy na kmenech, lišejníky – to všechno se každým dnem mění. Obyčejný strom nevypadá dva dny po sobě stejně. A tady máte komplexní pole předmětů, terén s naprosto specifickým obrysem i polohou stínů, které určují denní dobu, ale navíc poskytují informace o uspořádání tisícovek drobných objektů.“ Poklepal černou propiskou na spodní čtvrtinu fotografie. „Když to zvětšíme, uvidíme, že asi tři centimetry od štěrkové cestičky leží zátka od láhve s pomerančovou limonádou. Den předtím tam nebyla.“

Zackheim si uvědomil, že nervózně bubnuje prsty. „To je dost tenké stéblo, nemyslíte?“

„U nás na oddělení říkáme takovým drobnostem ‚denní odpad‘. Díky nim můžeme provádět archeologii v reálném čase.“

Zackheim ho probodl pohledem. „Chystáme se udělat věc, která je stejně závažná jako infarkt a úplně stejně nevratná. Potřebuju vědět, že jsme nic nezanedbali. Než Tarquina definitivně odepíšeme, musíme mít jistotu, že nám opravdu nic neuniklo.“

„Jistota je možná ve středoškolských učebnicích aritmetiky,“ namítl muž s kulatým břichem i hlavou a silnými brýlemi s černou obrubou. Jmenoval se Matthew Wexler a dlouhých dvacet let pracoval na Úřadu pro zpravodajství a výzkum při ministerstvu zahraničí. Byl to tuctový chlapík zanedbaného zjevu. Pyšnil se ovšem úžasným intelektem, který jeden ministr zahraničí přirovnal ke kombajnu: Wexler měl totiž záhadnou schopnost vstřebat obrovské množství složitých informací a přetavit je na přesné a jasné závěry. Uměl převádět data do podoby konkrétních úkolů a nebál se dělat rozhodnutí. Ve Washingtonu to byla nedostatková vlastnost, po níž panovala velká poptávka, a tomu odpovídalo i ocenění. „V reálném světě ale žádná jistota neexistuje. Kdybychom měli čekat, až budeme mít naprostou jistotu, akce by se zbrzdila tak, že už by byla zbytečná. Jak nám připomíná stará poučka: ‚Žádné rozhodnutí, taky rozhodnutí.‘ Člověk se nemůže rozhodovat bez informací. Ale nemůže ani čekat, až budou informace kompletní. To jsou dvě krajní polohy. Pokud má být akce úspěšná, je třeba vybrat si správnou míru vědomostí.“

Zackheim jen stěží potlačoval mrzutost. Od té doby, co kdosi překřtil tento přístup na „Wexlerův princip“, analytik nevynechal jedinou příležitost, aby ho citoval. „A podle vás jsme jí dosáhli?“

„Podle mě,“ odtušil Wexler, „jsme ji dalece překročili.“ Protáhl si ruce a potlačil zívnutí. „Také bych rád obrátil pozornost k otazníkům, které se vznášejí nad jeho předchozími akcemi. Toho chlapa musíme zastavit. V tichosti. Než vrhne špatné světlo na své zaměstnavatele.“

„Myslíte bývalé zaměstnavatele.“ Zackheim se znovu otočil k pobledlému mladíkovi v modrém saku. „A opravdu je to on?“

„Určitě,“ odvětil Randall Denning. „Jak už jsme říkali, Tarquin změnil svoji podobu, chirurgicky…“

„Od agenta, který se dal na špatnou cestu, se to dalo čekat,“ podotkl Wexler.

„Ale základní znaky tváře zůstaly stejné,“ pokračoval Denning. „Vzdálenost mezi očními důlky a tvar nadočnicových oblouků se změnit nedá. Nepředěláte ani křivku maxily a mandibuly, tedy pokud nechcete zničit dentální aparát.“

„Co to sakra znamená?“ vyštěkl Zackheim.

Obrazový specialista se rozhlédl kolem. „Jde o to, že plastická operace se nemůže dotknout základní kostní struktury lebky. Nos, tváře, brada – to jsou jen vnější výstupky. Počítačové identifikační systémy se dají nastavit tak, aby je ignorovaly a zaměřily se na to, co se nedá upravit.“ Podal Zackheimovi další snímek. „Jestli je tohle Tarquin,“ – na obrázku byl asi třicetiletý muž, bělošská tvář v moři Asiatů – „tak tohle taky.“ Poklepal tvrdým pryžovým ukazovátkem na fotografii pořízenou z průmyslové kamery na montrealském letišti.

Zástupce ředitele Konzulárních operací Franklin Runciman toho zatím moc nenamluvil. Byl to muž s drsnými rysy, pronikavýma modrýma očima a hustým obočím. Jeho oblek stál zjevně spoustu peněz: modrošedá příze s jemným čtverečkovým vzorkem. Nyní se zachmuřil. „Nevidím důvod odkládat rozhodnutí,“ pravil konečně.

Runcimanova osobní účast na poradě Zackheima zaskočila, ba znepokojila. Vedením týmu byl pověřen on, přítomnost nadřízeného však logicky podkopávala jeho autoritu. Vrhl na zástupce pohled plný očekávání.

„Všechny pobočky a stanice dostanou výstrahu,“ oznámil muž z Konzulárních operací dunivým hlasem. „Pátrací tým,“ – vyslovil ten eufemismus s mírnou nechutí – „musí dostat přesné instrukce: dopadnout nebo zneškodnit.“

„Chtělo by to zapojit do akce i další složky,“ pravil Zackheim a zaťal čelist. „FBI a CIA.“

Runciman rozvážně pokýval hlavou. „Když bude třeba, požádáme o pomoc, jinak je zbytečné je do toho zatahovat. Víte, já jsem ze staré školy. Vždycky jsem věřil v nápravu zevnitř.“ Odmlčel se a zaměřil své pichlavé oči na Ethana Zackheima. „U nás v Konzulárních operacích si zametáme před vlastním prahem sami.“

18

PAŘÍŽ

Kdy se to stalo – a co se vlastně stalo? Všude číhala překvapení. A jedním z nich byla samotná Laurel. Prožila další otřesný zážitek, zůstala však neotřesená. Prokázala pozoruhodnou – a povzbudivou – odolnost. Blízkost smrti jen prohloubila emoce, jež v nich dřímaly. Strach nebyl zdaleka jedinou. Ambler se přistihl, že začíná uvažovat v první osobě množného čísla: někdejší já nahradilo my. Byl to pocit složený ze slov a pohledů, ze společných zážitků – někdy radostných, jindy skličujících. Z bolesti a následné úlevy. A tichého smíchu. Byla to věc lehounká jak chmýří, on však neznal nic silnějšího.

Považoval to za malý zázrak. Vytvořili si koutek normálního světa uprostřed šílenství. Povídali si, jako by se znali dlouhá léta. Ve spánku – jak si minulé noci uvědomil – se k sobě přirozeně vinuli a jejich ruce i nohy se proplétaly, jako by je k tomu stvořil Bůh. Když splývali v horečném milování, cítili blaženost a chvílemi něco ještě prchavějšího – jakýsi zvláštní klid.

„U tebe se cítím v bezpečí,“ hlesla Laurel po chvíli, když spolu leželi pod dekou. „Nevadí ti, že to říkám?“

„Ne, ale nerad bych ti bral iluze,“ odvětil Ambler s pousmáním. Ve skutečnosti vážně uvažoval o změně hotelu, jenže nakonec to zavrhl. Hledat nové ubytování mohlo být riskantnější než setrvat na místě.

„Tys věděl, že to tak cítím, vid?“

Ambler neodpověděl.

„Je to zvláštní. Mám pocit, že o mně všechno víš, i když to tak není.“

Moje Ariadno, pomyslel si. Moje krásná Ariadno. „Musíme rozlišovat fakta a pravdy. Fakta neznám. Možná ale znám pár pravd.“

„Díky tomu, že vidíš do lidí,“ řekla. „Někomu musí být nepříjemné, že mu dokážeš číst myšlenky.“ Odmlčela se. „Asi by mi to taky mělo vadit. Ale mně je to jedno. Těžko se to vysvětluje. Nepotřebuju si na nic hrát. Možná chci, abys mě viděl takovou, jaká doopravdy jsem. Možná jsem unavená z toho, že na mně muži vidí jen to, co chtějí. Vlastně mi dělá dobře, že do mě vidíš.“

„A že je na co se koukat,“ usmál se Ambler a přivinul ji k sobě.

Jejich prsty se znovu propletly. „Trochu mi to připomíná dětskou říkačku: ‚Vím, že víš, že vím, že víš…‘“ Opatrně zvedla koutky úst, jako by se na ni přelil Amblerův úsměv. „Pověz, jaká jsem.“

„V životě jsem poznal jen málo tak citlivých lidí,“ odpověděl Ambler klidně.

„A to je všechno?“ Usmála se.

„Jako holka jsi byla jiná než ostatní děti. Stála jsi trochu stranou. Tedy ne, že by ses jich stranila, ale možná jsi viděla svět jinak, včetně sebe. Jako když fotograf trochu couvne a získá širší pohled.“

Laurel už se nesmála. Užasle na něj zírala.

„Jsi hodná a milá, ale nepouštíš si lidi k tělu. Nechceš, aby poznali skutečnou Laurel Hollandovou. Ale když už se někomu otevřeš, je to napořád, aspoň z tvé strany. Jsi věrná. Seznamuješ se těžko, ale když navážeš přátelství, je pevné – protože je opravdové, a ne jen jako. Někdy možná zalituješ, že nemáš schopnost snadno navazovat a rozvazovat osobní vztahy jako ostatní.“ Ambler se odmlčel. „Poznáváš se v tom trochu?“

Tiše přikývla.

„Myslím, že je na tebe spoleh. Nejsi svatá – umíš být sobecká a vylít si zlost na svých blízkých. Ale když je potřeba, vždycky pomůžeš. Chápeš důležitost přátelství. Dáváš si záležet, abys byla nad věcí, i když to tak často necítíš. Ale díky silné vůli dokážeš zachovat klid a rozvahu. Člověk musí nejdřív zvládnout sám sebe, aby mohl zvládat složité situace.“

Pomalu zamžikala, ale nic neřekla.

„Párkát jsi své pocity dala najevo až příliš otevřeně a spálila ses,“ pokračoval Ambler. „Začala sis dávat větší pozor a chovat se opatrně, možná až odměřeně.“

Laurel nabrala plné plíce vzduchu a rozechvěle vydechla. „Na jednu věc jsi zapomněl, asi ze slušnosti,“ špitla. Hlas se jí zadrhl. Měla oči jen několik centimetrů od Amblera. Viděl její rozšířené zornice.

Políbil ji a vzal do náruče. Jejich něžné objetí bylo aktem ryzí lásky. „Některé věci není potřeba říkat,“ zašeptal po chvíli a vycítil – věděl – že ji spaluje stejný žár jako jeho: jako by v nich vycházelo zářivé a hřejivé slunce.

Když spolu pak leželi, celí zpocení a zamotaní do přikrývek, Laurel se zadívala do stropu a řekla: „Táta bojoval ve Vietnamu.“ Znělo to vzdáleně. „Byl to fajn chlap, ale prožil si trauma, jako můj manžel. Možná řekneš, že mě tyhle typy přitahují, ale já to tak nevidím. Byl to prostě osud.“

„Bil tvoji mámu?“

„To ne,“ vyhrkla. „Nikdy. Kdyby na ni jen vztáhl ruku, navždy by ji ztratil, a on to dobře věděl. Často se mluví o neovladatelných běsech. Ale takových případů zas tolik není. Vlna se přivalí na pláž, ale přes pytle s pískem se nedostane. Většina lidí v sobě ty pytle má a určité věci nikdy neřeknou a neudělají. Táta vyrůstal na farmě a kdyby bylo po jeho, vychoval by ze mě dojičku krav. Ale musel život rodinu. Doba byla zlá. No a tak jsem strávila dětství ve Virginii, nedaleko Norfolku. Otec pracoval v továrně na elektrické nářadí a máma dělala recepční u doktora.“

„Vidíš, i to tě možná nakonec přivedlo do zdravotnictví.“

„Spíš na jeho okraj.“ Laurel zavřela na chvíli oči. „Naše městečko nebylo nic moc, ale mělo dobrou školu a na tom rodičům záleželo. Mámě možná až moc. Myslela si, že to táta dotáhne v životě dál. Věčně mu říkala, aby si řekl o víc peněz a o povýšení. Ale jednou se náhodně dala do řeči s lidmi z fabriky – myslím, že na nějaké školní besídce nebo co. Tehdy mi to hned nedošlo, ale mám dojem, že se dozvěděla, že v továrně nechávají tátu jen za zásluhy. Sloužil ve Vietnamu a tak. Povýšení nebylo zrovna na programu dne. Máma se pak dost změnila. Nejdřív se trápila, ale pak se dala do práce. Jako by to s ním vzdala a zaměřila se na mě.“

„Nikdo jiný jí nezbyl.“

„Jo, byla jsem její jediná naděje.“ Do hlasu jí vstoupila špetka hořkosti. „A když jsem získala prvního Oscara a poděkovala jí před miliony televizních diváků, tak se jí konečně splnil sen.“

„Ona už nežije, vid?“ zeptal se Ambler opatrně. „Ani otec.“

„Nikdy snad nebyla pyšnější, než když mě viděli hrát Marii ve školním představení West Side Story, „ řekla Laurel. Ambler si všiml, že jí zvlhly oči. Otočila se k němu, ale její hlas zněl vzdáleně, jako by si vybavila nějakou zapadlou vzpomínku. „Ještě teď slyším, jak táta volal, pískal a dupal, když opona spadla. A když jeli domů, tak se to stalo.“

„Nemusíš o tom mluvit, Laurel.“

Slzy jí kanuly po tvářích na polštář. „Na křižovatce byla ledová plotna a popeláři na ní dostali smyk. Táta zrovna nedával pozor. Měl v sobě pár piv a oba byli šťastní. Jeli ve firemním náklaďáku plném zboží. Když přišel náraz, auto se zastavilo, ale přístroje letěly dál a přimáčkly je. Dva dny pak leželi v bezvědomí v nemocnici. A pak umřeli, během jedné hodiny.“

Pevně stiskla oči. Snažila se zastavit pláč a znovu se ovládnout. „Možná mě to změnilo. Možná ne. Ale patří to ke mně, chápeš? Je to jako kapka dioxinu v jezeře.“

Stará rána se už dávno zahojila, Ambler však věděl, že jizva nikdy úplně nezmizí. Uvědomoval si, proč mu to všechno říká. Chtěla, aby ji poznal – potřebovala, aby znal i její minulost. Dělila se s ním o své nitro. Byla to mozaika složená ze stovek tisíc střípků, ze stovek tisíc příhod a vzpomínek, jež tvořily jediný pevný celek: ji samotnou.

Ambler dostal zvláštní pocit. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že je to závist.

PEKING

Lze si zajistit ochranu, a přitom netrpět odloučením? Prezident Liu Ang v tom spatřoval neřešitelný rozpor. Město ve městě, jímž vládní komplex Čung-nan-chaj nepochybně byl, mu často připadalo odříznuté od okolního světa. Čínský prezident si kladl otázku, zda nežije v pozlacené nebo alespoň lakované kleci jako dávný císař Kuang-su. Bylo by od něj však sobecké, kdyby nepodnikl některá základní opatření: zdaleka totiž nešlo jen o jeho život. Ze stejného důvodu ovšem nikdy nemohl souhlasit s návrhem, aby odvolal svá zahraniční vystoupení, například nadcházející projev na Světovém ekonomickém fóru ve švýcarském Davosu. Pokud by uposlechl hlas strachu, ztratil by hybnou sílu, jež byla pro úspěch jeho reforem nezbytná. Prezident se roztržitě zadíval z okna. Obě jezera, severní i jižní, vypadala skelně a ponuře –jako oči zabitého obra, pomyslel si Liu Ang. Až se zachvěl. Jako by ucítil zlověstný tep dějin.

Ano, musel se starat o naplnění svého programu – svého odkazu – a ne se třást o život. Byla by hloupost obětovat velké cíle na oltář vlastních zájmů. Pokud by jeho smrt měla znamenat začátek nové éry svobody a demokracie, o niž tolik usiloval, nechť se tak stane. Doufal, že bude mít odvahu svůj úděl přijmout. V dané chvíli si však myslel, že věci lépe napomůže živý: snad to od něj nebyla nemístná domýšlivost. Ostatně, pokud by snad začal podléhat pýše, určitě by zasáhl Ťiao-chua te nung-min. Ostrého jazyka mazaného vesničana se všichni báli – někteří šprýmaři tvrdili, že ho má tak ostrý, protože se do něj celá léta jen kouše. „Šelma sedlák“, jak mu přezdívali, se ovšem nebál vůbec nikoho.

Mladý prezident přelétl po známých tvářích, jež se shromáždily kolem černého stolu – známých tvářích se znepokojenými vráskami, které také dobře znal.

Čchao Tchang z druhé správy ministerstva pro státní bezpečnost se toho rána tvářil obzvlášť zasmušile.

„Máme nové informace,“ oznámil.

„Pravdivé, nebo jen nové?“ zeptal se Liu Ang čtverácky.

„Obávám se, že obojí.“ Soudruh Čchao neměl na žerty náladu, ostatně jako obvykle. Vytáhl z kožených desek několik fotografií. Ukázal je Liu Angovi, teprve pak ostatním.

„Tady je muž, kterému říkají Tarquin,“ pravil soudruh Čchao. „V Kanadě, na schůzce zemí G7 před pár dny. Všimněte si času na fotce. Jen o pár minut dřív tam byl zavražděn člen evropské delegace Kurt Sollinger. Z ekonomického hlediska to byl náš přítel – usiloval o hospodářskou dohodu, která by usnadnila obchod mezi Čínou a Evropskou unií.“

Uhlazený muž sedící vlevo od Liu Anga, zvláštní poradce v otázkách domácí bezpečnosti, znechuceně zavrtěl hlavou. „Když puštík zabije kuře, dobrý farmář proti němu musí pozvednout zbraň.“

„A já myslel, že puštíci vyhynuli,“ řekl prezident jízlivě.

„Zatím ne, ale pokud se nepřijmou opatření, tak nepřežijí. Stejně jako vy,“ zavrčel Wan Tsaj, prezidentův starý prchlivý učitel, a zamžikal za tlustými skly brýlí.

„A tady máme další Tarquinův snímek,“ pokračoval soudruh Čchao, „pořízený v Lucemburských zahradách v Paříži pár minut předtím, než byl zastřelen generální ředitel Mezinárodní agentury pro atomovou energii Benoit Deschesnes. Doktor Deschesnes shodou okolností právě připravoval zprávu zbrojních inspektorů, která měla očistit naši zemi od nařčení, že se podílíme na šíření jaderných zbraní.“

Uhlazený bezpečnostní poradce se zatvářil ještě naléhavěji. „Je to zabiják, který ohrožuje bezpečnost samotné Číny.“

„Základní otázka je proč,“ řekl Liu Ang.

„To jste optimista. Základní otázka zní možná kdy.“ Soudruh Čchao položil dvě Tarquinovy fotografie vedle sebe. „Tady je zvětšenina pořízená při atentátu v Čchang-chua. A tahle je znovu z Kanady.“

„Ale to jsou přece dva různí lidé,“ namítl prezident.

„Ne,“ odvětil Čchao. „Naši analytici porovnali znaky, které se nedají změnit – například vzdálenost mezi očima, vzdálenost od oka k ústům a tak dále – a dospěli k názoru, že jde o stejného člověka. Změnil svůj vzhled, nejspíš aby zmátl nepřátele. Některé zprávy tvrdí, že podstoupil plastickou operaci a dal se na dráhu zločinu. Podle jiných dál pracuje pro americkou vládu.“

„Je řada způsobů, jak se dá pracovat pro nějakou vládu,“ podotkl pochmurně Ťiao-chua te nung-min.

Prezident Liu Ang se podíval na hodinky. „Děkuji za informace, pánové, ale pospíchám na jednání s průmyslovým výborem naší armády. Jak by to vypadalo, kdybych přišel pozdě.“ Vstal a s rychlou úklonou zmizel.

Schůzka však pokračovala.

„Vraťme se k prezidentově otázce,“ navrhl Wan Tsaj. „Myslím, že by neměla zapadnout. Proč?“

„To je vážně důležitá otázka,“ připustil bělovlasý pán známý pod přezdívkou Šelma sedlák a obrátil se k soudruhu Čchaovi. „Trochu bych ji upřesnil: Proč je ten vrah pořád naživu? Minule jste tvrdil, že na tom usilovně pracujete.“

„Možná je ještě větší šelma než vy,“ odtušil soudruh Čchao na půl úst.

PAŘÍŽ

Čtrnáctý okres, který se táhne od bulváru Montparnasse, byl kdysi oblíbeným místem Američanů žijících v Paříži. Ambler ovšem pochyboval, že si tu Fenton zřídil konspirační byt právě proto – nebo spíš jeden z konspiračních bytů, měl jich asi celou řadu. Z bludiště jednosměrných ulic vycházely dopravní tepny, jimiž koloval nekonečný proud vozidel mířících k letišti Orly a do průmyslových zón na jižním předměstí. Odpůrci společnosti, živočišný druh patřící k Paříži jako bezdomovci k New Yorku, měli dlouhá léta v oblibě náměstí Denfert-Rochereau ležící na křižovatce hlavních tras. I méně rušné ulice však nabízejí řadu bretaňských restaurací, nočních klubů a kaváren. Ten, kdo míří do klidnějších obytných částí, pořádně se projde. Což byl Amblerův případ. Adresu rue Poulenc 45 dostal od Fentona v Montrealu. Měl se na ní hlásit po splnění úkolu „Deschesnes“. Místní kancelář Strategických služeb už pro něj byla tabu.

Dům v rue Polenc byl nápadný snad jedině svou fádností. Klidně v něm mohl mít ordinaci nějaký místní doktor – třeba optik nebo zubař. V oknech v přízemí se rýsovaly zaprášené žaluzie, z jiných visely okrasné květiny, jež se marně snažily navodit příjemný dojem.

Ambler zazvonil a pak téměř minutu čekal: nepochybně ho sledovali, bud kukátkem, nebo ukrytou kamerou. Ve dveřích konečně tiše zadrnčelo. Vzal za kliku a vstoupil do vestibulu s kobercem od stěny ke stěně. Nikoho neviděl. Po úzkém schodišti vpravo se táhl očividně drahý běhoun uchycený pod každým stupněm mosaznými pruty.

Z reproduktoru pod schodištěm se ozval plechový hlas. Patřil Fentonovi. „Jsem dole. Na konci haly.“

Ambler prošel odemčenými dveřmi a sestoupil po jiném úzkém schodišti. Na odpočívadle spatřil zavřený vchod. Zaklepal.

Paul Fenton otevřel a uvedl ho do místnosti, která připomínala pracovnu nějakého badatele. Veškerý prostor zabíraly knihy. Nesloužily jen jako dekorace, ale skutečně ke čtení: měly odřené hřbety a některé byly vybledlé věkem.

„Posaďte se,“ pobídl ho Paul Fenton přívětivě. Ukázal na kancelářskou židli na kolečkách a sám si sedl na kovové skládací křesílko.

„Krásně jste si to tady zařídil,“ pravil Ambler uznale. Cítil podivný klid. Sanitku zaparkovali v garáži bez obsluhy, a když se vrátili do hotelu Beaubourg, nikdo jim nevěnoval zvláštní pozornost. Znovu se ponořili do šedi všedního života. Když vstoupil do poněkud bizarního miliardářova hájemství, připadal si nějak otupěle.

„Vy se smějete,“ odpověděl Fenton, „ale je to skoro přesná kopie kanceláře Pierra du Pré na College de France. A nahoře mám zase dokonalou repliku ordinace jednoho zubaře na Montparnassu. Klidně by mohla sloužit jako filmová kulisa. Zadal jsem to dvěma našim technikům – chtěl jsem vědět, jestli se to vůbec dá vyrobit. Nebyla to žádná legrace, to vám povím.“

„Říká se, že víc hlav víc ví,“ ucedil Ambler a pomalu se otočil na koženkové židli. „A vy se asi domníváte, že víc rukou víc dokáže.“

„Jak to myslíte?“

Ambler se s hranou nenuceností otočil čelem přímo k magnátovi. „Jen mě překvapilo, že jste poslal do Lucemburských zahrad ještě jednoho střelce – a zapomněl jste mi to říct. Asi jste se chtěl pojistit, ale podle mě to byla chyba. Mohl jsem omylem oddělat vašeho člověka. Co kdybych si ho spletl s nepřítelem?“

„Nerozumím,“ hlesl Fenton s mírně zmateným výrazem.

Ambler z něj nespouštěl pohled. „Jen říkám, že když mám pracovat s jištěním, musím o něm vědět.“

„S jakým jištěním?“

Ambler pátral v jeho tváři po záblesku přetvářky, po sebemenší křeči napětí. Ale nic. „A pokud jde o toho Číňana…“

„O jakého Číňana?“ vyhrkl Fenton nechápavě.

Ambler se odmlčel. „Vy nemáte tušení, o čem mluvím, že ne?“ řekl konečně.

„To tedy nemám,“ přitakal Fenton. „Byl snad na místě někdo další, Tarquine? Nevím něco, co bych vědět měl? Jestli máte podezření, že došlo k narušení bezpečnosti akce, tak ven s tím.“

„Věřte, že kdybych ho měl, byl byste první, kdo by se o tom dozvěděl,“ odvětil agent s klidem. „Ne, nic takového. Beru na vědomí, že jste chtěl mít na místě svého pozorovatele.“

„Ale tak se to běžně dělá,“ namítl Fenton.

„To je v pohodě. Při operacích Stabilizačního útvaru jsem většinou věděl o všech lidech, ale to bylo tenkrát. Musíte odpustit starému tygrovi, že je trochu nervózní. Vážně, hoďte to za hlavu.“

„Dobře,“ řekl Fenton. Za své úspěchy vděčil schopnosti soustředit se jen na to podstatné. Nenechal se zbytečně rozptylovat věcmi, jež vyhodnotil jako nicotné. „Na chvíli jsem o vás zapochyboval, ale vy jste potvrdil svou pověst. Mám z toho velkou radost. Splnil jste zadání, a to rychle a čistě. Prokázal jste vynalézavost, obratnost a prvotřídní rozhodovací schopnosti. Jste vážně klasa. Myslím, že u mě máte budoucnost. Na odpovídajícím místě. A pozor, Skupina strategických služeb není žádná parta kancelářských myší. Ten, kdo vidí všechno z ptačí perspektivy, musí být sám dravec. To je moje filozofie.“ Zarazil se a zvedl ruku. „Nebojte, na náš rozhovor před kongresovým palácem jsem nezapomněl. Chtěl jste něco zjistit. Řekl jsem vám, že máte mocné přátele i nepřátele, a zdá se, že jsem měl pravdu. Mluvil jsem se svým hlavním partnerem na ministerstvu zahraničí.“

„A?“

„Určitě je o čem mluvit, ale mně nic neřeknou. Dodržují princip dělení informací, což se dá pochopit. Dobrá zpráva je, že ten člověk souhlasil, že vám všechno sdělí při osobním setkání. Naplánujeme ho co nejdřív. Možná byste se mohli sejít tady.“

„Co je to za člověka?“

„Slíbil jsem, že to nepovím. Ještě ne. Až mě poznáte blíž, Tarquine, zjistíte, že držím slovo.“

„A já vás za něj beru,“ vyštěkl Ambler. „Sakra, Fentone – říkal jsem vám přece, že chci zaplatit v informacích. Myslíte, že vám zbaštím takovou výmluvu?“

Fentonova růžolící tvář zbrunátněla ještě víc. „Ale tak to není, Tarquine,“ ohradil se. „Můj partner se s vámi chce opravdu setkat. Teď ještě víc než dřív. Je to otázka několika dnů. A do té doby se nebudete nudit. Vím, že agent, jako jste vy, se určitě nemůže dočkat, až zase půjde do akce. Pokud jde o mě, na světě není úkol, který bych vám teď nesvěřil. Reklama většinou přehání, ale ve vašem případě byla naprosto pravdivá.“

„Co vám na to mám říct?“ zeptal Ambler bezbarvě. Ariadnina nit – zjisti, kam vede.

„Rýsuje se mi pro vás opravdu zajímavý projekt. Ale lyže si zatím nebalte. Máme pro vás ještě jeden úkol.“

„Ještě jeden?“

„Tentokrát vážně potřebujeme někoho zabít,“ vysvětlil mu Fenton. „Promiňte, že to říkám tak otevřeně. Ale tohle opravdu nebude hračka.“

„Hračka,“ zopakoval agent.

„Prozradím vám, že Konzulární operace vydaly rozkaz k jeho likvidaci. Nasadily na to svoje nejlepší lidi. Ale když jde do tuhého, tak vždycky přijdou za mnou. Nemůžou si dovolit ponechat něco náhodě. Zavolejte Fentona a úspěch je zaručen. No a já na to nasadím zase svého nejlepšího člověka – vás.“

„Kdo má být obětí?“

„Je to profík se špičkovým výcvikem. Elitní agent, který se dal na špatnou stranu.“

„To je vždycky malér.“

„Jak říkáte. Horší věc se snad nemůže stát.“

„Kdo je to?“ zeptal se Ambler jednoduše.

„Psychopat, který strávil léta v terénu i v kanceláři a má tudíž hlavu plnou citlivých informací.“ Fenton se znepokojeně zachmuřil. „Zná spousty státních tajemství, přístupových hesel, předpisů a tak dál. Ten chlap se zbláznil. Každý další den jeho života znamená ohrožení země.“

„Díky, že jste to vzal takhle podrobně, ale co kdybyste začal jménem?“

„Prosím,“ řekl Fenton. „Jmenuje se Harrison Ambler.“

Agent zesinal.

Fenton zvedl obočí. „Vy ho znáte?“

Ambler se snažil zkrotit vlastní dech. „Řekněme, že už jsme na sebe narazili.“

ČÁST TŘETÍ

19

LANGLEY, VIRGINIA

Clayton Caston se vrátil k lékařské kartě, již toho rána obdržel, a krátce se zadíval na drobnou barevnou fotografii. Pohledná, i když tuctová tvář, z jejíž ostrých rysů čišelo cosi krutého. Dlouho se jí však nezabýval. Někteří vyšetřovatelé rádi přidělovali kořisti „obličej“, on mezi ně ovšem nepatřil. Digitální podpisy a nenápadné stopy peněz pro něj měly mnohem větší vypovídací hodnotu než nahodilé zlomky toho, co člověk už beztak věděl: že dotyčná osoba má dvě oči, nos a ústa.

„Adriane?“ zavolal.

„Ano, ši-fu,“ odpověděl Adrian a přitiskl k sobě dlaně, jako by se modlil. Naoko mu tím chtěl vyjádřit úctu. Jak Caston zjistil, oslovení ši-fu znamenalo „učitel“ a používalo se ve filmech o bojovém umění. Ten chlapec má zvláštní smysl pro humor, pomyslel si Caston.

„Něco nového kolem seznamu zaměstnanců oddělení 4Z?“

„Ne,“ řekl Adrian. „Ale dostal jste odpověď na žádost 1133A, že?“

„Ano. Poslali to překvapivě rychle.“

„Jak taky vidíte, podařilo se mi získat kopii lékařské karty s jeho současnou fotkou.“

„Ano,“ přitakal Caston.

„Ale pokud jde o ty seznamy zaměstnanců – no, tvrdí mi, že je aktualizují.“

„Vezmeme to, co mají.“

„Přesně to jsem jim taky říkal. Ale bohužel.“ Adrian se zamyšleně hryzl do spodního rtu a zlatá ozdůbka nad jeho bradou se zaleskla ve světle zářivek. „Byla to fuška, to vám teda řeknu. Zabednili přede mnou dveře, a to doslova.“

Caston s hranou přísností povytáhl obočí. „Doslova, nebo obrazně?“

„Nebojte, nevzdal jsem to.“

Caston zavrtěl hlavou a opřel se v křesle. Jeho znepokojení rostlo. Údaje, které obdržel, mu připadaly jaksi předžvýkané. Připravené. Jako by byly určené pro oči lidí jeho typu. O Tarquinovi získával stále víc informací – tedy přesněji, o jeho úkolech v Útvaru politické stabilizace. O civilní totožnosti toho chlapa však nikde ani zmínka, natož o tom, jak se dostal do psychiatrické léčebny na ostrově Parrish. Za normálních okolností doprovázely hospitalizaci hromady papírů, jenže ty byly v Tarquinově případě nedostupné. Ostrovní léčebna patřila mezi přísně střežená státní zařízení. O každém zaměstnanci si jistě vedla rozsáhlé záznamy. Všechny pokusy získat osobní spisy z Tarquinova oddělení však ztroskotaly. Caston pochyboval, že za to mohou oslovení úředníci. Ani lidé z ministerstva zahraničí by si nejspíš nedovolili mařit jeho vyšetřování. Ale to znamenalo, že žáby sedící na prameni je třeba hledat jinde: buď níž, kam není vidět, nebo naopak výš, kam na ně nikdo nemůže.

Bylo to vážně k vzteku.

Telefon zacvrlikal: dva tóny znamenaly vnitřní hovor. Ve sluchátku se ozval ztrápený hlas Caleba Norrise. Caston za ním měl okamžitě přijít.

Když po chvíli dorazil do jeho kanceláře, zástupce ředitele se tvářil stejně mrzutě, jako předtím mluvil.

Založil ruce na prsou. Z rukávů mu vykoukly chomáče kudrnatých černých chloupků. Z jeho široké tváře vyzařovalo silné rozrušení. „Přišel příkaz shora. Musíme ukončit vyšetřování.“ Ani se nepodíval Castonovi do očí. „Tak to prostě je.“

„Co to říkáš?“ Caston se snažil vzpamatovat z šoku.

„Šéf CIA mluvil s ministerstvem zahraničí,“ vysvětlil mu Norris. Jeho zpocené čelo se lesklo v paprscích nízkého podvečerního slunce. „Dostali jsme upozornění, že vyšetřování zasahuje do přísně tajné operace.“

„Co o ní víš?“

Norris pokrčil rameny, vlastně celým tělem. V jeho výrazu se mísila mrzutost s rozhořčením, příčinou však nebyl Caston. „Přece říkám, že je tajná. Nemáme přístup k informacím,“ odpověděl nervózním tónem. „Tarquin je prý v Paříži. Seberou ho tam.“

„Seberou, nebo zlikvidují?“

„Kdo k čertu ví? Jako kdyby se zabouchly dveře. Vím jen to, co jsem řekl, víc ani ň.“

„A ty si to necháš líbit?“

„Sakra, Clayi. Nemůžeme nic dělat. Tohle není hra. Šéf to řekl jasně: ruce pryč, jinak budou padat hlavy. Slyšíš mě? Sám šéf CIA.“

„Ten kretén nepozná polynom od polypu,“ vybuchl Caston. „Je to špatně.“

„To vím i bez tebe,“ vzplanul Norris. „Podělaná mocenská hra. CIA je sice podle názvu Ústřední zpravodajská služba, ale vůbec to tak nevypadá. A dokud nebudeme mít podporu vrchního velitele a senátu, nezlepší se to.“

„Fakt nemám rád, když mě někdo přerušuje,“ vedl si Caston svou. „Jednou jsem to vyšetřování začal…“

Norris po něm šlehl zlostným pohledem. „Co si my dva myslíme, to je teď úplně fuk. Musíme držet hubu a krok. Šéf CIA prostě rozhodl a my to musíme respektovat.“

Caston dlouhou chvíli mlčel. „Nezdá se ti celá tahle věc nějaká divná?“

„To si piš.“ Norris začal nešťastně přecházet místností.

„Zatraceně divná,“ řekl Caston. „Vůbec se mi to nelíbí.“

„Mně taky ne. Ale to na věci nic nemění. Prostě srazíme paty a hotovo. Rozkaz je rozkaz.“

„Zatraceně divná,“ zopakoval Caston.

„Clayi, člověk si musí vybrat, do jakých bitev se pustí,“ pronesl Norris poraženecky.

„A nezdá se ti,“ odpověděl účetní, „že si spíš bitvy vybírají člověka?“ Otočil se na podpatku a vypochodoval z kanceláře. Kdo tady sakra vlastně velí?

Caston pokračoval v přemítání i poté, co se vrátil k pracovnímu stolu. Zvláštní situace si možná žádala zvláštní řešení. Těkal očima ze svých spisů k papírům na Adrianově poněkud neuspořádaném stole a kolečka v jeho hlavě se nepřestávala otáčet.

Tarquin je prý v Paříži. Seberou ho tam.

Nakonec vytáhl žlutý blok a začal sepisovat seznam léků. Peptobismol. Ibuprofen. Maalox. Imodium. Nechtěl ponechat nic náhodě. O „cestovní horečce“ toho slyšel hodně. Při pomyšlení, že bude muset nasednout do letadla, se zachvěl odporem. Netrpěl strachem z výšek, ze zřícení ani klaustrofobií. Děsila ho však představa, že bude dýchat nekonečně recyklovaný vzduch spolucestujících…, z nichž někteří by klidně mohli mít tuberkulózu nebo nějakou jinou bakteriální infekci šířící se vzduchem. Připadalo mu to neuvěřitelně nehygienické. Přidělí mu sedadlo, ze kterého letuška možná otřela zvratky předchozího pasažéra. V každé štěrbině mohli číhat střevní paraziti. A pak jim personál rozdá přikrývky, na nichž nepochybně ulpěly chlupy plné nebezpečných spirochét.

Ve spodní zásuvce stolu měl Domácího lékaře a musel se hodně ovládat, aby jím nezačal horečně listovat.

Hlasitě vzdychl. Pocit hrůzy v něm stále sílil.

Až dorazí na místo, bude muset překonat odpor k cizokrajným jídlům. Francie mu jistě nabídne dokonalý výběr blafů. Nebylo úniku. Hlemýždi. Žabí stehýnka. Plísňové sýry. Zduřelá játra násilím vykrmených hus. Navíc neuměl francouzsky. Domluva mu jistě způsobí nemalé potíže. Objedná si třeba kuře a místo toho mu přinesou maso nějaké hnusné stvůry, která „chutná přesně jako kuře“. Tělo oslabené tuberkulózou by takovým útokům nemuselo odolat.

Znechuceně se otřásl. Bral na sebe velice těžké břímě. Nedělal by to, kdyby neměl jistotu, že ve hře je opravdu hodně.

Znovu zvedl pero a pokračoval v psaní poznámek.

Když svým úhledným písmem zaplnil téměř celou vrchní stránku, zvedl oči a ztěžka polkl. „Adriane, já jedu pryč. Do Paříže. Na dovolenou.“ Snažil se nedat najevo, jak ho ta představa děsí.

„To je super,“ zahlaholil Adrian s nemístným nadšením. „Na jak dlouho. Týden, dva?“

„Tak zhruba,“ odvětil Caston. „Co si člověk obvykle balí na takovou cestu?“

„To je chyták?“ zeptal se Adrian.

„Jestli ano, rozhodně ne na vás.“

Adrian zamyšleně našpulil rty. „A co vy si s sebou berete na dovolenou?“

„Já na dovolenou nejezdím,“ odtušil Caston neúprosně.

„Tak když prostě někam jedete.“

„Já cestování nesnáším. Zásadně nikam nejezdím. No vlastně vyzvedávám děti z letního tábora, jestli se to taky počítá.“

„Ehm, to se asi nepočítá,“ řekl Adrian. „Ale v Paříži se vám bude určitě líbit. Parádně si to užijete.“

„O tom bych si dovolil pochybovat.“

„Tak proč tam jedete?“

„Řekl jsem to snad jasně, Adriane.“ Odhalil zuby v křečovitém úsměvu. „Beru si dovolenou. S prací to nemá co dělat. A už vůbec ne s naším vyšetřováním, které jsme dostali rozkaz přerušit.“

Adrianova tvář se rozjasnila. Dovtípil se. „To pro vás musí být… nezvyklé.“

„Velice.“

„Možná až abnormální.“

„Tak nějak.“

„Máte pro mě nějakou práci?“ Adrian máchl propiskou, jako by to byl meč. „Ši-fu?“ V očích mu zajiskřilo.

„No, když o tom mluvíte, pár úkolů bych měl.“ Caston se letmo pousmál a opřel se v křesle. „Dobře mě poslouchejte, chlapče.“

20

PAŘÍŽ

Ulici Sv. Florentina, ležící jen několik stovek metrů od náměstí Svornosti, tvořil blok vznešených domů ve stylu barona Haussmanna s vysokými tabulkovými okny a balkony z ohýbaného železa. Výklady drahých knihkupectví a parfumerií zastíněné rudými markýzami se tu střídaly s úřady cizích států. V čísle 2 sídlil konzulární odbor amerického velvyslanectví, což bylo asi to poslední místo na světě, kde by se měl Ambler ukazovat. Právě v této zdánlivé neopatrnosti však spočívala podstata jeho plánu.

Po neštěstí v Lucemburských zahradách už téměř nepochyboval, že veškeré pobočky Konzulárních operací obdržely jeho popis. Ambler toho mohl paradoxně využít.

Důležité je vědět, co člověk hledá, a Ambler to věděl velice dobře. Bylo mu jasné, že administrativní služby nabízené „konzulárním odborem“ v ulici Sv. Florentina 2 sloužily jako zástěrka pro pobočku Konzulárních operací. V přízemí stáli v dlouhých frontách nešťastní turisté, kteří ztratili pas, a vyplňovali formuláře, jež jim podstrčil úředník s výrazem ředitele pohřebního ústavu. Lidé bez povolení k pobytu mohli na úspěch rovnou zapomenout. Žádosti o víza vyřizoval úřad tempem hlemýždě stiženého Parkinsonovou chorobou.

Žádného z návštěvníků či zaměstnanců nikdy ani nenapadlo se ptát, co se děje ve vyšších patrech: proč si tam museli najmout jinou úklidovou službu než úředníci od víz a pasů nebo proč chodili úplně jinými dveřmi. Vyšší patra = pařížská sekce Konzulárních operací. Orgánu, který rozhodl, že z kdysi ceněného agenta s krycím jménem Tarquin se stal muž na odpis.

Ambler se rozhodl vstoupit do jámy lvové – ale nejdřív musel mít jistotu, že lev není doma.

Tím lvem byl jistý Keith Lewalski, obtloustlý šedesátník, který vládl pařížské sekci železnou rukou a trpěl stihomamem odpovídajícím spíš Moskvě z poloviny dvacátého století než současné západní Evropě. Vůbec ho nezajímalo, že u svých podřízených vyvolává odpor, ba dokonce pohrdání. Šéfové ho považovali za zkušeného manažera, jehož kariéru nepoznamenal žádný větší neúspěch. Vystoupal po žebříčku přesně tam, kam sám chtěl. Vyšší ambice nikdy neměl. Ambler ho znal jen z doslechu, co však slyšel, mu bohatě stačilo. Nechtěl toho chlapa zbytečně dráždit.

Všechno teď záleželo na Laurel.

Neudělal chybu? Nevystavil ji ohrožení? Na jiný způsob, jímž dojít k vytčenému cíli, však nepřišel.

Posadil se ke stolku do nedaleké kavárny a pohlédl na hodinky. Jestli Laurel dosáhla svého, měl by každou chvíli vidět výsledek.

A pokud ne? Po zádech mu přeběhl mráz.

Udělil jí jasné pokyny a ona si je důkladně zapamatovala. Ale byla to amatérka. Dokázala by improvizovat, kdyby se situace zvrtla?

Pokud všechno proběhlo podle plánu, Laurel zatelefonovala z amerického velvyslanecví na avenue Gabriel. Udělal by to sám, ale nemohl vědět, jestli konzulární ústředny nejsou vybavené analyzátorem hlasu. Co když se jí to však nepodařilo?

Probrali spolu různé varianty, různá vysvětlení, různé možnosti. Měla se představit jako osobní asistentka známého kurátora, který se podílel na programu Mezinárodního partnerství muzeí a vyslal ji, aby zjistila program nadcházejícího jednání. Byla to jednoduchá a neurčitá záminka. Na internetových stránkách velvyslanectví se dal najít dostatek věrohodných podrobností. Ambler také spoléhal na příslovečný nepořádek, který doslova ochromoval činnost odboru kulturních záležitostí. Jeho úředníci o sebe neustále zakopávali: některé úkony dělali nesmyslně víckrát, jiné naopak zanedbávali. Asistentku kurátora pošlou do třetího patra, kde vyjde najevo, že došlo k chybě či nedorozumění. Ona pak požádá, jestli může zavolat šéfovi a vysvětlit mu situaci.

Podle pokynů měla vytočit číslo, jež jí dal Ambler, a zvláštním žargonem, který s ním nacvičila, předat naléhavou zprávu Keithovi Lewalskému. Na ambasádu přijel činitel ministerstva zahraničí z Washingtonu a žádá pana Lewalského o neodkladnou schůzku.

Ústředna konzulátu rozpozná, že hovor přišel z amerického velvyslanectví. Použité šifry a fráze dodají sdělení punc naléhavosti.

Laurelin úkol nevyžadoval velký herecký výkon, ale byl náročný na přesnost. Co když to nezvládne? Co když to nezvládla?

Znovu se podíval na hodinky a snažil se nepřemýšlet, co všechno se mohlo stát. Když po pěti minutách spatřil staršího obtloustlého úředníka, který vyšel s ustaraným výrazem z čísla 2 v ulici Sv. Florentina a nasedl do přistavené limuzíny, spadl mu kámen ze srdce. Dokázala to.

Ale co on?

Když limuzína zmizela za rohem, Ambler zamířil do budovy s výrazem uštvaného, avšak odhodlaného člověka. „Žádosti o pas vlevo, žádosti o vízum vpravo,“ sdělil mu znuděný chlapík v uniformě. Seděl za stolem připomínajícím školní lavici a před sebou měl pohárek plný tužek – ořezaných tužek bez gumy. Denně jich tu nejspíš spotřebovali desítky.

„Služební záležitost,“ zavrčel Ambler a muž ho strohým kývnutím poslal dozadu. Ambler nevšímavě prošel kolem front u ostatních přepážek a zamířil k cedulce s nápisem „Úřední dotazy“. Za pultem seděla statná mladá žena a odškrtávala položky z předtištěného seznamu kancelářských potřeb.

„Je tady Arnie Cantor?“ zeptal se jí.

„Vteřinku,“ odvětila žena a odešla dozadu. O chvíli později přispěchal k přepážce jakýsi svědomitý mladík.

„Chtěl jste Arnieho Cantora?“ otázal se. „Koho mám ohlásit?“

Ambler obrátil oči ke stropu. „Buď tady je, nebo tady není,“ odpověděl okázale otráveným tónem. „U toho můžeme začít.“

„Právě teď tady není,“ řekl mladík opatrně. Měl krátké vlasy – nikoli však po vojensku – a bezelstný pohled tolik typický pro začínající tajné agenty.

„To znamená, že šuká s princezničkou v Miláně? Nemusíte odpovídat.“

Mladý muž bezděčně vyprskl smíchy. „Nevěděl jsem, že se jí tak říká,“ zamumlal. Vrhl na Amblera upřímný pohled, který nepochybně dlouho nacvičoval. „A nestačil bych vám já?“

„Tohle překračuje vaši platovou třídu, věřte mi,“ odvětil Ambler nedůtklivě. Podíval se na hodinky. „A sakra. Vy jste vážně banda pitomců.“

„Prosím?“

„Prosit teprve budete, to uvidíte.“

„Když mi řeknete, kdo jste…“

„Vy nevíte, kdo jsem?“

„Bohužel ne.“

„V tom případě byste měl logicky usoudit, že to asi vědět nemáte. Připadá mi, že vás čerstvě vytáhli z inkubátoru. Něco vám poradím. Když se topíte, zavolejte plavčíka.“

Inkubátor se ve slangu Konzulárních operací říkalo zvláštnímu výcviku, jímž museli projít všechni agenti, než je pustili do terénu. Mladík se nakřivo pousmál. „Co po mně chcete?“

„Máte několik možností. Buď Arniemu zavoláte – dám vám číslo na Francesku, jestli ho náhodou nemáte. Nebo seženete nějakou kancelářskou myš zeshora. Přináším informace, comprendez-vous? Čím dřív mě dostanete civilům z očí, tím líp. Nejlepší bude, když vypadneme hned.“ Znovu se podíval na hodinky, aby podtrhl svou netrpělivost. „Já už vážně nemám čas. A kdybyste byli co k čemu, nemusel bych se sem vůbec táhnout.“

„Potřebuju vidět nějakou legitimaci?“ Žádost se během věty změnila v otázku. Mladý agent očividně ztrácel pevnou půdu pod nohama.

„No výborně, už zase jste zabodoval. Průkazů mám dost pro čtyři lidi. Říkám vám přece, že mě stáhli z akce. Myslíte, že u sebe nosím vlastní papíry?“ Ambler se odmlčel. „Hele, nechtějte, abych vám zatopil. Kdysi jsem stál přesně tam, co teď vy. Pamatuju si, jaký to je.“

Ambler vykročil za pult a stiskl knoflík výtahu s dveřmi jako harmonika.

„Sám tam nemůžete,“ namítl mládenec.

„Vždyť ne,“ odvětil Ambler žoviálně. „Jedete se mnou.“

Mladík se zatvářil zmateně, přesto však následoval Amblera do kabiny. Autoritivní a sebejisté vystupování toho cizího člověka mělo větší sílu než jakékoli doklady či osvědčení. Ambler stiskl tlačítko do druhého patra. Jak očekával, pod starobylým zevnějškem – skládacím vchodem a dveřmi potaženými kůží s malým okénkem uprostřed – se skrýval úplně nový stroj. Když se výtah znovu otevřel, ocitli se v jiném světě.

Nikoli však neznámém. Vypadalo to tam jako na Úřadu pro zpravodajství a výzkum. Dlouhé řady stolů s plochými monitory, telefony a skartovači s velkým prostorem na odpad, což bylo opatření zavedené po přepadení americké ambasády v Teheránu v roce 1979. Nejvíc ze všeho mu však byli povědomí samotní zaměstnanci: ne jako jednotlivci, ale jako typy. Bílé košile, střízlivé kravaty: připomínali zaměstnance počítačového gigantu IBM z počátku šedesátých let, kdy Amerika vévodila technickému pokroku.

Ambler přelétl pohledem po místnosti a poznal nejvyššího úředníka o chvíli dřív, než vstal od stolu. Byl to chlapík s hrudníkem jako holub, širokými boky a úzkou samolibou tváří s hustým černým obočím. Vlasy mu padaly do čela způsobem, který už dávno vyšel z módy. Zástupce Keithe Lewalského. Jeho pracovní místo bylo u rohového stolu v otevřené kanceláři, kde nikdo neměl soukromí.

Ambler nečekal, až k němu dojde. „Vy,“ houkl na muže s holubí hrudí. „Na slovíčko.“

Muž k němu ohromeně vykročil.

„Jak dlouho tady pracujete?“ zeptal se ho Ambler.

„A kdo vlastně jste?“ reagoval úředník po krátkém zaváhání.

„Jak dlouho tady děláte, sakra?“

„Půl roku,“ odvětil holub ostražitě.

„Dostal jste upozornění na Tarquina?“ otázal se Ambler tiše.

Úsečně přikývnutí.

„Pak víte, kdo jsem – kdo jsme – a nebudete se dál zbytečně vyptávat.“

„Vy jste z pátracího oddílu?“ Muž mluvil polohlasem. Čišela z něj úzkost, ale také jistá závist – úředník mluvící s profesionálním zabijákem.

„Žádná pátračka neexistuje a vy jste mě nikdy neviděl,“ odbyl ho Ambler hrubě, i když také odpověděl úsečným kývnutím. „To jsou pravidla, rozumíte? Jestli s tím máte problém, stěžujte si u náměstkyně. Jestli ovšem máte zájem o dlouhou kariéru, tak bych si to radši rozmyslel. Musíme nasazovat život, abyste vy mohli dřepět na prdeli v teple, jasný? Zrovna dneska jsem přišel o jednoho muže. Jestli vyšetřováním zjistíme, že jste se tady flákali, tak se fakt naštvu – o svých šéfech ani nemluvím. Aby bylo jasno: jde tady o každou minutu.“

Holub natáhl ruku. „Já jsem Sampson. Co potřebujete?“

„Pokud jde o tamto, už nic,“ odpověděl mu Ambler.

„Chcete říct…?“

„Cíl byl zneškodněn, přesně v 9:00.“

„Rychlá práce.“

„Rychlejší, než jsme doufali. A bohužel i špinavější.“

„Rozumím.“

„O tom bych si dovolil pochybovat, Sampsone.“ Amblerův hlas zněl panovačně a sebejistě. „Ale dělá nám starosti ta vaše místní bárka. Bojíme se, že v ní máte díru.“

„Cože? To nemyslíte vážně.“

„Teče to pořádně, vážený. Je to sice jen jedna z možností, ale musíme ji prověřit. Tarqin toho věděl příliš. Jak říkám, byla to svinská práce. Budu potřebovat bezpečnou linku do Washingtonu. Naprosto bezpečnou. Žádná růžová ouška přitisknutá ke stěně.“

„To bude potřeba probrat s…“

„Hned, sakra.“

„Takže vy chcete do věže? To je speciální komora úplně nahoře. Kontrolovaná každé ráno. Žádné odposlechy, kamery ani další elektronika, všechno podle norem.“

„To mi nemusíte říkat, já je pomáhal psát,“ ucedil Ambler opovržlivě. „Jenže předpisy jsou jedna věc a jejich dodržování věc druhá.“

„Za bezpečnost komory osobně ručím.“

„Musím odeslat hlášení. To znamená, že si budu potřebovat ověřit pár věcí. A pak děj se vůle boží.“

„Jistě,“ řekl Sampson.

Ambler ho zpražil pohledem. „Jdeme.“

*****

Většina důležitých diplomatických budov měla nějakou svoji „věž“, kde se ukládaly, zpracovávaly a předávaly informace. V posledních desítkách let ztělesňovalo americkou moc především centrální velení vojenských sil, ministerstvo zahraničí už méně. Po skončení studené války se do popředí dostaly jiné metody než diplomatické. Takový už byl zkrátka svět, lidé jako Sampson v něm však nežili. Svědomitě vyplňovali své analytické zprávy a mysleli si, že jsou v centru dění, i když to už je dávno předběhlo.

Zabezpečená komora se nalézala za dvojicí dveří. Díky nastavení větracího systému panoval uvnitř o něco vyšší tlak než venku, takže člověk okamžitě poznal, kdyby někdo otevřel. Dveře byly odolné proti výbuchu, silnou ocel lemovala gumová příruba zajišťující hermetické uzavření. Povaha místnosti si žádala vrstvené stěny z laminátu a betonu.

Ambler vstoupil do komory a stiskl tlačítko. Dveře magneticky zaklaply. Na okamžik nastalo ticho. V místnosti bylo nepříjemné horko a šero. Vzápětí se ozvalo tiché ševelení, jak se spustila klimatizace, a zazářila halogenová světla. Ambler stál v prostoru o rozloze zhruba čtyřiceti metrů čtverečných. Uviděl dva bílé pracovní stolky postavené vedle sebe a před nimi židle s oválnými sedadly i opěradly ze syntetické tkaniny. Na stolech se vyjímaly moderní ploché monitory, jakých si předtím všiml i v přízemí, a černé klávesnice. Béžové věže počítačů stály na nástěnné polici. Vysokorychlostní spojení umožňovalo nepřetržitou výměnu zašifrovaných dat s digitálním paměťovým systémem ve Washingtonu. Vzdálená datová zařízení, jako to zdejší, procházela každou hodinu aktualizací.

Trojdílná skříň obsahovala paměť s kapacitou čtyřiaosmdesáti terabajtů, vybavenou proaktivním monitorováním, vyhledávačem chyb a opravným softwarem. Pro případ narušení bezpečnosti měla navíc funkci automatického vymazávání. Byla podniknuta veškerá opatření, aby se toto obsáhlé úložiště dat nedostalo do špatných rukou.

Ambler zapnul monitor a vyčkal několik okamžiků, než procitl. Spojení už bylo navázané, začal tedy zadávat příslušná slova.

Drze si proklestil cestu do nejcitlivějšího místa v celé pobočce Konzulárních operací. Každou chvíli na něj mohli přijít. Předpokládal, že Lewalskému potrvá cesta na avenue Gabriel dvacet minut, v případě mírného provozu možná dokonce méně. Musel tedy moudře naložit se svým časem.

Waj-čchan Leung, naťukal do kláves. Po pár vteřinách na monitoru naskočil obvyklý životopis z dílny Úřadu pro zpravodajství a výzkum. Podtržené výrazy odkazovaly na různé soubory o

Wejových rodičích, jejich obchodních zájmech, původu či politických stycích. Nic zvláštního z těch údajů nevyčetl. Podnikatelské aktivity rodičů sice nebyly úplně čisté – patřily do nich i dárky spřáteleným zákonodárcům a nejspíš i úplatky cizím představitelům, kteří měli vliv na jisté transakce, i když pro to neexistovaly důkazy. Na danou zemi a dobu však nešlo o nic křiklavého. Ambler si netrpělivě pročítal biografii samotného Waj-čchan Leunga a nacházel v ní body, jež byly veřejně známé.

Nenarazil ani na nástin tvrzení obsažených ve spisech připravených Útvarem politické stabilizace, i když dobře znal nepřímý sloh profesionálních zpravodajských analytiků. Většinou cosi naznačili, aby to vzápětí mlhavě popřeli. Používali k tomu věty typu: „Navzdory zprávám o stycích s…“ nebo „I když se někteří lidé domnívali, že…“ Nic takového tam ovšem nebylo. Analytiky hlavně zajímalo, do jaké míry jeho politický vzestup ovlivnila „důsledně smířlivá rétorika“ vůči Číně. Amblerovy oči skákaly od jednoho odstavce k druhému jako sportovní auto na hrbolaté horské silnici. Občas se zastavil u pasáže, která mohla být důležitá.

*****

Waj-čchan Leung viděl budoucnost ve sbližování a postupné liberalizaci. Byl přesvědčen, že posilování demokracie v pevninské Číně umožní důvěrnější politické vztahy. Jeho protivníci naopak zastávali starý, zkostnatělý postoj tvrdošíjného nepřátelství a podezírání, který spolehlivě posiloval nepřátelství a podezíravost doutnající uvnitř čínské komunistické strany a lidové osvobozenecké armády. Waj-čchan Leung si mohl dovolit hlásat své názory pravděpodobně jen díky obrovské síle své osobnosti.

*****

Ty věty byly suché a opatrně formulované, kreslily však obraz mladého politika plného ideálů, jak ho viděl i Ambler – člověka, jenž hlásal své myšlenky bez ohledu na osobní politický prospěch, a tím si získával ještě větší uznání.

Složka Kurta Sollingera byla mnohem stručnější. Jako obchodní vyjednavač hájil patnáct let zájmy Evropy, byť pod různým označením – Evropský společný trh, Evropské společenství či Evropská unie. Narodil se v roce 1953 a vyrůstal v belgickém Deurne, což je lepší předměstí Antverp. Otec byl chiropraktik, matka knihovnice. Za studií na gymnáziu a pak na Katolické univerzitě v Lovani projevoval levicové sklony, jak už to u mladé generace bývá. Fotografie z počátku osmdesátých let ho zachycovala se skupinkou podobně smýšlejících lidí při protestech proti rozmístění střel středního doletu v Německu. Podepisoval různé petice rozšiřované organizací Greenpeace a dalšími bojovníky za životní prostředí. Tato „odbojová“ činnost však nepřežila jeho třicáté narozeniny. Místo toho se Sollinger dal na akademickou dráhu a prokázal značnou cílevědomost. Pracoval na doktorátu z ekonomie u profesora Lambrechta. Téma znělo: místní ekonomiky a evropská integrace. Ambler přejížděl očima po suchopárných pasážích a hledal – co vlastně? To zatím netušil. Ale pokud v celém případu existovala nějaká nesrovnalost, musel se snažit dál. Otevřít se všem podnětům. Jen tak mohl na něco přijít. Žádnou záruku ovšem neměl.

Ambler trpělivě posouval text dolů. Přelétl úmorný výčet různých úředních pochval a povýšení, jichž znalec řady jazyků dosáhl. Jeho hvězda stoupala pomalu, ale jistě. Mezi špičkově vyškolenými technokraty si postupně vydobyl pověst bezúhonného a neobyčejně inteligentního muže. Další část Sollingerovy biografie nesla nadpis: „Východní tým“. Pojednávala o jeho předsednické funkci ve zvláštním výboru, který se zabýval obchodem mezi Východem a Západem. Ambler zpozorněl a ubral na tempu. Skupina se úspěšně blížila k uzavření zvláštní obchodní dohody mezi Evropou a Čínou. Ta však nakonec zkrachovala kvůli úmrtí hlavního evropského vyjednavače… Kurta Sollingera.

Ambler s rozbušeným srdcem naťukal jméno Benoit Deschesnes. Prolétl podrobnosti o vzdělání, stipendiích a školních funkcích, informace o jeho poradenské činnosti v komisi OSN pro sledování, ověřování a kontrolu zbraní a následný rychlý vzestup do čela Mezinárodní atomové agentury.

Věděl, co hledá, a také to našel, téměř až na konci počítačového souboru. Deschesnes ustavil zvláštní vyšetřovací komisi, jež měla prověřit obvinění, že se Čína podílí na jaderném zbrojení. Mnozí měli dojem, že obvinění vznikla na politickou zakázku, jiní si mysleli, že není kouře bez ohně. Jako generální ředitel agentury měl Deschesnes pověst čestného a nezávislého úředníka. Na základě informací ze všemožných zdrojů analytici amerického ministerstva zahraničí usoudili, že zpráva, na níž se už rok pracovalo, povede k očištění čínské vlády. Nejnovější doplněk, starý pouze několik hodin, oznamoval, že vydání zprávy se odkládá na dobu neurčitou „vzhledem k tragické smrti hlavního vyšetřovatele“.

Čína.

Střed husté pavučiny visel právě nad Čínou. To Amblerovi říkalo všechno – a nic. Bylo nad slunce jasnější, že k vraždě Waj-čchan Leunga nedošlo nějakým omylem. Nezavinila ji slepá důvěra ke lžím šířeným jeho protivníky. Ne, někdo těchto dezinformací záměrně využil. Všechno nasvědčovalo tomu, že smrt Waj-čchan Leunga zapadá do jakéhosi složitějšího obrazce. Do snahy umlčet vlivné osobnosti, jež měly vcelku kladný vztah k novému čínskému vedení. Ale proč?

Čím víc otázek, tím víc možností. Pokud se stal obětí šikovné manipulace on, tatáž metoda byla nepochybně uplatněna i na jiných lidech. Kupříkladu Fenton byl tak nadšený pro svou věc, že by nedalo velkou práci ho zneužít. Fanatikům jeho střihu vždycky hrozí nebezpečí, že je někdo pošle špatným směrem, když u nich převáží zaslepenost nad přirozenou ostražitostí. Bylo by tak snadné zahrát na jeho vlastenecké city a podstrčit mu falešné informace – a pak v klidu sledovat výsledky.

Ale proč?

Ambler pohlédl na hodinky. Byl tam už moc dlouho. Riziko každým okamžikem rostlo. Než však vypnul monitor, zadal do vyhledávače ještě jedno jméno.

Uběhlo dlouhých deset vteřin. Soustava výkonných disků se marně otáčela a pak musela přiznat neúspěch.

Výraz HARRISON AMBLER nebyl nalezen.

21

Limuzína značky Mercedes, jež přivezla Ellen Whitfieldovou, zaparkovala na štěrkové ploše. Náměstkyně ministra zahraničí vstoupila do velkolepé budovy.

Zámek Gournay, ležící pouhých čtyřicet minut jízdy severozápadně od Paříže, byl klenotem architektury 17. století, sice méně okázalým než nedaleké Versailles, avšak stejně působivým. Stavba, kterou navrhl Francois Mansart pro jednoho vévodu ze dvora Ludvíka XIV., patřila k nejpozoruhodnějším v celé Francii – od předsálí oslavujícího klasicismus až po jídelnu obloženou kamenem, známou z mnoha fotografií. Všech jedenáct ložnic se dochovalo v původním stavu. Tenisový dvorec a bazény samozřejmě přibyly až později. V posledních padesáti letech sloužil zámek k pořádání různých mezinárodních konferencí, setkání průmyslníků na vysoké úrovni i jejich následníků v informačním věku. V současnosti si ho pronajímalo štědře financované výzkumné středisko z Washingtonu na popud profesora Ashtona Palmera, jenž vedl tichomořský program a potrpěl si na co nejvybranější prostředí.

V předsálí přivítal náměstkyni Whitfieldovou sluha v livreji.

„Monsieur Palmer vás očekává v modrém salonu, madame,“ oznámil jí francouzský komorník. Byl to šedesátník se zlomeným nosem, hranatou čelistí a šlachovitou postavou – zdálo se, že má víc znalostí a zkušeností, než vyžadovala jeho údajná funkce. Whitfieldovou by nepřekvapilo, kdyby si Palmer najal bývalého člena francouzské Cizinecké legie. Rád zaměstnával lidi pro „dvojí využití“ – sluhu, který zároveň působil jako překladatel, vrchního lokaje alias osobního strážce. Jeho záliba ve všestrannosti úzce souvisela s myšlenkou efektivity: zastával totiž názor, že člověk může sehrát na scéně dějin víc než jednu roli a že vhodně zvolený postup může dosáhnout více cílů. Palmerova doktrína víceúčelovosti byla také klíčem k plánu, který se nyní odvíjel.

Z modrého salonu se vyklubal osmihranný výklenek s výhledem na stáje. Strop se klenul ve výšce nejméně šesti metrů, na něm lustry muzeální hodnoty, na zemi ty nejvybranější koberce své doby. Náměstkyně vykročila k oknu a pokochala se nádherně upraveným okolím. Samotné stáje z cihel a dřeva působily tak elegantně, že by se daly snadno přestavět na honosnou vilu.

„Ovládali řemeslo, že?“

Hlas Ashtona Palmera.

Ellen Whitfieldová se otočila a uviděla Palmera vcházet nenápadnými bočními dveřmi. Usmála se. „Jak vždycky říkáte: ‚Nejde o schopnosti, ale o jejich míru.‘“

„Právě to bylo úžasné na dvoře Slunečního krále: ušlechtilé chování a zároveň nejvyšší ocenění výkonů v oblasti literatury, výtvarného umění, přírodovědy i architektury. Na druhou stranu, řadu věcí si neuvědomovali – například obrovskou nestabilitu společenského řádu, z nějž tyli. Neviděli, že je to základna pro revoluci, která za sto let pozře jejich děti. Žili ve falešném míru, který obsahoval zárodky vlastní zkázy. Lidé rychle zapomínají, co nás učil už Herakleitos: ‚Zápas je společný a právo je sporem, a všechno vzniká sporem a nutností.‘“

„Ráda vás vidím, Ashtone,“ řekla Whitfieldová srdečně. „Žijeme v zajímavých časech – pokud mi dovolíte citovat starou čínskou kletbu.“

Ashton Palmer se pousmál. Jeho stříbřité vlasy byly sice řidší než v dobách, kdy u něj Whitfieldová studovala, ale neméně pečlivě učesané. Čelo zůstalo vysoké a impozantní. Z břidlicově šedých očí vyzařovala pronikavá inteligence. Na tom člověku bylo cosi věčně mladého, cosi povzneseného nad zákonitosti všedního života. Whitfieldová se během své kariéry setkala s řadou lidí považovaných za historické osobnosti, myslela si však, že Palmer je mezi nimi jediný skutečný velikán, jediný vizionář. Seznámení s ním pokládala za velkou čest. Uvědomovala si to už tenkrát ve dvaceti. Dnes to cítila stejně silně.

„Co máte na srdci?“ zeptal se starý pán. Whitfieldová věděla, že právě přiletěl z Hongkongu, vypadal však pozoruhodně svěží.

„Zatím jde všechno přesně tak, jak jste předpokládal.“ Náměstkyni se zajiskřilo v očích. „Nebo spíš: jak jste prorokoval.“

Podívala se na svůj odraz v půvabném benátském okně. Cínový přísvit francouzské zimy proudící skleněnými tabulkami zvýrazňoval její vysoké lícní kosti a vznešené rysy. Její kaštanové vlasy byly úhledně učesané na pěšinku. Měla na sobě třešňově červený kostým, na krku se jí leskl perlový náhrdelník. Jemné oční stíny podtrhovaly pomněnkově modrou barvu jejích duhovek. „Máte to tady hezké.“

„Centrum politických studií tu bude mít konferenci. ‚Měnová regulace: Výhled Východ/Západ.‘ Co jste řekla vašim?“

„Cháteau de Gournay je v programu, nemějte strach. Setkání s odborníky na měnovou liberalizaci.“

„Pořád si musíme dávat pozor.“

„Toho jsem si dobře vědoma,“ odvětila náměstkyně. Usedla ke zlacenému dřevěnému stolu a Palmer ji následoval.

„Vzpomínám si, jak jsem poprvé slyšela vaši přednášku,“ prohodila a zadívala se z okna. „Studovala jsem na Harvardu a vy jste vedl kurz na téma ‚globální nadvlády‘, bylo to v Sandersově posluchárně. Napsal jste na tabuli tři německá slova: Machtpolitik, Geopolitik a Realpolitik. Někdo ze zadních lavic zavolal: ‚To budeme muset mluvit německy?‘ A vy jste řekl ne, ale že jeden jazyk bychom se naučit měli a jen málo z nás ho ovládne plynně: jazyk politiky.“

Palmer při té dávné vzpomínce zamhouřil oči. „Chtěl jsem vás asi dopředu varovat.“

„Ano. Suše jste oznámil, že většina z nás tu řeč nikdy nezvládne. Jen pár jedinců se propracuje na vysokou úroveň, zatímco ostatní zůstanou v zajetí historicky nepodstatných věcí – tuším, že jste to nazval pohledem radního z maloměsta. Pro mladé mozky to bylo velké sousto.“

„Už tehdy jste byla duševně na výši,“ pravil Palmer. „Cítil jsem z vás sílu ducha, kterou člověk prostě bud má, nebo nemá.“

„Vzpomínám si na vaši řeč o Čingischánovi. Upozorňoval jste nás, že z dnešního pohledu bychom ho museli označit za zastánce volného trhu a svobody náboženství, protože on v tomto duchu řídil svou říši.“

„A právě proto byl tak nebezpečný.“ Rozmáchl ruce kolem přepychového obložení z hrušňového dřeva.

„Přesně tak. Na mapě jste ukázal, kam až sahalo Chánovo impérium v roce 1241. Jak jeho syn a dědic Oktaj dobyl Kyjev, zničil německou armádu na východě, probil se Maďarskem a došel k bránám Vídně. Pak se hordy zastavily. Mongolská říše zabírala téměř stejné území jako bývalý východní blok. A v tom byl ten vtip. Ukázal jste nám obě oblasti: jedna patřila mongolské, druhá komunistické říši – od Severní Koreje a Číny až po východní Evropu. Bylo to stejné teritorium – říkal jste tomu ‚stopa dějin‘. A jen šťastná náhoda zastavila Mongoly před Vídní.“

„Šťastná náhoda,“ zopakoval Palmer. „Oktaj zemřel a velitelé armády se chtěli vrátit, aby pomohli vybrat jeho nástupce.“

„Vysvětlil jste nám, že velké říše měly vždycky něco společného. Nejmocnějším otomanským sultánem v šestnáctém století byl Sulejman Nádherný, velký zastánce rovnoprávnosti, spravedlnosti a volného obchodu. Historie nás učí, že nebezpečnost východních říší byla vždycky přímo úměrná jejich vnitřní osvícenosti. Tak jste to tenkrát říkal.“

„Ano, většina lidí nedokázala přečíst ani velký nápis na zdi,“ přitakal Palmer. „Zvlášť když byl v čínštině.“

„A vy jste těm zabedněncům vyložil, že v posledních několika staletích Čína – říše středu – nikdy neohrožovala západní panství, i když by logicky mohla být jejím největším rivalem. Předseda Mao byl jen papírový tygr. V Číně neomylně platí, že čím totalitnější režim, tím opatrnější a zaměřenější na vlastní obranu. Byla to tehdy působivá přednáška. Ti chytřejší studenti se okamžitě probrali z dřímoty, když si uvědomili důsledky vašich slov. Vzpomínám si, jak mi naskočila husí kůže.“

„Některé věci se ovšem nemění. Vaši kolegové na ministerstvu zahraničí si stále zakrývají oči před zjevnou pravdou: čím víc demokracie v Číně, tím větší hrozba pro Západ – vojenská i hospodářská. Čínský prezident má sympatickou tvář a úplně jí oslepil naši vládu. Přitom je jasné, že právě on chce probudit dřímajícího draka.“ Pohlédl na své útlé elegantní hodinky značky Philippe Patek. Whitfieldová si všimla, že ukazují nejen reálný čas, ale také údaj pro New York a Peking.

„Už za studií jsem oceňovala, že vidíte i do věcí, které ostatním unikají. Na vašem semináři z mezinárodních vztahů v prvním ročníku postgraduálu jsem si připadala jako jedna ze zasvěcených.“

„Přihlásilo se padesát studentů. Přijal jsem jen dvanáct.“

„Vynikající skupina. Určitě jsem nebyla nejchytřejší,“

„To ne,“ připustil, „ale byla jste… nejschopnější.“

Vybavila si první den semináře. Profesor Palmer mluvil o světě z perspektivy britského premiéra Benjamina Disraeliho, jenž na sklonku devatenáctého století řídil britské impérium. Disraeli nepochybně předpokládal, že jeho říše je věčná a že nadcházející století bude patřit Britům a jejich silnému námořnictvu. Stačilo pár desítek let a z Británie zbyla jen druhořadá mocnost. Jak řekl Palmer, bylo to něco podobného jako sledovat přeměnu římské říše na Itálii.

Dvacáté století bylo stoletím Ameriky. Její průmyslové a ekonomické panství nemělo po druhé světové válce konkurenci a nejvyšší vojenská místa plánovala rozšíření americké moci do těch nejvzdálenějších koutů zeměkoule. Bylo by však chybou se domnívat, varoval Palmer, že i příští století bude nutně patřit Americe. Pokud by se totiž říše středu doopravdy probudila, příští století by mohlo náležet jí. Centrum světové vlády by se mohlo přesunout východním směrem. A politika „konstruktivního zapojení“ byla přesně tou věcí, jež mohla Číňany posílit a urychlit jejich vzestup.

S odkazem na Marxovo zavržení francouzských „marxistů“ v sedmdesátých letech devatenáctého století Ashton Palmer jednou zažertoval, že „není Palmerovec“. Odmítal vulgární výklady svých základních teorií. Bránil se lidem, kteří z jeho práce vyvozovali historickou nevyhnutelnost. Palmerova metoda v sobě spojovala děje dlouhého trvání, tzv. longue durée, i ty krátké a bezprostřední. Nedala se zjednodušit do hesel, pouček a vzorečků. Pravidlo číslo jedna znělo: nic není nevyhnutelné. Uvěřit v determinismus dějin znamená podlehnout nečinnosti. Historie světa je historií lidských činů. Právě ony ve skutečnosti tvoří lidské dějiny. A mohou změnit svět.

Komorník v livreji si odkašlal.

„Pane profesore. Přišla vám zpráva.“

Palmer se s omluvným pohledem otočil k Whitfieldové. „Prominete na okamžik?“

Pak zmizel v dlouhé chodbě. Když se po několika minutách vrátil, vypadal znepokojeně, ale zároveň čile.

„Všechno do sebe zapadá,“ oznámil Whitfieldové. „Což ovšem zvyšuje napětí.“

„Rozumím.“

„A co Tarquin?“

„Jak říkáte, všechno do sebe zapadá.“

„A jeho nový, ehm, ‚společník‘ – je tady důvod k obavám?“

„Všechno je v klidu. Máme situaci pod kontrolou.“

„Nevím, jak vám to zdůraznit: zbývá už jen sedmdesát dva hodin. Každý musí sehrát svou roli s naprostou dokonalostí.“

„Zatím se to daří,“ ujistila ho náměstkyně Whitfieldová.

„I Tarquinovi?“ zeptal se Palmer a v jeho břidlicových očích se zablesklo.

Whitfieldová s náznakem úsměvu přikývla. „Tomu zejména.“

*****

Ambler vyšel z domu v ulici Sv. Florentina s očima upřenýma přímo před sebe. Chtěl působit jako člověk, který nemá času nazbyt. To mu nedělalo těžkosti, jelikož skutečně spěchal. Když opustil budovu konzulátu, zvolnil krok a jako běžný turista procházel kolem červených stříšek a nablýskaných výkladů. Mířil od náměstí Svornosti k ulici Saint Honoré a naléhavě vnímal okolí, ačkoli předstíral, že je pohroužen do svého vlastního světa.

Bdělost není jen otázkou zraku. Chce to také napínat uši a dávat pozor na zrychlující či zpomalující kroky, jež se snaží zachovat stejnou vzdálenost od sledované osoby.

Ambler si uvědomil, že ho někdo skutečně sleduje – ale ne tak, jak se to dělá při tajných operacích. Slyšel kroky někoho, kdo měl nohy o dost kratší než on, a tak se s ním zoufale snažil udržet tempo. Dotyčný neměl valnou kondici, alespoň soudě podle tichého funění.

Ambler věděl, že by měl být nervózní, ten chlapík se za ním však hnal jako číšník honící zákazníka, který utekl bez placení. Ale právě v tom možná spočívala léčka. Nemělo okázale nápadné chování otupit podezření zkušeného agenta?

Ambler prodloužil krok a na rohu zabočil doleva, do užší ulice Cambon, a po chvíli zase do rue du Mont Thabor. Patnáct metrů před ním ústila ulička, sloužící k zásobování kteréhosi z okolních krámků s módou. Chvíli před ní postál a předstíral, že se dívá na hodinky. V odrazu sklíčka spatřil svého pronásledovale. Nečekaně se otočil na podpatku, chytil chlapa, zatáhl ho do průchodu a přitlačil k šedivé stěně postříkané barevnými nápisy.

Byl to naprosto tuctový exemplář s odulým obličejem i břichem, kruhy pod očima a prořídlými černými vlasy. Stěží popadal dech a čelo se mu lesklo potem. Neměřil ani 170 centimetrů a zdálo se, že není ve své kůži. Jeho šaty – levný hnědý plášť, bílá košile ze syntetické tkaniny a neforemný šedý oblek – vypadaly americky. Ambler se mu díval na ruce, jestli nesáhne po nějaké ukryté zbrani nebo vysílačce.

„Vy jste Tarquin, že jo?“ zeptal se pobledlý muž a ztěžka oddychoval.

Ambler s ním praštil o zeď – „Au,“ vyjekl chlápek – a přejel mu rukama po oblečení. Konečky jeho prstů pozorně hledaly jakoukoli zbraň: třeba nezvykle dlouhou a silnou propisku nebo peněženku, jež byla příliš naditá na to, aby skrývala jen kreditní karty a peníze.

Nic.

Ambler do něj zapíchl pohled a pátral po sebemenším záchvěvu lsti.

„Koho to zajímá?“

„Dejte ty pracky pryč, sakra,“ vyštěkl muž. V hlase měl špetku Brooklynu, ale opravdu jen špetku.

„Koho to zajímá, povídám?“

Muž narovnal záda. V jeho tváři se objevil výraz uražené důstojnosti. „Clayton Caston, jméno mé.“ Ruku na pozdrav mu však nepodal.

22

„Ale neříkejte,“ utrousil Ambler s neskrývaným pohrdáním a nedůvěrou. „Tak vy jste přítel. Přišel jste mi pomoct.“

„To je snad fór!“ obořil se na něj bledý mužík. „Já nejsem žádný váš přítel. A pomoct bych chtěl hlavně sám sobě.“

„Pro koho děláte?“ zpražil ho Ambler. Chlapík byl zcela neškodný: jeho neznalost základních polních manévrů byla očividná a nedala se předstírat. Mohl však splnit svůj úkol jako člen oddílu: vylákat Amblera, ukolébat jeho ostražitost, a tím vytvořit podmínky pro skutečné zabijáky.

„Myslíte kde pracuju?“

„Myslím teď a tady. Kdo se ještě potlouká kolem. A kde přesně? Ven s tím, nebo vám garantuju, že už nikdy ani neceknete.“

„A já si říkal, proč asi nemáte žádné přátele.“

Ambler sevřel ruku v pěst a škubl dozadu. Chtěl dát muži jasně najevo, že by mu každou chvíli mohl zasadit drtivou ránu do krku.

„Zajímá vás, kdo se potlouká kolem?“ pokračoval chlápek. „Asi jedenáct milionů Francouzů, pokud počítáme celou širší Paříž.“

„Chcete tvrdit, že pracujete sám?“

„No, teď zrovna jo,“ odtušil muž poněkud váhavě.

Ambler se začínal pomalu uklidňovat. Dopadený neměl v tváři ani stopu přetvářky. Skutečně jednal na vlastní pěst. Neřekl to jen proto, aby ho uchlácholil. Naopak, přiznával nepříjemnou pravdu.

„Ale měl byste asi vědět, že jsem ze CIA,“ upozornil ho chlapík podrážděně. „Takže ať vás ani nic nenapadne. Jestli mi zkřivíte vlásek, dopadnete bledě. CIA nesnáší, když musí proplácet účty za doktory. Tvrdě by po vás šla. Takže buďte tak laskav a dejte tu ruku pryč. Tímhle si vůbec nepomůžete. A mně vlastně taky ne. Nikdo tím nic nezíská.“

„Děláte si srandu?“

„To si o mně lidi často mylně myslí. Poslyšte, poblíž opery je McDonald. Nepromluvíme si radši tam?“

Ambler na něj vrhl nevěřícný pohled.

„Tak co?“

„McDonald?“ Ambler zavrtěl hlavou. „Tak agenti CIA si dneska dávají rande u McDonalda?“

„To fakt netuším, ale obávám se, že na místní lahůdky nemám žaludek. Jestli jste to už nepoznal, špionáž není můj obor. Opravdu.“

Ambler co chvíli pročesával očima okolí. Zatím si nevšiml žádné z nenápadných změn v proudu chodců, která by naznačovala, že je sleduje pěší hlídka – případně skupina „chodců“. „Fajn, pokecáme si u McDonalda.“ Nikdy nesmíš souhlasit s místem, které vybere druhá strana. „Ale jinde.“ Tarquin ponořil ruku do náprsní kapsy muže v obleku a vytáhl z ní mobilní telefon. Univerzální typ značky Ericksson. Zběžná prohlídka odhalila, že obsahuje předplacenou francouzskou SIM kartu. Pravděpodobně pocházel z půjčovny na letišti. Stačilo namačkal pár tlačítek a telefon ukázal své číslo, jež si Ambler hbitě vepsal do paměti.

„Přesně za čtvrt hodiny vám zavolám adresu.“

Muž se podíval na digitální hodinky Casio. „Dobře,“ pravil lehce nesouhlasným tónem.

O dvanáct minut později vystoupil Ambler z metra na stanici Pigalle. Restaurace McDonalďs se nacházela přímo naproti. Tekoucí davy lidí umožňovaly Amblerovi nenápadně sledovat místo schůzky. Zatelefonoval chlapíkovi, který se představil jako Caston, a sdělil mu adresu.

A pak čekal. Existují stovky způsobů, jak mohou pěší hlídky nepozorovaně zaujmout pozici. Rozesmátá dvojice u novinového stánku, osamělý pobledlý muž zamračeně hledící do výlohy obchodu s erotickými pomůckami z latexu a kůže, růžolící mladík v džínové bundě s hřejivým límcem a foťákem kolem krku – ti všichni se mohli na okamžik vzdálit a uvolnit místa lidem podobného vzezření, kteří se na sebe ani nepodívají, ale budou ve spojení přes velitele akce.

Takový zásah však vždycky rozčeří vlnky na hladině, jichž si ostražitý pozorovatel může všimnout. Lidské bytosti se rozmisťují v prostoru podle zákonitostí, o kterých vůbec nevědí, přesto je dodržují.

Dva lidé ve výtahu si dělí území rovnoměrně. Pokud jsou víc než tři, úzkostlivě se vyhýbají očím ostatních. Když do kabiny přistoupí další pasažér, současní cestující poodstoupí, aby od sebe stáli co nejdál. Jsou to nenápadné tanečky, jež se hodinu co hodinu, den co den odehrávají ve výtazích po celém světě: lidé se chovají jako školení profesionálové, a přitom si vůbec neuvědomují, co je nutí ustoupit o něco víc dozadu, doleva, doprava či dopředu. Jakmile však člověk těm vzorcům porozumí, připadají mu zcela zřejmé. A podobné obrazce – pružné, proměnlivé, a přesto reálné – se dají nalézt na každém chodníku. Stačí sledovat, jak se lidé shlukují kolem výlohy nebo se řadí u stánku s novinami. Když je někdo dosazen na místo, kde lidé obvykle stojí z vlastní vůle, jemně se tím narušuje přirozený řád věcí. Dostatečně vnímavý pozorovatel odlišnosti podvědomě zaznamená. Ambler věděl, že přesně určit, co nehraje, je mnohem těžší, než mít jen pocit. Vědomá myšlenka se rodí pomalu a vyžaduje určitou logiku. Zatímco tušení je prchavé, bezprostřední a obvykle také přesnější. Během několika minut se tedy Ambler přesvědčil, že na místo nedorazila žádná hlídka nebo pátrací oddíl.

*****

Muž s odulou tváři přijel taxíkem, který zastavil na rohu přímo před McDonalďs. Při vystupování rychle otočil hlavu a zamžoural vzhůru. Bylo to zbytečné gesto, jímž na sebe mohl jen upozornit, a ne odhalit případné pronásledovatele.

Když zaměstnanec CIA vstoupil do restaurace, Ambler sledoval taxík, dokud nezmizel za rohem. Vyčkal dalších pět minut. Pořád nic.

Přešel tedy rušnou ulici a vstoupil do lokálu. Uvnitř panovalo narůžovělé šero, jež by Ambler očekával spíš ve čtvrti červených luceren. Caston seděl v rohu a v obou rukou svíral kalíšek s kávou.

Ambler si koupil dva královské hamburgry se slaninou a posadil se ke stolu, který stál v zadní třetině restaurace, ale poskytoval dobrý výhled na dveře. Pak zachytil Castonův pohled a pokynul mu, aby si přisedl. Caston si vybral své místo zřejmě proto, že bylo zastrčené. Takové taktické chyby by se žádný agent v terénu nedopustil. Pokud do vaší arény vstoupí nepřátelé, tak proto, že vědí, kde vás hledat. Vždycky je lepší se o nich dozvědět co nejdřív a být ve střehu. Jedině amatéři si zakrývají očí a myslí si, že je tak nikdo neuvidí.

Caston usedl k malému stolku ze světlého dřeva naproti Amblerovi. Tvářil se zkroušeně.

Ambler dál těkal pohledem po místnosti. Nemohl vyloučit možnost, že Caston nevědomky někomu napomáhá. Kdyby měl kupříkladu v podpatku transpondér, bylo by snadné shromáždit někde venku oddíl. Otevřené sledování by ani nebylo nutné.

„Jste větší než vypadáte na fotografii,“ utrousil Caston. „Ale je fakt, že fotka má jen deset krát třináct centimetrů.“

Ambler jako by ho nevnímal. „Kdo ví, že jste tady?“ zeptal se netrpělivě.

„Jen vy,“ odvětil muž. Jeho hlas zněl trochu nevrle, po neupřímnosti nebo lsti však ani stopa. Když lhář domluví, často vás pozorně sleduje. Chce vidět, jestli jste spolkli návnadu, nebo vás musí ještě přesvědčovat. Ten, kdo při běžném rozhovoru říká pravdu, prostě logicky předpokládá, že mu ostatní uvěří. Castonův pohled sklouzl k hamburgerům na tácu před Amblerem. „Sníte oba?“

Tarquin zavrtěl hlavou.

Američan zvedl obloženou housku a začal se cpát. „Promiňte,“ řekl po chvíli. „Strašně dlouho jsem nejedl.“

„Slušné jídlo se ve Francii shání těžko, co?“

„O tom mi chvíli vyprávějte,“ odvětil muž upřímně, aniž zaznamenal Tarquinovu jízlivost.

„Ne, vy mi něco vyprávějte. Co jste vlastně zač? Nevypadáte zrovna jako agent CIA. Vy nevypadáte vůbec jako agent nebo někdo od bezpečnosti.“ Prohlížel si muže se svěšenými rameny a měkkým břichem. Zjevně mu scházela fyzička. Byl celý nesvůj. „Spíš jako účetní.“

„Trefa,“ odvětil muž. Vytáhl mechanickou tužku a namířil ji na Amblera. „Takže bacha na mě.“ Usmál se. „Jsem totiž vnitřní auditor s mezinárodním certifikátem. U CIA už dělám třicet let. Akorát že většinou moc nechodím ven.“

„Úředníček ze zadní kanceláře?“

„Tak to asi vidíte vy z předních kanceláří.“

„Jak jste se dostal k CIA?“

„Máme na to čas?“

„Poslouchám,“ ucedil Ambler neoblomným tónem, který zněl až výhružně.

Účetní přikývl. Pochopil, že muž známý jako Tarquin se neptá z pouhé zvědavosti, ale chce mít jistotu. „Když to zkrátím, začal jsem dělat na podnikových zpronevěrách v SEC. Pak jsem byl krátce u Ernst & Young, ale tam mi připadalo, že se na těch zpronevěrách spíš podílím. No a nějaká chytrá hlava ve Washingtonu mezitím přišla na to, že CIA je svým způsobem taky firma a že potřebuje člověka, jako jsem já.“ Dopil kávu do dna. „Mám totiž zvláštní schopnosti, víte?“

Ambler si ho dál pozorně prohlížel, ale znovu nezaznamenal žádný klam. „Takže mě vypátral naprostý amatér,“ vydechl Ambler. „Dokonalá kancelářská myš. Nevím, jestli se mám smát nebo brečet.“

„Možná jsem kancelářská myš, Tarquine. Ale to ještě neznamená, že jsem pitomec.“

„Ohó, právě naopak,“ odtušil agent. „Povězte mi, jak jste mě našel a hlavně proč.“

Castonovi zacukalo v koutku úst. Užíval si svou vítěznou chvilku. „Byla to vlastně hračka – když jsem se dozvěděl, že míříte do Paříže.“

„Ale ta má jedenáct milionů obyvatel, jak jste sám podotkl.“

„No, postupoval jsem vylučovací metodou. Paříž není moc dobrá skrýš: je to pořád hlavní hřiště pro špionážní služby několika států. To znamená, že jste se sem nepřijel schovat. Možná jste tady měl nějaký úkol – ale proč byste pak při nejbližší příležitosti nepráskl do bot? Zbývá dost pravděpodobná možnost, že jste přijel něco hledat – informace. Jaké je poslední místo na světě, kde by se měl ukazovat bývalý zaměstnanec Konzulárních operací prohlášený za ‚odpadlíka‘? Samozřejmě, pařížská kancelář Konzulárních operací – tak by to aspoň viděli moji kolegové. Jak říkám, poslední místo na světě.“

„Takže jste sem rychle vyrazil a pak hlídkoval na lavičce naproti.“

„Informace, po kterých jste šel, se totiž musely nějak týkat Konzulárních operací a svět Konzulárních operací vy znáte nejlíp.“

„Takže to byl jen pocit, jo?“

Castonovi se zajiskřilo v očích. „Pocit?“ Čišelo z něj naprosté opovržení. „Pocit? Clay Caston se neřídí pocity. Nezajímá se o náznaky, předtuchy, instinkt ani…“

„Musíte tak řvát?“

„Omlouvám se.“ Caston se zarděl. „Zasáhl jste moje citlivé místo.“

„Každopádně, díky vaší báječné řadě logických závěrů…“

„No, je to spíš záležitost pravděpodobnostní matice než přísně sylogistické logiky…“

„Díky těm svým šarlatánským kouzlům jste zkrátka poznal, že máte hlídat jedny konkrétní dveře. A měl jste štěstí.“

„Štěstí? Vy si snad sedíte na uších. S pomocí Bayesovy věty jsem odvodil podmíněnou pravděpodobnost a vyhodnotil podíl apriorní pravděpodobnosti. Tím jsem se vyhnul omylu…“

„Ale důležitější otázka je proč. Proč jste mě vůbec hledal?“

„Vás hledá kdekdo. Můžu odpovědět jen za sebe.“ Caston se odmlčel. „A to je dost těžké. Před pár dny mi šlo jen o to vás najít a vyřadit z provozu. Chtěl jsem zkrátka odstranit chybu. Jenže pak jsem dospěl k názoru, že ta chyba je mnohem rozsáhlejší. Získal jsem jisté vstupní údaje. Vy asi budete mít poněkud jiný soubor dat. Když to dáme dohromady – a vytvoříme větší referenční vzorek, abych použil odborný termín – třeba se někam dostaneme.“

„Pořád nechápu, proč nesedíte v kanceláři a neořezáváte tužky.“

Caston se ušklíbl. „Narazil jsem na neprostupnou hradbu, tak je to. Někdo po vás jde a já chci vědět kdo. To nás dva spojuje.“

„Takže si v tom uděláme pořádek,“ navrhl Ambler. Udržoval tichý konverzační tón. Věděl, že jeho hlas nebude v okolním ruchu slyšet víc než na metr. Očima nepřestával pročesávat ulici. „Chtěl jste mě vypátrat, abyste mě odstavil. A teď pátráte po jiných lidech, kteří mě chtějí vypátrat.“

„Přesně tak.“

„A co dál?“

„Pak přijdete na řadu vy. Až je vydám úřadům, zaměřím se na vás. A pak se v klidu vrátím k ořezávátku a tužkám.“

„Chcete říct, že mě chcete nakonec taky vydat úřadům? ‚Vyřadit mě z provozu‘? Proč si to proboha nenecháte pro sebe?“

„Protože je to pravda. Heleďte, vy jste pro mě ztělesněním všeho, co nenávidím.“

„Lichotky vám nepomůžou.“

„Lidi jako vy jsou zhouba. Jste jen kovboj a velí vám další kovbojové. Nemají úctu k předpisům a pravidlům a vždycky se snaží jít nějakou zkratkou. Ale to není všechno, co o vás vím. Slyšel jsem, že skoro vždycky poznáte, když vám někdo lže. Tak proč bych to zkoušel?“

„Slyšel jste správně. Neděsí vás to?“

„Naopak, usnadňuje mi to život, aspoň myslím. Kličkování nikdy nepatřilo k mým silným stránkám.“

„Musím se vás ještě jednou na něco zeptat: Řekl jste někomu, kde jsem?“

„Ne,“ odpověděl Caston.

„Tak mi vysvětlete, proč bych vás neměl zabít.“

„Protože nelžu. Z krátkodobého hlediska se naše zájmy protínají. A z dlouhodobého – no, jak pravil Keynes, v dlouhodobém výhledu jsme všichni mrtví. Počítám, že to s tím dočasným spojenectvím risknete.“

„Nepřítel vašeho nepřítele je váš přítel?“

„Kristepane, jen to ne,“ zděsil se Caston. „To je hnusná filozofie.“ Začal skládat papírové obaly jako japonskou skládačku origami. „Aby bylo jasno. Vy nejste můj přítel. A já váš už vůbec ne.“

WASHINGTON, D. C.

Ethan Zackheim hleděl na tváře analytiků a techniků shromážděných kolem stolu v zasedací místnosti 0002A a v duchu přemítal, kolik tun kamene a betonu nad ním asi leží. Budova v C Street postavená v roce 1961 měla šest pater a působila gigantickým dojmem. Tíha, kterou nesl na vlastních bedrech, by mu bohatě stačila.

„Dobře, vážení, cíle jsme bohužel nedosáhli, ale aspoň mi prosím vás řekněte, že jsme něco zjistili. Abigail?“

„No, vyhodnotili jsme, co hledal v počítači na konzulátu,“ odvětila odbornice na elektronický průzkum a nervózně těkala očima pod hnědou ofinou. Tarquinův průnik do rádoby bezpečného datového zařízení v Paříži byl velice citlivou záležitostí, která přítomné šokovala i zahanbovala – a také příležitostí ke vzájemnému obviňování. Nikdo z přítomných se v ní nechtěl zbytečně rýpat. „Víme, že hledal informace týkající se Waj-čchan Leunga, Kurta Sollingera a Benoita Deschesnese.“

„To jsou jeho oběti,“ zavrčel Matthew Wexler. Jako veterán Úřadu pro zpravodajství a výzkum si osoboval právo kdykoli vstoupit do debaty. „Zločinci se vracejí na místo činu.“

Zackheim si povolil kravatu. Je tady vedro, nebo se mi to jen zdá? zauvažoval, ale nahlas se raději nezeptal. Nejspíš se potil jen on. „A co z toho plyne?“

„Spojení mezi ním a těmi mrtvými je teď úplně jasné, pokud už nebylo předtím.“ Wexler se předklonil. Jeho kulaté břicho se přitisklo ke stolu. „Chci říct, že jsme měli silné indicie, ale teď už nemůže být pochyb.“

„Obrazovou analýzu těžko můžete označit za indicii,“ namítl tiše Randall Denning, aby dal veřejně najevo svůj nesouhlas. Modré sako plandalo na jeho vyzáblé postavě. „Potvrdila, že se vyskytoval na místech činu. Nezvratně.“

„Matthewe, vycházíte z předpokladu, na němž jsme se všichni shodli,“ řekl Zackheim. „Ale něco mě zaráží. Proč by se někdo zajímal o minulost lidí, které zabil? To měl přece udělat dřív, než je oddělal, ne?“

Franklin Runciman, zástupce ředitelky Konzulárních operací, seděl na protější straně stolu. Směr, jímž se Zackheim ubíral, se mu zjevně příliš nelíbil. Odkašlal si. „Ethane, máš pravdu, existuje řada možných výkladů.“ Jeho oči pod huňatým obočím byly snad ještě pronikavější než jindy. „Jako ostatně vždycky. Ale my si musíme jeden z nich vybrat, samozřejmě po vyhodnocení důkazů – veškerých důkazů. Na filozofování nemáme čas.“

Zackheim zaťal čelist. Runcimanova argumentace ho rozčilovala: jako by měl o věci dopředu jasno. Přitom zdaleka nebylo zřejmé, co je pravda a co ne. Protestovat však nemělo cenu. Runciman koneckonců připustil, že možných výkladů je víc. Zjištění Abigail ho přesto zneklidňovala, ani pořádně nevěděl proč. Ať byl Tarquin kdokoli, choval se jako oni – tedy jako vyšetřovatel, a nikoli jako hledaná osoba. Zackheim ztěžka polkl. Nějak se mu to celé nelíbilo.

„Opravdová záhada je ale Fenton,“ řekl Wexler. Zackheimovi neušlo, že si analytik zapomněl zapnout límeček. Wexlerova síla však spočívala v brilantním mozku, tak kdo by se staral, že chodí neupravený.

„Poznali jsme ho na sto procent,“ poznamenal Denning. „Muž doprovázející Tarquina v bezprostřední blízkosti místa Sollingerovy vraždy je Paul Fenton.“

„O tom nikdo nediskutuje,“ utrousil Wexler, jako by mluvil s natvrdlým studentem. „My víme, že tam byl. Otázka je, o čem to svědčí.“ Obrátil se k ostatním. „Zjistili jste něco nového?“

„Měli jsme trochu problém s povolením,“ odpověděla Abigail opatrným tónem.

„S povolením?“ Zackheim nevěřil svým uším. „Jsme snad redakční rada Washington Posti Nikdo by nám neměl házet klacky pod nohy. Povolení? To je blbost!“ Otočil se na Wexlera. „A co vy

– získal jste Fentonovy spisy?“

Wexler zvedl své masité dlaně. „Jsou zablokované. K utajeným materiálům se bohužel asi nedostaneme. Předpis je předpis.“ Stočil oči k Runcimanovi.

„To mi vysvětlete.“ Zackheim oslovil přímo Runcimana. Úřední logika mu napovídala, že zástupce ředitelky Konzulárních operací bud s odepřením přístupu mlčky souhlasil, nebo v něm měl sám prsty.

„Pro účely této skupiny to není podstatné,“ nedal se Runciman zaskočit. I ve světle levných zářivek vypadal jeho tmavý oblek

– flanel s jemným vzorečkem – velice elegantně a draze.

„Že to není podstatné?“ Zackheim skoro vyprskl. „To by snad měl rozhodnout tým, ne? Sakra, Franku! Žádal jste mě, abych tuhle věc vedl. Máme tady odborníky na obraz, počítače i analýzu – a vy nás nenecháte pracovat?“

Runcimanovy drsné rysy neprozrazovaly ani stopu napětí, jeho oči se však nemilosrdně zabodly do Zackheima. „Zjišťovací etapu úkolu máme za sebou. Teď je třeba podniknout akci, kterou jsme si dohodli. Nebudeme tady tlachat, spekulovat o domněnkách, vrtat se v archivu ani ukájet svoji lidskou zvědavost. Když se naplánuje akce, je naším úkolem zajistit její úspěch. Poskytnout operativní podporu a konkrétní informace pověřeným agentům, aby mohli udělat to, co jsme jim uložili.“

„Ale tady se nám rýsuje obrázek…“

„Tak obrázek?“ uťal ho Runciman s nepokrytým pohrdáním. „Ethane, naším úkolem, je toho parchanta ze všech obrázků vygumovat.“

PAŘÍŽ

O půl hodiny později agent i účetní dorazili do Castonova dočasného bydliště, každý po vlastní ose. Hotel Sturbridge působil těsným a hlavně pochybným dojmem, patřil však do amerického ubytovacího řetězce. Caston se zjevně snažil co nejvíc izolovat od místního prostředí. Jeho pokoj byl na pařížské poměry velký, ale strohý a neútulný. Ten hotel by mohl stát klidně třeba i v texaském Fort Worthu. Caston vybídl Amblera, aby se posadil na křeslo se zdobenými nohami a čalouněním z hořčicově žlutého sametu. Sám zatím urovnal papíry na stolku s lesklou dýhou, který si neúspěšně hrál na luxusní kus nábytku.

Caston položil Amblerovi několik suchých a věcných otázek o tom, co se dělo po jeho útěku z ostrova Parrish. Ambler je zodpověděl se stejnou strohostí.

„Divná… situace,“ řekl Caston po chvíli. „Víte, ta věc s vaším vymazáním. Já se nedokážu moc dobře vcítit do jiných lidí, ale přijde mi, že to musela být dost otřesná zkušenost. Jako nějaká zvláštní krize identity nebo něco na ten způsob.“

„Krize identity?“ ušklíbl se Ambler. „Prosím vás. To je, když se programátor odstěhuje do chajdy v Arizoně a čte si knížky od Carlose Castanedy. Nebo když se ředitel marketinku s pohádkovým platem rozhodne opustit práci, otevře si pekárnu celozrnných vdolků a dodává je do obchodů se zdravou výživou. Tohle není můj případ, na tom se snad shodneme.“

Caston omluvně pokrčil rameny. „Poslyšte, posledních pár dnů jsem společně se svým asistentem shromažďoval všechny dostupné údaje. Našel jsem značnou část vašich pracovních záznamů z Útvaru politické stabilizace, nebo to aspoň tak vypadá.“ Podal Amblerovi sepnutý svazek stránek.

Ambler je prolistoval. Byl zvláštní pocit vidět ve zhuštěné podobě svou minulost plnou krve, potu a slz. Naplňovalo ho to pocitem smutku. Jeho kariéra, stejně jako kariéra tolika jiných lidí, se odehrávala mimo zraky veřejnosti. Útěchou mu mělo být tajné hrdinství vlastních činů. Tak zněla dohoda: vaše skutky, i když skryté, mohou změnit historii. Budete nenápadnou rukou historie.

Ale co když to všechno byla jen iluze? Co když život v temnotách – kvůli němuž musel obětovat osobní vztahy, jež životu obvykle dávají smysl – nevedl k žádným skutečným a trvalým výsledkům, nebo jen k těm špatným?

Caston zachytil jeho pohled. „Soustřeďte se, jo? Když se vám něco nebude zdát, řekněte mi.“

Ambler přikývl.

„Takže, co jsme zjistili. Máte mimořádnou schopnost ‚emociální inference‘. Jste prostě kráčející detektor lži. Proto jste mimořádné cenný pro práci v terénu. Stabilizační útvar vás lapí brzy po vašem nástupu ke Konzulárním operacím. Dostanete tvrdou školu. Děláte na úkolech, ve kterých se útvar s takovou oblibou vyžívá.“ Ani se nesnažil skrývat svůj odpor. „Pak tu máme práci v Čchang-chua. Podle spisů úspěšně dokončenou. A najednou se po vás slehne zem. Jak to? Co se stalo?“

Ambler mu to chvatně vysvětlil a celou dobu přitom Castona pozorně sledoval.

Účetní nepromluvil okamžitě, ale až za chvíli. Jeho pohled byl náhle ostrý. „Povězte mi, co přesně se stalo ten večer, kdy vás odvedli. Všechno, co jste říkal a co říkali ostatní. Vzpomeňte si, co jste viděl – a koho.“

„Je mi líto, ale…“ Zlomil se mu hlas. „Prostě se mi to vykouřilo z hlavy. Podle Laurel je to následek retrográdní amnézie vlivem léků.“

„Musíte to tam přece někde mít,“ namítl Caston. „Nebo ne?“

„Já nevím,“ odtušil Ambler. „Život mi běží před očima, ale pak bác – najednou mám okno.“

„Vypadne vám jeden víkend.“

„To byste musel hodně přidat.“

„Možná se málo snažíte,“ zavrčel Caston.

„Sakra, Castone. Přišel jsem o dva roky života. Dva roky vymývání mozku. Dva roky zoufalství. Dva roky beznaděje.“

Caston zamžikal. „To dělá dohromady šest let.“

„Jestli vás někdy napadne dát se k pomocným profesím, Castone, tak to nedělejte. Nemáte ponětí, čím jsem si prošel…“

„Ani vy ne. A já se to právě snažím zjistit, rozumíte? Takže si schovejte to fňukání pro někoho, kdo bude aspoň dělat, že ho to zajímá.“

„Vy to nechápete. Snažím se rozpomenout, ale v hlavě mám prázdno, jasný? Obraz vypadl, zbylo jen zrnění.“ Přemohla ho vlna vyčerpání. Byl strašně unavený. Tak unavený, že ani nemohl mluvit. Natož myslet.

Vykročil k posteli, natáhl se a tupě zíral do stropu.

Caston se ušklíbl. „Vykašlete se na obraz. Začněte u maličkostí. Jak jste se dostal z Tchaj-wanu?“

„To netuším.“

„Jakým dopravním prostředkem?“

„Zatraceně, povídám, že nevím,“ vybuchl Ambler.

Caston se nedal odradit. Zdálo se, že ho Amblerovy výlevy nechávají chladným, i bolest, kterou mu působil svým naléháním. „Přeplaval jste oceán? Nebo jste jel parníkem?“

Agentovi mučivě tepalo v hlavě. Zoufale se snažil ovládnout a uklidnit dech. „Běžte do hajzlu,“ zaklel o poznání tišeji. „Copak mě vůbec neposloucháte?“

„Jakým dopravním prostředkem?“ zopakoval Caston. V hlase neměl ani za mák pochopení, jen netrpělivost.

„Nejspíš jsem musel letět.“

„Takže máte tušení, a ne, že ne, vy jeden chudáčku. Odkud jste letěl?“

Ambler pokrčil rameny. „Myslím, že z Čankajškova letiště u Tchaj-peje.“

„S jakou společností?“

„Já vážně…“ Zamžikal. „Cathay Pacific,“ slyšel vlastní slova.

„Takže normální dopravní letadlo.“ Caston nedal najevo žádné překvapení. „Dopravní letadlo. Dvanáct hodin. Dal jste si na palubě něco k pití?“

„No určitě.“

„Co byste si asi tak vybral?“

„Wild Turkey, řekl bych.“

Caston zvedl telefon a vytočil číslo pokojové služby. O pět minut později dorazila láhev Wild Turkey.

Nalil whisky do sklenky a podal ji Amblerovi. „Uvolněte se, hoďte to do sebe,“ vyzval ho kontrolor přísně a svraštil obočí. Byl to rozkaz: účetní se změnil v barmana z pekla.

„Já nepiju,“ zaprotestoval Ambler.

„Odkdy?“

„Od…,“ zaváhal Ambler.

„Od pobytu na ostrově Parrish. Dřív jste ale normálně pil a budete pít zas. Do dna!“

„O co tady jde?“

„O vědecký experiment. Prostě udělejte, co říkám.“

Ambler se napil. Alkohol mu hřejivě stékal hrdlem. Nepocítil však žádnou euforii, jen se mu zatočila hlava a zvedl žaludek.

Caston mu nalil dalšího panáka a Ambler ho znovu zhltl.

„V kolik letadlo přistálo?“ zeptal se účetní. „Bylo to večer, nebo ráno?“

„Ráno.“ V útrobách se mu zavrtěl červík tísně. Paměť se mu začínala vracet, ale jako by přicházela z jiného rozměru. Nemohl ji ovládnout, nebylo to na povel. Přesto se znovu objevila.

„Podal jste hlášení veliteli operace?“

Ambler ztuhl. Ohlásit se určitě musel.

„Další otázka,“ zeptal se Caston neodbytně. Zdálo se, že metodicky postupuje dlouhým seznamem dotazů jako pták vytrvale klovající do skalního útesu. „Kdo je Mlha?“

Amblerovi připadalo, že se kolem něj otáčí místnost, a když zavřel oči, roztočila se ještě rychleji. Hodnou chvíli nic neříkal. Ta otázka spustila menší kaskádu, jež vzápětí přerostla v lavinu, jako výstřel v zasněžených Alpách. Pohltila ho tma.

A náhle z ní vyšlehl záblesk.

23

Znovu se ocitl v Čchang-chua. Zasuté vzpomínky zastínily přítomnost. Před očima mu běžel rozmazaný film, který ho vrátil do horkých chvil na Tchaj-wanu.

Následovala série prchavých, náhodných obrázků. Stevardka v letadle, gejša společnosti Cathay Pacific. Stačilo mávnout rukou a přinesla mu další whisky. Zásobovala ho opravdu dobře. Taxikář na Dullesově letišti, rodák z Trinidadu s propadlými tvářemi a jasným názorem na nejrychlejší cestu. Jeho byt ve věžáku Baskerton Towers, který mu toho dne připadal tak malý a pustý. Až příliš malý na místo, kde se měl vykoupat, obléknout a připravit, no ano, k boji.

K boji.

Ale k jakému? Jeho vzpomínky znovu obstřel podivný opar, všudypřítomný a neprostupný. Ambler… ne, Tarquin – byl přece Tarquin –… ucítil jakési pohnutí. Pokud by si ho dokázal vybavit, mohl by přivolat vzpomínky, jež se k němu pojily. Byl to zvláštní, složitý a mocný pocit: částečně vina, ale hlavně zlost.

Pára prořídla. Vystoupily z ní budovy a pak i lidé. Hlasy, zpočátku rozplizlé v neurčitém šumu, náhle zněly docela zřetelně. Naléhavost, která z nich čišela, byla zřejmá, opravdová, přítomná.

Tarquin se nepokládal za vzor mravnosti a netvrdil, že měl vždycky čisté ruce. Teď si je však ušpinil kvůli neprofesionalitě někoho jiného a to ho dopalovalo k nepříčetnosti.

Tohle se Mlha musí dozvědět.

Když se Tarquin vrátil do ústředí ve Washingtonu, stále v něm kypěl vztek. Muž s kravatou, jeden z mnoha, ve velké kamenné budově, jedné z mnoha. Šel přímo k cíli, za náměstkyní pověřenou vedením Útvaru politické stabilizace – za Mlhou.

Ellen Whitfieldovou dobře znal, možná až příliš. Byla to pohledná žena s výraznou bradou, rovným nosíkem a vysedlými lícními kostmi. Její kaštanové vlasy dávaly vyniknout tmavomodrým očím, jež si zvýrazňovala špetkou stínů. Byla opravdu hezká.

Kdysi mu připadala skoro krásná. To už bylo dávno, v počátcích jeho kariéry, kdy Whitfieldová ještě působila v terénu. Milostný románek, který prožili hlavně na Severních Marianách v Tichomoří, netrval ani měsíc. Co se stane v Saipanu, řekla mu jednou s úsměvem, v Saipanu taky zůstane.

Brzy poté zažádala o místo na ministerstvu zahraničí, zatímco on přijal další úkol v terénu – díky svým zvláštním schopnostem byl nepostradatelný, jak mu řekli. V následujících letech se jejich kariéry rozcházely a jindy zase sbíhaly. U Konzulárních operací Whitfieldová proslula bystrým úsudkem: jen málokterý úředník dokázal tak pohotově vyhodnocovat zpravodajské informace a řadit je podle důležitosti. Prokázala také velkou obratnost v kancelářské politice – uměla lichotit nadřízeným, aniž by to tak působilo, a stejně nenápadně se zbavovat všech, kteří jí stáli v cestě za postupem. Už rok poté, co dostala zaměstnání ve Washingtonu, byla jmenována zástupkyní ředitele odboru pro východní Asii a Tichomoří. O dva roky později získala post zástupkyně ředitele Konzulárních operací. Za tři roky se stala plnoprávnou šéfovou a oživila Útvar politické stabilizace: rozšířila jeho pravomoci i působnost.

Uvnitř samotných Konzulárních operací byl Útvar politické stabilizace už dříve považován za vysoce „ofenzivní“ – kritici říkali „bezohledný“ – náhle to však platilo dvojnásob. Odpůrci agentům útvaru vyčítali nedodržování pravidel a přehnanou agresivitu. K ustanovením mezinárodního práva prý měli stejnou úctu jako řidič z Bostonu k dopravním značkám. Že v čele této proměny stála osoba tak vznešená a uhlazená jako Ellen Whitfieldová, některé z kolegů překvapilo. Amblera však ne. Věděl, že v sobě má něco z divoké kočky – zvláštní směs dravosti a vychytralosti. Byla to zkrátka ženská s ďáblem v těle. Tenkrát za vlhkého srpna v Saipanu mu to připadalo vzrušující.

Jenže Whitfieldová – která se mezitím vypracovala na náměstkyni ministra – se mu teď bůhvíproč vyhýbala. V minulosti si Ambler kladl otázku, jestli se kvůli jejich někdejší „aférce“ necítí nesvá. Ale popravdě řečeno, nikdy se nezdálo, že by to pro ni bylo něco víc než příjemné vytržení z jinak úmorné práce. Vítané povyražení, jež po vzájemné dohodě skončilo. Když Ambler už počtvrté uslyšel, že „paní náměstkyně má jednání“, došlo mu, že s ním mluvit nechce. Hlášení o přehmatu v Leungově případu už sepsal a řádně odeslal. Teď chtěl někoho pohnat k zodpovědnosti. Hodlal ji důrazně požádat, aby provedla důkladné šetření tohoto katastrofálního selhání zpravodajských služeb. Očekával, že Útvar politické stabilizace přizná svou vinu a podnikne kroky k nápravě.

Pět dní po svém příjezdu do Washingtonu se Ambler z neformálních kanálů dozvěděl, že Whitfieldová dokonce ani nenapsala oficiální zprávu o jeho stížnosti, jak nařizovaly předpisy. Neslýchané! Whitfieldová byla přitom známá svým puntičkářstvím, mnozí ji za to dokonce opěvovali. Styděla se ke svému selhání přiznat řediteli Konzulárních operací a ministrovi zahraničí? Myslela si snad, že může všechno ututlat – po tom všem, co se mu podařilo zjistit? Potřeboval si to s ní vyříkat: slyšet její vysvětlení.

Mezi čtyřma očima.

Zaplavila ho vlna vzteku, jakou poznal už v Čchang-chua. Vzteku ze zrady. Byl pátek odpoledne a pracovní týden ve Washingtonu končil. Pro něj však nic nekončilo. Je mi líto, ale paní náměstkyně je na jednání. Jestli chcete, můžete jí nechat další vzkaz. Když o hodinu později zatelefonoval, sekretářka mu odpověděla se stejným nezájmem. Jako by byl nějaký obtížný hmyz. Bohužel, paní náměstkyně už odešla.

Blázinec! To si opravdu myslela, že se mu může vyhýbat – vyhýbat se pravdě – navždycky? Zlostně naskočil do auta a jel za Whitfieldovou domů, do vísky Fox Hollow západně od Washingtonu. Naštěstí věděl, kde bydlí. Teď už mu neunikne.

Po půl hodině cesty projel kolem bíle natřeného plaňkového plotu a stočil auto na dlouhou příjezdovou cestu, jež se vinula nádhernou alejí hrušní. Bydlištěm Whitfieldové byl vysoký vznešený dům v Monticellově stylu s elegantními římsami, rohy z ošlehaných červených cihel a velkými obloukovými okny. Kolem něj rostly zručně upravené magnolie a vysoké rododendrony. Ke vstupním dveřím z vyřezávaného dubu vedlo široké kamenné schodiště.

Rodina Whitfieldových, vzpomněl si Ambler, zbohatla v průběhu devatenáctého století v oboru hutnictví. Šlo snad o výrobu kolejí a podobných věcí a jejich vývoz do ciziny. Rodinné jmění se v poválečných letech poněkud ztenčilo, protože následníci dynastie se přesunuli do oblastí, které přinášely spíše kulturní a intelektuální prestiž než velké peníze. Whitfieldové pracovali v Metropolitním muzeu, v Národní galerii či v Hudsonově institutu, některé osud zavál do poněkud lépe placené říše mezinárodního bankovnictví. Dobře spravované svěřenské fondy však Whitfieldům zajišťovaly, že si žádný z nich nemusel dělat přehnané starosti s hloupým počítáním příjmů a výdajů, a stejně jako rod Rockefellerů i oni cítili morální povinnost sloužit vlasti. Přitom se však nemuseli zříct pozemských statků, jak bylo jasně poznat na virginiánské vznešenosti sídla Ellen Whitfieldové. Nepůsobilo okázale, spíš důstojně, rozhodně však překračovalo plat státního úředníka.

Ambler zajel k velkým dvoudílným dveřím uprostřed domu a vystoupil z vozu. Zazvonil. Po chvíli přišla otevřít žena v uniformě služky z černé příze se zřasenou náprsenkou. Že by Filipínka?

„Dobrý den, já jsem Hal Ambler. Jdu za Ellen Whitfieldovou,“ oznámil jí úsečně.

„Madam nikoho nepřijímá,“ odvětila žena v uniformě. Škrobeným tónem hned dodala: „Madam není doma.“

Samozřejmě lhala. Ambler dobře slyšel hlas náměstkyně ze sousedního pokoje. Prosmýkl se kolem reptající Filipínky, přešel po dlažbě haly a vpadl do pracovny obložené dřevem s velkým arkýřovým oknem a vysokými knihovnami.

Ellen Whitfieldová seděla s jakýmsi starším mužem před řadou dokumentů. Ten chlap mu byl nějak povědomý. Měl stříbřité vlasy a vysoké čelo, vypadal jako pan profesor. Vzorně uvázaná kravata z rudého hedvábí mizela v zapnuté vestičce pod tvídovým sakem. Oba byli zabraní do písemností.

„Madam, já mu povídala, že…“ Když se tichem rozlehl hlas rozčilené služebné, Whitfieldová i šedovlasý muž zvedli oči. Čišel z nich údiv a zděšení.

„Zatraceně, Amblere!“ vyjekla Whitfieldová. Překvapení se rychle změnilo v rozhořčenou zlost. „Co tady sakra děláte?“ Starší pán odvrátil obličej, jako by se náhle začal zajímat o knížky na policích.

„Vy víte moc dobře, co tady dělám, paní náměstkyně,“ opáčil Ambler. Její titul přitom vyřkl se sžíravým pohrdáním. „Mám pár otázek a chci znát odpovědi. Vaše zdržovací taktika už mi leze krkem. Myslíte, že přede mnou budete kličkovat? Co se to tady snažíte krýt?“

Tvář Whitfieldové byla kropenatá zlostí. „Okamžitě ven z mého domu, vy jeden paranoidní šílenče! Ale okamžitě! Kdo vám dovolil takhle narušovat mé soukromí! Co si o sobě vůbec myslíte?!“ Natažená paže ukázala ke dveřím. Ambler si všiml, že se chvěje. Vztekem? Strachem? Zdálo se, že obojím.

„Dostala jste moje hlášení,“ odvětil Ambler ledově. „Píše se v něm pravda. Myslíte, že ji můžete jen tak pohřbít? Myslíte, že můžete pohřbít mě? Tak na to zapomeňte. Dobře jsem se pojistil, to mi věřte.“

„Jen se na sebe podívejte. Chvíli se poslouchejte. Vaše chování je naprosto neprofesionální. Řekla bych až nenormální. Copak neslyšíte, jak to zní nesmyslně? Já mám na starosti stokrát víc věcí, než si vůbec dokážete představit. Jestli si chcete promluvit, můžeme se sejít v pondělí hned po ránu. Ale poslouchejte mě, a poslouchejte dobře. Jestli ihned neodejdete, ve státní službě jste skončil – jednou a provždy. A teď se mi kliďte z očí.“

Ambler vstal. Nedostávalo se mu dechu. Zlostný výbuch náměstkyně poněkud zchladil jeho vlastní vztek. „Tak v pondělí,“ řekl těžce a obrátil se k odchodu.

Několik kilometrů za Fox Hollow se za ním náhle zjevila velká sanitka s blikajícím červeným světlem a sirénou. Zajel tedy ke krajnici. Záchranka před ním bleskově zastavila a vzadu zabrzdil další vůz, těžký Buick. Zablokovali ho. Ze sanitky se vyhrnulo několik zdravotníků v pláštích. Amblerovi se však něco nezdálo. Další muži vystoupili z auta za ním. Když ho vytáhli ven, do ramene se mu bolestně zapíchla injekční stříkačka. Co se to děje? ptal se v duchu zoufale. Byli to cvičení profesionálové plnící zadaný úkol. Ale kdo je poslal – a co od něj chtěli?

Mlha v jeho hlavě se docela nerozplynula. Obestírala příští události, stejně jako ty předchozí. Když ho připoutali k lehátku, uslyšel tiché a napjaté hlasy záchranářů. O něčem se radili. Pak jeho vědomí začalo kolísat, až zcela zhaslo. Byl to začátek dlouhého šera.

Když Ambler znovu otevřel oči, panovalo stejné šero.

Ještě před několika dny byl „pacientem“ přísně střežené psychiatrické léčebny. Nyní ho od ní dělil celý oceán. Stále však nebyl svobodný.

24

Ambler otevřel oči, zaostřil na pobledlého účetního a začal mluvit. Popsal mu, co tehdy dělal a co si myslel – všechno, nač si vzpomněl. Čas zamlžoval tisíce detailů, základní obrysy příběhu však vyvstávaly celkem jasně.

„Už jsem se bál, že jste mi tady omdlel,“ pravil Caston po Amblerově pětiminutové řeči bez jediného přerušení. „Vítám vás znovu mezi živými.“ Odložil rozečtený List aplikované matematiky a stochastické analýzy. „A teď laskavě vypadněte z mojí postele.“

„Promiňte.“ Ambler se protáhl, vstal a usedl na hořčicově žlutou židli. Nejspíš si trochu zdříml. Podle hodinek uplynuly čtyři hodiny.

„Takže Mlha byla samotná Ellen Whitfieldová?“

„Tu přezdívku používala kdysi v terénu. Když spisy přešly do digitální podoby, všechen materiál zmizel. Nesměly se vést žádné oficiální záznamy. Na tom si přímo zakládala – hlavně když šlo o její vlastní papíry. Tvrdila, že je to z bezpečnostních důvodů.“

„Což by vysvětlovalo, proč se to jméno nikde neobjevuje,“ uvažoval Caston. Chvíli si agenta mlčky prohlížel. „Nedáte si ještě panáka?“

Ambler pokrčil rameny. „Není v baru nějaká minerálka?“

„No jasně, mají tady Evian. Při současném kurzu vyjde asi na 9,25 dolaru za půl litru. To máme zhruba 16,9 uncí. Takže nějakých padesát pět centů za unci. Padesát pět centů za unci vody? No to bych zvracel.“

Ambler vzdychl. „Vaše preciznost je obdivuhodná.“

„Co povídáte? Zaokrouhluju jak blázen!“

„Řekněte mi, že nemáte rodinu.“

Caston zčervenal.

„Musí z vás šílet.“

„Ale vůbec ne,“ odvětil účetní a téměř se pousmál. „Víte, oni totiž vůbec neposlouchají, co říkám.“

„Tak to z nich musíte šílet vy.“

„A víte, že mi to vlastně vyhovuje?“ Na tváři účetního probleskl pobavený výraz a Ambler měl najednou důvod k opravdovému obdivu: suchopárný účetní byl ve skutečnosti milující otec, uvědomil si překvapeně. Caston se však ihned vrátil k tématu. Opět nasadil úřední tón. „Ten muž, co seděl v pracovně s náměstkyní Whitfieldovou – popište mi ho, pokud možno podrobně.“

Ambler se zahleděl do dálky a vylovil ten obraz z mysli. Měl přes šedesát let. Pečlivě načesané stříbřité vlasy, vysoké čelo. To čelo bylo pozoruhodně hladké, obličej měl jemné rysy a ušlechtilý výraz, lícní kosti vysoké, brada ostrá. Ambler začal popisovat postavu, kterou si vybavoval.

Caston naslouchal a znovu upadl do mlčení. Pak rozčileně vstal. Na čele mu tepala naběhlá žíla. „To není možné,“ vydechl.

„Takhle si ho pamatuju,“ ohradil se Ambler.

„Ale vždyť vy jste popsal…, ale ne, vyloučeno.“

„Co je?“

Caston si začal pohrávat s přenosným počítačem, který předtím zapojil do telefonní zdířky. Když zadal do vyhledávače několik příkazů, ustoupil a ukázal Amblerovi, aby se podíval. Monitor se zaplnil obrazem muže. Přesně téhož muže, kterého Ambler spatřil u Whitfieldové.

„To je on,“ potvrdil Ambler, hlas obtěžkaný napětím.

„Víte, co je ten chlap zač?“

Ambler zavrtěl hlavou.

„Jmenuje se Ashton Palmer. Whitfieldová u něj studovala postgraduál.“

Ambler pokrčil rameny. „No a?“

„Později se od jeho názorů distancovala. Přerušila s ním veškeré styky. Jinak by neudělala kariéru.“

„Nerozumím.“

„Ashton Palmer – to jméno vám nic neříká?“

„Jen matně,“ přiznal Ambler.

„Možná jste moc mladý. Byly doby, asi před dvaceti pětadvaceti lety, kdy Palmer patřil k největším nadějím naší diplomacie. Napsal pár široce citovaných článků do Zahraničních záležitostí. Obě politické strany ho lákaly do svých řad. Pořádal semináře ve staré vládní budově, v západním křídle, i v samotné Oválné pracovně. Lidé mu doslova viseli na rtech. Dostal čestnou funkci na ministerstvu zahraničí, jenže on měl větší ambice. Byl předurčený k tomu, aby se stal příštím Kissingerem: jedním velikánů, kteří zanechají stopu v dějinách, v dobrém či zlém.“

„A co se stalo?“

„Hodně lidí by vám řeklo, že si to zkazil sám. Nebo se jen přepočítal. Začali ho považovat za extremistu – nebezpečného fanatika. Možná si myslel, že už získal takovou politickou a intelektuální autoritu, že může hlásat své myšlenky otevřeně a ostatní je budou poslouchat jen proto, že je říká právě on. To se ovšem spletl. Jeho názory byly totiž nebezpečné a dovedly by tuto zemi ke srážce s historií. Jednu obzvlášť kacířskou řeč přednesl v Macmillanově ústavu pro zahraniční politiku ve Washingtonu. Řada zemí obratem pohrozila, že odvolá své velvyslance z USA, myslela si totiž, že Palmer mluví za státní moc nebo za nějakou její část. Dokážete si to představit?“

„Těžko.“

„Ministr zahraničí celou noc nedal telefon z ruky. Z Palmera se jako mávnutím proutku stala nežádoucí osoba. Stáhl se na akademickou půdu a přednášel na prestižních univerzitách. Vybudoval vlastní školicí středisko a byl jmenován do správní rady poněkud pochybného výzkumného pracoviště ve Washingtonu. Tahle fotka pochází z internetových stránek Harvardovy univerzity. Ale když měl někdo z ministerstva zahraničí k Palmerovi příliš blízko, okamžitě na něj padlo podezření.“

„Takže nikdo z těch lidí se nikam dál nedostal.“

„Pravda je taková, že v celé státní správě je spousta Palmerovců. Mimořádně nadaní studenti, absolventi Kennedyho školy na Harvardu nebo jejího postgraduálního programu ve Washingtonu. Ale jestli chcete udělat kariéru, nesmíte přiznat, že jste Palmerovec. Natož abyste se s tím starým ničemou stýkal.“

„To má logiku.“

„Ale vy jste ty dva viděl spolu – a to logiku nemá.“

„Musíte na mě pomalu.“

„Velké zvíře z ministerstva zahraničí ve společnosti profesora Ashtona Palmera. Uvědomujete si, jak výbušná je to směs? Uvědomujete si, že by ji to mohlo úplně zničit? Jak kdysi pravil jeden velký americký právník, ‚slunce je nejlepší dezinfekce‘. Ale oni si ji absolutně nemohli dovolit.“

Ambler přimhouřil oči a znovu si vybavil vztekem kropenatou tvář Ellen Whitfieldové. Teď už chápal, proč měla v očích takový děs. „Takže kvůli tomu se to všechno stalo.“

„Netroufl bych si tvrdit, že všechno.“ Caston jako vždy přesně vážil slova. „Ale pro vysokého činitele ministerstva zahraničí znamená kontakt s Palmerem pracovní sebevraždu. Whitfieldová si něco takového jednoduše nemohla dovolit, obzvlášť jako šéfka Útvaru politické stabilizace.“

Ambler se opřel a uvažoval. Whitfieldová, prohnaná a zkušená lhářka, by nejspíš Palmerovu přítomnost dokázala všem ostatním vysvětlit. Ambler byl však jediný člověk na světě, na kterého by si nepřišla.

Proto ho odklidili z cesty. Tahle informace neměla nikdy uniknout. Nahrávka s jeho paranoidním blouzněním měla sloužit jako pojistka, že ho nikdo nebude brát vážně.

Té noci Whitfieldová asi zpanikařila a vyhlásila kód 918PSE, který se používá ve vzácných případech, kdy tajný agent nutně potřebuje psychiatrickou péči. Z jeho tvrzení, že se pojistil – tedy že se ta zničující informace v případě jeho smrti dostane na veřejnost – si zřejmě vyvodila, že ho musí za každou cenu umlčet. A pak zařídit jeho zmizení.

Ambler cítil tlukot vlastního srdce. Snažil se pochopit, jak mu taková nicotná příhoda mohla převrátit život úplně naruby. Ale co vlastně náměstkyně tajila? Jen osobní vztah s Palmerem – nebo něco víc?

Omluvil se a z mobilního telefonu zavolal Laurel. Nadiktoval jí jména obou hlavních aktérů. Shodli se, že ve vědeckých archivech mamutí Francouzské státní knihovny možná nalezne důležité materiály, k nimž by se jinak nedostali. Když ukončil hovor, cítil se trochu klidnější a uvědomil si, proč jí ve skutečnosti zavolal. Potřeboval slyšet její hlas. Nic jiného v tom nebylo. Laurel Hollandová ho dělila od propasti zoufalství. Zůstávala majákem příčetnosti ve světě, který snad dočista zešílel.

Caston se k němu po chvíli obrátil. Měl něco na srdci. „Můžu vám položit jednu osobní otázku?“

Ambler roztržitě kývl. „Jak se jmenujete?“

*****

Pro Paula Fentona jen to nejlepší, napadlo náměstkyni Whitfieldovou, když ji průmyslník pozval do Císařského apartmá v luxusním hotelu Georges V. Sedmipatrový hotel, ležící na půli cesty mezi Vítězným obloukem a řekou Seinou, byl asi nejproslulejší ve městě, a ne bezdůvodně. Většina pokojů byla vkusně zařízená světlým nábytkem napodobujícím styl Ludvíka XIV. Ve srovnání s Císařským apartmá však působily jako chudí příbuzní. Vznešená vstupní hala přecházela do prostorného salonu a přilehlého obývacího a jídelního prostoru. Vedle salonu se dokonce nacházel „pudrový pokoj“, kde se hosté mohli v klidu upravit. Všechny komnaty přetékaly obrazy a soškami na počest Napoleona a Josefíny. Na rozdíl od stěn, potažených zlatožlutou látkou, neslo ostatní zařízení stopy raného empíru v kombinaci zelených odstínů a tmavého dřeva. Snad odevšad vyčnívaly bronzové plastiky a květinové vázy, jako by tam přímo vyrostly. Okna poskytovala výhled na úchvatnou siluetu Města světel, jíž dominovaly Invalidovna, věž Montparnasse a samozřejmě samotná Eiffelova věž.

Ellen Whitfieldová dokázala ten pohled ocenit. Samotné apartmá se jí totiž hnusilo. Připadalo jí úděsně přeplácané, chaotické a křiklavé – okázalý nevkus toho nejhoršího druhu. Celá Fentonova kariéra však byla ztělesněním hesla: Čím víc, tím líp.

Brunátný, rusovlasý a hřmotný kapitán průmyslu ji zavedl do salonu. Usedli na židle se zelenými pruhy za menším skleněným stolkem. Přejela konečky prstů po dřevěných opěradlech židle, na nichž se vyjímaly jakési egyptské ornamenty ze zlaceného bronzu.

„Ani nevím, jestli jsem vám řekla, jak jsem vám vděčná – jak jsme vám všichni vděční – za všechno, co jste pro nás za ta léta udělal.“ Whitfieldová mluvila srdečným tónem a její oči se téměř smyslně rozšířily. Důvěrně se předklonila. Zblízka si všimla, jak baculatá, růžová a hladká je Fentonova pleť, jako by strávil celé dopoledne v bahenním zábalu. Měl až přehnaně vypracované prsní svaly a silné paže, nepochybně následkem poctivého posilování. Fenton pracoval na řadě projektů. Jedním z nich bylo zřejmě jeho vlastní tělo.

Skromně pokrčil rameny. „Nedáte si trochu kávy?“

Náměstkyně otočila hlavu k ebenovému příborníku. „Všimla jsem si, že už ji máte připravenou na tácu. To je od vás pozorné. Ale dovolte mi, abych ji přinesla sama.“ Vstala a vrátila se s podnosem. Stála na něm konvice – leštěné stříbro zdobené sklem –s čerstvě uvařenou kávou, malý keramický džbánek s mlékem a miska s cukrem. „Posloužím vám,“ řekla Whitfieldová a nalila kávu do dvou vkusných šálků.

Usadila se na empírovou židli a usrkla si vynikajícího nápoje. Černou kávu zbožňovala. Věděla, že Fenton hodně sladí, a tak nevzrušeně sledovala, jak si do šálku sype jednu lžičku po druhé, jak měl v oblibě.

„Tolik cukru,“ pokárala ho mateřským tónem. „To vás zabije.“

Fanton si usrkl a zazubil se. „Zajímavá doba, co říkáte? Víte, já si vždycky pokládal za čest, že mohu něčím přispět. Je radost spolupracovat s někým, kdo vidí svět stejně jako já. Oba chápeme, že si Amerika zaslouží klidnější zítřek. A oba chápeme, že se zítřejší hrozbou je potřeba bojovat už dnes. Hlavní je podchytit nemoc v zárodku, nemám pravdu?“

„A začít ji včas léčit,“ přitakala. „Nikdo to neumí líp než vaši lidé. Bez vašich agentů a zpravodajských sítí bychom se nikdy nedostali tak daleko. Nejste pro nás jen dodavatel služeb, ale opravdu plnohodnotný partner v úsilí o zachování americké dominance.“

„Máme hodně společného,“ pravil Fenton. „Oba rádi vyhráváme. A právě to je náš úkol: vyhrávat. Vyhrávat v dresu mužstva, jemuž věříme.“

Whitfieldová sledovala, jak Fenton dopil kávu a vrátil prázdný šálek na talířek. „Nejlíp se vyhrává, když vaši soupeři ani nevědí, že už se hraje,“ podotkla a vrhla na něj další vděčný pohled.

Fenton pokýval hlavou. Zavřel oči a hned je zas otevřel, jako by se mu rozostřoval zrak. „Ale já vím, že jste mi nepřišla jen poděkovat.“ Jeho slova začala podivně splývat.

„Chtěl jste mě informovat o vývoji v případu Tarquin,“ souhlasila „Doufám, že neví, kde jste se ubytoval. Dal jste si pozor?“

Fenton ospale přikývl. „Sešel jsem se s ním v konspiračním bytě. Ale vedl si opravdu dobře.“ Zívl. „Omluvte mě, asi na mě padla únava z letadla.“

Dolila mu šálek. „Nedivím se, že jste zničený. V posledních dnech se stalo tolik věcí.“ Její oči zpozorněly. Všimla si, že špatně vyslovuje a začíná mu padat hlava.

Fenton zívl a líně si poposedl. „To je zvláštní,“ zahuhňal. „Já ani neudržím oči.“

„Nebraňte se tomu,“ poradila mu Whitfieldová. „Jen se hezky uvolněte.“ Její agenti bez povšimnutí nasypali do cukru rychle účinkující tišící lék – gama-hydroxybutyrát v krystalické podobě – který ve vyšších dávkách dokázal omráčit člověka, aniž by vzbudil podezření soudních lékařů. Jeho metabolity se totiž přirozeně vyskytovaly v krvi všech savců.

Fenton na okamžik otevřel oči. Možná to byla reakce na mrazivý chlad, který se vkradl do jejího tónu. Zachroptěl jako spící člověk uprostřed noci.

„Opravdu mě to mrzí.“ Podívala se na hodinky. „Bylo to pro nás s Ashtonem těžké rozhodnutí. O vaší loajalitě nepochybujeme. Ani v nejmenším. Ale bohužel víte, kdo jsem. Dokázal byste si spojit tečky – a vyšel by vám z toho obrázek, který by se vám asi nelíbil.“ Pohlédla na Fentona, jenž se mezitím bezvládně svezl na pohovku. Bylo jasné, že ztratil vědomí. Slyšel vůbec její slova?

Řekla mu však čistou pravdu. Reálně totiž hrozilo, že až Fenton odhalí pravou povahu operace, na níž se podílel, bude mít pocit zrady – a zrada velice často plodí jen další zradu. Nadcházející událost byla příliš důležitá a nic se nesmělo na poslední chvíli pokazit. Každý musel sehrát svou roli s naprostou dokonalostí.

Jak se dívala na nehybné tělo před sebou, napadlo ji, že Paul Fenton už svou úlohu splnil.

25

„Nemám z toho nejlepší pocit,“ utrousil Ambler. Dvojice mužů kráčela po bulváru Bonne Nouvelle, účetní měl ruce schované pod kabátem, aby si je zahřál. Ambler – a vlastně žádný agent – by něco takového jaktěživ neudělal, Castonovy ruce byly však mimo kancelář stejně k ničemu. Úředník klopil oči a upíral je na chodník před sebou, aby náhodou nešlápl do psího hovínka. Amblerův zrak nenápadně pročesával ulici, citlivý na sebemenší známku pronásledování.

„Cože?“ Účetní ho zpražil pohledem.

„Slyšíte dobře.“

„Měl jste v horoskopu, že jsou vaše hvězdy ve špatném postavení? Nebo jste se radil s věštkyní? Heleďte, jestli máte něco konkrétního, tak sem s tím. Ale oba jsme dospělí. Musíme se řídit fakty. Ne pocity. Kolikrát vám to musím opakovat?“

„Jenže tady jste na cizím hřišti, ne v zemi tabulek a kalkulaček. To kolem jsou skutečné baráky ze skla a oceli, ne sloupky číslic. A jestli na nás někdo vystřelí, bude to opravdová kulka, a ne nějaká podělaná Gaussova křivka možných střel. Jedno mi povězte: Jak by člověk jako vy mohl vědět o konspiračním bytě CIA? To přece nemáte v popisu práce, je to mimo dosah vašeho radaru. K čemu by kancelářská myš potřebovala takovou informaci?“

„Vy to pořád nechápete, že ne? Kdo platí nájem? Kdo se stará o účty? Můj radar zachytí všechno, co stojí agenturu peníze. Jsem auditor. Žádná účetní položka mi není cizí.“

Ambler na chvíli zmlkl. „Jak víte, že v tom domě nikdo nebude?“

„Protože nájem na konci měsíce vyprší. A protože máme zvláštní kolonku na úklidovou četu, měla by dorazit příští týden. Byt je tudíž prázdný, ale pořád zařízený. Než jsem odjel, zkontroloval jsem výdejky týkající se Paříže. Můžu vám proto důvěrně sdělit, že průměrné měsíční náklady na rezidenci v rue Bouchardon za posledních čtyřicet osm měsíců činily v přepočtu dva tisíce osm set třicet dolarů. Proměnlivé vedlejší výdaje tvoří v klesajícím pořadí platby za telefon, které se pohybují kolem…“

„Dobře, stačí. Vysvětlil jste mi to dostatečně.“

Budova v ulici Bouchardon vypadala jaksi bezútěšně. Kamenná fasáda kropenatá lišejníkem a sazemi, špinavá okna a ve dveřích černá kovová mříž, otlučená a oprýskaná. Nedaleká pouliční lampa s výbojkou hlasitě bzučela a jiskřila.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ zeptal se Ambler Castona.

„To není můj obor.“ Caston se zatvářil dotčeně. „Čekáte, že zařídím všechno sám? Vy jste agent, sakra. Tak se ukažte.“

„Do hajzlu.“ Bylo to něco úplně jiného, než proniknout do nemocniční garáže v Louvru. Dům stál na viditelném místě, Ambler tedy musel zvolit co nejrychlejší postup. Poklekl a rozvázal si botu. Když znovu vstal, svíral v ruce útlý paklíč s pěticí drobných výčnělků. Věděl, že bude potřebovat velkou zručnost a kopu štěstí. „Zůstaňte tady,“ nakázal Castonovi.

Odběhl k popelnici stojící na konci krátké ulice a po několika minutách se vrátil s umazaným brožovaným románem, který někdo vyhodil. Byl však tlustý a měl tvrdý hřbet. Mohl posloužit jako palička.

Narážecí klíč měl v ideálním případě zasáhnout spodní stavítko zámku tak silně, že na okamžik povyskočí z rovné osy. Než pružina znovu stlačí horní stavítko dolů, klíč se otočí.

Teoreticky.

Ve skutečnosti to platilo jen málokdy. Pokud stavítka nevyskočila dostatečně vysoko, metoda nezabírala. Totéž platilo i v případě, kdy se horní stavítko vychýlilo až příliš. Navíc bylo třeba otočit klíčem v pravou chvíli, ani o zlomek sekundy později.

Přiložil tedy narážecí klíč přímo k drážce a co nejsilněji do něj praštil hřbetem knížky. Sotva zajel dovnitř, hned s ním otočil.

Ambler nevěřil svým očím. Vyšlo to – a napoprvé! To se poštěstilo jen výjimečně. Klíč se otočil v zámku, západka se uvolnila a on otevřel dveře. Ambler se doslova nadmul pýchou. S úsměvem se obrátil na Castona.

Účetní přidusil zívnutí. „No konečně,“ zabručel. „Že vám to ale trvalo.“

Ambler se musel hodně přemáhat, aby mu neřekl něco hezky od plic.

S dveřmi od bytu si už mohl pohrát celkem v klidu. Budova působila zcela opuštěně. CIA však neopomněla opatřit vstup kvalitním bezpečnostním zámkem. Ambler si jej několik minut prohlížel a pak to vzdal. S příslušným nářadím by snad zábranu překonal, jenže žádné neměl.

Caston mu dal jasně najevo své pohrdání. „Copak si s ničím nedokážete poradit? Já myslel, že jste profík. Dvacet roků u stabilizační jednotky. Ale vy…“

Ambler ho uťal. „Castone, držte už hubu.“

Nakonec se vydal na dvůr plný harampádí. Přízemní byt měl několik oken, jež vedla právě sem. Nebyl to příliš elegantní způsob vniknutí, ale nedalo se nic dělat.

Ambler znovu použil brožovanou knížku. Jejím tvrdým hřbetem rozbil obdélníkovou okenní tabulku a opatrně odstranil všechny zbývající střepy. Chvíli nehnutě stál a naslouchal. Nic však nezachytil. Co taky? V domě nejspíš nebylo ani živáčka. Ani náznak, že by někdo slyšel řinčení skla.

„Právě jste připravil Spojené státy americké o čtyři sta dolarů,“ pravil Caston tiše. „Minimálně. O materiál ani tak nejde, ale sklenáři v Paříži si účtují nehorázné peníze.“

Ambler položil ruce na kamenný parapet a hbitě se vyhoupl do rozbitého okna. Přímo za ním stála bytelná knihovna. Ambler ji lehce přeskočil a dopadl na zem.

Opatrně našlapoval v šeru ke dveřím, kde rozsvítil a odemkl. Když konečně otevřel, Caston už netrpělivě postával na prahu, záda přihrbená, ruce založené na prsou.

„Venku mrzne, až praští,“ řekl Caston. „A vy jste musel rozbíjet to okno.“

„Pojďte rychle dál.“ Zavřel za Castonem dveře a automaticky znovu zamkl. Konspirační byt neměl poplašný systém. Příjezd policie znamenal větší hrozbu než náhodné vykradení.

Oba muži bloudili po bytě, až našli malou místnost s velkou televizí. Pod ní se rýsoval předmět, který na první pohled připomínal obyčejnou plechovou skříňku. Ambler však věděl své. Na střeše domu byl satelit, z nějž vedl do přízemí kabel z optických vláken chráněný proti odposlechu. Krabička obsahovala důmyslné dešifrovací zařízení.

Nešlo o špičkově zabezpečený přístroj určený pro příjem citlivých informací. Materiál, o který se zajímali, však nebyl nikterak tajný.

Caston vytahoval různé zásuvky a po chvíli našel klávesnici. Usmál se na ni, jako kdyby potkal starého kamaráda. Zapnul televizi a pak se několik minut zaobíral klávesami.

Obrazovka sice ožila, ale ukazovala jen zrnění. „Uvidíme, jestli si vůbec vzpomenu, jak se s tím zachází,“ zabručel si Caston pod vousy a vzal do ruky dálkový ovladač. Obrazovku náhle zaplnila čísla udávající čas potřebný pro stažení řady velkých souborů.

Caston už se netvářil mrzutě, ale spíš zachmuřeně.

„Čerpám jen z otevřených zdrojů,“ vysvětlil agentovi. „Z větší části jde o běžně dostupné materiály, a zadarmo. Chci, abyste viděl Ashtona Palmera ve svém živlu. Jste přece expert na obličeje, ne? Chci vám ukázat jeho tvář v plné velikosti, hezky v barvě a s maximálním rozlišením.“ Další minutu si pohrával s klávesnicí a nastavoval různé hodnoty. Na obrazovce se znenadání rozzářil obraz Palmera stojícího za řečnickým pultem.

„Tohle je z půlky devadesátých let,“ pokračoval Caston. „Jde o jeho projev na konferenci, kterou sponzorovalo Středisko politických studií. Byla o něm zmínka v jednom ze článků v časopisech, které vaše přítelkyně našla v Národní knihovně. Palmer mluví uhlazeně, ale člověk ani nemusí poslouchat moc pozorně, aby si uvědomil, co vlastně říká.“

Ashton Palmer působil sebejistě, jako klidná a důstojná síla. Za ním byla vidět tmavá opona. Měl tmavomodrý oblek, rudou kravatu a bleděmodrou košili. Elegance sama.

„Tradičním způsobem bytové výstavby v čínských městech byl s’che-juan. V doslovném překladu to znamená ‚dvůr uzavřený ze čtyř stran‘. Každou stranu přitom tvořil jeden byt obrácený dovnitř. Byl to příklad dokonalé izolace. V jiných civilizacích centra měst naopak zosobňovala kosmopolitní touhu dohlédnout dál –dobývat a objevovat. To však nikdy nebyl případ Číny. Dá se říct, že právě architektura s’che-juan trefně vystihovala národní povahu.“ Ashton Palmer zvedl pohled od pultu a jeho břidlicově šedé oči se zaleskly. „Říše středu byla tisíc let – dynastii za dynastií – královstvím obráceným do vlastního nitra. Všudypřítomná xenofobie představovala možná ten nejhlubší a nejstálejší prvek rozmanitého souboru obyčejů, zvyklostí a myšlenek, jež nazýváme čínskou kulturou. Čínská historie nemá žádného Petra Velikého, carevnu Kateřinu, Napoleona, královnu Viktorii, císaře Viléma, žádného generála Tojo. Od zhroucení tatarské nadvlády už žádná čínská říše neexistovala: byla to prostě jen Čína. Obrovská, to jistě. Silná, bezpochyby. Ale pořád jen uzavřený dvůr. Jakýsi obří s’che-juan. Můžeme diskutovat o tom, jestli vrozená nesnášenlivost Číňanům spíš prospěla nebo ublížila. Naprosto jasné však budiž jedno: určitě prospěla zbytku světa.“

Ambler přistoupil blíž k obří obrazovce s vysokou hustotou rozlišení, přivábený osobou výřečného profesora, z nějž čišela pronikavá inteligence.

„Někteří politologové věřili, že se Čína po nástupu komunistů změní,“ pravil Palmer poté, co si usrkl vody ze sklenice na pultíku. „Komunismus je přece internacionální učení, a tudíž překračuje hranice. Jeho rozpínavá ideologie Čínu vyvede z izolace a země se víc otevře, přinejmenším bratrům z východního bloku. Tak tohle si teoretikové mysleli. Samozřejmě se zmýlili. Předseda Mao vládl zemi snad nejtvrdší rukou v dějinách. Učinil ze sebe jakési božstvo. Svou bojovnou rétorikou izoloval Číňany od svěžího větru nových myšlenek a jako správný konzervativec vyznával pasivní pojetí vojenských sil. Když necháme stranou pár drobných rozmíšek, stojí za zmínku jen dva případy. Jedním byl konflikt na Korejském poloostrově počátkem padesátých let, kde Číňané ovšem podezírali Spojené státy, že plánují invazi. Korejská krize vyplynula z obranného, nikoli z útočného postoje. Faktem je, že Mao Ce-tung byl poslední opravdový císař – vládce, který se bál hlavně vnitřního nepřítele v řadách vlastních stoupenců.“

Palmer rozvíjel své myšlenky s naprostou věcností, plynulý proud jeho slov však působil hypnoticky. „Teprve v posledních letech začínáme v Číně pozorovat převratné změny – skutečné otevření se světu, způsobené až neuvěřitelně rychlým začleněním do systému globálního kapitalismu. Právě v tento vývoj jedna americká vláda za druhou toužebně doufala a snažila se mu všemožně napomáhat. Ale jak by řekli Číňané, člověk si má dobře rozmyslet, co vlastně chce. Probudili jsme ze spánku tygra v naději, že si ho osedláme.“ Odmlčel se a vytvaroval rty do strohého úsměvu. „A přitom jsme zapomněli, co se stane, když z něj spadneme. Političtí stratégové sami sebe přesvědčovali, že hospodářská spolupráce povede k politickému sblížení, ke sladění zájmů. Ale opak se stal pravdou. Dva muži milující jednu ženu – je to podle vás nejlepší recept na klidné soužití? Já bych neřekl.“ Z publika se ozval sporadický smích. „A stejné je to v případě, když dvě země sledují stejný cíl, ať jde o ekonomickou vládu v určité oblasti nebo o politickou vládu nad Tichomořím. Zdá se, že pozornosti našich krátkozrakých politiků unikla jedna věc: jak se v Číně rozvíjí tržní hospodářství, stoupá i její agresivita. Deset let po Maově smrti Čína potopila tři vietnamské lodě u Spratlyových ostrovů v Jihočínském moři. V roce 1994 jsme byli svědky srážky mezi plavidly USA a čínskou ponorkou ve Žlutém moři, pak tu byly střely vypálené v mezinárodních vodách u pobřeží Tchaj-wanu a tak dále. Čínské námořnictvo získalo od Francouzů letadlovou loď a od Britů zase řadu radarových systémů. Čína si také vybudovala přístup z provincie Jůnan do Bengálského zálivu, a tím i do Indického oceánu. Nad tím vším by se snad dalo mávnout rukou, protože to jsou zdánlivé maličkosti. Ve skutečnosti jde o zkoušky. Číňané testují rozhodnost mezinárodního společenství a opakovaně se přesvědčují o bezzubosti svých konkurentů, svých protivníků. A aby bylo jasno, my jsme – vůbec poprvé v dějinách – protivníky Číny.“

Palmer obhajoval svá tvrzení s děsivě uhrančivým pohledem. „Čína je v plamenech, a kdo je zažehl? Západ. Svými kroky směrem k hospodářskému uvolnění získala Čína stovky miliard dolarů v zahraničním kapitálu. Její ekonomika roste o deset procent ročně – takhle rychlým tempem nešla v minulosti nahoru žádná země bez sociálních otřesů. Pozorujeme také obrovský nárůst spotřeby: probuzený tygr do deseti let spolyká deset procent světové produkce ropy a třetinu výroby oceli. Už jen z tohoto hlediska má neúměrný vliv na země jihovýchodní Asie, Koreu, Japonsko a samozřejmě i na Tchaj-wan. Naše velké firmy čím dál víc potřebují pro vlastní růst čínské dynamo. Nezní vám to nějak povědomě, dámy a pánové?“

Palmer se znovu odmlčel a klouzal očima po publiku, jež před sebou jen tušil. Dokázal mistrovsky stupňovat důraz. „Když dovolíte, trochu vám napovím. Představte si zemi, která zažila něco jako druhou průmyslovou revoluci. Zemi s levnou pracovní silou a dostatkem kapitálu i surovin. Zemi, jež vybudovala nejvýkonnější a nejrychleji rostoucí ekonomiku světa. Mluvím o“ – tady mírně zvýšil hlas – „Spojených státech amerických z počátku dvacátého století. Všichni víme, co následovalo. Období jednoznačné vojenské, průmyslové, hospodářské i kulturní nadvlády – období moci a prosperity, kterou ve zkratce označujeme jako Americké století.“ Podíval se dolů na pult, než pokračoval. „Americké století vstoupilo do dějin. Ale nikdo nikdy neslíbil, že potrvá věčně. Naopak, máme dobrý důvod si myslet, že tomu tak nebude – že jednadvacáté století dostane při zpětném pohledu nálepku Čínské století.“

Ze sálu byl slyšet šum.

„Jestli je to dobře, nebo špatně, nechť posoudí jiní. Pro mě je to čistě odborný problém. Musím však s trochou ironie konstatovat, že pouze sklidíme ovoce naší vlastní práce. Tvůrci zahraniční politiky USA se, nepochybně v dobrém úmyslu, snažili ze všech sil probudit spícího tygra. Otevřít uzavřenou říši světu. Naše děti zažijí následky.“ Tichým hlasem dodal: „Nebo na ně zemřou.“

Ambler se zachvěl. Snažil se rozpomenout, kde už viděl tváře, z nichž čišel takový zápal a sebejistota. Před očima se mu zjevily zneklidňující obrazy. Doktor Abimael Guzmán, zakladatel nechvalně známé peruánské teroristické organizace Světlá stezka. David Koresh, samozvaný mesiáš a vůdce sekty Davidiánů… Ashton Palmer však působil zdvořile a vlídně, což ho od nepokrytých fanatiků odlišovalo – a právě tím byl ještě nebezpečnější.

„Naši takzvaní ‚experti na Čínu‘ si nikdy nedokázali vyložit lístky zeleného čaje správně. Každý z vás si jistě vzpomene, jaké nepokoje v Číně vypukly, když bylo při jednom z amerických náletů omylem zasaženo její velvyslanectví v Bělehradu. Miliony Číňanů odmítaly uvěřit, že to byla jen nešťastná náhoda. Úředníci ve Washingtonu zoufale lomili rukama. Oživení antiamerikanismu považovali za velice neblahou věc. Tito experti nikdy nepochopili moudrost chování, jemuž čínský učenec Čchung-wen Chan říkal jednoduše šuang-sing, neboli ‚obojakost‘. Rozkvět xenofobie mohl být pro Ameriku ve skutečnosti užitečný. Všechno, co zpomalí integraci Cíny do společenství národů, zároveň zbrzdí tempo jejího růstu. Skeptik by mohl říct, že takový vývoj by byl pro Ameriku i pro svět požehnáním. Ale já jsem samozřejmě objektivní vědec a zajímám se výhradně o odbornou stránku problému, takže nechci hodnotit. Mám ovšem za to, že jsme dospěli na rozcestí, a tak bych vás rád upozornil na to, co leží na konci každé z cest. Konflikt s Čínou je nevyhnutelný. Naše prohra však nevyhnutelná není. Bude záležet, jakým směrem se dáme – a musíme se rozhodnout už dnes.“

Clay Caston si klekl a znovu naťukal do klávesnice řadu příkazů. Po chvíli se spustil další videoklip. Obraz tentokrát nebyl tak ostrý, zřejmě šlo o několik dní starý záznam z vysílání kabelové televize.

„Tady od něj uslyšíte jinou písničku,“ řekl Caston. „Konference Střediska strategických studií se konala za zavřenými dveřmi – Palmer tam mluvil hlavně ke svým věrným. Televizní záběry jsou z diskuse, kterou do Washingtonu svolala jiná organizace, názorově pestřejší. Nejspíš se jim rozhodl ukázat svou lepší tvář.“

Ve skupině pěti pozvaných sinologů byl Ashton Palmer nepřehlédnutelný. Zachovával ledový klid, z jeho vysokého čela a jasného pohledu šedých očí čišela inteligence a hloubavost.

Záznam začínal otázkou z publika. Položil ji vytáhlý mladík s plnovousem a silnými brýlemi. „Pane profesore, máte snad dojem, že americká politika vůči Číně je příliš důvěřivá a dostatečně nehájí národní zájmy? Řada lidí na ministerstvu zahraničí totiž hledí na vzestup prezidenta Liu Anga jako na velký úspěch své politiky ‚konstruktivního zapojení‘.“

Kamera se vrátila k Palmerovi, který se pohotově usmál. „To je naprosto v pořádku,“ řekl. „Liu Ang je mimořádně populární politik. Velice bych uvítal, kdyby mu patřila budoucnost.“

Palmer znovu vycenil své dokonale rovné a bílé zuby. Snažil se mluvit vlídně a nenuceně, Amblera však zamrazilo: při pohledu na Palmerovu tvář si všiml – ne, viděl – že státníka, o němž mluvil, ve skutečnosti hluboce nenávidí. Když vyřkl jméno Liu Anga, po obličeji mu přelétl prchavý výraz, který byl v příkrém rozporu s jeho slovy.

„… Takže mohu jen vyjádřit naději, že se optimisté z ministerstva zahraničí nemýlí,“ uzavřel Palmer. „Každopádně s ním musíme spolupracovat.“

Caston zavrčel. „Ten chlap i tady mluví celkem věrohodně. Není snadné ho prokouknout.“

Teď se klávesnice chopil Ambler. Přehrávač záznamů měl ikonku, která umožňovala posunovat nahrávku dopředu i zpět. Ambler se tedy vrátil až k k okamžiku, kdy Caston Palmer vyslovil jméno čínského prezidenta. Pozorně si prohlížel okénko po okénku. Tady. V nepatrné pomlce mezi dvěma částmi jména získala Palmerova tvář zcela odlišný výraz. Oči se přimhouřily, koutky úst ohnuly dolů, nosní dírky rozšířily: ztělesněná zlost a zášť. Nesouhlasný výraz se však v dalších okéncích rozplynul a nahradil jej umělý úsměv.

„Ježíši Kriste,“ vydechl Caston.

Ambler mlčel.

Caston zavrtěl hlavou. „Toho bych si v životě nevšiml.“

„Mezi nebem a zemí je spousta věcí, které se nevejdou do těch vašich kolonek,“ utrousil Ambler.

„Nepodceňujte mě,“ ohradil se Caston. „Nakonec na to vždycky přijdu.“

„Jo, a posbíráte prázdné nábojnice, když už je po všem. Znal jsem pár takových cifršpiónů. Pracujete s papírem a počítačem, studujete výpisy – tabulky, grafy, diagramy. Ale nejednáte s lidmi. Vystačíte si s bity a bajty, to je vaše doména.“

Caston naklonil hlavu. „Legendární John Henry přece taky porazil sbíječku – jednou. Asi jste zaspal rozbřesk informačního věku. Dnešní technika překonává hranice. Sleduje. Slyší. Zaznamenává vzorce a drobné statistické odchylky. Pokud jsme ochotni věnovat pozornost…“

„Slyší, ale neumí naslouchat. Sleduje, ale neumí pozorovat. A rozhodně si nepokecá s partou lidí, kterou máme na starosti my. Za to není žádná náhrada, sakra.“

„Já myslím, že stopa peněz odhalí víc než většina lidí.“

„Vy možná,“ vyštěkl Ambler. Vstal a začal nervózně přecházet. Místnost působila stísněným, dusivým dojmem. „Tak jo, chcete mluvit o logice a ‚probabilistických přístupech‘? Tak mi povězte, co se teď děje v Číně? A co to všechno znamená pro chlapa, jako je Ashton Palmer? Proč tolik nenávidí Liu Anga?“

„Můj obor jsou čísla, Amblere. Ne geopolitika.“ Pokrčil rameny. „Ale čtu noviny. A oba jsme slyšeli Palmerovy výlevy na schůzi Strategických studií. Když se ptáte, u Liu Anga jde asi hlavně o to, že je doma ohromně populární a že je hybnou silou liberalizace. Otevřel trhy, zprůhlednil podnikatelské prostředí, dokonce udeřil na hudební piráty. A tak dál.“

„Všechno hezky postupně, jak se na Čínu sluší a patří.“

„Postupně? To jistě, ale ve zrychleném režimu.“

„To si navzájem odporuje.“

„Liu Ang je v mnoha ohledech protikladná postava. Jaké slůvko to Palmer použil? Obojakost. Sledujte logiku jeho uvažování. Všechny ty řeči o čínském století a o tom, co by se mohlo stát, kdyby se dosud izolovaná země začala otevírat světu a začleňovat do společenství národů. Na Palmerově místě by vás Liu Ang strašil ze sna.“

„Na Palmerově místě,“ doplnil Ambler, „bych s tím chtěl něco udělat.“

„Někde jsem četl, že Liu Ang se příští měsíc chystá na velkou státní návštěvu do Ameriky,“ řekl Caston. Na hodnou chvíli se odmlčel. „Budu si muset zavolat.“

Ambler se vrátil pohledem k zamrzlému záběru profesora a snažil se z něj co nejvíc vyčíst. Kdo vlastně jste? Co chcete? Sklonil hlavu, pohroužen do myšlenek.

Vzápětí obraz zmizel.

Ambler uviděl, jak se obrazovka rozlétla na tisíce střípků, a v příští chvíli zaslechl doprovodné lupnutí. Čas se zpomalil.

Co se stalo? Byla to střela velká ráže. Z pušky. S tlumičem.

Prudce se otočil a spatřil střelce v černém, jenž se krčil jako člen přepadového komanda na konci chodby. Muž svíral vojenskou útočnou pušku, kterou Ambler okamžitě poznal. Heckler & Koch G36. Její zahnutý zásobník obsahoval třicet nábojů 5.56x45mm z výzbroje NATO. Optická mířidla používala zaměřovací kříž z červených teček. Odolný plášť byl vyroben z lehkého černého polymeru. Snadno přenosná zbraň, která snadno zabíjela. Běžná součást výzbroje Konzulárních operací.

26

Ambler padl k zemi o zlomek vteřiny dřív, než třeskly tři rychlé rány, jež k němu vyslaly další dávku. Všiml si přitom, že Caston se vrhl ke druhému konci místnosti, kam útočník nedohlédl.

Zatím.

Střelec nebyl sám. Ambler mu to poznal na očích. Měl sebejistotu člena většího oddílu.

Oddílu vybaveného výzbrojí pro speciální operace. Kolik jich tam asi bylo? Útoku na civilní terč by odpovídalo čtyř až šestičlenné složení. Pokud šlo ovšem o rychlou akci, mohli být také jen dva nebo tři. Každý by jistě přišel jinudy – někteří dveřmi, jiní oknem. S infračerveným hledím bylo snadné určit přesnou pozici hledaných osob v konspiračním bytě.

V duchu se ptal, proč už není mrtvý.

Zatímco první útočník zůstal sedět, druhý střelec v černém proběhl kolem něj: klasický boční manévr.

Ambler prudce vymrštil nohu a zabouchl dveře pracovny.

„Vím, co si teď myslíte,“ vydechl Caston. Choulil se jako hromádka neštěstí a jeho jindy bledá tvář úplně zbělela. „Ale věřte mi, já s tím nemám nic společného.“

„To vím,“ uklidnil ho Ambler. „Počítač asi spustil poplach. Jak jste říkal: tenhle byt měl být prázdný.“

„Co teď?“

„Moc dobře to nevypadá. Máme proti sobě profíky s puškami H&K G36. Máte aspoň tušení, co to znamená?“

„H&K G36,“ zopakoval Caston a rychle zamžikal. „Za objednávky překračující tisíc kusů platíme sjednanou jednotkovou cenu 845 dolarů. Nicméně, neodepsatelná cena nábojů…“

„Gé třicet šestky s tlumičem,“ uťal ho Ambler. „Je to úklidová četa!“

Proud nábojů rozpáral horní polovinu dveří a naplnil vzduch třískami a pachem zuhelnatělého dřeva. Bylo jasné, že dveře dlouho nevydrží.

Ambler vyskočil a zhasl světla v pokoji. Pak se znovu vrhl na podlahu.

Jak to, že ještě žiju?

Protože tam nebyl sám. Infračervené dalekohledy jim to jistě prozradily. Nezastřelili Amblera, jelikož se nemohli přesvědčit, že je to skutečně on. Nejdřív ověřit totožnost a teprve pak zabít: tak se to dělá. Jejich pokyny nepočítaly s přítomností druhé osoby.

„Nemáme je čím odrazit,“ zaúpěl Caston. „Musíme se vzdát.“

Další tři rány v rychlém sledu a ve dveřích se objevila velká díra. Hlučná práce pušky s tlumičem.

Ambler věděl, co bude následovat. Útočníci se přiblíží k otvoru, který vystřelili do dveří, a pak na oba namíří. Budou mít dost času přesvědčit se, který z nich je jejich člověk.

Ambler měl jen vteřiny na to, aby jim překazil plány.

Jeho jedinou zbraní byl malý Glock 26 – naprosto nepoužitelný proti útočné pušce, jako stříkací pistolka proti vodnímu dělu. Neměl žádná mířidla, byl nepřesný zblízka i na dálku a jeho malé náboje by neprostřelily ani kevlarové vesty útočníků. V dané situaci pro něj pistole neměla v podstatě žádnou cenu.

Zamysli se a improvizuj.

„Tak mě napadá, že vy proti nim přece jen něco máte,“ řekl Ambler tiše ztrápenému účetnímu.

„To určitě. Dálkové ovládání na tyhle chlapy nefunguje. Už jsem zkoušel zmáčknout knoflík Stop – a nic.“

„Máte přece rukojmí,“ vysvětlil mu agent.

„Vy jste cvok.“

„Zavřete zobák a poslouchejte,“ zašeptal Ambler. „Musíte křičet z plných plic, že máte rukojmí a zastřelíte ho, jestli udělají ještě jeden krok. Tak jedem.“

„Já nemůžu.“

„Ale můžete a uděláte to.“ Ambler ústy vytvaroval slůvko Teď.

Caston se zatvářil kysele, ale kývl a zhluboka se nadechl. „Mám tady rukojmí,“ zařval na střelce překvapivě pevným hlasem. „Ještě krok a odprásknu ho.“

Několik vteřin ticha následovala téměř neslyšná výměna názorů mezi útočníky.

Ambler vytáhl z pouzdra drobnou pistoli a vtiskl ji účetnímu do ruky. „Přiložíte mi ji zezadu k hlavě, jasný?“

„To se vám lehce řekne,“ hlesl Caston. „Vždyť mě můžou zastřelit.“

„Budete mi muset věřit. Zatím se vám to vyplatilo.“

Z Castona čišela úzkost a zmatek, Ambler však poznal, že jeho ujištění přece jen zabralo.

„Budu vás krýt vlastním tělem,“ řekl Ambler. „To znamená, že na vás neuvidí. Ale musíte si mě pořád držet před sebou, jinak to nevyjde. Pomůžu vám, ale musíte ten manévr dobře pochopit.“

„Ale oni jdou přece po vás, nebo ne? Nemá to logiku.“

„Musíte dát na mě,“ zopakoval Ambler. V tom zmatku nemělo cenu něco vysvětlovat. Rukojmí znamenají vždycky čáru přes rozpočet. Uprostřed hektické akce nikoho ani nenapadne váhat nad totožností zajatce či jeho věznitele. Nezáleželo na tom, zda spolu s rozkazy dostali i kvalitní snímky. Neprohlíželi si přece fotografie v klidu na světelném stole. Byli to ozbrojenci napumpovaní adrenalinem a snažící se vykonat rozkazy bez chyby, která by jim zničila kariéru. Kdyby nechali zemřít rukojmí, mohli by se právě takové chyby dopustit. Dobře sehraná scénka je snad přesvědčí a zakryje drobné odchylky ve výšce či barvě vlasů.

Ambler pošeptal Castonovi do ucha další instrukce.

Účetní se znovu zhluboka nadechl. „Chci mluvit s vaším velitelem,“ zahřímal. Při běžném hovoru by se mu pravděpodobně třásl hlas. Když však zakřičel, znělo to odvážně a panovačně.

Žádná odpověď.

Ambler nasadil výraz smrtelného děsu a vrhl se směrem k poničeným dveřím, jako by ho Caston zezadu strčil. „Zachraňte mě,“ zaštkal a strčil hlavu do velké zubaté díry. „Prosím vás, zachraňte mě. Jinak mě zabije. Prosím.“ Divoce přitom koulel očima jako nevinný člověk, který se dostal do šílené situace a neví, jak z ní ven.

Spatřil stejné dva ozbrojence jako předtím: svalnaté chlapy s hranatou čelistí a tmavými vlasy, na první pohled špičkové profesionály. Upírali oči do potemnělé místnosti za jeho zády a vůbec netušili, že mají kořist přímo před sebou.

„Chci mluvit s velitelem,“ zopakoval Caston hlasitě a sebejistě. „Okamžitě.“

Muži si vyměnili pohledy. Ambler cítil, jak se mu zrychluje tep. Žádného velitele tam neměli. Alespoň zatím. Střelci byli sami. Rychlost akce byla na úkor personálního zajištění. Brzy jistě dorazí další, v dané chvíli však dvojice neměla žádné jištění.

„Zachraňte mě, prosím vás,“ zaúpěl Ambler další vyděšené zaříkávadlo.

„Nic se vám nestane,“ uklidnil ho větší z ozbrojenců polohlasem.

„Pusťte zajatce,“ křikl druhý. „Pak si promluvíme.“

„Myslíte si, že jsem cvok?“ houkl Caston pohotově. Ambler se nestačil divit: účetní improvizoval.

„Jestli mu něco uděláte, je po vás,“ odpověděl mu druhý střelec. Vyjednávání o rukojmích zřejmě probíral někde na začátku výcviku a navíc jen zběžně. Očividně se snažil rozpomenout na hlavní zásady.

Amblerovi se náhle podlomily nohy, a tím vypadl ze zorného úhlu zabijáků. „Au!“ zakřičel, jako by právě dostal ránu.

Chvatně se poradil s Castonem. Další kroky museli zvládnout bez jediného zaváhání. Caston si vždycky cenil přesnosti. Soustředěný výraz na jeho tváři prozrazoval, že si jí cení i tady a teď.

Ambler opět vložil obličej do zubatého otvoru. Škubl přitom hlavou dopředu, jako by ho Caston postrčil pistolí. „Prosím vás, pomozte mi odsud,“ zanaříkal. „Nevím, kdo jste. Ani to nechci vědět. Ale nedovolte mu, aby mě zabil.“ Zkřivil tvář v nepopsatelné hrůze. Do očí mu vyhrkly slzy. „Má velkou pušku se spoustou nábojů. Říká, že mě rozcupuje na kousky. Mám ženu a děti. Jsem Američan.“ Drmolil v krátkých udýchaných větách, dokonalý obraz paniky. „Máte rádi filmy? Víte, já jsem od filmu. Přišel jsem hledat lokality pro natáčení. Dobře se znám s velvyslancem. A pak mi tenhle člověk řekl – řekl mi – panebože…“

„Teď mě poslouchejte,“ zahřměl Caston ukrytý v šeru místnosti. „Jeden z vás může přijít na dva metry od prahu. O krok dál a střelím. Pošlu civilistu k vám, abyste viděli, že mu nic není. Ale pořád ho budu mít v hledáčku, rozumíte? Jeden špatný pohyb a moje Lapua Magnum vám ukáže, co umí.“

Ambler rozrazil dveře a udělal pár strnulých krůčků do chodby. Tvářil se přitom jako boží umučení. Ozbrojenci předpokládali, že jejich cíl se ukrývá v temném koutě místnosti a svírá moderní pušku s velkým dostřelem. Ze svého úhlu mohl zabít rukojmí, aniž by se sám vystavil nebezpečí. Střelci museli přistoupit na jeho návrh. Čas hrál pro ně. Měli v plánu co nejvíc protahovat situaci, aby se stihli shromáždit další členové oddílu. Ambler jim to vyčetl z tváří. Smrt rukojmího byla možná přijatelnou cenou za dokončení akce Tarquin – rozhodnutí však směl učinit pouze jejich velitel.

Ambler udělal další krok ke druhému profesionálovi, tomu většímu. Viděl jeho tyrkysové oči, tmavé vlasy a jednodenní strniště. Střelec zjevně považoval zajatce za obtížný hmyz – za neznámou, která se dřív nebo později vyškrtne z rovnice. Už nedržel pušku v palebné pozici. Zdálo se, že k tomu není důvod.

Ambler se roztřásl předstíraným strachem. Ohlédl se přes rameno do temné místnosti a vyděšeně se zajíkl, jako by spatřil pušku mířící na svou hlavu. Pak upřel úpěnlivý pohled na muže v černém.

„On mě zabije,“ zopakoval. „Vím to. Vím to. Vidím mu to na očích.“ Slova z něj proudila s rostoucí hysterií. Ještě k tomu začal rozčileně rozhazovat rukama. „Musíte mi pomoct. Moc vás prosím. Zavolejte velvyslance, Sam Hurlbut se za mě zaručí. Já jsem nikdy nic neudělal. Nenechávejte mě tady s tím šílencem.“ Vtom se předklonil k jednomu z ozbrojenců, jako by mu chtěl sdělit něco důvěrného.

„Uklidněte se,“ vyštěkl muž tlumeně. Stěží zakrýval svůj odpor k rozklepanému civilistovi, který přišel moc blízko, plácal jakési nesmysly a divoce rozhazoval rukama, až…

Příležitost se naskytne. Využij jí.

„Musíte mi pomoct, musíte mi pomoct, musíte mi pomoct…“ Slova plná děsu létala vzduchem bez jakékoli logiky. Ambler se naklonil ještě blíž k vojákovi. Ucítil jeho nakyslý pot.

Chytni zbraň za pažbu, ne za zásobník. Ten může vypadnout a kulky zůstanou v nabité pušce. Drží zbraň jen volně. Teď!

Ambler se vymrštil jako kobra, vytrhl chlapovi pušku z rukou a udeřil ho dlouhou hlavní do spánku. Zatímco hromotluk bezvládně klesl na podlahu, Ambler namířil ukořistěnou zbraň na zaskočeného kolegu. Z jeho tváře čišel naprostý zmatek, jako by se mu zatřásla země pod nohama.

Ambler přepnul pušku G36 na automatickou palbu.

„Zahoď to,“ přikázal.

Muž uposlechl a pomalu couvl.

Ambler věděl, co se chystá udělat. „Ani hnout,“ okřikl ho.

Muž však dál ustupoval, ruce nad hlavou. Když akce zkrachuje, uteč. Tak znělo hlavní pravidlo, jímž se řídili agenti v terénu.

Ambler sledoval, jak se muž náhle otočil a vyběhl z bytu. On i Caston také museli co nejrychleji zmizet a dobře promyslet další postup. Zabíjet střelce nemělo v danou chvíli smysl.

Na jeho místo by brzy nastoupili jiní.

PEKING, ČÍNA

Čchao Tchang byl ranní ptáče a jako mnoho podobných lidí v mocenském postavení nutil své podřízené, aby se také stali ranními ptáčaty: stačilo plánovat porady na časné hodiny. Jeho spolupracovníci na ministerstvu pro státní bezpečnost si na to už dávno zvykli. Pozvolna přestávali trávit večery u rýžového vína a rozloučili se s bujarým nočním životem, který si vyšší státní úředníci mohli dovolit. Za úpornou ranní bolest hlavy to nestálo. Kalné oči se pomalu projasňovaly a získávaly výraz klidné bdělosti. Brzké schůze už nepůsobily jako tak strašlivý trest.

Dnešní porada – přehled splněných i nesplněných cílů – se však Čchaovi rychle vytratila z hlavy. Seděl v zabezpečené komunikační místnosti a studoval tajnou zprávu, která mu přišla přes noc. Obsahovala hluboce znepokojivé skutečnosti. Pokud hlášení Joea Li nelhalo, byla situace ještě horší, než si myslel. Liův popis událostí v Lucemburských zahradách totiž popíral základní předpoklady jejich operace. Bylo potřeba rychle přehodnotit postup. Jak je to možné, ptal se sám sebe v duchu. Ta otázka ho tížila jako balvan.

Co když se Joe Li spletl? Ne, tomu Čchao Tchang nevěřil. Nad jeho hlášením se nedalo jen tak mávnout rukou. Museli soupeřit s řadou nepřátel, tím největším byl však čas. Čchao už nemohl dál čekat, až Liu Ang přijde k rozumu.

Musel podniknout další akce, na vlastní pěst. Někdo by to snad mohl označit za zradu a morálně neospravedlnitelný čin.

Tvrdohlavost Liu Anga mu však jinou možnost nedávala.

Čchao se zhluboka nadechl. Zprávu bylo třeba doručit rychle a tajně. A musela mluvit jasnou řečí, aby se podle ní příjemce zařídil. Běžné postupy šly stranou. V sázce bylo příliš.

Když odeslal zašifrované instrukce, znovu se snažil přesvědčit sám sebe, že udělal správně, když přistoupil k tak zoufalým krokům. Pokud by totiž situaci odhadl špatně, právě by se dopustil té největší chyby svého života.

Hlavou mu vrtaly zlé myšlenky, stejně jako slova ze zprávy Joea Li. Kdo ještě o ní věděl? Mladík, který mu ji donesl, Šen Wang, měl veselý výraz a dlouhý cop, ostatně jako každé ráno. Soudruh Čchao mu zpočátku příliš nedůvěřoval. Byl vlastně „na stáži“ z Lidově osvobozenecké armády, jak zněl úřední termín, který ovšem nevystihoval pravou podstatu. Za účelem zvýšení kultury ve státní správě – a aby se předešlo štěpení jednotlivých odborů

– armáda začala „překládat“ nižší kádry do civilních složek administrativy. Háček byl v tom, že takto přidělenou osobu nemohl nikdo odmítnout, alespoň ne snadno. Mladý voják tak měl strávit rok jako praktikant v hlavní úřadovně ministerstva pro státní bezpečnost. Ministerstvo na oplátku poslalo jednoho z vlastních lidí k vojákům, dohoda však zněla tak, že armáda na výměně vydělá.

Na ministerstvu samozřejmě vzniklo podezření, že vojenský stážista bude podávat hlášení svým velitelům. Šen Wang byl chráněncem generála Lama, škrobeného panáka, kterého Čchao neměl zrovna v lásce. Mladík – nemohlo mu být víc jak pětadvacet

– si však postupně získával jeho důvěru. Byl to neúnavný dříč s upřímnou duší. Čchao musel uznat, že je to asi opravdový idealista jako on za mladých let.

Šen Wang se zjevil ve dveřích a diskrétně si odkašlal.

„Nezlobte se, pane, že vám to říkám, ale vypadáte ustaraně.“

Čchao zvedl oči k pilnému praktikantovi. Jestlipak se podíval, co v hlášení stojí? Jeho výraz byl ovšem tak průzračný, že se to dalo téměř s jistotou vyloučit.

„Situace je už dlouho složitá,“ odpověděl Čchao. „Dnes ráno se ale zamotala ještě víc.“

Šen Wang kývl a na okamžik se odmlčel. „Strašně moc pracujete,“ řekl mladík. „Jste snad ten nejpracovitější člověk, jakého znám.“

Čchao se unaveně pousmál. „Ale vy jste na nejlepší cestě svého šéfa zastínit.“

„Nemůžu znát závažnost státních věcí, které na vás leží,“ pravil Šen Wang. „Ale vím, že vaše ramena jsou širší než jakékoli břímě.“ Byl to citát ze starého úsloví, který neměl daleko k lichotce.

„Doufejme.“

„Vzpomíná si soudruh Čchao na svůj pracovní oběd?“

Čchao se roztržitě usmál. „Budete mi ho muset připomenout.“

Šen Wang se podíval na Čchaův denní program. „Slavnostní oběd na oslavu Lidových hrdinů. V paláci Poloostrov.“

„Tak to bych už měl asi vyrazit,“ odvětil soudruh Čchao. Ani jeden z nich nemusel hlasitě bědovat nad úděsnou dopravou po městě. I krátká cesta trvala neúměrně dlouho. Člověk v postavení soudruha Čchaa navíc musel jet pancéřovým autem, jež řídil šofér se speciálním výcvikem.

Když Čchao o pár minut později vklouzl na zadní sedadlo své černé limuzíny, znovu musel ocenit bystrost a vybrané chování Šen Wanga. Čchao byl pyšný na to, že v něm rozpoznal talent. Věřil, že toho mladíka čeká zajímavá budoucnost.

Po deseti minutách hlemýždího posunování auto konečně vjelo rozumnou rychlostí na dálniční most.

O několik stovek metrů dál se v protějším pruhu rýsoval obří žlutý buldozer. Práce na silnici, pomyslel si Čchao. To mu ještě scházelo. Copak to nemohli odložit na pozdější dobu, kdy nepanuje takový provoz? Alespoň že to bylo v protisměru.

„Doprava dneska není tak strašná, co?“ prohodil Čchaův řidič.

Vládní činitel už neodpověděl. Z jeho hrdla se vydral zoufalý výkřik: drtivý náraz přišel náhle a nečekaně. Ohromný buldozer s radlicí nízko nad zemí vjel do jejich pruhu. Limuzína se mu nemohla vyhnout, po obou stranách proudila auta. Čelní sklo vybuchlo jako tříštivý granát, jehož Střepiny se zabodávaly do očí a přetínaly tepny. Plechy skřípěly, ohýbaly se a bortily. Obří radlice zvedla vůz z vozovky a přimáčkla jej na svodidla. Zmačkané auto po chvíli přelétlo kovové zábrany a zřítilo se na beton. V příští chvíli z něj vyšlehly plameny.

Řidič buldozeru ukrytý v kabině vysoko nad zemí promluvil do mobilního telefonu. „Likvidace provedena,“ zahlásil hrubým nářečím severočínského venkova.

„Díky,“ odpověděl Sen Wang. Smrt na dálničním nadjezdu byla sice tragickou událostí, vzhledem ke stoupajícímu počtu dopravních nehod v Pekingu však nikoli překvapivou. „Pan generál to rád uslyší.“

PAŘÍŽ

„Co to je?“ zeptala se Laurel, oči rozšířené úlekem. Byli v hotelovém pokoji a Ambler si právě svlékl košili. Přistoupila k němu a přejela prsty po fialové podlitině, jež mu zdobila rameno.

„Castonův konspirační byt nebyl tak bezpečný, jak jsme mysleli,“ přiznal Ambler.

„Dá se tomu chlapovi věřit?“ Laurel na něj vrhla přísný pohled. Vypadala nervózně, bála se o něj.

„Jinou možnost nemám.“

„Ale jak to, Hale? Kde bereš tu jistotu?“

„Kdybych nevěřil jemu, nemohl bych věřit už ani sám sobě.“ Zarazil se. „Těžko se to vysvětluje.“

Pomalu přikývla. „Nic neříkej. Já to chápu.“ Odmlčela se. „Proč si s tím vůbec lámu hlavu. Svět už přece dávno ztratil veškerou logiku.“

„Teprve před pár dny,“ opravil ji Ambler.

„Už dřív.“

„Když jsem do něj vstoupil já.“ Pocítil náhlou nevolnost. „Vetřelec. Vetřelec, který ani neví, co je zač.“

„Takhle nesmíš mluvit.“ Přejela mu prsty po prsou, ramenou i pažích, jako by se chtěla ujistit, že je skutečný člověk z masa a kostí, a ne přelud. Když znovu zachytil její pohled, měla v očích slzy. „Nikdy jsem nepoznala muže, jako jsi ty.“

„Jen abys mě nepřechválila.“

Zavrtěla hlavou a poklepala mu na hrudník. „Máš dobré srdce.“

„A hlavu někoho úplně cizího.“

„Dej pokoj,“ zavrčela naoko. „Snažili se tě vygumovat ze světa, ale něco ti povím. Já jsem opravdovějšího chlapa v životě nepotkala.“

„Laurel,“ začal a s překvapením si uvědomil, že se mu zlomil hlas.

„Když jsem s tebou, mám pocit…, mám pocit, že jsem byla celý život sama, ale nedocházelo mi to, protože jsem vlastně nevěděla, jaké to je s někým být – myslím doopravdy spolu. A s tebou ten pocit zažívám. Jako bych vždycky byla sama a teď už ne. Do minulosti se už vracet nechci. Ne, to bych nedokázala.“ Její hlas byl obtěžkaný pohnutím. „Chceš vědět, co jsi se mnou udělal? Cos mi provedl? Tohle jsi se mnou udělal. A já chci, aby to pokračovalo. Navždycky.“

V ústech měl sucho. „Nic mě neděsí víc než pomyšlení, že tě ztratím.“

„Já už nejsem ztracená.“ Její jantarové oči jako by se rozzářily zevnitř. Zelené flíčky na duhovce se zaleskly. „Zachránil jsi mi život, ani nevíš, jak moc.“

„Ty jsi pro mě jediná, Laurel. Bez tebe nic nemá cenu. Já jsem jen…“

„Harrison Ambler,“ s pousmáním vyslovila jeho jméno. „Harrison Ambler.“

27

Armandierovo muzeum by v řeči Michelinova cestovního průvodce „nestálo za zajížďku“. Nebylo v něm celkem nic k vidění. Ambler si je však pamatoval ze svého někdejšího ročního pobytu v Paříži. Bylo to už dávno, pochyboval však, že by se tam něco zásadního změnilo. Šlo o jednu z mála soukromých galerií v Paříži. Aby si uchovala statut muzea, a tím i daňové úlevy, náležitě dodržovala pravidelnou otvírací dobu. Její sály však většinou zely prázdnotou. Vila pravděpodobně zažila rušnější časy na přelomu devatenáctého a dvacátého století, kdy sloužila jako soukromá rezidence. Neorenesanční dům s vznešenými klenutými okny vsazenými do vápencové fasády a částečně uzavřeným dvorem působil sám o sobě docela úctyhodně. Postavil ho jeden protestantský bankéř, který zbohatl za Druhého císařství, ve čtvrti Plaine Marceau v 8. okrese, oblíbené u bonapartistických pánů i novější třídy finančníků. Od těch dávných dob si stále uchovával pozoruhodný klid. Armandierovo muzeum si občas pronajímali filmaři pro natáčení výpravných filmů. Jinak patřilo k nejméně navštěvovaným veřejným místům v celé Paříži. Hodilo se možná tak pro schůzku mladých milenců – Ambler se usmál při dávné vzpomínce – znalci umění ho však nijak zvlášť nevyhledávali. Mohly za to vystavené exponáty. Jacqueline, žena Marcela Armandiera, obdivovala rokokové umění z počátku osmnáctého století, jehož styl byl už nejméně padesát let z módy. A co hůř: ona si libovala v podřadném rokokovém umění. Hromadila plátna bezvýznamných malířů typu Francoise Bouchera, Nicolase de Largilliera, Francesca Trevisaniho nebo Giacoma Amiconiho. Bůžkové lásky skotačící na tyrkysové obloze museli být hezky baculatí a spokojení, pastýři co nejprostší. To jí stačilo ke štěstí. Zobrazenou krajinu posuzovala jako majetek, nikoli jako předmět uměleckého ztvárnění.

Jacqueline, která přežila svého manžela o deset let, zřejmě doufala, že její sbírky, jež tak velkodušně zpřístupnila, budou opěvovat příští generace. Nic takového se však nekonalo. Když do galerie náhodou zabloudil nějaký historik umění, obvykle jen tiše úpěl, anebo v horším případě předstíral přemrštěný obdiv.

Ambler si muzea cenil z jiných důvodů: jelikož nebylo populární, poskytovalo dobré podmínky pro soukromá setkání. Četná okna také nabízela dokonalý výhled na klidnou ulici, takže by si okamžitě všiml jakýchkoli pronásledovatelů. Armandierova nadace, jež hospodařila s omezeným rozpočtem, navíc platila jediného strážce, který jen málokdy došel dál než do prvního patra.

Ambler vystoupal do čtvrtého podlaží a pokračoval kolem pozlacených říms a dlouhé malby bohyň hrajících na lyry na louce, jež si rozlohou nezadala s golfovým hřištěm. Mířil k velké síni na konci chodby, kde se měl podle dohody sejít s Castonem.

Jeho kroky tlumil broskvově oranžový koberec. Jak se blížil, uslyšel Castonův hlas.

Zarazil se a po zádech mu přeběhl zlověstný mráz. Byl tam Caston s někým?

Tiše se přikradl blíž. Teď už dokázal rozlišit jednotlivá slova.

„Dobře,“ říkal Caston. A dál: „Opravdu?“ A ještě: „Takže jim to jde?“ Mluvil do mobilního telefonu. Pak nastala dlouhá pomlka. „Dobrou noc, králíčku,“ rozloučil se Caston. „Já tebe taky.“ Zaklapl mobil a zastrčil ho do kapsy právě v okamžiku, kdy Ambler vstoupil do sálu.

„Jsem rád, že jste to stihl,“ řekl Caston.

,“Králíčku‘?“ zeptal se Ambler.

Účetní zčervenal, otočil se a vyhlédl z okna. „Nechal jsem svou kancelář zkontrolovat databázi pohraniční kontroly,“ pravil účetní po chvíli. „Doktor Ashton Palmer přiletěl včera do Roissy. Je tady.“

„Kancelář? Můžete se spolehnout na mlčenlivost svých lidí?“

„Říkám ‚moje kancelář‘, ale to je vlastně jen jeden člověk. Můj asistent. A tomu věřím.“

„Co dalšího jste zjistil?“

„Nic takového jsem nenaznačil.“

„Ale ano,“ opravil ho Ambler. „I když ne slovy.“

Caston se rozhlédl po stěnách obsypaných plátny a zachmuřil se. „Všechno se to hrozně zamotalo a já zatím nevím, jak tomu mám rozumět. Jsou to jen odposlechnuté řeči, nebo spíš útržky. Samy o sobě neprůkazná.“

„Ale když se dají dohromady?“

„Něco se děje – ne, řeknu to jinak: něco se chystá. A to něco souvisí…“

„S Čínou,“ vyhrkl Ambler.

„No, to je ta lehčí část hlavolamu.“

„Sám mluvíte v hádankách.“

„Ta těžší jste vy. K problému je třeba přistupovat logicky, u toho musíme začít. Je to určitá obměna antropického principu. Říká se jí efekty výběrového pozorování.“

„Heleďte, Castone, nechtěl byste mluvit normálně?“

Caston po něm šlehl pohledem. „Ale výběrové pozorování je naprosto normální věc. Všiml jste si někdy v supermarketu, jak často si stoupnete do delší fronty u kasy? Proč k tomu dochází? Protože v těch frontách je nejvíc lidí. Představme se, že jsem vám řekl, že pan Smith, o němž nevíte vůbec nic, stál v jedné z těch front, a vy máte odhadnout, ve které, a to pouze na základě počtu lidí v každé z nich.“

„To přece nejde.“

„Ale člověk vždycky vychází z pravděpodobnosti. A nejpravděpodobnější závěr je samozřejmě ten, že pan Smith stojí ve frontě, kde je nejvíc lidí. Když o krok ustoupíte a podíváte se na sebe zvenčí, bude vám to naprosto jasné. Nejpomalejší pruh na dálnici je ten, ve kterém jede nejvíc aut. Zákony pravděpodobnosti nám napovídají, že každý hledaný řidič se nejspíš nachází právě v tom pruhu. A tím řidičem jste v daném případě vy. Máte pocit, že ostatní pruhy jsou mnohem rychlejší. Není to jen přelud ani vaše smůla. Většinou totiž opravdu jsou rychlejší.“

„Jak říkáte,“ odtušil Ambler. „Je to jasné.“

„Je to jasné,“ řekl Caston. „Když si to uvědomíte. Představte si, že byste o někom věděl jen to, že žije na téhle planetě a měl byste si tipnout, z jaké země pochází. Logika vám velí říct, že je to Číňan. Kdybyste odpověděl jinak, pravděpodobnost chyby by byla větší, a to jednoduše proto, že Čína je nejlidnatější země světa.“

„Možná vám řeknu novinku, ale já nejsem Číňan.“

„To ne, ale zapletl jste se do něčeho, co souvisí s čínskou politikou. A otázka zní: proč zrovna vy? V případě fronty v obchodě vás od jiných nakupujících odlišuje jen málo. Ale v tomhle případě je seznam kandidátů mnohem kratší.“

„Já si to sám nevybral. Někdo vybral mě.“

„Ale proč?“ naléhal účetní. „Jaké informace o vás měli? Z jakých datových bodů vycházeli?“

Ambler si vzpomněl, co mu říkali různí lidé ze Skupiny strategických služeb. Z jejich pohledu byl zvláštní. „Paul Fenton mě označil za čaroděje, protože jsem se prý dokázal ‚vygumovat‘.“

„Zatímco ve skutečnosti vás ‚vygumoval‘ někdo jiný, pokud to chcete říct takhle. Ale to naznačuje, že potřebovali právě agenta bez minulosti. A ne ledajakého. Agenta s mimořádnou schopností odhadovat rozpoložení ostatních lidí. Agenta, který jim dokáže vidět přímo do hlavy. Chodící detektor lži.“

„Fenton získal moje záznamy ze stabilizačního útvaru, přinejmenším jejich část. Neznal moje pravé jméno, ale věděl, co všechno jsem udělal a kde jsem byl.“

„Tenhle faktor je taky třeba zvážit. Na jedné straně jsou vaše vrozené schopnosti a na druhé minulost: kdo jste a co máte za sebou. Jedno z toho by mohlo hrát roli. Možná obojí.“

„Nerad byste střílel od boku, co?“

Caston se mdle pousmál. Jeho oči spočinuly na obrazu širé zelené pláně se strakatými krávami a dojičkou s vlasy jako len, která blaženě nesla vědro. „Znáte ten starý vtip, jak ekonom, fyzik a matematik projíždějí Skotskem? Z okna uvidí hnědou krávu a ekonom povídá: ‚Zvláštní, že krávy ve Skotsku jsou hnědé.‘ Fyzik na to: ‚Obávám se, že příliš zobecňujete, kolego. Víme jen to, že některé krávy ve Skotsku jsou hnědé.‘ Matematik zavrtí hlavou. ‚Zase špatně. Nemáte pro to žádné důkazy. Logicky usuzovat můžeme jen to, že v téhle zemi žije minimálně jedna kráva, která je alespoň z jedné strany hnědá.‘“

Ambler obrátil oči v sloup. „Říkal jsem vám, že dorazíte na bojiště, až když je po všem, abyste posbíral nábojnice. Omyl. Ve skutečnosti jste archeolog, který je o tisíc let později vykope ze země.“

Caston se na něj zadíval. „Já se vás jen snažím přimět, abyste hledal souvislosti. A ty tady nepochybně jsou. Čhang-chua. Montreal. A teď Paříž – případ Deschesnes.“

„Čchang-chua… Snažil jsem se to zarazit. Pozdě. Ale zkusil jsem to.“

„Jenže se to nepovedlo. A byl jste tam.“

„A co z toho plyne?“

„Z toho plyne, že o vašem tehdejším pobytu s velkou pravděpodobností existuje fotografický důkaz. Z jediné hnědé krávy nemůžete dělat závěry. Ale ze tří hnědých krav za sebou? Tady už vstupují do hry zákony pravděpodobnosti. Otázka zní, proč o vás tolik stáli. A k čemu vás vlastně chtěli. Čchang-chua. Montreal. Paříž. To není jen sled událostí, Amblere. Je to logická řada.“

„Tak jo,“ utrousil Ambler nevrle. V přehřátém muzeu se začínal potit. „Je to logická řada. A co to znamená?“

„To znamená, že musíme počítat. Nula, jedna, jedna, dva, tři, pět, osm, třináct, dvacet jedna, třicet čtyři, padesát pět – to je Fibonacciho posloupnost. Když se na ty číslice zadívá dítě, možná nic neuvidí. Ale obsahují nad slunce jasnější vzorec. Každé číslo v řadě je součtem předchozích dvou. Platí to o všech řadách, i když vypadají naprosto náhodně. Je v tom vzorec, pravidlo, algoritmus, které dávají řád zdánlivému zmatku. A přesně to teď potřebujeme. Potřebujeme zjistit, jak každá konkrétní událost souvisí s tou předchozí. Díky tomu se totiž dozvíme, co se stane dál.“ Caston se zatvářil zasmušile. „Jistě, můžeme prostě počkat, až se ta další událost odehraje. Tím by se mohlo všechno vyjasnit. Vše nasvědčuje, že nám to pomůže pochopit, kam všechno směřuje.“

„Ale to už by bylo nejspíš pozdě,“ zavrčel Ambler. „Takže tady máme určitou posloupnost. Vy ale nevíte, jak jí rozumět.“

„Musíme to zjistit.“ Caston ho zpražil mrazivým pohledem, v němž se skrývala i kapka ironie. „Kdybych věřil na pověry, řekl bych, že vám nepřálo štěstí.“

„To se může změnit, třeba se na mě příště zase usměje.“

Účetní se ošil. „Skutečné řady se nikdy nemění. Pokud je člověk nezmění sám.“

LANGLEY

Adrian Choi seděl za šéfovým stolem a pohrával si s kovovým cvočkem v uchu. Líbilo se mu, že tam může takhle beztrestně úřadovat. Navíc nehrozilo, že někdo půjde kolem. Chodba, v níž se nacházela Castonova kancelář, nebyla sice zapovězená, ale ležela poněkud z cesty. Připomínala sibiřské vyhnanství. Adrian znovu zvedl telefon.

Když se Caston snažil získat osobní spisy z léčebny na ostrově Parrish, narazil na neprostupnou zeď. Na Adrianovu otázku, jak by se to mohlo povést jemu, odpověděl Caston cosi o kouzlu osobnosti. Adrian postrádal Castonovu autoritu, ale byly i neoficiální cestičky. Vykouzlil ten nejzářivější úsměv a zavolal asistentce Střediska společných zařízení, která měla přibližně stejné postavení jako on. Caston hovořil s jejím šéfem bezvýsledně. Vrčel, reptal a křičel. Adrian se rozhodl pro jinou taktiku.

Ženu, která se ozvala ve sluchátku, bylo třeba nejdřív rozehřát. Její hlas zněl totiž velice ostražitě.

„PLOP, oddělení 4Z – ano, vím,“ řekla. „Budu muset připravit žádanky.“

„Ne, víte, my už jsme od vás kopie těch spisů dostali,“ zalhal Adrian.

„Vážně?“

„Jo,“ odvětil Adrian bodře. „Já chci jen poprosit ještě o jednu kopii.“

„Aha,“ řekla mladá žena o špetku méně ledově. „Omlouvám se. Úřední šiml, co?“

„O tom mi chvíli povídejte,“ odvětil Adrian tím nejmedovějším tónem, jaký ze sebe dostal. „Rád bych vám řekl, že jde o záležitost bezpečnosti státu. Ale ve skutečnosti mi jde hlavně o to, abych si zachránil kůži.“

„Jak to myslíte?“

„Víte, Caitlin – jste Caitlin, ne?“

„Ano.“ Zdálo se mu to, nebo opravdu roztávala, byť nenápadně?

„Připadáte mi jako typ člověka, který chyby nedělá, takže od vás nečekám příliš pochopení.“

„Já?“ Zahihňala se. „Děláte si legraci?“

„Vím, jaká jste. Máte všechno pod kontrolou. Všechny papíry ve vaší kanceláři jsou na svém místě.“

„Bez komentáře,“ odtušila a Adrian uslyšel v jejím hlase úsměv.

„Heleďte, člověk musí mít vzory, že jo. Já si vás prostě takhle představuju – nebořte mi ten obraz, prosím vás.“

„Vy jste vážně vtipálek.“

„No vidíte, takže jsem asi z legrace poslal ten spis přímo do kanceláře ředitele a neudělal jsem kopii pro šéfa.“ Adrianův hlas zněl vemlouvavě, ale také trochu koketně. „Dovedete si asi představit, jak bude šéf šílet. Dostanu pořádně za uši a nepomůže mi ani titul ze Stanfordu.“ Odmlčel se. „No nic, to je můj problém, ne váš. Nechtěl jsem vás s tím otravovat. Zapomeňte na to. Opravdu.“

Mladá žena na druhém konci linky vzdychla. „Kolem těch věcí tady bylo hrozné haló, ani nevím proč. Všechno je v nějaké databázi úrovně Omega.“

„Vnitřní rivalita je vždycky největší.“

„Tak nějak,“ hlesla nejistě. „Poslyšte, uvidím, co se dá dělat. Jo?“

„Jste moje zachránkyně, Caitlin,“ řekl Adrian. „Bez legrace.“

PAŘÍŽ

Burton Lasker se ještě jednou podíval na hodinky a rozhlédl se po salonku Air France. Fenton si zakládal na dochvilnosti. Letecká společnost už však začala pouštět pasažéry na palubu, a Fenton pořád nikde. Lasker si to ověřil u zřízenců u vchodu. Na jeho tázavý pohled odpověděli jednoduchým zavrtěním hlavy. Už se jich na Fentona vyptával nejméně třikrát. Popadla ho zlost. Člověk se může opozdit z tisíce důvodů, Fenton s nimi však vždycky dopředu počítal a zahrnul je do svých plánů. Dobře věděl, co všechno může každodenní život přivát, a tak raději nikdy neriskoval. Tak kde vězí? A proč ani nebere mobil?

Lasker pracoval u Fentona už deset let a přinejmenším v posledních několika letech se mohl směle označit za Fentonova nejvěrnějšího pobočníka. Každý vizionář potřebuje někoho, kdo spolehlivě provádí jeho pokyny a dotahuje akce do konce. Lasker v tom vynikal. Kdysi sloužil u zvláštních jednotek, ale nikdy nepohrdal civilisty jako jiní vojáci: Fenton podporoval agenty, jako někteří lidé podporují umělce. Jako skutečný vizionář pochopil, že partnerství státu se soukromou sférou může pozvednout tajné operace USA na vyšší úroveň. Fenton si na Laskerovi oplátkou cenil jeho dokonalé znalosti boje v terénu i vytříbenějších postupů protiteroristických jednotek, jež kdysi pomáhal cvičit. Lasker pokládal dobu strávenou u Fentona za nejdůležitější a nejhezčí roky svého dospělého života.

Kde ten chlap je? Když personál Air France s omluvným krčením ramen zavřel dveře do chodby, Laskera dloubl v břiše rampouch strachu. Něco se stalo. Zavolal na recepci hotelu, kde se s Fentonem ubytovali. Ne, Monsieur Fenton se neodhlásil.

Něco se vážně stalo.

*****

Laurel Hollandová se konečně připojila ke zbylým dvěma mužům v jinak liduprázdném třetím patře Armandierova muzea. Své několikaminutové zpoždění omluvila tím, že jí zařizování trvalo déle, než čekala.

„Vy jste určitě Clayton Caston,“ oznámila účetnímu a podala mu ruku. Její chování i slova působila poněkud škrobeně. Jako by stále měla obavy z jeho vysoké funkce u CIA. Současně však věřila Amblerovu úsudku. Ambler rozhodl, že s ním budou spolupracovat. Ona se jen přizpůsobila. Snad se proboha nezmýlil. „Říkejte mi Clayi,“ odvětil účetní. „K vašim službám. Těší mě, Laurel.“

„Hal říkal, že jste ve Francii poprvé. Já taky, představte si.“

„Poprvé a doufám, že naposled,“ zabručel Caston. „Nesnáším to tady. V hotelu jsem ve sprše otočil kohoutkem označeným C a málem jsem se uvařil. Přísahám, že jsem v tu chvíli zaslechl smích padesáti milionů Francouzů.“

„Padesát milionů Francouzů se nemůže mýlit,“ sdělila mu Laurel vážně. „Takhle to přece říkají, ne?“

„Padesát milionů Francouzů,“ zpražil ji Caston káravým pohledem, „se může zmýlit na padesát milionů způsobů.“

„Kdo by to počítal?“ prohodil Ambler lehce a sledoval tváře několika málo chodců pod okny. Podíval se na noviny, které si Laurel vzala jako zástěrku. Le Monde diplomatique. Na titulní straně byl článek od jakéhosi Bertranda Louise-Cohna, zřejmě významného intelektuála. Ambler ho přelétl očima. Pojednával o konferenci Světového ekonomického fóra v Davosu, ale obsahoval hlavně obecné fráze o současném hospodářském rozvoji. Cosi o „la pensée unique“, což podle Louise-Cohna mohli nepřátelé této myšlenky označit za „la projection idéologique des intéréts financiers de la capitale mondiale“ – ideologický pohled na finanční zájmy nadnárodního kapitálu – neboli „l’hegemonie des riches“, vládu bohatých. V další části autor opakoval známou levicovou kritiku 1’orthodoxie libérale, aniž by se k ní sám přihlásil, nebo ji odmítl. Celá stať působila jako zbytečný intelektuální výplod, zkrátka mlácení prázdné slámy.

„Co se tam píše?“ zeptala se Laurel a ukázala na článek.

„Je to o nějaké schůzi titánů v Davosu. Světové ekonomické fórum.“

„Aha. A je autor pro, nebo proti?“

„To by mě taky zajímalo,“ odtušil Ambler.

„Já tam jednou byl,“ řekl účetní. „Světové ekonomické fórum mě pozvalo na panelovou diskusi o praní špinavých peněz. Musím uznat, že je tam pár lidí, kteří fakt vědí, o čem mluví. Jsou něco jako asparágus na kytici.“

Ambler znovu vyhlédl oknem na ulici a ujistil se, že do okolí nevstoupil nikdo podezřelý. „Koukněte, hraní na slepou bábu už mě unavuje. Víme, že existuje nějaký vzorec – řada nebo posloupnost, jak říkáte. Ale tentokrát potřebuju dopředu znát další krok.“

„Můj asistent shání další informace ze společných zpravodajských zdrojů,“ sdělil mu Caston. „Navrhoval bych počkat, co zjistí, a podle toho se zařídit.“

Ambler vrhl na úředníka neúprosný pohled. „Vy se jen vezete, Castone. Nic víc. Jak říkám, tohle není váš svět.“

*****

Wu Ťing-ku byl uhlazený muž, ale když potřeboval, dokázal si zjednat pozornost. Během kariéry na ministerstvu pro státní bezpečnost si získal pověst střízlivého analytika, který nebyl naivka ani strašpytel. Byl to člověk, jemuž ostatní naslouchali. Prezident Liu Ang se však jeho radou bohužel vůbec neřídil. Kdo by se proto divil, že svaly ve Wuových úzkých ramenou zkameněly napětím.

Ležel nehnutě na břiše na úzkém polstrovaném stole a připravoval se na masáž, kterou si dopřával pravidelně dvakrát týdně. Snažil se zaplašit neblahé myšlenky, jež ho trápily.

„Máte hrozně ztuhlé svaly,“ řekla masérka a silnými prsty mu hnětla kůži kolem krční páteře.

Ten hlas nepoznával – nebyla to jeho obvyklá masérka. Otočil hlavu a podíval se na náhradnici. „Kde je Mej?“

„Mej dneska není dobře, pane. Já jsem Čen. Nevadí?“

Čen byla ještě hezčí než Mej a měla pevný a sebejistý stisk. Wu spokojeně přikývl. Špičkové a exkluzivní lázně Caspara, jež v Pekingu otevřeli teprve nedávno, zaměstnávaly jen ty nejlepší masérky: to bylo nad slunce jasnější. Otočil se zpět, položil hlavu na opěrku a poslouchal konejšivé bublání vody a jemné tóny čínské citery. Kam Čen sáhla, jako by se napětí najednou rozplývalo.

„Výborně,“ zamumlal. „Když chce loď plout dál, je třeba uklidnit rozbouřené moře.“

„To je naše specialita, pane,“ zavrněla Čen. „Takové pevné svaly – na vás asi musí ležet velká tíha zodpovědnosti.“

„Je to tak,“ vzdychl Wu.

„Já umím jen tohle, pane.“

„Máte mě ve svých rukou.“

Krásná masérka mu začala důkladně prohmatávat chodidla. Wu cítil čím dál větší lehkost. Náhle byl tak ospalý, že se nezmohl na žádnou reakci, když se mu těsně pod nehet palce levé nohy zapíchla injekční jehla – bodnutí působilo v tu chvíli tak nepatřičně, že si ho hned neuvědomil. A pak ho spláchla vlna naprostého uvolnění a otupělosti. V příštích několika okamžicích dokázal jen matně přemítat, jaký je rozdíl mezi uvolněním a ochrnutím. Jako by odcházel na onen svět.

Čen si poté nevzrušeně ověřila, že už skutečně nežije.

*****

Burton Lasker nastoupil do výtahu v hotelu Georges V. s hladce oholeným manažerem, jenž měl zrovna službu. Když vyjeli do šestého patra, mladý muž zaklepal na těžké dubové dveře a pak je speciální kartou odemkl. Oba muži procházeli pokoji, nikde ani živáčka. Hoteliér nakonec vstoupil do koupelny. Když vyšel ven, byl bledý jako stěna. Lasker okamžitě vpadl dovnitř a spatřil to, co předtím druhý muž. Zalapal po dechu. Jako by měl v hrudníku míč, který mu bránil pořádně se nadechnout.

„Byl to váš přítel?“ zeptal se hoteliér.

„Ano, a taky kolega,“ přitakal Lasker.

„Upřímnou soustrast.“ Mládenec se rozpačitě odmlčel. „Pomoc dorazí brzy. Obvolám to.“

Lasker stál jako přikovaný a snažil se uklidnit rozjitřené nervy. Paul Fenton. Jeho zarudlé tělo plné puchýřů bezvládně leželo ve vaně. Z vody se ještě kouřilo a vedle vany stála prázdná láhev od vodky – kulisy, jež snad mohly zmást gendarmerie, Laskera však ne.

Vynikající člověk a velký myslitel byl zavražděn.

Lasker tušil, kdo by za tím mohl stát, a když prohlédl Fentonův kapesní počítač, jeho podezření se potvrdilo. Byl to chlap, kterému Fenton říkal Tarquin. Lasker ho znal. Až příliš dobře.

Tarquin sloužil u Útvaru politické stabilizace a Lasker – krycím jménem Cronus – měl tu smůlu, že s ním pracoval na několika akcích. Tarquin se bůhvíproč cítil povýšený nad své kolegy a zapomínal, kolikrát mu nezištně pomohli. Měl zvláštní schopnost odhadnout lidi, jíž doslova uchvátil některé stratégy Konzulárních operací. Ti hlupáci nedokázali pochopit, co bylo ostříleným agentům jako Cronus naprosto jasné: že úspěch operace nakonec vždycky závisí na počtu mužů a palebné síle.

A teď Tarquin zabil nejlepšího člověka, jakého Lasker kdy poznal. Za to zaplatí. Zaplatí jedinou měnou, kterou Lasker přijme: vlastním životem.

Laskera nejvíc mrzelo, že kdysi zachránil Tarquinovi život – vděčnosti se samozřejmě nedočkal. Vzpomínal si na vlhkou noc plnou komárů v džungli Džafra na Srí Lance před deseti lety. Té noci riskoval vlastní život. Vpadl dovnitř a v divoké přestřelce vytrhl Tarquina ze spárů teroristů, kteří se ho chystali zabít. Trpce si vybavil staré smutné přísloví: Žádný dobrý skutek nezůstane bez trestu. Zachránil život lidské zrůdě. Tu chybu teď napraví.

Fenton mu nevysvětlil všechno, co měl v plánu – to by neudělal žádný vizionář. Když se ho jednou zeptal na podrobnosti jedné akce, Fenton ho odbyl: „Vaším úkolem je poslouchat a zabíjet.“

Tady však veškerá legrace končila.

Lasker prolétl seznam spojení z Fentonova kapesního počítače. Pošle tomu mizerovi textovou zprávu. Ale nejdřív obvolá zhruba desítku „spolupracovníků“, které měla Skupina strategických služeb v Paříži. Uvede je do stavu pohotovosti a sdělí jim, že přesné mobilizační rozkazy mohou očekávat v nejbližší době.

Laskera sevřela křeč hlubokého žalu. Nemohl si však dovolit smutek, dokud nevykonal odplatu. Zburcovat v sobě veškerou disciplínu své vzácné profese. Sejde se s tím odporným chlapem při západu slunce.

Bude to poslední západ slunce, který kdy Tarquin spatří, předsevzal si Lasker.

*****

Caleb Norris si vypnul mobilní telefon. Byla hloupost, že CIA ve svých budovách používání mobilů úplně nezakázala, pomyslel si. Jejich přítomnost narušovala značnou část přijatých bezpečnostních opatření – jako byste chtěli utěsnit cedník proti vodě. V dané chvíli mu však tato okolnost hrála do karet.

Nakrmil skartovací stroj vedle stolu různými písemnostmi, vzal si kabát a nakonec odemkl skříňku vyztuženou ocelí ukrytou v příborníku. Střelná zbraň s dlouhou hlavní se mu s přehledem vešla do aktovky.

„Hezky si to tam užijte, pane Norrisi,“ zašvitořila Brenda Wallensteinová svým známým nosovým tónem. Jako Norrisova sekretářka pracovala pět let a po celou dobu bedlivě dbala o své zdraví. Když se v tisku objevily první články o poruchách hybnosti, začala nosit speciální náramky a tlaková obinadla. Jejím posledním hitem byla zvláštní sluchátka po vzoru operátorek na ústřednách, aby si zvedáním telefonů nedejbože nenamohla krční páteř. Norris si matně vzpomínal, že svého času mluvila o alergii na různé vůně. Naštěstí měla potíže s udržením pozornosti, a tak se jí tyto neduhy nerozvinuly do vážnější podoby.

Norris už dávno přišel na to, že jeho sekratářka trpí utkvělou představou, že má stejně riskantní práci, jako je kupříkladu služba u námořní pěchoty. Kdyby bylo po jejím, připnula by si na hruď řadu vyznamenání za „válečná zranění“. Přitom většinou jen seděla u klávesnice a zvedala sluchátko…

„Díky, Brendo,“ odvětil zástupce ředitele srdečně. „Přesně to mám v plánu.“

„A nespalte se,“ varovala ho sekretářka s neomylnou schopností najít na každé situaci špatnou stránku. „Víte, že tam dole mají dokonce i malinkaté slunečníčky, aby se jim nespálilo pití? Tamní slunce má opravdu sílu. Mrkla jsem na internet a našla vám předpověď počasí pro St. John a Panenské ostrovy. Budete mít oblohu bez mráčku.“

„Tak to máme nejradši.“

„Jednou jsme s Joshuou byli v St. Croix.“ Nevyslovila to francouzsky, ale přesně tak, jak to četla. „Hned první den se tak strašně spálil, že si mazal na obličej mentolovou zubní pastu, aby se ochladil. No jen si to představte.“

„Radši ne, jestli vás neurazím.“ Norris krátce zaváhal, jestli si nemá vzít víc nábojů, ale vzápětí tu myšlenku zavrhl. Málokdo o něm věděl, že je výtečný střelec.

Brenda se zachichotala. „Člověk musí vědět, do čeho jde, no nemám pravdu? Budete tam mít přesně to, co vám nařídil doktor: azurové nebe, moře a bílý písek. Auto už je tady, právě jsem to ověřila. Čeká v sekci 2A s vašimi zavazadly. Na Dullesovo letiště by to v tuhle denní dobu nemělo trvat ani půlhodinku. Čeká vás hladká plavba.“

Měla pravdu – přes nemožnou upovídanost a hypochondrii byla celkem šikovná – Cal Norris však chtěl přijet na letiště s velkým předstihem. Všechny papíry měl sice v pořádku, odbavení zbraně by přesto mohlo chvíli trvat. Fronta v obchodní třídě naštěstí obvykle postupovala rychle.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil ho pracovník u letištní přepážky nacvičenou frází. „Kampak to dnes bude?“

Norris posunul letenku po pultu. „Do Curychu.“

„Na lyže?“ Než mu úředník orazítkoval palubní vstupenku, přelétl pohledem jeho pas i potvrzení o zaplacení letenky. Norris se pokradmu podíval na hodinky. „Uhádl jste.“

*****

Ambler sledoval ulici před Armandierovým muzeem, kterou prolétl další poryv větru. Náhle ucítil, že mu v náprsní kapse kabátu vibruje mobilní telefon typu BlackBerry pro příjem elektronické pošty. Byla to určitě zpráva od Fentona nebo některého z jeho lidí, kteří mu přístroj dali. Rychle přečetl drobný displej. Jakýsi Fentonův poskok chtěl domluvil schůzku na večer – tentokrát se měla odehrát venku. Když vrátil mobil do kapsy, ucítil závan neklidu.

„Kde?“ zeptala se Laurel.

„Pere-Lachaise,“ odvětil agent. „Není to zrovna originální volba, ale má svoje výhody. Fenton se navíc nerad s někým schází dvakrát na jednom místě.“

„To se mi moc nelíbí,“ řekla Laurel. „Vlastně vůbec.“

„Protože je to hřbitov? Klidně by to mohl být třeba zábavní park – je tam pořádně rušno. Věř mi: já vím, co dělám.“

„Kéž bych měl vaši jistotu,“ ozval se Caston. „Fenton je nebezpečná osoba. Celá ta jeho spolupráce s federální vládou pěkně smrdí. Moje kancelář se na to trošku koukla. Zdá se, že úhrady schovali do černé skřínky. Jsou to tajné informace – odsud se k nim nedostanu. Ale rád bych si ty cifry prohlídl. Vsadím se, že bych našel řadu nesrovnalostí.“ Zamrkal. „Sejít se s podobnými lidmi na hřbitově Pere-Lachaise? To už překračuje hranice rizika a otevírá dveře do temné říše nejistoty.“

„Castone, sakra, vždyť já už v temnotě nejistoty dávno žiju,“ rozohnil se Ambler. „Nebo jste si toho nevšiml?“

Laurel k němu natáhla ruku. „Já jen říkám, aby sis dal pozor,“ snažila se ho uklidnit. „Pořád nevíš, o co jim vlastně jde.“

„Dám pozor, neboj. Ale už se k tomu blížíme.“

„Ke zjištění, co ti provedli.“

„Ano,“ odvětil Ambler. „A co mají v plánu se zbytkem světa.“

„Buď opatrný, Hale,“ zopakovala naléhavě. Úkosem pohlédla na Castona, předklonila se a pošeptala Amblerovi do ucha: „Vážně z toho nemám nejlepší pocit.“

PEKING

„Musíme informovat prezidenta,“ řekl Wan Tsaj. Tlustá skla brýlí s ocelovou obrubou jen prohlubovala hrůzu v jeho očích.

„Ale co když se soudruh Čchao opravdu zabil při běžné autonehodě?“ zeptal se Li Pchej. Sešli se ve Wan Tsajově kanceláři ve Dvoraně svědomité vlády. „Co když to tak bylo?“

„Vy tomu snad věříte?“ otázal se Wan Tsaj.

Starý muž ztěžka vydechl a z hrudi mu vyšlo slabé zachrčení. „Ne,“ odpověděl popravdě. „Nevěřím.“ Li Pchejovi bylo hodně přes sedmdesát, náhle však vypadal ještě na víc.

„Šli jsme běžnou úřední cestou,“ pravil Wan Tsaj, nikoli poprvé. „Vyslali jsme poplašné signály. Ale zjistil jsem, že prezident je už ve vzduchu, na půli cesty. Musíme ho přemluvit k návratu.“

„Jenže on se nevrátí,“ zasípal Li Pchej. „Oba to moc dobře víme. Je moudrý jako sova – a paličatý jako mezek.“ Do jeho svraštělé tváře vstoupil bolestný výraz. „A kdo ví, jestli mu doma nehrozí ještě větší nebezpečí.“

„Mluvil jste s Wu Ťin-ku, Čchaovým kolegou?“

„Jako by se po něm slehla zem.“ Ekonom těžce polkl.

„Jak je to možné?“

Wan Tsaj roztřeseně zavrtěl hlavou. „Nikdo neví. Ale mluvil jsem s ostatními. Všichni si chceme myslet, že měl Čchao obyčejnou nehodu. Moc nám to však nejde.“ Ekonom si prohrábl rukou husté prošedivělé kadeře.

„Je na místě dělat si starosti také o Wua,“ usoudil stařec.

Wan Tsaj se zatvářil ztrápeně. Jeho duševní rovnováha se ocitla v rozvalinách. „Kdo má na povel prezidentovu ochranku?“

„Vy víte kdo,“ odpověděl Šelma sedlák.

Wan Tsaj na chvilku zavřel oči. „Armáda.“

„Jednotka pod vojenským velením. Ale to vyjde nastejno.“

Wan Tsaj se rozhlédl po své rozlehlé kanceláři ve vznešené Dvoraně svědomité vlády i po fasádách Čung-nan-chaje, jež se rýsovaly za oknem. Dveře, zdi, brány, mříže – připadal si jako ve vězení.

„Osobně promluvím s odpovědným generálem,“ vyhrkl Wan Tsaj. „Řada vysokých důstojníků jsou v soukromí čestní muži, bez ohledu na politické názory.“

O několik minut později se tedy spojil s generálem, pod jehož ochranou se prezident Liu Ang právě nacházel. Sdělil mu své obavy a současně přiznal, že zatím nemá pádné důkazy. Poprosil velitele, aby jeho ochranka vyřídila Liu Angovi naléhavou zprávu.

„Nemusíte se bát,“ ujistil ho voják hrubou mandarínštinou s nádechem nářečí hakka. „Bezpečnost Liu Anga je pro mě na prvním místě.“

„Já i ostatní lidé z prezidentova okolí si děláme velké starosti,“ řekl ekonom, nikoli poprvé.

„Naprosto vás chápu,“ uklidnil ho generál Lam. „Jak se říká u nás na vesnici: ‚Pravé oko, levé oko.‘ Věřte, že bezpečnost našeho milovaného vůdce považuji za svůj osobní úkol.“

Wan Tsaj si alespoň myslel, že to takhle generál řekl. Díky těžkému přízvuku by se totiž slovo „úkol“ dalo zaměnit za úplně jiný, málokdy používaný mandarínský výraz, který v překladu znamenal cosi jako „hříčka“.

28

Hřbitov Pere-Lachaise byl založen počátkem devatenáctého století na vršku u někdejších Biskupských polí a získal název po zpovědníkovi Ludvíka XIV., otci Lachaisovi. Časem se stal místem posledního odpočinku populárních osobností. Byli tu pohřbeni Jim Morrison, Colette, Marcel Proust, Oscar Wilde, Sarah Bernhardtová, Edith Piaf, Chopin, Balzac, Corot, Gertrude Steinová, Modigliani, Stephane Grappelli, Delacroix, Isadora Duncanová a řada dalších. Takhle umírají bohatí a slavní, napadlo Amblera, když vstoupil dovnitř.

Hřbitov byl rozlehlý – nejméně padesát hektarů – a protkaný dlážděnými chodníčky. Obzvlášť v zimě mohl někomu připomínat obří výstavu kamene.

Podíval se na hodinky. Schůzka se měla uskutečnit deset minut po páté. Slunce v Paříži v tomto ročním období zapadalo kolem půl šesté. Světlo už rychle vyprchávalo. Zachvěl se. Zima za to mohla jen částečně.

Nikdy nesmíš souhlasit s místem, které vybere druhá strana. Tak zněla zásada číslo jedna. V tomto případě však neměl jinou možnost, nechtěl-li ztratit svou nit.

Hřbitov Pere-Lachaise se na mapě členil na devadesát sedm „oddílů“, jakýchsi miniaturních okrsků, hlavní cesty však měly svá jména a Ambler dostal poměrně konkrétní pokyny, kterými se dát. S černý batohem na zádech poslušně prošel po Avenue Circulaire, okružní trase vedoucí kolem hřbitova, a zahnul doleva na Avenue Feuillant. Všechny cesty a chodníky lemovalo množství náhrobků a mauzoleí o velikosti menších domků. Celé to vypadalo skoro jako vesnice. Vesnice smrti. Některé náhrobky byly vytesané z červené žuly. Většinu však tvořily desky ze světlého vápence, travertinu či mramoru. Šedivý podvečer jen podtrhoval truchlivou náladu.

Ambler se nevydal na domluvené místo hned. Chvíli bloumal po stezkách v jeho okolí. Rostlo tam hodně stromů, většinou však bez listí, pro úkryt tudíž nevhodných. Fenton přesto mohl umístit své lidi za větší stavby. Mohli se také v civilu procházet mezi turisty a návštěvníky, o něž tam také nebyla nouze.

Ambler zamířil k nejbližší lavičce, ocelové konstrukci natřené nazeleno, a nenápadně pod ni zasunul svůj černý batoh. Poté vykročil pryč a zaujal pozorovací stanoviště za jedním z větších kamenných pomníků na druhé straně stezky. Pak zmizel v budce označené jako WC, kde ze sebe shodil bundu a oblékl si svetr. Rychle vyšel ze dveří a schoval se za dvouapůlmetrový pomník jakéhosi Gabriela Lullyho, odkud mohl sledovat dění, aniž by ho někdo spatřil.

Zhruba po minutě kolem procházel mladík v džínách, hnědé kožené bundě a černém tričku. Posadil se na lavičku, líně zívl a pak pokračoval ve zdánlivě bezcílné pouti. Ale když vykročil, Ambler si všiml, že batoh zmizel.

Mladík v kožené bundě byl jedním ze slídilů a udělal přesně to, co Ambler předpokládal, i když překvapivě rychle a šikovně. Sledovali, jak tam Ambler položil batoh, a někoho pro něj poslali, aby zjistili proč.

Obsah ve skutečnosti tvořil obyčejný ptačí zob. Byl to ironický odkaz na pracovní slang tajných operací: ptačí zob označoval věc, která neměla žádnou skutečnou hodnotu, dala se však použít jako návnada pro nepřátelské agenty. Až batoh otevřou a nahlédnou do sáčku se semínky slunečnice a prosa, pochopí jeho lest.

Ambler však mezitím jednoho ze Slídilů odhalil. Pověsí se na něj a uvidí, zda ho mladík dovede k ostatním.

Vstoupil na dlážděný chodníček, nyní oblečený v džínách a šedém svetru, na očích brýle z želvoviny. Ostatní šaty pevně smotal do nylonového váčku na zip, který nesl přes rameno. Působil naprosto všedním dojmem.

Nebo v to alespoň doufal.

Držel se asi dvanáct metrů za slídilem v černém tričku. Šel za ním přes další náměstí, kde se střetávaly všechny vrstvy návštěvníků – výletníci, zahraniční turisté, historici umění, dokonce i místní. Mladík v kožené bundě a černém tričku kráčel strojeně nenuceným tempem. Rozhlédl se na obě strany. Jen málokdo, špičkové profesionály nevyjímaje, by si všiml téměř neznatelného souhlasného pohledu vysoké ženy vlevo od něj a drobného vyzáblého mužíka po jeho pravici. Amblerovi to však neušlo. Další slídilové. Ambler se ještě jednou po očku podíval na ženu. Měla hnědé myší vlasy ostříhané nakrátko a džínovou bundu. Stejně jako řada lidí na hřbitově držela velký náčrtník a černý uhel, aby mohla sejmout „otisky“ nápisů na náhrobcích. Ambler však na první pohled poznal, že to jen hraje. Její oči rychle těkaly po okolí, o tesaný kámen pomníku ani nezavadily.

Stejný případ byl i vyzáblý mužík s dlouhými tmavými vlasy na pěšinku, jejichž konečky působily mastně a slepeně. I on patřil ke slídilům. Měl na uších sluchátka a pohazoval hlavou do rytmu. Ambler však věděl, že rozhodně neposlouchá žádnou hudbu. Tímto způsobem mohl nerušené přijímat pokyny z ukryté vysílačky a pak je předávat ženě s myšími vlasy. Když Ambler došel k dalšímu náměstíčku, ucítil na šíji nepříjemné mravenčení.

Bylo jich tam víc.

Důkazy neměl, ale vycítil to. Z pohledu až příliš upřeného na okolní chodce, který se znenadání odvrátil. Z předstíraně lhostejného zraku, který spočinul nápadně dlouho, nebo naopak krátce. Z letmé výměny pohledů mezi dvěma lidmi zcela odlišného sociálního postavení, již by se správně neměli znát.

Měl dojem, jako by procházel živým společenským organismem – zdánlivě nahodilým souborem lidí propojených neviditelnými nitkami, za něž z povzdálí kdosi tahal.

Amblera zamrazilo v zádech. Nepřekvapilo ho, že narazil na skupinku agentů v civilu. U vysokého státního činitele typu náměstkyně Whitfieldové se některá opatření dala očekávat.

Seskupení agentů, jež potkal, však vůbec neodpovídalo povaze schůzky. Zaprvé jich tam bylo moc. Jejich rozestavení tvořilo až příliš složitý obrazec. Nezaujali čistě obranné pozice, spíš se zdálo, že jsou připraveni na rychlou akci. Všechno mu to připadalo velice povědomé. Jako agent Útvaru politické stabilizace se na podobných operacích sám často podílel a vždy měly útočnou povahu – šlo při nich o únos, případně vraždu.

Amblerovi ztuhla krev v žilách. Myšlenky mu vířily hlavou. Musíš se soustředit, nakázal si. Chlápek v kožené bundě a černém tričku právě podával batoh dvěma mužům s kamennou tváří v tmavých balonových pláštích. Přijali zásilku a spěchali pryč, nepochybně k nějakému speciálnímu vozidlu.

Nabízely se dvě možnosti. Ta první: že se o schůzce dozvěděli nepřátelé a rozhodli se ji překazit. Ambler však musel připustit, že pravděpodobnější je varianta číslo dvě: od začátku to byla past.

Takže ho Fenton obelhal? Nedalo se to vyloučit, což znamenalo těžkou ránu Amblerově sebedůvěře. Fenton byl možná vynikající herec – vyznavač slavné metody Stanislavského, který dokázal předstírané emoce vnitřně prožívat. Amblerův dar dokonalého vcítění do druhých lidí byl možná vzácný a záhadný, nikdo však nemohl zaručit jeho naprostou neomylnost. Jistě se dal i oklamat.

Možná se však Fenton sám stal obětí léčky. To Amblerovi připadalo pravděpodobnější. Fenton by se dal oklamat snadněji než on.

Tak či onak, Ambler věděl, že musí okamžitě zmizet. Štvalo ho to: každý ze členů rýmu mohl vědět něco, co Amblera zajímalo. Každý nepřítel je potenciální zdroj informací. K čemu by to však bylo, kdyby ho zabili. Musel se smířit s krutou realitou.

Přidal tedy do kroku a při první příležitosti zabočil doprava, ke stanici metra Pere-Lachaise. Na rovné dlážděné stezce ještě přidal do kroku jako obchodník, který si náhle uvědomil, že jde pozdě na jednání.

Příliš pozdě si uvědomil, co mu hrozí: dva svalovci v tmavých kabátech, kteří si předtím vzali od mladíka batoh, mu rychle kráčeli v ústrety a v příštím okamžiku do něj vrazili. Pak ho vzali mezi sebe a jediným dobře nacvičeným pohybem ho otočili.

„Je m’excuse, monsieur. Je m’excuse,“ opakovali hlasitě. Promiňte, promiňte. Náhodný kolemjdoucí by výjevu nevěnoval žádnou pozornost, spěchající obchodníci se zkrátka nešťastně srazili, co je na tom? Ambler se zuřivě vzpíral, ale marně. Oba agenti byli vysocí a silní – vyšší a silnější než on – a jejich elegantní pláště pomohly ukrýt dokonale nacvičené násilí, s nímž Amblera odtáhli z chodníku za blízké mauzoleum. Když je zakryla bohatě zdobená kamenná stavba, vzali ho mezi sebe a pevně sevřeli nad lokty, a tím znehybnili. Muž po jeho pravici držel ve druhé ruce jakýsi plastový předmět s drobným ocelovým odleskem. Byla to injekční stříkačka, v jejíž válečku prosvítala jantarová tekutina.

„Ani muk,“ nařídil chlap tlumeným hlasem, „nebo vám ji zapíchnu do ramene.“ Byl to urostlý Američan se širokou tváří. V jeho dechu Amber ucítil zápach masového vývaru: nepochybně součást bílkovinné stravy kulturistů.

Na scéně se rázem zjevil třetí muž. Amblerovi trvalo jen pár vteřin, než ho poznal. Měl prořídlé vlnité vlasy plné šedin, oči blízko u sebe a čelo zbrázděné hlubokými vráskami. V dobách, kdy ho Ambler znal, byla jeho tvář ještě hladká a kštice hustá, neposlušná. Měl však tentýž dlouhý, rovný a mohutný nos s rozšířeným chřípím, jímž trochu připomínal koně. Ambler věděl, že je to Cronus. Nemohl se splést.

Cronus se pousmál. Jeho úsměv však postrádal jakékoli lidské teplo, působil naopak výhružně. „To už je let, co?“ prohodil konverzačním tónem, o přátelský rozhovor přitom vůbec nešlo. „Dlouho jsme se neviděli, Tarquine, jen co je pravda.“

„Mohlo to tak klidně zůstat,“ odvětil Ambler bezbarvě a přejížděl pohledem po všech třech mužích. Bylo zřejmé, že Cronus je tady šéf. Zbylí dva ho sledovali a čekali na povel k akci.

„Před deseti lety jsem ti dal jeden dárek. Bohužel si ho teď budu muset vzít zpátky. Připadám ti jako Indián?“

„Netuším, o čem mluvíš.“

„Vážně?“ Cronusovy oči plály čirou nenávistí.

„Ale je to trochu zvláštní výraz, nemyslíš?“ Ambler potřeboval víc času – víc času na vyhodnocení situace, v níž se ocitl. „Říkáme, že si někdo bere dárek zpátky jako Indián, ale vzpomeň si na ty stovky smluv, které bílý muž uzavřel s rudým, na všechny ty sliby a záruky, jež byly nakonec porušeny. Já v tom vidím dost velkou nespravedlnost.“

Cronus ho zpražil pohledem. „Fakt si myslíš, že ti tohle projde?“

„Co jako?“

„Ty zasraná svině,“ vylétlo z Cronuse vztekle. „Zabil jsi velikána, ale pořád jsi naprostá nula, nic víc. Jen červ. A jako červa tě teď rozšlápneme.“

Ambler zíral do černých hlubin Cronusových očí. Čišela z nich zlost, ale ještě něco jiného: smutek. Nelíčená bolest.

„Cronusi, co se stalo?“ hlesl Ambler naléhavě.

„Zavraždil jsi Paula Fentona,“ odpověděl Cronus. „Otázka je: proč?“

Tak Fenton je po smrti? Kolečka v Amblerově hlavě se začala rychle otáčet. „Poslouchej mě, Cronusi,“ začal. „Děláš velkou chybu…“ Celé toto setkání, jak nyní pochopil, bylo od začátku smrtonosnou pastí. Pomstou věrného služebníka, jemuž žal zatemnil mozek.

„Ne, sakra, ty poslouchej mě,“ uťal ho Cronus nekompromisně. „Povíš mi, co mě zajímá. Dostanu to z tebe po dobrém, nebo po zlém. A tak trochu se těším, že to bude po zlém.“ Jeho tvář zkřivil sadistický škleb.

*****

Velká čtyřsloupá hrobka napoleonského generála a státníka Maximiliena Sebastiena Foye měla masivní podstavec a zdobila ji pečlivě opracovaná socha jejího obyvatele. Joea Li však zaujala hlavně špičatá kamenná stříška nad štítem a násloupím. Ležel na střeše, schovaný za ozdobnou zídkou, a díval se do dalekohledu. Měl vynikající rozhled po hřbitově: hrobka byla jedním z nejvyšších míst v nejbližším okolí a zimní období přeměnilo většinu stromů a keřů v kostry bez listí. Jeho zbraň, upravená verze odstřelovací pušky QBZ-95, byla čínské výroby. Náboje 5.8x42mm používaly výhradně zvláštní jednotky čínské armády. Model Norinco – vyvinutý společností China North Industries Group – nebyl pouhou kopií ruských předchůdců, ale dostal mnohá vylepšení. Kulky měly větší průraznost a zachovávaly si energii po delší část své dráhy. Joe Li si pušku ještě upravil, aby se dala lépe přenášet, složit a skrýt.

Silným dalekohledem si prohlížel sevřený hlouček mužů kolem Tarquina. Tarquin prokázal pozoruhodnou schopnost vyhýbat se složitým situacím – to musel Joe Li jako profesionál uznat. Byl však jen smrtelníkem z masa a kostí. Než se setmí, masa a kostí bude asi dost a dost…

Poslední spojení s Pekingem Joea Li rozladilo. Jeho řídící důstojník začal být netrpělivý. Vždycky v minulosti Joe Li dosáhl výsledků velice rychle. Nebyl zvyklý vysvětlovat šéfům zpoždění. Ještě víc ho překvapily překážky, jež mu jeho úkol přivál do cesty. Joe Li nebyl ovšem jen svalovec vykonávající rozkazy někoho jiného. Měl vlastní hlavu. Vyhledával a sbíral informace. Uměl je velice dobře vyhodnocovat. Nebyl jen ša-šou – obyčejný střelec. Pro takového člověka by Tarquin znamenal příliš velké a nebezpečné sousto. V sázce bylo tolik, že nesmělo dojít k žádné chybě.

Smysl daného úkolu mu však najednou připadal méně jednoznačný, než se původně zdálo.

Znovu se zahleděl do dalekohledu, jehož elektronický hledáček zajišťoval nejvyšší ostrost přímo uprostřed nitkového kříže.

*****

„Jen ze zvědavosti. Kolik ‚spolupracovníků‘ tady máš?“ zeptal se Ambler.

„Je jich celkem třináct,“ odvětil Cronus.

„Síťové rozmístění,“ řekl Ambler, jakoby sám pro sebe. On i Cronus měli s tímto rozestavením bohaté zkušenosti z Útvaru politické stabilizace. Každý agent měl spojení – zrakové, sluchové či elektronické – nejméně se dvěma dalšími. Malá skupinka agentů byla navíc ve styku také se vzdálenou jednotkou. Dostatečné množství kanálů zaručovalo koordinovaný postup i v případě, že by některý z účastníků vypadl ze hry. Zastaralá struktura velení a řízení odshora dolů byla snadno zranitelná: stačilo zlikvidovat ty nejvyšší. Síťový systém to znemožňoval.

„Na to, že to byla rychlovka, celkem slušná práce,“ prohodil Ambler s nefalšovaným obdivem.

„Skupina strategických služeb má zdroje všude,“ pravil Cronus. „To je Fentonův odkaz. Všichni bychom za něj položili život. To ale lidi jako ty nikdy nepochopí.“

„Lidi jako já?“ Ambler ukročil dozadu, opatrně a nenápadně. Největší šanci na útěk mu skýtalo postavení na vrcholu trojúhelníku – potřeboval přimět ostatní, aby se seřadili v jedné přímce. Nasadil odevzdaný výraz a pohlédl na muže po své levici. Dotyčný se právě díval na Cronuse, čekal na znamení od velitele. Cronus měl výsadní postavení a Ambler to chtěl obrátit proti němu. Začal mluvit, zapáleně a rozhořčeně – tedy tónem, který se obvykle neslučuje s fyzickou agresí. „Děláš ukvapené závěry, Cronusi, ale u tebe mě to ani nepřekvapuje. S Fentonem se pleteš, ale jsi slepý anebo hloupý, abys uznal svoji chybu.“

„Moje největší chyba byla ta, že jsem ti zachránil život, tenkrát ve Vanni.“ Vyslovil název oblasti na severu Srí Lanky, která byla centrem Tamilských tygrů, nechvalně známých teroristů.

„Ty žes mi zachránil život? Vážně si to myslíš? Málem mě kvůli tobě oddělali, ty kovboji jeden.“

„Blbost!“ sykl Cronus tiše, z jeho hlasu však čišelo rozčilení. „Ta schůzka byla past. Na místě bylo pět Tamilských tygrů ozbrojených až po uši. Chystali se tě zabít, Tarquine.“

Ambler si ten výjev velmi dobře vybavoval. Po mnoha týdnech vyjednávání se mu konečně podařilo dohodnout setkání s vybranými členy takzvaných Černých tygrů, tedy partyzánů, kteří přijali roli sebevražedných atentátníků, což byla cesta, již prošlapali právě Tamilové. Tarquin věřil v možnost rozštěpení této organizace, jako se to stalo v případě irských Sinn Fein. Znamenalo to izolovat pravověrné teroristy od hlavního občanského proudu. Vůdce povstalců, s nímž se měl sejít, se jmenoval Arvalan a sám pochopil bezvýchodnost teroru. On a jeho družina se domnívali, že s určitou pomocí zvenčí by s sebou mohli strhnout i ostatní. Tarquin věděl, jak by se to dalo zařídit.

Cronus byl členem menšího podpůrného oddílu, na němž Tarquinovi nadřízení ze stabilizačního útvaru trvali. Tarquinova bojová vesta byla opatřená drobným mikrofonem, který přenášel zvukový signál. Přesně jak očekával, několik minut po začátku setkání mu Arvalan začal spílat. Posluchač neznalý situace by si mohl myslet, že mu vyhrožuje. Z teroristova podivně kamenného výrazu však Tarquin usoudil, že jen hraje divadlo pro spolubojovníky. Byla to jeho metoda. Tarquin měl zase svoje.

Doškové dveře chatrče v džungli se náhle rozlétly a dovnitř vpadl Cronus se samopalem v rukou. Do protějších dveří vrazila další útočná puška a zahájila palbu na shromážděné zástupce domorodců. Během několika okamžiků bylo po všem. Arvalan i většina jeho věrných leželi mrtví v tratolišti krve. Jeden člen jeho družiny prchl do džungle.

Tarquin zuřil. Veškeré jeho úsilí zmařil jeden zbrklý a zaslepený agent stabilizačního útvaru. A zničil toho ještě mnohem víc. Bylo jasné, že zvěst o masakru se mezi teroristy rychle roznese.

Naděje na další zprostředkování nebo zásah ze strany Západu prudce poklesly. Žádný Tygr už nikdy k takové schůzce nesvolí.

Cronus však stál uprostřed těch jatek, zářil hrdostí a s blahosklonným úsměvem odmítal Tarquinovu domnělou vděčnost. Tarquin pak udělal věc, k níž sahal jen velice zřídka. Zavolal Whitfieldové a vysvětlil jí, co se stalo. Řekl, že Cronus ohrozil pověst útvaru, a proto je potřeba ho neprodleně odvolat z akce a postavit mimo službu. Whitfieldová místo toho přeřadila Cronuse do kanceláře mezi analytiky. Jeho zkušeností z akcí by prý byla velká škoda nevyužít. Tarquin to dokázal pochopit, nikdy však Cronusovi neodpustil jeho ukvapené a samolibé chovám.

„Vůbec ti nedošlo, cos to tam tehdy v Džafře provedl. Viděl jsi jen sám sebe,“ utrousil Tarquin. „Byl jsi nebezpečný, proto tě stáhli z terénu.“

„Tobě snad přeskočilo,“ vyhrkl Cronus. „Měl jsem tě v tom tygřím doupěti nechat chcípnout. Jak říkám, udělal jsem chybu. Ale příště už se to nestane.“

„Myslíš, žes mi zachránil krk. Přitom jsi ohrozil můj život a podělal celou operaci. Kdyby nešlo o tajnou věc, měl bys na krku soud. A tihle chudáci poslouchají tvoje rozkazy?“ Tarquin věděl, že je potřeba pořád mluvit, i při útoku.

„Myslíš, že bych ti měl být vděčný?“ Tarquin se plavně otočil dozadu. „To jen dokazuje,“ – vymrštil ruku a vší silou zasáhl do krku obra na levé straně – „že jsi ztratil kontakt s realitou.“ Přes námahu, kterou vložil do úderu, se snažil zachovat běžný hovorový tón. Doufal, že rozpor mezi jeho hlasem a činy zmate útočníky a získá mu pár klíčových okamžiků. Cítil, jak klouby jeho ruky narazily do chrupavky. Poškozené tkáně obklopující průdušnici brzy začnou škrtit průtok vzduchu, Tarquin však mezitím potřeboval využít zasaženého muže jako štít proti zbylým dvěma. Když injekce cinkla o zem, učinil výpad proti druhému svalovci, muž však bleskově uhnul a sáhl do kapsy pro pistoli. Na druhý pokus ho Tarquin zasáhl do spánku. Rukou mu projela prudká bolest. Chlap se však rychle vzpamatoval a dal se na útěk – opačným směrem než Cronus. Tarquinovi se ulevilo, ale v příští chvíli si uvědomil, že předčasně. Znamenalo to, že se ocitl v palebném poli.

Padl na zem. Vzápětí uslyšel čtyři tlumené výstřely – odkud? – a všude kolem něj se rozlétla hlína a úlomky mramoru. Prozkoumal pohledem terén před sebou a všiml si takřka neprostupné houštiny rododendronů, jejichž tuhé listy statečně odolávaly i největšímu chladu. Letmo přitom zahlédl čísi shrbené rameno v khaki bundě.

Čas se zpomalil. Tarquin vytrhl padlému muži z pouzdra pistoli s dlouhou hlavní, pečlivě namířil a vypálil tři rány rychle po sobě.

Překvapilo ho, že ze zbraně vyšlo jen tiché plivnutí, a došlo mu, že domnělá dlouhá pistole je ve skutečnosti Beretta 92 Centurion – malá devítimilimetrová zbraň se zkráceným závěrem a hlavní, kterou prodlužoval tlumič.

Pak uviděl, jak ze živého plotu rododendronů vylétla do vzduchu krvavá ruka a v další chvíli se raněný muž vrhl za nedalekou sochu, do bezpečí.

Tarquin tam ovšem bezpečí hledat nemohl. Musel něco udělat. Čím déle by tam zůstal, tím snadněji ho mohl někdo zaměřit. Vyrazil směrem, kam prchl Cronus, a hned ucítil na uchu pichlavou spršku mramorových střípků. Tentokrát na něj pravděpodobně vypálil odstřelovač z vyvýšené pozice. V běhu se rozhlédl kolem: v okolí byla řada míst, kde by se takový střelec mohl ukrýt.

Je jich celkem třináct, řekl mu Cronus a nelhal.

Všichni to byli zkušení zabijáci s jediným úkolem: zneškodnit Tarquina. Potřeboval zlepšit své vyhlídky. Využít zvláštností terénu proti nim. Ale jak?

Situace byla příliš vážná, než aby uvažoval, jaká je to ironie, že musí bojovat o život právě na hřbitově. Pere-Lachaise navíc nebyl obyčejný hřbitov: připomínal obří hřiště protkané sítí stezek, uliček a pomníků, jež mohly posloužit jako překážky či skrýše. A do této pavučiny vpletli jeho nepřátelé svou vlastní síť.

Potřeboval do ní proniknout. Pobíháním od jedné hrobky k druhé vzbuzoval menší pozornost, než očekával.

Musel uvažovat – ne, musel se řídit citem, naslouchat svým instinktům. Jak by sám rozestavil oddíl, kdyby to bylo na něm? Některé členy by poslal na útočné pozice. Jiné by pověřil sledováním situace a nasadil by je jen v krajním případě. Musel využít svého mimořádného daru, jinou zbraň po ruce neměl. Zemřít se mu nechtělo, zvlášť když došel takhle daleko. Cítil strach, převládalo v něm však cosi jiného: strašlivý vztek.

Měl vztek, že si s ním tak krutě zahrávali – a začalo to už na Tchaj-wanu. Měl vztek, že mu chtěli ukrást duši v bezútěšných kulisách léčebny na ostrově Parrish. Měl vztek na arogantní stratégy, kteří posunovali lidmi jako s pěšáky na šachovnici světové politiky.

Tady nesmím zemřít. Dnes ještě ne. Umírat budou jiní. S těmi, kteří ho chtěli zabít, nebude mít žádné slitování.

Vyrazil uličkou označenou nápisem CHEMIN DU QUINCONCE a pak přeběhl pásem podmáčeného trávníku k další dlážděné stezce, jež nesla název Aguado. Blížil se k severozápadní části rozlehlého hřbitova, k velké kapli v maurském slohu s mohutným sloupovím a kulatou bání. Ve skutečnosti to bylo kolumbárium, kam se ukládaly urny s popelem zemřelých. Před hlavním vchodem ústilo strmé schodiště klesající do podzemního sklepem. Jeho obdélníkový jícen připomínal hlubokou temnou propast.

Byl to úkryt, který však mohl stejně dobře sloužit jako vražedná past. Oddíl Skupiny strategických služeb by takové místo jistě nenechal bez dozoru. Zhruba o dvacet metrů dál začínalo sloupořadí z vápence a břidlice. Tarquin do něj zamířil a přitom pozorně těkal očima po okolí. Vlevo uviděl Japonce s kapesním digitálním fotoaparátem a naštvaným výrazem. Tarquinovi nestál za druhý pohled. Turista měl nepochybně zlost, že mu pokazil snímek. V dalším výklenku stáli v nesmělém objetí mladá blondýna a starší muž s olivovou pletí a šedinami na spáncích. Ona na něj s láskou hleděla, zatímco jeho oči se nervózně stáčely k Tarquinovi. Nepůsobil však jako člověk, který chce vidět, ale spíš jako někdo, kdo nechce sám být viděn. Ten chlapík možná podváděl svou ženu, nebo – byli přece ve Francii – podváděl dokonce svou milenku, což bylo ještě horší. Následující dva výklenky zely prázdnotou. V tom dalším si žena se širokou tváří četla jakousi básnickou sbírku. Krátce k Tarquinovi vzhlédla, a když nezaznamenala jeho zájem, vrátila se ke čtení.

Byl to úskok, který by vyzněl lépe před deseti nebo patnácti minutami, když světlo ještě umožňovalo pohodlné čtení. Žena měla širokou mužnou tvář a silné nohy pokrčené po způsobu cvičených agentů. Tarquin viděl, jak zasouvá ruku do bundy, jako by se chtěla zahřát. Pokud měl nějaké pochybnosti, teď se definitivně rozplynuly.

Nesměl však dát nic najevo. S pohledem záměrně upřeným před sebe zahnul do dalšího výklenku. Choval se, jako by v dálce něco zahlédl a snažil se to v šeru zaostřit. Když však prošel kolem podezřelé ženy, nečekaně se otočil a vrazil do ní. Společně se svalili na kamennou dlažbu. Tarquin ji však v pádu stačil otočit a přitiskl jí ke krku hlaveň beretty.

„Ani slovo,“ přikázal.

„Zdechni,“ zasyčela a nadechla se přes zaťaté zuby. Takže další krajanka. Její široká tvář byla roztažená jako hlava hada připraveného k útoku.

Vrazil jí koleno do břicha, až zalapala po dechu. Ve tváři se jí zračil hněv. Zlobila se hlavně sama na sebe, že neodhadla jeho krok. Tarquin popadl její knížku – Les Fleurs du Mal, hlásala hnědá písmena na obálce – a otevřel ji. Jak očekával, v obdélníkovém prostoru vyříznutém do stránek se ukrývala miniaturní vysílačka. „Řekni jim, žes mě viděla,“ zašeptal Tarquin. „Že jsem se schoval do sklepa v kolumbáriu.“

V jejích očích se mihla nejistota, a tak pokračoval: „Jinak tady nechám ležet tvoji mrtvolu vedle ostatních.“ Přimáčkl jí ústí pistole ještě silněji ke krku a zlomil i zbytky jejího odporu. „Buď rozumná a nic nezkoušej. Poznám to,“ varoval ji.

Stiskla tlačítko na vysílačce a ohlásila se: „Čtverec 87. Čtverec 87.“ Hřbitov byl rozčleněn zhruba do devadesáti čtverců. Kaple stála uprostřed úseku s označením 87. Tarquina uklidnilo, že se nepředstavila jako 87 A nebo 87 E – to byl totiž znamenalo, že v jeho oblasti číhají ještě další agenti.

Vytáhl jí z pravého ucha drobné bezdrátové sluchátko a sám si ten kousek plastu v tělové barvě zasunul do ucha.

„Poslouchám vaše hlášení,“ zazněl kovový hlas ve sluchátku. Tarquin na ni kývl.

„Schoval se v podzemním sklepení,“ oznámila.

Pošeptal jí do ucha: „A je ozbrojený.“

„A je ozbrojený,“ dodala.

To už věděli, díky této drobnosti však její oznámení získávalo na věrohodnosti. Tarquin jí strhl bundu z ramen, aby nemohla hýbat rukama.

Náhle se z uličky ozval dunivý hlas: „Mam’selle-Il vous ennuie, ce mec-ci?“ Neobtěžuje vás ten muž? Dobře míněná otázka nezúčastněného chodce. Tarquin si muže letmo změřil. Byl hubený, vytáhlý a tvářil se úslužně – možná student místní univerzity. Tarquin věděl, že dojmy vznikají ve zlomku vteřiny, a v příštím mohou zase zmizet. Přitiskl se tedy k agentce a políbil ji na rty. „Miláčku,“ zvolal anglicky. „Takže souhlasíš? Vezmeš si mě? Já jsem ten nejšťastnější člověk na světě!“ Radostně zvýšil hlas a vášnivě ji sevřel. Bylo jedno, jestli ten Francouz uměl anglicky. Nepochybně se dovtípí.

„Excuse-moi,“ hlesl muž, zčervenal a otočil se na podpatku.

Tarquin si otřel ústa rukávem a zaměřil pozornost na jakýsi kufřík s nářadím, který měla připnutý na opasku. Zlostně po něm chňapla, ale on její ruce odrazil a schránku otevřel.

Okamžitě poznal, oč jde. Kleinmaschinenpistole – sklopný samopal, který proslul jako „zbraň manažerů“. Jeho základ tvořila vražedná zbraň PP-90 z lisovaného kovu, kterou vyvinuli zbrojmistři KGB v ruské Tule. Samopal uměl vystřílet celý zásobník téměř naráz, jako smrtící proud olova. Byl to zázrak miniaturizace: kryt spouště se dal odklopit a zbraň šlo bleskově složit díky západce s pružinou. I se zásobníkem na třicet devítimilimetrových nábojů parabellum měřil necelých třicet centimetrů. V rohu podlouhlého kovového předmětu se skrýval odpružený knoflík. Když ho Tarquin stiskl, jedna část zbraně se zhoupla dozadu a stala se pažbou.

Bez varování chytil ženskou pod krkem a podržel, čímž ji na několik minut omráčil. Pak složil její tělo na mramorovou lavičku a hlavu jí volně opřel o zeď, jako by si na chvilku zdřímla. Rozvázal jí boty a z tkaniček udělal pevný provaz, jímž obtočil její levý kotník, poté dvakrát omotal ocelovou spoušť samopalu a nakonec obě zápěstí. Jakmile se žena pokusí vstát nebo narovnat, smyčka se utáhne.

Tarquin se přesunul do dalšího výklenku o několik desítek metrů dál, který se utápěl v temných stínech, ale poskytoval dobrý výhled na schody kolumbária.

Nemusel čekat dlouho.

Jako první se objevil mladík v kožené bundě, jenž předtím sebral jeho batoh. Seběhl po schodech kolumbária, ruku zastrčenou v bundě, jako by se držel za břicho. Pak dorazil starší plešatý muž s podobanou tváří a velkým pupkem. Nezamířil dolů, ale postavil se vedle schodiště. Získal tak přehled o odpočívadle v podzemí. Dobrá záložní pozice.

O dvě minuty později vstoupil na scénu třetí muž. Byl to jeden z hromotluků, kteří ho chytli, když se snažil opustit hřbitov. Jeho brunátná tvář se leskla potem, snad vinou nervozity či vyčerpání z běhu, případně obojího.

Tarquin zaslechl ve sluchátku tichý tón a po něm se znovu ozval kovový hlas. „Osmdesát sedmičko, potvrďte, že objekt zůstává na místě.“ Tarquin upíral zrak na zpoceného muže a všiml si, že pohybuje rty. Zřejmě mluvil do utajeného mikrofonu a jeho hlas se Tarquinovi přenášel do sluchátka.

Zatvářil se zmateně. „Osmdesát sedmičko, ohlaste se.“

Tarquin opřel pistoli s tlumičem o kamenný výstupek nejbližšího sloupu a neklidně se zadíval do houstnoucího šera. I kdyby byl špičkový střelec – což o sobě říct nemohl – na přesný zásah z ruční zbraně to bylo příliš daleko. Hrozilo, že by na sebe výstřelem jen zbytečně upozornil, aniž by zasáhl zamýšlený cíl.

Počkal, až se v sektoru 87 objeví další člen oddílu – už se jich tu shromáždila skoro polovina – a pak se nenápadně odkradl pryč. Proklouzl mezi sloupy do houští ostružiníků, směrem na sever. Spatřil před sebou strážní domek, velkou mapu pro turisty a vysokou tmavě zelenou bránu vedoucí do města. Kdyby trochu přimhouřil oči, uviděl by vybledlé zelenobílé rolety, typický znak pařížských ulic. Jejich blízkost však klamala.

Zpovzdálí uslyšel třesk automatické palby a po něm vyděšené výkřiky. Milovnice poezie se probudila a všech třicet nábojů neškodně zamířilo do kamenné prolákliny pod mramorovou lavičkou. Pro agenty v oblasti to ovšem znamenalo naváděcí maják, který je přiláká k půlkruhovému sloupořadí, odkud už dávno zmizel.

Zrychleným krokem spěchal kolem bezpočtu hrobek a soch, opadaných stromů i šelestících stálezelených keřů. Stíny se prodloužily a růžová záře zapadajícího slunce vyprchávala jako dohasínající oheň. Svaly měl napjaté jak struny, smysly v plné pohotovosti. Svým manévrem „zmírnil tlak“ nepřátelských sil, jak se říkalo v profesionální hantýrce. Jiní agenti však jistě zůstali na místech a pročesávali okolí dalekohledy. Nebezpečí hrozilo zejména u východů ze hřbitova, včetně toho, k němuž se právě blížil. Bylo by logické rozmístit do podobných oblastí stráže.

Znovu přidal do kroku. V jednu chvíli zakopl na hrbolaté zemi a v duchu zaklel. Vzápětí uslyšel či spíš ucítil dvojí lupnutí a následovala další sprška kamení a ostrých pichlavých úlomků. Kdyby šel rovnoměrným tempem – kdyby nezakopl –jedna ze střel by ho zasáhla do břicha či hrudníku.

Tarquin se překulil po zemi a schoval se za dvoumetrový obelisk. Kde je střelec? Znovu se nabízela řada možností.

Další tichý příval kamínků. Výstřel tentokrát přilétl z protější strany. Ze strany, kde hledal úkryt. Jak z toho ven?

Otočil hlavu. Podle okolních překážek usoudil, že útočník nemůže být daleko, na to byl úhel výstřelu příliš nízký.

„Co kdyby ses postavil jako chlap?“

Cronusův hlas.

Obtloustlý agent vykročil ze stínu za velkým pomníkem.

Tarquin si zoufale prohlížel oblast před sebou. Uviděl záda nevšímavého údržbáře v zelené uniformě, na jehož ramenou i zadní straně kšiltovky zářil bílý nápis Pere-Lachaise Équipe d“Entretien. Zpoza vysoké zelené brány – tak blízké, a přece vzdálené snad milion mil – doléhal slabý ruch podvečerní pařížské ulice. Řídnoucí armáda turistů – v tom šeru už se nedalo pořádně fotit – neměla ani tušení o hře na život a na smrt, jež se odehrávala za hřbitovní zdí.

Cronus tam stál s namířenou pistolí. Tarquin mohl zkusit sáhnout po berettě, dlouhý tlumič by ho však připravil o osudovou vteřinu času, který potřeboval k rychlému vytasení a výstřelu.

Všude kolem pokračoval všední koloběh každodenního života. Hlídač hřbitova či uklízeč dál se zaujetím napichoval odpadky, tvář zastíněnou velkým kšiltem. Turisté začali houfně odcházet branou a shánět taxíky, nebo zjišťovat, kde je nejbližší stanice metra. Rozprávěli spolu otupělými hlasy, jež poznamenala pozdní hodina.

Cronus dal znamení někomu na druhé straně cesty – zřejmě odstřelovači, usoudil Tarquin. „Našeho přítele s puškou se nemusíš bát,“ pravil se sžíravou zlomyslností. „Je to jen pojistka. Kořist je moje, to všichni vědí.“

Metař rovnoměrně postupoval hřbitovem a blížil se k nim. Tarquin se začal obávat, že by ho mohl omezit v pohybu. Byl to jen nevinný divák, Tarquin však pochyboval, že by si s tím člověk Cronusova typu lámal hlavu. Náhle vytušil mlhavé nebezpečí – ten chlapík šel nějak zvláštně.

V příští chvíli se od čelního skla projíždějícího auta odrazil paprsek zapadajícího slunce a na okamžik ozářil hlídačův obličej. Tarquin ucítil další bodnutí hrůzy. Vzpomněl si na bazén v hotelu Plaza. Na tvář, kterou zahlédl v Lucemburské zahradě.

Byl to čínský zabiják.

Tarquinovy šance na přežití opět prudce poklesly.

„Ty nikdy nepochopíš jednu věc, Cronusi.“ Tarquin se zoufale snažil získat čas. „Víš jakou?…“

„Tak už dost,“ uťal ho tělnatý muž a pevně sevřel pistoli s tlumičem. Náhle se mu z tváře vytratil nenávistný výraz. Vystřídal ho podivně prázdný pohled.

V témže okamžiku si Tarquin všiml spršky rudých kapek, jež Cronusovi vytryskly z levého ucha. Číňan klečel na jednom koleni a místo napichováku třímal dlouhou pušku s tlumičem. Seběhlo se to tak rychle, že si Tarquin dokázal přehrát vývoj událostí až zpětně.

Číňan se k němu otočil a vypálil. Tarquina napadlo, že je to asi poslední věc, kterou v životě spatří. Muž se však díval do dalekohledu, což profesionál při střelbě na pět metrů rozhodně nepotřebuje. Tarquin zaslechl cvaknutí vyhozené nábojnice.

Vrah nemířil na něj, nýbrž na odstřelovače.

Tarquinovi létaly hlavou zmatené myšlenky. Nemělo to žádnou logiku.

Čínský zabiják znovu namířil a podíval se do puškohledu. Jen mimořádně zdatný střelec by se pokusil vkleče zasáhnout ukrytého odstřelovače.

Dvě plivnutí, dvě cinknutí, další dvě vyhozené nábojnice. Odkudsi z dálky Tarquin uslyšel zasténání raněného člověka.

Střelec v zelené uniformě se vztyčil ze země a sklopil pažbu pušky.

Tarquin stál jako opařený. Vůbec ničemu nerozuměl.

Zabiják ho nechal žít.

„Já to nechápu,“ vypravil ze sebe.

Číňan se k němu obrátil s vážným výrazem v hnědých očích. „To už teď vím taky. Proto jste ještě naživu.“

Tarquin se na něj znovu zadíval. Viděl před sebou člověka, který plnil úkoly podle nejlepšího vědomí a svědomí a byl pyšný na své vražedné umění, smrt druhých mu však nečinila žádné potěšení. Sám sebe považoval spíš za ochránce než za bojovníka. Věděl, že v dějinách byli vždycky muži jako on – ať už císařovi osobní strážci, templářští rytíři nebo samurajové – kteří se měnili v nástroje z oceli, aby toho mohli být jiní ušetřeni. Muži, kteří zabíjeli, aby ostatní mohli žít v klidu a bezpečí. Jejich krédem byla obrana. Tarquin to krédo přijal za své.

V příštím zlomku vteřiny se Číňanovo hrdlo rozlétlo v oblaku krve. Ukrytý odstřelovač, byť těžce raněný, se vzchopil ještě k jednomu výstřelu. Adresoval jej muži, jenž pro něj představoval největší hrozbu.

Tarquin se rychle vzpamatoval. Ostatní zabijáci budou ještě chvíli – ale opravdu jen chvíli – v bezpečné vzdálenosti. Náhrobní kameny a hrobky této zahrady smrti je přece jen zdrží. Musel se chopit příležitosti, jinak ji ztratí navždy. Vyrazil tedy směrem k zelené bráně do ulice a nezastavil se, dokud nenašel auto z půjčovny, které zaparkoval u nedalekého domu. Když se pak prodíral hlučnou pařížskou dopravou, díval se do zpětného zrcátka, jestli ho někdo nesleduje, a přitom si zkoušel srovnat v hlavě nová zjištění.

Informace do sebe vzájemně narážely a drásaly jeho vědomí. Někdo zabil Fentona. Byl to snad člen Fentonovy organizace – nějaký krtek? Anebo někdo z jeho spolupracovníků v americké státní administrativě?

A co ten čínský zabiják? Protivník, jenž se změnil ve spojence a položil za něj vlastní život.

Proč to udělal?

A pro koho pracoval?

Možností se nabízelo příliš, včetně těch, jež by dřív pokládal za nemyslitelné. Tarquin – ne, teď se musel znovu převtělit v Amblera – dospěl do situace, v níž ho domněnky mohly snadno svést z cesty.

Děsilo ho však i něco jiného: adrenalin vstříknutý do žil mu nebyl úplně nepříjemný. Co jsem to za člověka? ptal se v duchu. S rozechvěním o sobě přemítal. Zabil člověka a sám málem přišel o život. Proč se tedy cítil jako ve svém živlu?

*****

„To nechápu,“ zopakovala Laurel. Všichni tři se sešli ve fádním nahnědlém hotelovém pokoji.

„Já taky ne,“ řekl Ambler. „Vůbec mi to nesedí.“

„Nedává to smysl,“ přitakal Caston.

„Moment,“ vyhrkla Laurel. „Říkal jste, že všechny ty vraždy nějak souvisely s Čínou. Že to vypadá jako logická řada, která vede k něčemu většímu. Došel jste k názoru, že pravděpodobným terčem je Liu Ang.“

„Příští měsíc má přijet na návštěvu do Bílého domu,“ vysvětlil Caston. „Je to historická událost se státní večeří a tak dál. Bude tam hodně příležitostí. Ale…“

„Ale co?“

„Načasování neodpovídá. Vzhledem k četnosti posledních událostí je to moc pozdě.“

„Vůbec ne,“ nesouhlasila Laurel. Otevřela velkou kabelku a vytáhla z ní svinutý výtisk deníku International Herald Tribune. „Jak jste povídal o tom článku v Le Monde, něco mě napadlo.“

„Cože?“

„Zítra bude mít prezident Liu Ang svůj velký večer,“ řekla Laurel.

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Ambler.

„O Světovém ekonomickém fóru. O akci, která se tenhle týden chystá v Davosu.“

Ambler začal přecházet pokojem a uvažovat nahlas. „Liu Ang vůbec poprvé ve funkci opouští bezpečí Pekingu. Míří na Západ a chystá se pronést významné projevy, které mají vylepšit obraz velkého tygra.“

„Ani sám Palmer by to neřekl líp,“ utrousil Caston kysele.

„A přitom ho zastřelí.“

„Odstraní z rovnice.“ Caston se zahloubal. „Ale kdo?“

Fentonův hlas: Rýsuje se mi pro vás jeden opravdu zajímavý projekt. Ale lyže si zatím nebalte.

Ambler hodnou chvíli nepromluvil. „Nemyslel si Fenton náhodou, že to udělám jal“

„No, to nevím.“

„Pořád musím přemýšlet o Fentonově smrti. Podle mě ta vražda něco dokazuje. Přesně takhle se odklízí z cesty poslední překážka těsně před vyvrcholením operace.“

„Vyjadřujete se tak věcně,“ podotkl Caston. „Určitě jste nikdy nebyl účetní?“

„Za to vděčím kariéře ve stabilizačním útvaru,“ odtušil Ambler. „Takže to je první vodítko. Navíc nemůžeme vyloučit, že toho zabijáka znám. Třeba jsem se s ním potkal při jedné z operací.“

„To nemá logiku,“ namítla Laurel.

„Útvar politické stabilizace se pyšnil tím, že nabírá jen ty nejlepší z nejlepších. A Fenton se chlubil, že najímá jen ty nejlepší z útvaru. Kdybyste chtěl zavraždit čínského prezidenta, asi byste sáhl po největším profesionálovi, nebo ne?“

„A kdyby to byl opravdu jeden z agentů útvaru,“ pronesla Laurel pomalu, „dá se předpokládat, že jsi s ním přišel v minulosti do styku.“

„To každopádně,“ přitakal Ambler.

„Do prdele práce, tak má někdo z vás ponětí, o co tady vlastně jde? Jestli o Davos, je už pozdě.“

„Musíme dobře promyslet…“

„Musíme dobře promyslet, co bude pak,“ pravil Caston zasmušile. „Když si představím ty následky… Ježíšikriste. Prezident Liu Ang je v Číně neuvěřitelně populární – asi jako Kennedy, papež a John Lennon dohromady. Když se stane obětí atentátu, miliardová země se otřese v základech. Pokud čirou náhodou vyjde najevo, že s tím má něco společného Amerika, pláč a hysterie se v tu ránu změní ve vztek. Čím chcete zastavit víc než miliardu rozzuřených lidí? Mohla by se z toho rozhořet válka. Vzbouřenci by mohli přes noc obsadit Čung-nan-chaj.“

„Podobnou věc by riskoval jedině fanatik,“ nadhodila Laurel.

„Jako Ashton Palmer a jeho nohsledi.“ Ambler cítil, jak mu tuhne krev v žilách.

Laurel se zadívala do prostoru a zopakovala slova, která kdysi dávno vyjadřovala Amblerovo mladické přesvědčení. Nepochybujte, že hrstka přemýšlivých a nadšených lidí může změnit svět. Jinak to vlastně v dějinách nikdy nebylo.

„Zatím se přece ještě nic nestalo, pořád je čas,“ vybuchl Ambler zlostně. „Tohle jim neprojde.“

Caston vyskočil ze židle a začal přecházet sem tam. „Určitě si to dokonale promysleli. Ze všech úhlů. Kdoví, jak dlouho na tom dělají? Při podobné operaci potřebujete na místě agenta a taky zálohy. Prověřoval jsem vyúčtování řady akcí, a tak dobře vím, že se do nich posílá pro jistotu víc lidí. To je úplně normální. Taková operace vyžaduje skrytý mechanismus pojištěný proti selhání. Odvolávací šifru. A taky nějakou taktiku pro odvedení pozornosti. Vždycky se musí najít obětní beránek.“ Jeho pohled se zaostřil. „Nám by samozřejmě usnadnilo situaci, kdyby to byl osamocený střelec. Ale musíme vycházet z toho, že důkladně posoudili všechny parametry.“

„Důležitou roli hraje lidský faktor,“ poznamenal Ambler s náznakem nesouhlasu. „A lidi se skoro nikdy nechovají jako čísla v rovnici, Castone. Lidský faktor čísly nevyjádříte – aspoň ne přesně. Jenže tohle vy a vám podobní nikdy nepochopí.“

„A vy zase nikdy nepochopíte, že…“

„Pánové,“ přerušila je Laurel netrpělivě a poklepala na noviny. „Pánové. Tady se píše, že prezident Číny promluví v Davosu zítra v pět odpoledne. Zbývá necelých čtyřiadvacet hodin.“

„Proboha,“ vydechl Ambler.

Laurel těkala očima mezi Amblerem a Castonem. „A co když prostě spustíme poplach?“

„Věř mi, že všichni jsou beztak v nejvyšší pohotovosti,“ řekl Ambler. „Takhle to chodí. Problém je, že ten chlápek byl už obětí tolika výhrůžek, že by nás taky nemuseli brát vážně. Oni o všech těch hrozbách vědí. Na tom není nic nového. A Liu Ang tvrdí, že se nenechá ochromit.“

Laurel se tvářila zmateně a zoufale. „Tak jim vysvětlíte, že tentokrát je to míněno opravdu vážně.“

Caston po ní šlehl pohledem. „Tak fajn,“ odsekl. „Tím se určitě všechno vyřeší.“ Obrátil se na Amblera. „Vážně si myslíte, že byste toho zabijáka mohl poznat?“

„Jo,“ odvětil Ambler prostě. „Myslím, že mě na tu práci chtěli najmout. Ale samozřejmě máte pravdu: Fenton nepracoval bez jištění. Teď tím pověřili náhradníka. A určitě pochází ze stejné líhně.“

Nikdo chvíli nic neříkal.

„I kdyby ne,“ začala Laurel váhavě, „stejně bys ho odhalil. Nebylo by to poprvé. Máš dar vidět lidem do duše.“

„Poprvé by to nebylo, to je fakt,“ připustil Ambler. „Jenže nikdy nešlo o tolik.“

Laurel zčervenala. „Nikomu nic nedlužíš, Hale,“ rozčílila se náhle. „Nehraj si na hrdinu, jo? Nejlepší bude zmizet a nechat to plavat.“

„Tohle bys vážně chtěla?“

„Ano,“ řekla, hned však zamumlala: „Ne.“ Do očí se jí draly slzy. „Já nevím,“ hlesla. „Vím jen jedno – jestli jdeš fy, tak já taky. Jinde než s tebou se necítím bezpečně, to přece víš.“

Ambler si Laurel přitáhl blíž, přitiskl k ní čelo a pevně ji objal. „Tak dobře,“ zašeptal a nevěděl, jestli se mu hlas zajíkl smíchem nebo žalem. „Tak dobře.“

Po chvíli se Caston otočil. „Máte představu, jak byste toho mohl dosáhnout?“

„Jasně,“ odvětil Ambler prázdným hlasem.

Caston se posadil do křesla hořčicové barvy a probodl Amblera ledovým pohledem. „Jasné je zatím jen tohle. Máte necelých dvacet čtyři hodin na to, abyste setřásl všechny zabijáky, které na vás nasadily Strategické služby nebo ty vaše milované Konzulární operace, dostal se do Švýcarska, pronikl na přísně střeženou konferenci světových titánů a našel vraha dřív, než zaútočí.“

Ambler přikývl.

„V tom případě vám něco povím, vážený.“ Caston povytáhl obočí. „Tohle nebude tak snadné, jak to zní.“

ČÁST ČTVRTÁ

29

Když ukazatel u cesty oznámil, že na hranice Švýcarska zbývá třicet kilometrů, Ambler bez rozmyslu odbočil z dálnice na venkovskou silničku. Co kdyby ho sledovali? Ničeho podezřelého si sice nevšiml, přirozená opatrnost mu však velela, že s opelem z půjčovny přes hraniční přechod nemůže.

Laurel Hollandová s Claytonem Castonem cestovali do Curychu vysokorychlostní železnicí TGV, v jejímž komfortu měli strávit něco přes šest hodin. Autobusem na letiště Davos-Klosters jim to pak potrvá ještě pár dalších. Železniční trasa byla hojně využívaná. Nastoupili každý zvlášť a cestou by je neměly potkat žádné zvláštní potíže. Oni však nebyli terčem „likvidační“ akce Konzulárních operací, neméně nebezpečného zátahu Skupiny strategických služeb ani bezpočtu dalších nepřátel bez jména. Hromadná doprava by ho navedla do jejich spárů. Musel tedy jet autem a hledat anonymitu mezi stovkami tisíc vozů brázdících Autoroute du Soleil. Doteď se mu to dařilo. Hraniční přechod však představoval tu nejriskantnější část cesty. Švýcarsko stálo stranou evropské integrace. Kontroly zůstaly přísné jako kdysi.

V savojském městečku Colmar našel taxikáře, který svolil, že ho odveze přes Samoens do vesničky St. Martin na druhé straně hranic. Nejdřív mu ovšem musel Ambler před očima rozvinout vějíř bankovek. Řidič, křestním jménem Luc, byl zavalitý muž s rameny jako kuželka a zplihlými mastnými vlasy. Čpěl z něj zápach připomínající žluklé máslo či hnůj, typický pro lidi se špatnou hygienou, který nedokázala zakrýt ani vydatná dávka vody po holení Pinaud Lilac Vegetal. I ve své hrabivost byl však bezelstný a upřímný. Ambler věděl, že mu může důvěřovat.

Když vyrazili na cestu, Ambler pootevřel okénko a nechal si ovívat tvář studeným horským vzduchem. Jeho cestovní taška ležela na vedlejším sedadle.

„Nechcete to okno zavřít?“ zeptal se řidič, jenž zatuchlý puch ve svém autě nevnímal. „Mrzne tam, mon frére. Jak říkáte u vás v Americe, zima jak v prdeli.“

„To mi nevadí,“ odvětil Ambler zdvořile. „Trocha čerstvého vzduchu mě nezabije. Aspoň neusnu.“ Rozepnul si zimní bundu s teplým límcem. V obchodě si vybral dobře. Nehrozilo, že v ní prochladne.

Asi deset kilometrů před pohraničním městem St. Morency znovu ucítil bodavé jehličky neklidu. Začínal zachytávat signály – nejasné, dvojznačné, zdaleka ne průkazné – že ho možná vypátrali. Netrpěl už stihomamem? Za nimi jel džíp s plachtou, který si udržoval stále stejný odstup. Zjevila se tam také helikoptéra, a to v místě a čase, kde neměla co dělat. Zjitřená mysl však dokáže najít nesrovnalosti i v naprosto všedních věcech. Která z nich, pokud vůbec nějaká, skutečně něco znamenala?

Několik kilometrů před švýcarskou hranicí si Ambler všiml tyrkysové dodávky s povědomou registrační značkou. Už ji někde viděl. Znovu se nad sebou zamyslel: Nejsem paranoidní? Bylo ještě před úsvitem, a tak řidiči neviděl do obličeje. Ambler požádal Luka, aby zpomalil. Modrá dodávka zvolnila téměř ve stejném okamžiku a zachovala si stejný odstup – větší, než by žádala obezřetnost profesionálního šoféra. Neklid se změnil v mrazivou úzkost. Ambler musel naslouchat instinktům. Až sem nás dovedla naše víra. Víra, která zatím ochraňovala Amblerův život, byla ta nejsilnější ze všech: víra v sebe sama. Ambler věděl, že ani teď nezakolísá. Musel se smířit s krutou pravdou.

Našli ho.

Slunce světélkovalo nad obzorem jako rudá stužka. Byla zima jako v mrazničce. Ambler oznámil Lukovi, že změnil názor a rád by si vyrazil na ranní procházku, ano, právě tady, kde to může být hezčí?

Další porce tvrdé měny zmírnila Lukův podezíravý výraz v pobavenou nedůvěru. Řidič věděl, že se od něj nečeká, že na tu báchorku skočí, ale pokud byla vymyšlená, tak peníze byly rozhodně pravé. Proto nereptal. Dokonce se zdálo, že se mu ta hra zalíbila. Existoval bezpočet důvodů, proč se vyhnout kontrole na hranicích, často šlo o placení cla za luxusní zboží. Pokud Lukovo auto neposloužilo k přepravě nepřiznaného kontrabandu, jemu samotnému nic nehrozilo.

Ambler si utáhl tkaničky na těžkých kožených pohorkách, popadl tašku a vystoupil z vozu. Na pěší přechod hranice byl vybaven. V několika minutách zmizel mezi zasněženými jedlemi, borovicemi a modříny. Kráčel souběžně se silnicí, ale dobrých dvě stě metrů bokem. Po necelém kilometru zahlédl dva sloupy veřejného osvětlení, každý na jedné straně cesty: ojíněné skleněné baňky ukrývaly silná světla. Celnice – stavba z tmavohnědého dřeva se zelenými okenicemi a přeplácanými ozdobnými mřížkami v prvním patře korunovaná ohromnou strmou střechou – připomínala spíš víkendovou chatu. Skrz stromy viděl francouzskou trikoloru i svéráznou švýcarskou vlajku s bílým křížem na rudém pozadí. Podél krajnice ležely nahrubo otesané balvany vedle bílých čar, sotva viditelných na zasněženém chodníku: fyzická překážka podtrhující tu zákonnou. Průjezd vozidel regulovala jasně oranžová hraniční zábrana. Po obou stranách silnice stála budka bez dveří. Na širokém asfaltovém pruhu hned za celnicí odstavil jakýsi šofér svůj porouchaný kamion. Ambler viděl jen břicho a nohy malého tlustého mechanika, jenž se skláněl nad motorem, hlavu ponořenou v jeho vnitřnostech. Na zameteném asfaltu kolem auta se povalovaly různé součástky. Co chvíli bylo slyšet tlumené zaklení ve francouzštině.

Na druhé straně celnice se nacházelo parkoviště, posazené níž než okolní silnice. Ambler toho příliš neviděl: zářivé vycházející slunce se schovalo za velkým mrakem. V dálce spatřil drobný záblesk zápalky, jak si pohraničník na hlídce zapaloval cigaretu. Takové věci byly v šeru nápadnější než za světla. Podíval se na hodinky. Bylo chvíli po osmé. Slunce v lednu vycházelo pozdě, natož v horách.

Všiml si známého džípu. Stál na nižším zasněženém parkovišti a jeho plachta se třepotala v ledovém větru. Patrně v něm z francouzské strany přijeli pohraničníci, jimž směna začínala v osm. Ambler se schoval za houštím mladých jedliček. Většina horských borovic byla sice hustá, ale spodní větve shazovala a odhalovala kmen. Jedle si naopak udržovaly nízký příkrov větvoví, jež poskytovalo ideální úkryt. Ambler zvedl k očím drobný dalekohled a zadíval se průzorem mezi dvěma propletenými stromky. Pohraničník, který si před chvílí zapálil cigaretu, zhluboka potáhl, narovnal záda a lhostejně se rozhlédl. Očekával každodenní nudu.

Za okny celnice viděl Ambler řadu dalších strážných. Popíjeli kávu a, soudě podle výrazů, nezávazně klábosili. Mezi nimi spokojeně seděl muž v křiklavě červené flanelová košili a s hruškovitou postavou prozrazující sedavé zaměstnání. Ambler odhadl, že je to řidič rozbitého nákladního auta.

Na přechodu panoval velice řídký provoz. Navzdory veškerým předpisům bylo těžké přesvědčit pohraničníky, aby stáli venku na mrazu, když se silnicí proháněl jen horský vítr. I kdyby Ambler neslyšel hovor, z tváří mužů poznal, že uvnitř vládne dobrá nálada.

Jeden z nich se však halasné zábavy stranil. Řeč jeho těla napovídala, že nepatří do party. Ambler na něj zaměřil dalekohled. Muž měl na sobě uniformu vyššího důstojníka francouzských celních orgánů: byl to oficiální host, který měl v popisu práce podnikat občasné kontroly na podobných přechodech. Pokud si z něj ostatní nic nedělali, nejspíš to bylo tím, že pro jejich těžkou a nevděčnou práci projevil pochopení. Možná ho sem úřady vyslaly na pravidelnou inspekci, ale kdo by kontroloval kontrolora?

Ambler jemně zaostřil dalekohled, aby si mohl dotyčného lépe prohlédnout. V příštím okamžiku si uvědomil, jak se mýlil.

Ten chlap nebyl žádný důstojník celní správy.

Amblerovi se prohnal hlavou vodopád obrazů: tu tvář už někde viděl. Po delší chvíli přerostl pocit povědomosti v jistotu. Jmenoval se…, ale na tom vlastně nezáleželo, používal množství krycích jmen. Vyrůstal v Marseille, kde jako výrostek dělal poskoka jednomu z místních drogových gangů. Když se pak nechal naverbovat jako žoldák v jižní Africe a oblasti Senegambie, už měl pověst zkušeného zabijáka. Teď byl na volné noze. Nasazovali ho hlavně v situacích, jež vyžadovaly velkou opatrnost – a úmrtnost. Byl opravdu šikovný: uměl to se střelnými zbraněmi, nožem i škrtidlem. Ten nejlepší muž pro vraždu beze svědků. Takovým lidem se v profesionální hantýrce přezdívalo specialisté. Ambler ho naposledy viděl jako blondýna, nyní měl tmavé vlasy. Propadlé tváře pod vysedlými lícními kostmi a jakoby vyříznutá ústa – to vše bylo stejné jako dřív, snad jen trochu drsnější. Náhle se jejich oči setkaly. Ambler ucítil vlnu adrenalinu – uviděl ho? Ale ne. Zorný úhel i šero to vylučovaly. Zabiják jen z okna obhlížel okolí. Zrakový kontakt byl jen letmý a náhodný.

Amblera mělo uklidnit, že zabiják zůstával uvnitř. Neuklidnilo. Specialistu by totiž nevyslali samotného. Jestli byl v domě, znamenalo to, že v okolních lesích číhají další. Amblerův pocit, že má proti nepřátelům výhodu, se rázem rozplynul. Šli po něm profesionálové, kteří by dokázali odhadnout jeho manévry a reagovat na ně. Specialista možná akci velel, ale ostatní nebudou daleko. On sám zasáhne jen v případě potřeby.

Byla to krásně vymyšlená past, jež využívala předností přírodního terénu i oficiálního hraničního přechodu. Klobouk dolů, pomyslel si Ambler. Kdo ji však nalíčil – oddíl Strategických služeb, či Konzulárních operací?

Na švýcarské straně se objevili dva pohraničníci. U přechodu zabrzdila malá bílá dodávka značky Renault a čekala s běžícím motorem před nízkou oranžovou zábranou. Jeden ze strážných se sklonil k řidiči. Položil mu obvyklé otázky a porovnal jeho tvář s podobenkou v pase. Záleželo na chladné profesionální úvaze, jestli prověrka bude mít pokračování. Švýcar si vyměnil pohled s francouzským kolegou stojícím opodál. Padlo rozhodnutí. Zábrana šla dolů a lhostejné mávnutí ruky propustilo bílé auto přes hranice.

Oba muži usedli na umělohmotná křesílka u své budky a upravili si chrániče uší a teplé bundy.

„Ta ženská v renaultu byla tak tlustá, že mi připomněla tvoji starou,“ řekl jeden druhému francouzsky. Mluvil hlasitě, aby ho parťák ve větru a přes klapky na uších slyšel.

Druhý se naoko zamračil. „Moji starou, nebo tvoji mámu?“

Podobné šprýmy, jakkoli jednotvárné a banální, dokázaly strážcům hranic alespoň trochu zpříjemnit dlouhé nudné dny. Zabiják z Marseille vyšel z budovy celnice a rozhlédl se. Sleduj oči.

Ambler zjistil, kam míří jeho pohled: muž se zadíval na skalnatý výběžek na vzdálenější straně silnice. Nepochybně se tam ukrýval další člen jednotky. Ale na místě musel být i třetí. Pozorovatel, který by se vložil do dění jen v krajním případě.

Specialista vykročil ke sloupu osvětlení a pak sestoupil na parkoviště, kde zmizel za nízkou cihlovou stavbou, v jakých se obvykle ukládá různé nářadí. Že by se tam s někým radil?

Na dlouhé přemítání nebyl čas. Ambler musel jednat. Postupující rozbřesk jen nahraje nepřátelům. Až sem nás dovedla naše víra. Mohl se vydat po úhlopříčné klikaté stezce ke skalní vyvřelině. Pod svícnem bývá největší tma. Vyběhl z jedlového háje podél cesty. Po několika stovkách metrů zastrčil tašku do mlází a zahrnul sněhem. Pak se vyškrábal na úzký hřeben, díky větru holý. Dlouhými kroky stoupal do kopce. Zachytil se větve zakrslého stromu a vytáhl se na vyšší úroveň, kde byl další hřbet, který mohl posloužit jako pěšina. Větev se pod jeho vahou s hlasitým lupnutím zlomila a Ambler padl na záda. Naštěstí hned roztáhl ruce, a tak nesklouzl dolů. Snažil se vydrápat na nohy, ale nadýchaná peřina čerstvého sněhu vítězila nad přilnavostí jeho podrážek. Vstát a zase neupadnout, to byl boj. Věděl, že jediný chybný krok může znamenat pád do dvacetimetrové hloubky, a to nejméně. Přidržoval se zakrnělých stromků jako zábradlí, přeskakoval kameny a nutil své nohy k většímu úsilí, když kluzký sníh ohrozil jeho rovnováhu. Nenechá se tady přece zastřelit jako králík! Vzpomněl si, jak se s ním Laurel vroucně loučila, a to mu vlilo do žil novou sílu. Dávej na sebe pozor, řekla mu. Kvůli mně.

*****

Caleb Norris neměl nikdy potíže se spaním. Dokonce se zdálo, že ve stavu napětí spí ještě tvrději a klidněji. Hodinu před přistáním letadla v Curychu se vzbudil a zamířil na toaletu, kde si opláchl obličej a vyčistil zuby. Když vystoupil z letadla a zamířil do zářivých útrob letiště, nevypadal víc pomačkaně než jindy.

Díky zbrani, kterou s sebou vezl, proběhlo vyzvednutí zavazadel paradoxně rychleji než za normálních okolností. Zvláštní kanceláři Swiss Air, jež měla takové věci na starosti, nahlásil náležité údaje a nikoli poprvé musel obdivovat dokonalou švýcarskou organizaci. Stačilo podepsal dva papíry a dostal pistoli i tašku s věcmi. V kanceláři se shromáždilo ještě několik dalších amerických agentů: pár chlapíků z Tajné služby, člověk, jehož si matně vybavoval ze společných protiteroristických schůzí s FBI… Zezadu poznal muže v tmavě šedém proužkovém obleku, ale s nápadnou kšticí obarvenou do odstínu, který hraničil s křiklavě oranžovou. Dotyčný se otočil a usmál se na Norrise, aniž by dal najevo sebemenší překvapení. Byl to Stanley Grafton z Rady národní bezpečnosti. Norris si ho pamatoval z různých bezpečnostních jednání v Bílém domě. Grafton uměl líp naslouchat než většina Členů rady a Norris získal dojem, že má také více co říct.

„Calebe,“ podal mu Grafton ruku. „Tvoje jméno jsem v programu neviděl.“

„Já tvoje taky ne,“ odvětil Norris, jako by se nechumelilo.

„Záskok na poslední chvíli,“ pravil Grafton. „Ora Suleimanová si něco zlomila.“ Suleimanová byla předsedkyní Rady a měla slabost pro nabubřelá prohlášení, jako by se snad viděla v hlavní roli budoucí „historické rekonstrukce“ v televizi.

„Stydká kost to určitě nebyla. Ta žádnou nemá.“

Grafton se bezděčně pousmál. „Takže, zkrátka poslali náhradníka.“

„Já jsem stejný případ,“ uklidnil ho Norris. „Výměna na poslední chvíli. Co se dá dělat? Prostě tady budu mlátit prázdnou slámu jako ostatní.“

„To nám jde přece nejlíp, ne?“ Graftonovy oči se přimhouřily smíchem. „Hele, nechceš svézt?“

„Jasně. Máš tady limuzínu?“

Druhý muž si pohrdlivě odfrkl. „Vrtulník, brouku. Helikoptéru. Členové Rady národní bezpečnosti musí cestovat stylově.“

„Jsem rád, že peníze daňových poplatníků slouží pro dobrou věc,“ zažertoval Norris. „Až po tobě, Stane.“ Uchopil aktovku a vykročil za mužem z bezpečnostní rady. S pistolí opatřenou dlouhou hlavní mu taška připadala jaksi vyváženější.

„Musím ti vyseknout poklonu, Cale. Na to, žes právě vystoupil z letadla, vypadáš svěží jako rybička. Nebo aspoň líp než jindy.“

„Hele, jak praví básník, než spočinu, musím ujít světa lán.“ Norris pokrčil rameny. „A taky dodržet slib, který byl dán.“

Když se Ambler přiblížil k ochozu, který poskytoval dobrý výhled na hraniční přechod, hezkou chvíli se díval mezi zasněžené větve a hodnotil situaci. Specialista z Marseille se postavil doprostřed vozovky a pročesával pohledem silnici i veškerý okolní terén. Strážní v budce se pořád tvářili znuděně, na rozdíl od svých kolegů v budově celnice. Jelikož kamion stále nebyl opravený, šofér jim dál vyprávěl veselé příhody ze života.

Z kopce to šlo snadněji než nahoru. Tam, kde byl svah příliš strmý, klouzal nebo válel sudy a usměrňoval rychlost nohama rukama. Konečně se vrátil do nízké houštiny mladých jedliček.

Z několikametrové vzdálenosti zaslechl mužský hlas. „Tady Beta lambda epsilon. Zjistili jste polohu subjektu?“ Byl to Američan s texaským přízvukem. „Nevstával jsem z postele, aby mi tady umrzl vercajk.“

Odpověď nebylo slyšel, nepochybně směřovala do sluchátek. Takže mluvil do nějaké vysílačky. Texasan zívl a začal přecházet po krajnici, ale nohy si tím stejně nezahřál.

Ozval se křik – ale z větší dálky, ze samotného přechodu. Ambler pohlédl na auto stojící před oranžovou bezpečnostní zábranou. Jakýsi rozčilený pasažér – plešatý, růžolící a v drahých šatech – dostal příkaz vystoupit z limuzíny, aby pohraničníci mohli prohledat vůz. „Byrokratická zvůle,“ soptil bohatý muž. Jezdil tudy den co den a jaktěživ ho nikdo takhle neobtěžoval.

Strážci hranic byli zdvořilí, avšak neoblomní. Dostali hlášení, že si dnes mají dát zvláštní pozor. Sdělili zadrženému, že si to může vyříkat přímo s celním inspektorem, který přijel na kontrolu.

Růžolící obchodník se tedy obrátil na důstojníka v uniformě a ucítil kamenný pohled plný netečnosti a pohrdání. Vzdychl. Přestal hlasitě protestovat, jen se tvářil otráveně. O chvíli později se oranžová zábrana sklopila, motor zabručel a luxusní vůz pokračoval v cestě. Na mřížce jeho chladiče jako by se rýsovala uražená ješitnost.

Boháčovy rozčilené výpady však poskytly Amblerovi vhodnou zástěrku.

Když už nemohl vylepšit své vyhlídky, chtěl alespoň zkomplikovat život nepřátelům. Odkradl se pěšinou k silnici, až zahlédl tělnatého muže s drahými hodinkami, jejichž zlatý náramek se zatřpytil, jako když z mraku vykoukne ranní sluníčko. Texasan osobně. Takové hodinky se do terénu vůbec nehodily. Jejich majitel byl asi vysoce postavený agent, jehož výdaje nikdo moc nesledoval. Dávno už nepracoval v terénu a do akce ho povolali narychlo jen proto, že byl zrovna po ruce. Ambler obešel sněhovou závěj, vrhl se na chlapa a zápasnickým chvatem mu omotal krk. Prudce mu sevřel hrdlo mezi bicepsem a předloktím. Krční tepny se zúžily a následovala rychlá ztráta vědomí. Muž, nepochybně vyslaný jako pozorovatel, zachroptěl a ochabl. Ambler ho bleskově složil na zem a hledal vysílačku.

Našel ji ve spodní kapse černého koženého kabátu. Byl to drahý oděv lemovaný kožešinou, který se však na dlouhý pobyt v alpské zimě nehodil. Dokonale však ladil se zlatými hodinkami značky Audemars Piguet na mužově zápěstí. Vysílačku mu naopak přidělili až toho rána spolu s nečekaným úkolem. Šlo o malý model v tvrdém obalu z černého plastu, s omezeným dosahem, avšak silným signálem. Ambler si zasunul do uší drobné pecky sluchátek, zhluboka se nadechl a snažil se rozpomenout, jak předtím chlap mluvil. Pak stiskl tlačítko HOVOR a protáhlým texaským nářečím spustil: „Tady Lambda beta epsilon, hlásím…“

Okamžitě ho uťal hlas s těžkým francouzským přízvukem z oblasti Savojska. „Říkali jsme vám, abyste přerušil komunikaci. Ohrožujete bezpečnost operace. Tohle není žádný amatér! Jediný amatér tady jste vy.“

Hlas nepatřil zabijákovi z Marseille. Musel to být čtvrtý muž, jehož polohu odstřelovač neznal.

„Držte hubu a poslouchejte,“ zavrčel Ambler zlostně. Vysílačka poskytovala ostrý plechový zvuk, který smazával rozdíly mezi barvami jednotlivých hlasů. „Já toho hajzla viděl. Na druhé straně silnice. Viděl jsem, jak běží po parkovišti jak lasička. Ten šmejd nás vodí za nos.“

Na druhém konci nastalo ticho. Pak se hlas vrátil. Zněl ostražitě: „Kde přesně se teď nachází?“

Co na to říct? Ambler si odpověď nepromyslel a najednou měl okno. „V džípu,“ vyhrkl. „Zvedl plachtu a vlezl dovnitř.“

„A je tam pořád?“

„Kdyby vystoupil, musel bych ho vidět.“

„Tak jo.“ Pomlka. „Dobrá práce.“

Kdyby Ambler neměl tváře ztuhlé mrazem, musel by se usmát. Členové popravčí čety byli profesionálové jako on. Uvažovali proto úplně stejným způsobem. Mohl je přelstít jedině tím, že se nebude řídit rozumem, nýbrž citem. Nikdy nic nejde podle plánu. Musíš improvizovat.

Zabiják z Marseille vykročil od budky k parkovišti, kde stál transportní vůz s plachtou. V ruce třímal velkou zbraň s tlumičem. Roklemi i silnicí prosvištěl další poryv větru a udeřil Amblera do zad.

Co teď? Nájemný vrah byl ve stavu nejvyšší bdělosti, připravený okamžitě reagovat. Ambler toho potřeboval využít a přinutit ho k nepředloženému činu. Rozhlédl se po nějakém kameni, po čemkoli, co by mohl hodit na druhou stranu silnice. Ledová poleva však všechno nemilosrdně přilepila k zemi: oblázky, štěrk i kameny. Ambler vytasil pistoli, kterou sebral agentovi z Texasu. Vyjmul z komory těžký olověný náboj a mrštil s ním vysoko do vzduchu. Náraz vichru prodloužil jeho dráhu, a když se přehnal, náboj se snesl k zemi a přistál na plátěné korbě vozidla. Zvuk, který tím vznikl, byl bohužel slabý, pouhé plivnutí. Specialista však zareagoval s nečekanou vervou. V mžiku padl na kolena, podepřel si pravou ruku levicí a začal zuřivě pálit po autě. Tichá salva střel s mimořádnou průbojností provrtávala plachtu i vnitřní čalounění vozu.

Ambler ten drtivý útok na prázdné vozidlo pozoroval dalekohledem. Ale kde byl druhý chlap – ten se savojským přízvukem? Jako by se po něm slehla zem. Automechanik, chráněný před větrem zvednutou kapotou kamionu, pokračoval v bezradném utahování a povolování. Nepochybně věděl, že jeho výdělek se s ubíhajícím časem zvyšuje. Švýcarský pohraničník a jeho francouzský kolega seděli zachmuřeně na svých umělohmotných židlích v budce, usrkávali kávu a vyměňovali si urážky se znuděností dvou starých chlápků hrajících dámu.

Ambler těžce polkl. Všechno záviselo na správném načasování. Naskytla se mu několikavteřinová příležitost nepozorovaně přejít silnici a Ambler se jí rozhodl využít. Zabiják z Marseille byl krutý, nelítostný a houževnatý: pokud by se snad jeho kořisti podařilo prchnout, pronásledoval by ji s ještě větší zarputilostí. Poháněla by ho čirá ješitnost. To on na Amblera tu léčku nastražil.

A Ambler se mu za to hodlal odměnit.

Zaběhl za nízký cihlový sklad a připlížil se k parkovišti. Specialista rozmetal plátěnou plachtu na cáry a přesvědčil se, že uvnitř nikdo není. Teď couval od vozu a otáčel hlavou…, až spatřil Amblera. Ten ho sice měl v hledáčku silné pistole, ale věděl, že hlasitý výstřel by zburcoval ostatní. Na chvilku zaváhal. Pak se rozhodl použít zbraň k zastrašení protivníka.

„Ani hnout,“ houkl Ambler.

„Provedu,“ zalhal specialista obstojnou angličtinou.

Zastřel hol křičel na Amblera vnitřní hlas.

„Teď tu poroučíte vy,“ řekl specialista chlácholivě. Ambler však věděl, že to nemyslí vážně. Poznal by to, i kdyby Francouz plavně nezvedl ruku s pistolí.

„Co se tady sakra děje?“ zahřímalo jim za zády. Jeden ze švýcarských pohraničníků se přišel podívat na parkoviště, možná slyšel pleskání kulek do plachty džípu. Specialista se otočil, jako by ze zvědavosti.

„Oč jde?“ domáhal se Švýcar francouzsky.

Náhle mu na čele vykvetlo drobné rudé kolečko. Připomínalo tečku, jakou nosí Indové. Žádná tečka to však nebyla. Muž se skácel na zem.

V příští chvíli – bohužel pozdě – zmáčkl Ambler spoušť…

A nic se nestalo. Vzpomněl si na náboj, který předtím odhodil, a uvědomil si, že komora je prázdná. Specialista z Marseille se hbitě otočil zpátky k Amblerovi. Mířil mu pistolí přímo na hlavu. Ruka se mu ani nezachvěla.

Z takové blízkosti by se trefil i střelec-začátečník. Zabiják z Marseille byl však dokonalý profesionál.

30

V Amblerovi se napjaly snad veškeré nervy, nikoli varovně, spíš vyčítavě. Kdyby se jen řídil instinktem, švýcarský strážný by nebyl po smrti a on by teď nehleděl smrti do tváře. Krátce zavřel oči. Když je znovu otevřel, vnitřně si přikázal, že se musí bedlivě dívat. Ano, bude pozorovat a také mluvit. Jeho chování, hlas i pohled se musely stát tou největší zbraní. Nadešly klíčové vteřiny.

„Kolik vám platí?“ zeptal se Ambler.

„Dost,“ odpověděl specialista nevzrušeně.

„Omyl,“ řekl Ambler. „Mají vás za blbce, un con.“

Ambler odhodil těžkou pistoli na zem – udělal to dřív, než si vůbec uvědomil, že se k tomu rozhodl. Byl to zdánlivý paradox: najednou si připadal mnohem klidnější. Neozbrojeného člověka není třeba hned zabíjet. Někdy zbraň využiješ nejlíp, když se jí vzdáš.

„Ticho,“ nakázal mu specialista. Na své finanční podmínky si nedal sáhnout. Ta narážka Amblerovi vynesla dalších pár okamžiků života.

„Až mě zabijete, oni oddělají vás. Tohle je operace typu ST. Víte, co to znamená?“

Specialista udělal krok směrem k němu. Jeho plazí oči ani nemrkly. Tak nějak se asi kobra dívá na potkana.

„Samočisticí trouba,“ vysvětlil mu Ambler. „Operaci naplánujeme tak, aby se všichni účastníci nakonec navzájem zabili. Pro jistotu. Je to, jako když smažete nežádoucí záznam.“

Zabiják z Marseille tupě zíral. Dával najevo jen špetku zájmu.

Ambler se krátce zasmál, jako když štěkne pes. „Pro jejich účely jste ideální člověk. Dost chytrý na zabíjení. Ale příliš hloupý pro život. Líp si vybrat nemohli.“

„Vaše lži už mě nudí.“ Bylo však jasné, že Amblera vyslechne. Nestoudnost bezbranné oběti ho přímo fascinovala.

„Věřte mi, řadu podobných akcí jsem sám pomáhal plánovat. Vzpomínám si, jak jsme jednou poslali takového specialistu, aby oddělal mullu na jednom z Malajských ostrovů – ten chlápek pral peníze pro nějakou teroristickou organizaci, ale místní ho uctívali jako boha, takže jsme si nemohli dovolit zanechat stopu. Tak jsme tam poslali dalšího chlapa, machra na trhaviny, s úkolem připevnit balíček semtexu na malou cessnu, kterou měl specialista použít při útěku. Specialista pak dostal pokyn zlikvidovat střelmistra. Což taky udělal, těsně předtím, než odlétl v cessně. Tři minus tři rovná se nula. Vyšlo to nádherně. Jako vždycky. A teď tady máme stejnou rovnici. Znaménko minus uvidíte, až bude pozdě.“

„Řekl byste cokoliv, abyste si zachránil kůži,“ naťukl ho specialista. „To je u lidí ve vaší situaci normální.“

„U lidí, co jdou na smrt? Tahle definice vystihuje nás oba, příteli – a já to můžu dokázat.“ Z pohledu, který Ambler vrhl na zabijáka, čišelo spíš pohrdání než strach.

Nepatrný záblesk zmatku a zájmu: „Jak?“

„Zaprvé bych vám rád ukázal zápis hlášení Sigma A23-44D. Mám ho v bundě.“

„Ani hnout.“ Zabijákovy hluboké oči se změnily ve škvírky, ústa tenká jako nabroušený nůž zkřivil úšklebek. „Vy si asi myslíte, že jsem amatér. Zůstaňte hezky v klidu.“

Ambler pokrčil rameny a zvedl ruce do výšky ramen. „Tak si to vytáhněte sám,“ navrhl vyrovnaným tónem. „Mám to v pravé náprsní kapse – rozepněte zip. Budu držet ruce tak, abyste na ně viděl. Nemusíte mi vůbec věřit, ale jestli chcete zachránit svoji prašivou kůži, budete mě potřebovat.“

„O tom by se dalo s úspěchem diskutovat.“

„Mně je vážně úplně fuk, jestli budete žít, nebo chcípnete. Ale já si můžu zachránit život jedině tím, když ho zachráním vám.“

„Další nesmysl.“

„No dobře,“ utrousil Ambler. „Víte, jak to říkal jeden americký prezident: ‚Důvěřuj, ale prověřuj.‘ Zkuste to s drobnou obměnou: Nedůvěřuj, ale prověřuj. Nebo se tolik bojíte zjistit pravdu?“

„Jeden pohyb a vystřelím vám mozek z hlavy,“ vyštěkl specialista. Vztekle k němu přistoupil s pistolí v pravé ruce a levou sáhl po zipu. Kovový přívěsek ležel ukrytý v látce těsně pod límcem Amblerovy zimní bundy. Až na třetí pokus jezdec konečně sklouzl po zubech zdrhovadla. Chlap se přitáhl ještě blíž k Amblerovi a snažil se v bundě našátrat náprsní kapsu. Kůže mu obepínala lebku jako pryžová maska. Ambler cítil jeho lehce nakyslý dech. Z očí, jimž snad chyběla víčka, šel mrazivý chlad.

Vše záleželo na správném načasování. Ambler se uvedl do stavu bdělého klidu a očekávání. Provést akci příliš brzy nebo pozdě bylo velice snadné – a smrtelně nebezpečné. Rozumem se v danou chvíli řídit nemohl. Musel dávat dobrý pozor a přitom potlačit veškeré myšlenky, úvahy a kalkulace. Odhodit okovy vědomého myšlení. Okolní svět pro něj přestal existovat: hory, vzduch, země pod jeho nohama i obloha nad hlavou náhle zmizely. Skutečnost se omezila na dva páry očí a rukou. Na jakýkoli pohyb.

Specialista zjistil, že i náprsní kapsa je opatřená zipem, a jeho levé ruce chyběla potřebná obratnost, aby ho rozepnula. Když zatáhl, jezdec se zakousl do pásky, v níž bylo zdrhovadlo všité. Zatímco muž zápolil s kapsou, Ambler lehce pokrčil kolena. Předstíral, že mu ubývá sil.

Pak odevzdaně zavřel oči, jako by ho trápila úporná bolest hlavy. Specialista měl proti sobě člověka, který odhodil pistoli a navíc už ho ani nesledoval. Někdy zbraň využiješ nejlíp, když se jí vzdáš. Amblerovo gesto útočníka podvědomě uklidnilo. Bylo v něm cosi niterného, až zvířecího. Jako když pes odhalí svůj krk, aby ukonejšil agresivního protivníka.

Správný okamžik – specialista otráveně vytáhl ruku z bundy, svou neobratnou levou ruku. Ambler ještě víc pokrčil kolena a podklesl. Správný okamžik – zabiják si musel přehodit pistoli z pravé ruky do levé, což nepotrvá déle než vteřinu. Ambler měl sice zavřené oči, přesto cítil a slyšel, že se k tomu specialista právě chystá. Čas se měřil na milisekundy. Muž uchopil zbraň levou rukou a natáhl ukazovák k zahnutému jazýčku spouště. Ambler se však dál propadal a svěsil hlavu jako stydlivé děcko. Už vůbec nepřemýšlel, jen se poddával instinktům – teď, teď, teď!

Vší silou nashromážděnou v pokrčených nohou se odrazil a temenem hlavy nabral zabijáka do čelisti. Cítil a slyšel, jak chlapovi cvakly zuby a lebkou mu projel drtivý úder. Hlava v příští chvíli odlétla dozadu. Zaskočený muž reflexivně rozevřel ruku. Pistole zařinčela o asfalt – teď, teď, teď!

Ambler znovu máchl hlavou, tentokrát dolů, a čelem udeřil specialistu do nosu.

Muž z Marseille se zhroutil na zem. Ústa otevřená překvapením náhle ochabla. Omdlel. Ambler shrábl pistolí s tlumičem a tiše se odkradl do lesa za celnicí, jeho kroky tlumily sněhové závěje. Pak se znovu opatrně vrátil k silnici. Domníval se, že už překročil hraniční čáru oddělující Francii od Švýcarska. Sbírka součástek posetých kolem kamionu s jídlem se oproti předchozímu stavu ještě rozrostla. Hřmotný opravář s velkým břichem už se však neskláněl nad motorem. Byl kus od auta a s prstem přitisknutým k uchu volně kráčel Amblerovým směrem, pupek mu napínal umaštěnou kombinézu.

Z jeho zarostlé tučné tváře čišela směsice nudy a rozmrzelosti typická pro francouzské hommes á tout faire. Pohvizdoval si falešnou melodii od Serge Gainsbourga. Zvedl oči, jako by si Amblera zrovna všiml, a mdle na něj kývl.

Amblera se zmocnila hrůza. V krajních situacích vždycky jednal dřív, než se k tomu vědomě odhodlal. A tohle byl právě ten případ. Vytasil z bundy pistoli, namířil… a zjistil, že se dívá do ústí velkorážné zbraně, která se jako mávnutím kouzelného proutku zjevila v chlapově silné ruce.

„Salut,“ pozdravil domnělý automechanik. Vyslovil to s mírně germánskými samohláskami francouzského Savojska.

„Salut,“ odpověděl Ambler. Teď, teď, teď! Vrhl se k zemi a v pádu stiskl spoušť, ne jednou, ale třikrát. Tiché plivnutí každého výstřelu provázel nepatřičně silný zpětný ráz. Francouzova pistole magnum s dlouhou hlavní vystřelila skoro ve stejnou chvíli přesně do míst, kde měl předtím Ambler hlavu.

Ambler dopadl na zem tvrdě, ale přece jen s větší elegancí než střelec v montérkách. Z jeho hrudi prýštila krev a v mrazivém vzduchu se nad ní tvořily chomáče dýmu. Muž několikrát křečovitě zachrčel a ztuhl.

Ambler mu odepnul z opasku svazek klíčů a našel v něm klíček od dodávky, kterou přijel. Parkovala třicet metrů od přechodu, ozdobená dvojjazyčným nápisem ve francouzštině i němčině: GARAGISTE /AUTOMECHANIKER. Několik vteřin poté vyrazil Ambler po silnici do Švýcarska, k městečku St. Martin. Jen krátce se zastavil, aby si ze závěje u cesty vyzvedl tašku. Hraniční přechod – i samotná Francie – mu brzy zmizel ze zpětného zrcátka.

*****

Dodávka měla, jak zjistil, překvapivou sílu – původní motor byl zřejmě upravený, nebo ho nahradil úplně jiný agregát s větším výkonem. Zkušenost mu napovídala, že dotyčná autoopravna existovala jen na papíře. Poznávací značky byly zřejmě řádně zaregistrované a nápisy na bocích zajišťovaly vozidlu volný pohyb, aniž by vzbudilo podezření. Kde jezdila auta, tam se mohla vyskytnout i porucha. Ani policie by nejspíš takový vůz nezastavila za překročení povolené rychlosti. Nešlo sice o sanitku, ale i opraváři přece jezdí k naléhavým případům, nehody nevyjímaje. Byla to dobře vybraná kamufláž.

Ambler usoudil, že vůz mu alespoň na chvíli poskytne bezpečí. Projížděl krajinou a čas plynul ve střídavém proudu slunečního světla a stínů, ulic plných lidí a silnic plných motoristů. Točil volantem a proplétal se kolem malých snaživých aut i velkých tahačů hlasitě dunících po asfaltu. Zdálo se, že se proti němu všechno spiklo s cílem co nejvíc ho zpomalit – ale spíš si jen podobných překážek přehnaně všímal. Samotná dodávka zatím lehce šplhala i do těch nejprudších kopců. Díky zimním pneumatikám a pohonu všech čtyř kol dobře seděla i na zledovatělé vozovce. Převody se jedinkrát nezadrhly, přestože jim dával zabrat. Ani motor si nepostěžoval, i když jej vytáčel do nejvyšších obrátek.

Chvílemi si matně uvědomoval oslepující krásu okolí. Ztepilé borovice přeměněné zimou ve sněhové hradby. Vrcholky hor rozeseté po obzoru jako plachty dalekých lodí. Potůčky kolem cesty napájené z horských bystřin, jež nepřestávaly prýštit, i když vše kolem ztuhlo mrazem. Jinak se ovšem soustředil výhradně na pohyb – na rychlost. Usoudil, že ukradeným autem může jet bez rizika zhruba dvě hodiny a za tu dobu potřeboval urazit co největší vzdálenost. Na konci cesty ho čekalo nebezpečí, ale také jiskřička naděje.

A Laurel. Už jistě dorazila na místo. Při myšlence na ni, na jeho Ariadnu, mu srdce poskočilo radostí i bolestí. Moc ji miloval. Ženu, která mu nejdřív zachránila život a pak spasila i jeho duši. Nádherná okolní krajina ho v tu chvíli nezajímala. Cokoli ho dělilo od jeho Laurel, mu připadalo odporné.

Podíval se na hodinky, jak to horečně dělal už od příjezdu do Švýcarska. Čas se krátil. Další prudké stoupání alpskou silnicí a po něm mírnější klesání. Držel plynový pedál na podlaze nebo těsně nad ní a na brzdu zlehka šlapal jen v případě naprosté nutnosti. Tak blízko a přitom tak daleko: překonal už tolik propastí, ale tolik jich měl ještě před sebou.

31

DAVOS

Jen málo míst na světě má v představách veřejnosti tak obří rozměry, a přitom skutečnost je zcela jiná. Město tvořil vlastně jen dvoukilometrový shluk domů a budov podél hlavní silnice. Kolem se jako zmrzlé stráže tyčily mohutné zasněžené jehličnany. Zeměpisci znali Davos jako nejvýše položené město Evropy, na několik dní v roce však byl i vrcholem finanční a politické moci. Postupem času se stal synonymem pravidelného zasedání Světového ekonomického fóra – shromáždění světové elity, jež se konalo vždy poslední týden v lednu. V zimním šeru mohli přítomní osvícenci jiskřit a zářit ještě jasněji. Fórum mělo sice ve štítu volný pohyb kapitálu, práce i myšlenek, samo o sobě však připomínalo přísně střežený tábor. Kolem rozlehlého komplexu Kongresového centra, v němž se snoubily ostré hrany s oblouky, hlídkovaly stovky švýcarských vojenských policistů. Veškeré příjezdové cesty přehrazovaly přenosné ocelové plůtky.

Ambler odstavil dodávku na parkovišti za starým ponurým kostelem s věží špičatou jako čarodějův klobouk a pomalu vykročil úzkou ulicí Reginaweg k hlavní tepně města, Promenádě. Chodníky byly pečlivě zametené, což muselo stát nezměrné úsilí. Když zrovna nepadal sníh, vítr ho alespoň sfoukával z okolních svahů. Promenáda byla vlastně jedno velké nákupní středisko. Dlouhou řadu krámků tu a tam přerušil hotel či restaurace. Výlohy nenabízely celkem nic zvláštního. V ulici sídlily obchody luxusních značek Bally, Chopard, Rolex, Paul & Shark nebo Prada. Ambler prošel kolem prodejny ložního prádla s názvem BETTE UND BESSER a vysoké moderní budovy, na níž vlály tři vlajky jako na nějakém konzulátu. Ve skutečnosti to byla pobočka banky UBS vyzdobená zástavami Švýcarska, příslušného kantonu a firmy. Ambler neměl pochyb, ke které z nich banka cítí skutečnou věrnost. Jedině hotely – Posthotel s trubkou nad obřími tiskacími písmeny či Morosani Schweizerhof, nad jehož plátěnou stříškou se skvěl zelenočerný obraz tradičních alpských bot – nesly jakýsi místní ráz.

Davos sice možná patřil k nejzapadlejším místům na světě, ale celý svět byl přímo tady, ve své plechové kráse. Auta se širokými pneumatikami a zářivými světly – zahlédl tmavomodrou hondu, stříbrný mercedes, hranatý terénní opel či menší ford – se proháněla ulicemi šílenou rychlostí. Dlouhá řada výloh mu však připomínala spíš hollywoodské kulisy, jakési skromnější Dodge City: člověk si na každém kroku uvědomoval, jak je město úzké, protože měl téměř stále na očích nekonečné okolní svahy, ten zmrzlý vodopád stromů vyvěrající kdesi nahoře. Záhyby samotné země – tajemný soubor hřbetů, rýh a oblouků podobných otiskům prstů božích – působily ve srovnání se vším ostatním jako jediná původní a trvalá věc. Nejstarší budova města, již míjel, byl stroze elegantní dům s nápisem KANTONSPOLIZEI, úřadovna místní policie. Její obyvatelé však byli také pouhými hosty, kteří střežili to, co se uhlídat nedalo – nehybné zasněžené hory a nezkrotnou lidskou duši.

A co jeho vlastní duše? Ambler byl vyčerpaný a zahlcený informacemi, které mohly cosi znamenat, a také nemusely. Náladu měl ponurou a mrazivou jako okolní den. Připadal si bezvýznamný, neschopný, osamocený. Muž, který nebyl. Ani sám pro sebe. Hlavou se mu rozezněly tiché hlasy. Tázavé, provokující a neodbytné. Byl sice vysoko v horách, ale cítil se jako na rozbouřeném moři.

Zem pod jeho nohama se houpala a otřásala, lehce, avšak znatelně. Co se to děje? Určitě za to mohla hypoxie, tedy výšková nemoc. U lidí, kteří nejsou na pobyt v horách zvyklí, může snížit okysličení krve a vyvolat dezorientaci. Když zvedl hlavu a zahleděl se na kamenné horské štíty, jež se tyčily snad všude kolem něj, přepadla ho klaustrofobie. Znovu se v duchu vrátil do polstrované cely na ostrově Parrish. Dokonce uslyšel proud lékařských termínů, jež se mu nesmazatelně vryly do paměti: disociativní porucha identity, rozštěpení osobnosti, paranoia, abreaktivní dystoníe. Bylo to šílenství, ale blázni byli oni, ne on. Zařekl se, že se z toho dostane, a už se mu to také podařilo, neboť hledání vlastního já ho zavedlo právě sem.

Pokud celá jeho odysea nebyla právě oním šílenstvím…

Ke stínům, jež ho obklopovaly, se přidávaly stíny, které se usilovně snažil vypudit z mysli.

Jásavě dunivý hlas kyprého průmyslníka: Jste muž, který nebyl… Oficiálně neexistujete!

Opatrný tón chytrého slepce Osirise: Je to Ockhamova břitva: Jaké je nejjednodušší vysvětlení? Je lehcí změnit obsah tvé hlavy než celý svět… Říká ti něco MODROVOUS, ARTYČOK a MKULTRA? Jsou to behaviorální vědecké programy z padesátých let… Názvy programů se změnily, ale výzkum nebyl nikdy přerušen.

Psychiatr s brýlemi s černou obdélníkovou obrubou, dlouhou ofinou hnědých vlasů a pery s plstěným hrotem. Jeho slova pálila jako zmražený dusík. Otázku, kterou vám dávám, si musíte položit vy sám: Kdo jste?

Ambler se vpotácel do jedné z uliček. Schoval se za kontejner s odpadky, opřel se o zeď a s tichým sténáním se snažil utišit překřikující se hlasy, ten pekelný rámus. Teď nesměl selhat. Ne! Několikrát se zhluboka nadechl, vší silou stiskl oční víčka a namlouval si, že slzí z pichlavého větru. V té krátké černé přestávce se zase vzpamatuje. Všechno bude dobré. V duchu se mu však místo toho zjevil monitor počítače – ne, celá řada monitorů, v jejichž středu blikal osamocený kurzor jako varovný maják na konci jediné krátké věty:

HARRISON AMBLER NEBYL NALEZEN.

Předklonil se a začal zvracet. Po první vlně přišla druhá, ještě silnější. Na chvíli zkameněl ve shrbeném, schouleném postoji s rukama na kolenou a funěl jako pes v srpnu. Na zimu vůbec nedbal, okolní svět nevnímal. Vybavil se mu jiný hlas, jiná tvář, a rázem jako by se všechno rozjasnilo. Jako by vyšlo slunce, jež z něj svými hřejivými paprsky vyhánělo bídu a zoufalství. Já ti věřím, řekla Laurel Hollandová a přitáhla si ho blíž. Věřím ti. Musíš si taky věřit.

Nevolnost po chvíli pominula. Ambler se narovnal a ucítil novou energii a odhodlání. Vyplaval z černých hlubin vlastního vědomí a lačně zamířil na hladinu – vynořil se ze zlého snu, který podivně zaváněl skutečností.

Další zlý sen však měl před sebou. Věděl, že pokud zklame, nečeká svět nic hezkého.

*****

Ambler se podíval na hodinky, aby si ověřil, že se drží plánu, a vykročil k největšímu z davoských hotelů. Jmenoval se Steigenberger Hotel Belvedere a stál přímo na Promenádě jen kousek od Kongresového centra. Mohutná stavba spatřila světlo světa v roce 1875 a původně sloužila jako sanatorium. Jeho růžová fasáda byla posetá úzkými klenutými okny, jež připomínala střílny středověkých pevností připravených k boji. Jediné viditelné střety během týdenního zasedání Fóra se však odehrávaly mezi sponzorskými firmami. Poradenská společnost KPMG, jejíž velký modrobílý transparent visel nad vjezdem do hotelu, bojovala o přízeň s nedalekou nabídkou přepravních služeb ověnčenou čtyřmi spojenými kruhy – znakem automobilky Audi. Když se přiblížil ke vchodu, zrychlil se mu tep. Příjezdovou cestu lemovaly vedle obvyklých luxusních vozů také vojenské transportéry a terénní vozy s obřími pneumatikami, modrými majáčky a rudým pruhem na boku, v němž zářil bílý nápis MILITAR POLIZEI. Chodník na protější straně ulice přehradila tři metry vysoká ocelová mříž zakončená špičatými hroty. Mezi tyčemi byl provléknutý proužkovaný transparent s důrazným zákazem vstupu ve třech hlavních jazycích Švýcarska: SPERRZONE, ZONE INTERDICTE, ZONA SBARRATA.

Z hlasové zprávy, již si poslechl cestou, Ambler věděl, že Castonovi se podařilo proniknout do dějiště zasedání oficiální cestou: využil svého postavení vyššího důstojníka CIA a nechal se dopsat na seznam hostů. To však Ambler udělat nemohl a Caston zatím na nic nepřišel. Ostatně, ten úkol vyžadoval spíš cit než logické soudy.

A možná byl potřeba zázrak.

Ve vstupní hale hotelu Belvedere ležela velká sisalová rohož pro očištění sněhu z podrážek. Za dvoukřídlými dveřmi ustoupil hrubý materiál elegantnímu tkanému koberci s jemným květinovým vzorem. Rychlá procházka odhalila několik salonů v řadě za sebou a také jídelnu oddělenou rudými sametovými šňůrami a sloupky s ozdobnými mosaznými hlavicemi. Ambler se vrátil do salonu nedaleko recepce, odkud mohl z boku nenápadně sledovat lidi vcházející do hotelu, a uvelebil se v měkkém koženém křesle. Stěny nad mahagonovým obložením byly potažené černým a vínovým hedvábím, pod stropem se klenuly vznešené oblouky. Ambler pohlédl do zrcadla na protější zdi a pocítil uspokojení: jeho kvalitní hnědošedý oblek dokonale odpovídal roli, již chtěl sehrát. Vypadal jako jeden z mnoha obchodníků, kteří neměli takové postavení jako samotní „aktéři“ a museli za účast draze zaplatit – jejich přihlášky byly tudíž přijímány přednostně. V nablýskaném království Světového ekonomického fóra se platící host setkával s podobnou blahosklonností jako chudý stipendista na exkluzivní soukromé škole. Tito lidé, šéfové místních podniků nebo starostové středně velkých měst, si doma mohli připadat jako pánové světa. V Davosu však byli pouhými lokaji.

Ambler si objednal černou kávu u jednoho z uštvaných, ale příjemných číšníků, a letmo si prohlížel různé ekonomické tiskoviny ležící na stolku vedle něj: Financial Times, Wall Street Journal, Forbes, Far East Economic Review, Newsweek International a The Economist. Když zvedl The Economist, ucítil mírné dloubnutí. Z obálky se usmívala tvář Liu Anga a pod ní stál titulek: VRACÍ ČÍNSKOU LIDOVOU REPUBLIKU LIDEM.

Ambler rychle přelouskal hlavní článek. Jeho oči klouzaly textem a zastavovaly se na tučných mezititulcích. MOŘSKÁ ŽELVA JE ZPĚT, hlásal jeden z nich. AMERIKA A JEJÍ VLIV, psalo se jinde. Pravidelně přitom zvedal oči od časopisu a sledoval kolemjdoucí hotelové hosty. Zanedlouho našel nadějnou oběť: anglického čtyřicátníka s prošedivělými světlými vlasy. Asi bankéř, soudě podle širokého límce a žluté kravaty s jemný vzorkem. Právě vešel do hotelu a tvářil se rozmrzele, jako by si zapomněl nějakou věc, kterou nutně potřeboval. Jeho kulaté tváře byly růžové od mrazu a na černém kašmírovém kabátu ulpělo několik sněhových vloček.

Ambler položil vedle kávy pár švýcarských franků a dostihl úředníka právě v okamžiku, kdy vcházel do čekajícího výtahu. Ambler stihl nastoupit těsně předtím, než se dveře zavřely. Muž stiskl tlačítko do třetího patra. Ambler ho zmáčkl znovu, jako by si neuvědomil, že už svítí. Podíval se na bankéřovu jmenovku: Martin Hibbard. O chvíli později za ním vykročil chodbou a zapamatoval si číslo pokoje, před nímž se muž zastavil, ale sám pokračoval pevným krokem na konec chodby, kde zabočil. Když zmizel za rohem, zarazil se a poslouchal. Dveře za Angličanem zaklaply, po půl minutě se však znovu otevřely. Chlapík vyšel s koženou aktovkou v ruce a vrátil se k výtahu. Podle denní doby a uspěchaného výrazu se dalo s úspěchem předpokládat, že si s někým domluvil pracovní oběd a potřeboval dokumenty obsažené v aktovce. Poté nejspíš zamíří do Kongresového centra na jedno z jednání, jež začínala o půl třetí, a do svého hotelového pokoje se celé hodiny nevrátí.

Ambler sjel zpátky do vstupní haly a prohlížel si recepční za elegantním pultem z mahagonu a mramoru. Usoudil, že největší šanci bude mít u mladé ženy, která to poněkud přehnala s rtěnkou a očními stíny. S holohlavým mužem ve věku přes čtyřicet riskovat nechtěl, i když byl zrovna volný, ani se starší šedovlasou ženou s upjatým úsměvem a ospalýma očima.

Když dívka domluvila s jedním z hostů – zoufalým Afričanem, jenž nemohl vyměnit nigerijské nairy za švýcarské franky – Ambler k ní s ostýchavým výrazem přistoupil.

„Nejradši bych si nafackoval. Co byste tomu řekla?“

„Prosím?“ Její angličtina měla jen lehký přízvuk.

„Já blbec nechal kartu v pokoji.“

„Nedělejte si starosti, pane,“ odvětila žena přívětivě. „To se tady stává pořád.“

„Ale mně ne. Je na jméno Marty Hibbard. Tedy, Martin Hibbard, abych to řekl správně.“

„A číslo pokoje?“

„To kdybych věděl.“ Ambler předstíral, že pátrá v paměti. „Jo, už to mám – 317.“

Žena za mramorovým pultem ho odměnila pochvalným úsměvem a naťukala do počítače několik hesel. O chvíli později vyjela ze stroje za ní nová vstupní karta a recepční mu ji podala. „Přeji vám příjemný pobyt.“

„Příjemný už je,“ řekl Ambler. „Díky vám.“

Vděčně se usmála. Lichotky zřejmě často neslýchala.

Jak se ukázalo, pokoj 317 byl prostorný, světle vymalovaný a krásně zařízený: prádelník na vysokých nohách, čalouněný ušák, menší psací stůl a v zadním rohu židle s tvrdým dřevěným opěradlem. V celé oblasti Davos-Klosters se poslední týden v lednu nedal sehnat žádný pronájem. Pokoj, který si Ambler díky své lsti přivlastnil, mu poskytne alespoň dočasné útočiště.

Zavolal si z hotelového telefonu, pozhasínal světla, zatáhl záclony i závěsy a čekal.

Po deseti minutách kdosi zaklepal. Ambler se přitiskl ke stěně vedle dveří. To bylo běžné postavení, jež si osvojil při výcviku. Agenti typu Harrisona Amblera dělali takové věci naprosto automaticky.

Pokud se ovšem skutečně jmenoval Harrison Ambler.

Ucítil nával té nejčernější úzkosti. Vyvěrala z něj jako jedovatý kouř z komína. Odemkl a pootevřel dveře.

V pokoji bylo temno. Vidět ji však ani nemusel. Cítil ji – cítil její šampon, aviváž z oblečení, medovou vůni pleti.

„Hale?“ Laurelin hlas, vlastně jen šepot. Zavřela za sebou.

Odpověděl také tiše, aby ji nevyplašil. „Tady jsem.“ Jeho rty se ohnuly úsměvem. Bylo to bezděčné jako kýchnutí, vzlyk, zachechtání. Jako by se celý pokoj rozzářil.

Vykročila za Amblerovým hlasem a jako slepec natáhla ruku k jeho tváři. Našla ji a pohladila. Stála velice, velice blízko. Vnímal její teplo, dotyk jejích rtů – a jako by jím projel elektrický výboj. Objal ji a přitáhl blíž k sobě. Cítil na hrudi její tvář. Líbal ji na vlasy, ucho i šíji a zhluboka se přitom nadechoval. Musel si vychutnat každý okamžik, který s ní mohl prožít. Byť věděl, že se možná nedočká konce dne, vzplanul v něm zvláštní jas – jistota, že ať to s ním dopadne jakkoliv, nezemře bez lásky.

„Laurel,“ vydechl. „Já…“

Umlčela ho dlouhým polibkem. Jako by z něj čerpala odvahu. „Já vím,“ špitla po chvíli.

Vzal její obličej do dlaní a jemně jí přejížděl oběma palci po hebké pleti pod očima. Objevily se v nich slzy.

„Nemusíš nic říkat,“ řekla pohnutým, ale stále tlumeným hlasem.

Znovu vstoupila do jeho objetí, vytáhla se na špičky a přisála se k němu ústy. Hodnou chvíli si neuvědomoval nic jiného než ji: její teplo, její vůni, její pevnou, měkkou, chvějící se kůži, dokonce i pomalý tlukot srdce. Komu z nich asi patřilo? Okolí přestalo úplně existovat. Hotelový pokoj, město, akce, celý svět. Byli jen oni dva. Dva lidé spojení v jedinou bytost. Cítil, jak ho Laurel tiskne, už ne zoufale, ale s jakýmsi zvláštním mírem, který je oba zaplavil.

Pak se pustili, odstoupili a porušili jednotu, jež mezi nimi na chvíli vznikla. Ambler stiskl vypínač u dveří. Pokoj se osvětlením změnil. Náhle byl jakoby menší a útulnější. Hojnost látek a barev vytvářela intimní náladu. Laurel se však nezměnila. Přesně takhle si ji představoval, jako by se mu její obraz zhmotnil před očima. Velké oříškově hnědé oči se zelenými flíčky naplněné touhou, láskou a starostí. Porcelánová pleť a lehce rozevřené plné rty. Z jejího pohledu vyzařovala naprostá oddanost, jaká se vidí většinou jen ve filmech. Tohle však byla skutečnost, ta nejskutečnější věc ze všech. Měl ji na dosah.

„Díky Bohu, že se ti nic nestalo, miláčku můj,“ hlesla. „Díky Bohu, že jsi živý a zdravý.“

„Jsi moc krásná.“ Vyslovil tu myšlenku nahlas, aniž by vědomě chtěl. Moje Ariadna.

„Pojďme odsud,“ navrhla náhle a do tváře jí vstoupil výraz toužebné naděje. „Co takhle sjet tamten kopec a neohlížet se, co bylo?“

„Laurel.“

„Jen my dva,“ pokračovala. „Ať se třeba čerti žení. Budeme mít jeden druhého.“

„Už brzy,“ řekl. „Za pár hodin.“

Laurel pomalu zamžikala. Snažila se udržet obavy na uzdě, ale nedařilo se jí to. Začaly ji přemáhat. „Lásko moje, mám z toho špatný pocit. Nemůžu se ho zbavit.“ Hlas se jí roztřásl, v očích se zaleskly slzy.

Zmocnil se ho strach – ne o sebe, ale o ni, o její bezpečí. „Říkala jsi to Castonovi?“

Smutně se usmála přes slzy. „Bavit se s Castonem o pocitech? Ten mluví jen o šancích a pravděpodobnosti.“

„To je celý on.“

„O velmi malých šancích a nízké pravděpodobnosti.“ Už se neusmívala. „Myslím, že se mu to taky moc nezdá, ale nedá svoje pocity najevo.“

„Některým lidem to tak přijde snadnější.“

„Tvrdí, že uděláš, co je potřeba, i kdyby všechno stálo proti tobě.“

„To vypočítal na kalkulačce?“ Ambler zavrtěl hlavou. „Ale ne, má pravdu.“

„Nechci tě ztratit, Hale.“ Letmo zavřela oči. „Nemůžu tě ztratit.“ Mluvila hlasitěji, než sama chtěla.

„No tak, Laurel,“ konejšil ji. „Já tě přece taky nechci ztratit. Víš, mně ti teď snad připadá…“ Zavrtěl hlavou. Nemělo význam ta slova říkat, stejně by jim nikdo nerozuměl. Jeho život dřív nestál za nic. Ale nikdy o tom takhle neuvažoval. Až teď pochopil, že žil bídně. Všechno se totiž změnilo. Teď měl cosi nesmírně cenného. Měl Laurel.

Ale právě kvůli Laurel tady byl. Kvůli ní udělá, co je potřeba. Nemohl se schovat v nějaké lidnaté jihoamerické metropoli a vést anonymní život, zatímco velké mocnosti by šly do války. Na světě, který obývala Laurel, mu velice záleželo. Některé věci si však mohl jen myslet, nikoli říkat nahlas. Hodnou chvíli se na ni tedy jen tak díval. Oba sbírali sílu na to, co je čekalo.

Nepochybujte, že hrstka přemýšlivých a nadšených lidí může změnit svět. Jinak to vlastně v dějinách nikdy nebylo.

Když si uvědomil dopad těch slov, dost se mu přitížilo. Neodvážil se ani pomyslet na to, jak by světem otřáslo, kdyby Palmerovci dosáhli svého.

Ambler vykročil k oknu a podíval se ven na nízkou řadu budov na druhé straně ulice: Kongresové centrum. Vojenští policisté postávali v hloučcích, odění do půlnoční modré – takovou barvu měly jejich kalhoty, nepromokavé bundy i vlněné čepice. Jediné výjimky tvořily vysoké černé boty a tyrkysový pruh na vnitřní straně zvednutých límců. Když stáli blízko u sebe, vypadali jako poslové noci. Vysoké ploty z ocelových prutů, částečně zaváté sněhem, ukazovaly hostům jedinou možnou cestu. Ambler už v životě viděl přísně střežené věznice, kde byl mnohem mírnější režim.

„Caston snad něco vymyslí,“ řekla Laurel. „Mě dostal dovnitř taky. I když, stejně jsem se tam nic nedozvěděla.“

„Dostal tě dovnitř?“ podivil se Ambler.

Laurel přikývla. „Přišel na to, že budu mít asi stejnou klasifikaci jako agenti zpravodajských služeb. Kancelář Fóra si to oficiálně ověřila. Vtip je v tom, že dozorci v léčebně na ostrově Parrish měli vysoký stupeň prověření. Takové jsou v podobných ústavech předpisy, ale jak by to chudáci Švýcaři mohli vědět? Jde jen o písmenka a čísla za jménem člověka a Caston se v tom systému úžasně vyzná.“

„Mimochodem, kde vlastně je?“

„Každou chvíli by měl dorazit,“ odpověděla Laurel. „Já jsem přišla moc brzo.“ Nemusela vysvětlovat proč. „Ale možná ho něco zdrželo – třeba našel jednu z těch svých ‚anomálií.“

„Poslyš, Caston je prima chlap, ale je to analytik, chodící kalkulačka. My se musíme zaměřit na lidi, a ne na digitální páru, která po nich zůstane.“

Kdosi třikrát zaklepal na dveře. Laurel ten rytmus poznala a pustila Claytona Castona dovnitř. Na hnědém kabátu měl sněhové nárameníky, jež roztávaly ve stékající potůčky. Caston vypadal unaveně. Byl snad ještě pobledlejší než jindy. V ruce svíral velkou černou tašku s emblémem Světového ekonomického fóra. Změřil si Amblera bez špetky překvapení.

„Zjistil jste něco?“ zeptal se ho Ambler.

„Nic moc,“ odtušil účetní suše. „Strávil jsem hodinu a půl v konferenčním centru. Jak jsem říkal, už jsem tady jednou byl, na diskusi o finančních institucích v daňových rájích a o praní špinavých peněz. Vždycky tu pořádají spoustu odborných seminářů, vedle pompéznějších akcí. Dneska dopoledne jsem se tam trochu prošel a navštívil pár vybraných seminářů. Slušel by mi odznak s nápisem ‚Zeptejte se mě na toky nadnárodního kapitálu‘. I Laurel se tam rozhlížela, ale taky nejspíš nenarazila na zlatou žílu.“

„Úplně mě z toho mrazilo,“ přiznala Laurel. „Tolik tváří, které jsem znala z časopisů a televizních zpráv. Člověku se z toho zatočí hlava. Je to bezděčná reakce, ale nejdřív na všechny pořád kýveš, jelikož ti připadají povědomí. Jako když se odněkud znáte. Pak si uvědomíš, že jen vypadají povědomě, protože jsou slavní.“

Caston přikývl. „Ve srovnání s Davosem připomíná Bilderberg spíš partičku obchodníků ze Zapadákova.“

„Pořád jsem měla dojem, že jsem hrozně nápadná a každý okamžitě pozná, že tam nepatřím,“ pokračovala Laurel. „A při pomyšlení, že jeden z nich je možná ten šílenec…“

„O šílenci tady není řeč,“ opravil ji Ambler opatrně. „Máme proti sobě profesionála. To je mnohem horší.“ Odmlčel se. „Ale je tady i jedna pozitivní věc, a sice to, že se vám oběma podařilo proniknout dovnitř. Byla to vaše zásluha, Castone, a mně pořád není jasné, jak jste to dokázal.“

„Zapomínáte, že jsem vysoký důstojník Ústřední zpravodajské služby Spojených států amerických,“ pravil účetní. „Řekl jsem svému asistentovi, aby zavolal do kanceláře výkonného předsedy a nechal dopsat moje jméno k výpravě z Washingtonu. Oficiální telefonát z Langley s kupou bezpečnostních záruk a informací, které se dají ověřit. Nikdo se tomu nebránil.“

„Jim nevadí mít u jednacího stolu v Davosu špiony?“

„Jestli jim to nevadí? Pche, právě naopak. Vy to pořád nechápete – v Davosu jde výhradně o moc. O moc všeho druhu. Byli by nejradši, kdyby tady měli samotného šéfa CIA – ostatně, před pár lety tady byl – ale když není nic lepšího, nepohrdnou ani vysokým důstojníkem.“

„A Laurel jste připsal na seznam stejným způsobem?“

„To zařídil můj asistent. Vylíčili jsme ji jako specialistu-psychiatra – což je ostatně její technické zařazení. Navíc měla prověrku na stupeň 12A-56J, kterou personál na ostrově Parrish taky mít musel. Žádost na poslední chvíli byla sice trochu neobvyklá, ale ne zas tolik, vzhledem k jejich kšeftům s agenty špionážních služeb. Pár dalších věcí jsme vynechali a bylo to.“

„Místní ochrance by ale vaše slovo nestačilo, nebo se pletu?“

„Ovšemže ne. Zavolali do Langley a ústředna je přepojila ke mně do kanceláře – to je standardní ověřovací postup – a znovu si promluvili s mým asistentem. Nejspíš jim naznačil, jak by jim byli šéf CIA i ministr zahraničí zavázáni a tak podobně. Pak jim dal heslo, aby si to mohli ověřit. Víte, v naší centrále máme systém s omezeným přístupem, vyvinutý pro společné operace s jinými státy. Díky němu můžou získat zkrácený seznam personálu – říká se tomu ‚oharek‘ – který potvrdí to, co jim bylo řečeno. Moje kancelář pak odešle digitální fotku na bezpečnostní kartu a jsme vevnitř.“

„Málem jsem pochopil, co jste právě řekl.“ Ambler naklonil hlavu. „Ale moment. Souhlasil jste, že zdejší bezpečnostní systém funguje spolehlivě.“

„Taky že jo, docela. Ale máte mě za hlupáka?“

„Takže byste mohl udělat laskavost i mně?“

„To bych se musel trochu zamyslet. Jste na seznamu zaměstnanců CIA?“ Castonova víčka zakmitala, jako by chtěl obrátit oči ke stropu. „Máte snad osobní kartu v divizi Spojených zpravodajských služeb? Když zavolají na ústřednu v Langley, aby si ověřili vaši příslušnost a hodnost, co jim tam asi řeknou?“

„Ale…“

„Harrison Ambler neexistuje,“ vyštěkl Caston. „Nebo jste snad zapomněl? Nerad vám kazím radost, ale úplně vás vygumovali. Světové ekonomické fórum se zabývá daty, bity a bajty. Je to svět digitálních podpisů, digitálních záznamů, digitálního ověřování. Bylo by pro mě lehčí získat bezpečnostní kartičku na jméno Yetti nebo třeba Lochneská příšera. Ti sice taky neexistují, ale aspoň si je můžete najít na internetu.“

„Skončil jste?“

„Obávám se, že jsme všichni skončili.“ Z Castonových očí sršely ohně. „Pořád jsem žil v domnění, že máte v rukávu nějaký zázračný plán. Ale nesmysl, vy jste ještě nezodpovědnější, než jsem tušil. Rovnýma nohama skočíte přímo do tygřího doupěte! Vůbec nemyslíte dopředu – sakra, vždyť vy vůbec nemyslíte. Od začátku jsme měli jen minimální šanci. Teď se rozplynula i ta poslední, můžete si gratulovat.“

Ambler měl pocit, jako by se zemská tíže náhle zdvojnásobila. Údy měl jak z olova. „Tak mi to laskavě vysvětlete – povězte mi, jak funguje ten systém průkazů.“

„Jestli si myslíte, že tady někoho ukecáte, zapomeňte na to,“ zavrčel Caston. „A dovnitř vám nepomůže ani opak – to vaše kouzlo s dírou do hlavy. Systém je velice jednoduchý a skoro se nedá obejít.“ Rozepnul si šedé vlněné sako s příměsí umělého vlákna – Ambler postřehl, že lehce čpí naftalínem – a ukázal jim identifikační kartu, jež mu visela na bílé šňůrce kolem krku. Byla zrádně jednoduchá: jen bílý plastový obdélník s Castonovou fotkou vlevo od jména. Dole byl stříbřitý čtvercový hologram, nahoře modrá linka. Caston obrátil průkaz a ukázal zadní stranu s magnetickým proužkem.

„Já mám totéž,“ podotkla Laurel. „Nevypadá to bůhvíjak dokonale. Co kdybys prostě nějakou kartičku ukradl a trochu si s ní pohrál?“

Caston zavrtěl hlavou. „Při vstupu musíte projet kartu čtečkou. Průkaz obsahuje zakódovaný digitální podpis, který vyvolá z počítače záznam hosta. A počítač u dveří má bohužel nejlepší ochranu, jaká existuje: takzvanou vzduchovou mezeru. Jinými slovy, jde o samostatný přístroj, který není napojený na internet, takže se do něj nedá nabourat. U monitoru je navíc dozorce a při každém načtení karty se na obrazovce ukáže jméno a fotka. To znamená, že pokud už nejste v počítači, jste v prdeli.“

„To je odborný výraz?“

„Taky musíte projít detektorem kovů jako na letišti,“ pokračoval Caston. „Bundy, klíče a tak dál se odkládají na posuvný pás.“

„A zabijáka tohle všechno neodradí?“ zeptala se Laurel.

„Mluvíme o někom, kdo to plánuje měsíce, možná ještě delší dobu,“ odpověděl Caston. Podíval se na Amblera. „Vy na to máte zhruba dvě hodiny.“

Ambler pomalu vykročil k místu, kde předtím stála Laurel, a znovu vyhlédl z okna do ponurého odpoledne. Z nebe se snášel sníh, líně, ale vytrvale.

Jaké měl možnosti? Ucítil rostoucí pocit paniky a věděl, že ho musí ovládnout: mohl ho ochromit, zahltit a odříznout od vlastních instinktů.

„Co když řekneš, že jsi průkazku ztratil?“ otázala se Laurel.

„Tak se vám omluví a doprovodí vás k východu,“ odvětil Caston. „Před pár lety jsem to tady zažil. A je jim úplně jedno, jestli jste třeba marocký král. Každý uvnitř musí mít na krku svoji kartu.“

„I hlavy států?“ naléhala Laurel.

„Před chvílí jsem zahlédl viceprezidenta USA. Měl na sobě břidlicově modrý oblek a žlutou kravatu. A davoskou průkazku, asi dvacet centimetrů pod uzlem. Je to železné pravidlo, které platí bez výjimky. Švýcaři to myslí vážně. Není náhodou, že tady za celých třicet let neměli ani jeden bezpečnostní problém.“

Když se Ambler vrátil k ostatním, Laurel se na něj zadívala s očekáváním v očích. „Nějaká cesta přece být musí, ne? Lidský faktor –jak vždycky říkáš.“

Ambler slyšel její slova, jako by zněla z velké dálky. Hlavou mu vířily různé možnosti – bleskově je vymýšlel, posuzoval, zkoumal a zase zavrhoval. Téměř každá organizace má skulinky v lidské bdělosti, jelikož každodenní provoz vyžaduje jistou míru pružnosti. Zasedání Světového ekonomického fóra však nebyl klasický případ. Šlo o zvláštní událost, jež se konala jednou za rok a trvala pouhý týden. Pravidla zde platila s veškerou přísností. Členové ochranky neměli čas, aby jim práce stačila zevšednět.

Amblerovy oči padly na Castonovu černou tašku se znakem Světového ekonomického fóra, obsahující materiály, jež lidé dostávají při registraci. Zvedl ji a vysypal na postel. Mezi věcmi byl zpravodaj Světového ekonomického fóra a také bílý sešit s pořadem jednání. Ambler jej prolistoval: stránku po stránce na něj vyskakovaly směšné názvy diskusí jako Jak dál ve vodním hospodářství?, Budoucnost zahraniční politiky USA, Bezpečnost člověka a státu: Přátelé, či soupeři?, Vstříc novým Bretton Woods. Byl tam rozpis projevů generálního tajemníka OSN, viceprezidenta Spojených států amerických, prezidenta Pákistánu a jiných. Zlatým hřebem akce byl však jednoznačně proslov čínského prezidenta Liu Anga. Zavřel sešit a vzal do ruky malou tlustou knížku s výčtem všech „aktérů“ výročního setkání Světového ekonomického fóra – téměř patnáct set stran s fotografiemi každého hosta a přehledem kariéry natištěným drobnými písmenky, jež se téměř nedala přečíst.

„Koukněte, co jich tady je,“ řekl Ambler. Přejel palcem po okraji stránek, jež se rozlétly jako v animovaném filmu.

„Připomíná mi to řadu podezřelých na policejní služebně –a pořádně dlouhou,“ utrousila Laurel. Beznaděj prostoupila vzduchem v místnosti jako nepříjemný zápach.

Caston náhle narovnal záda. „Řadu podezřelých,“ zopakoval.

Ambler na něj pohlédl a málem se vyděsil – Caston koulel očima, div mu nevypadly z důlků.

„Už dávno to měli zakázat,“ vyhrkl Caston. „Myslím ty řady. Mají na svědomí spoustu falešných obvinění. Počet omylů se nedá ničím omluvit.“

„Jste unavený,“ vyhrkla Laurel. Znepokojeně se otočila k Amblerovi. „Ve vlaku vůbec nespal.“

„Jen ho nech mluvit,“ poprosil ji Ambler.

„Očití svědkové jsou totiž velice nespolehliví,“ pokračoval Caston. „Viděl jste, jak někdo něco spáchal, a máte sklon věřit, že možná stojí v řadě, kterou vám policajti ukážou. Takže se díváte – a ke slovu přichází heuristika, kterou se řídí většina lidí. Vyberou si toho, kdo se té osobě nejvíc podobá.“

„A proč se vám to nezdá?“ zeptala se Laurel zmateně.

„Protože nemusí jít nutně o stejnou osobu. Řeknou: Je to číslo čtyři‘. Nebo: Je to číslo dvě‘. A někdy jsou čtyřka a dvojka poldové, figuranti, a nic se neděje. Vyšetřovatelé poděkují svědkovi a pošlou ho domů. Jenže někdy je označený chlap řízením osudu taky podezřelý. Ne skutečný pachatel, ale podezřelý. Shodou okolností se podobá tomu, koho jste viděl, trochu víc než ostatní. Ale není to on. A najednou máte očitého svědka, který vypovídá proti podezřelému: ‚Můžete ukázat na muže, kterého jste tehdy v noci viděl?‘ a porota si myslí, že nic na světě není jasnější. Existuje ovšem způsob, jak zjistit, co svědek viděl doopravdy, bez ovlivnění: uděláte to jednotlivě. Neukážete mu fotografie lidí najednou, ale hezky jednu po druhé. ‚Zeptáte se: Je to tenhle? Ano, nebo ne?‘ Když použijete oddělenou metodu, míra chybné identifikace klesne ze sedmi procent pod jedno procento. Je ostuda, že lidi od bezpečnosti tuhle jednoduchou statistiku nepochopili.“ Zvedl oči, náhle naprosto svěží. „Ale co chci říct: ve skutečném světě nemusí být všechno úplně stoprocentní.“ Rychle zamrkal. „Údaje mluví naprosto jasně. Takže: najdeme člověka, který se vám nejvíc podobá. Patnáct set obličejů – to je vzorek, se kterým už se dá pracovat.“

Ambler neodpověděl okamžitě.

Když si Caston stoupl vedle něj, Ambler začal listovat knihou, hbitě a systematicky. Nasliněný ukazovák hbitě klouzal po stránkách. „Chci, aby sis ty obrázky taky prohlídla,“ oslovil Laurel.

„Jestli mi bude někdo aspoň trochu podobný, poznáš to na první pohled. Nepřemýšlej. Jen se dívej – a měj otevřené oči.“

Snímky létaly rychlostí asi dvou tváří za vteřinu. „Počkat,“ řekla Laurel.

Caston označil list obdélníkovým lepicím papírkem a vybídl ji: „Pokračujte.“

Ambler poslechl a bez přerušení prolistoval další stovku stránek, až se u jedné zastavil. Caston na ni nalepil druhý papírek a Ambler pokračoval v prohlížení. Když přišla na řadu podobenka Ashtona Palmera, krátce se zarazil. Nikdo z nich nepromluvil. Nebylo třeba. A totéž se opakovalo, když dospěli ke stránce s Ellen Whitfieldovou. Čišela z ní chladná krása a také důstojnost, jakou měl i její učitel. Oficiální fotografie velikosti poštovní známky vydávala také svědectví o jejich inteligenci a ctižádosti. V danou chvíli však jejich fotky znamenaly jen zbytečné rozptýlení pozornosti.

Když Ambler prolétl celou knihu, měli označené celkem čtyři stránky. Podal svazek Castonovi. „Mrkněte se na to vy. Máte čerstvé oči.“

Caston postupně nalistoval každého ze čtveřice. „Číslo tři,“ vyřkl svůj názor a podal knihu Laurel, jež učinila totéž.

„Asi ten třetí,“ pronesla o něco váhavěji.

Ambler otevřel knihu u třetí nalepené záložky, vytrhl stránku a začetl se do životopisu. „Že bych viděl nějakou zvláštní podobu, to zas ne,“ zabručel si pod vousy. „Ale vždyť já si ani nemůžu pořádně vzpomenout, jak teď vlastně vypadám.“ Znovu se podíval na černobílou fotografii. Z očí toho muže vyzařovala povýšená důležitost hraničící až s pohrdáním, i když těžko říct, jestli byl takový i ve skutečnosti, nebo jen na fotce.

Jmenoval se Jozef Vrábel a byl to prezident V&S Slovakia, firmy se sídlem v Bratislavě, která nabízela „bezdrátová řešení, služby a produkty a zabezpečení počítačových sítí“.

„Nechci vám kazit náladu,“ prohodila Laurel. „Ale jak seženeme průkazku toho chlapa?“

„Na mě se nekoukejte,“ pokrčil Caston rameny. „Zeptejte se támhle Pana Lidského Faktora.“

„Najdeme ho vůbec?“ Ambler se podíval na Castona a pak znovu vyhlédl z okna. Jak věděl, na střeše dvě patra nad nimi číhali dva ostrostřelci. Jenže k čemu jsou zbraně bez terče? Byl v tom kus ironie: nejdřív potřeboval oklamat ty, kteří se stejně jako on snažili zajistit bezpečí. Nepřátelé jeho nepřátel byli jeho nepřáteli.

Ustálil pohled na dlouhé tmavomodré zdi – pevné, avšak přenosné zábraně – která stála před fasádou Kongresového centra z litého betonu. Lemovala ji řada velkých bílých obdélníků s modrým znakem a nápisem SVĚTOVÉ EKONOMICKÉ FÓRUM. Slova byla navršená na sobě a písmena O spojoval tenký půlkruh. Vlevo se nacházela cedule se stejným emblémem a šipky označené MÉDIA / ZAMĚSTNANCI mířící k jinému vchodu než prostřednímu, který byl vyhrazen pro samotné účastníky.

Mísily se v něm strach, beznaděj a zuřivý vztek. Dohromady utvořily neobyčejně pevnou slitinu: slitinu naprostého odhodlání.

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že Caston mluví. „Zázrak techniky,“ řekl odborník na čísla. „V konferenčním centru je vnitřní počítačová síť a taky spousta hotelů. Všechno je zařízené tak, abyste měli kontakt s lidmi a mohli si je kdykoliv najít. S trochou nadsázky se dá říct, že Davos je o vytváření sítí.“

„A když jste tu byl minule, tak jste se do nějaké zapojil, Castone?“

„To zásadně nedělám,“ zněla nevrlá odpověď. „Můj obor je analýza. Zásadní je, že když půjdu do vestibulu, určitě tam najdu počítač. Můžu do něj zadat tohle jméno a zjistit, do jakých programů se přihlásil. Každý se musí někam přihlásit, víte? No a pak…“

„Pak ho vyhledáte, sdělíte mu, že pro něj máte něco důležitého a odvedete ho z centra.“

Caston si odkašlal. „Já?“

„Jak vám jde lhaní?“

Caston se na okamžik zamyslel. „Průměrně.“

„To by mělo stačit,“ usoudil Ambler. Natáhl ruku a povzbudivě stiskl Castonovi rameno. Účetní se při jeho dotyku ošil. „Někdy nemusí být všechno úplně stoprocentní.“

„Kdybych mohla nějak pomoct…,“ začala Laurel.

„Tebe potřebuju jinde,“ řekl jí Ambler a začal vysvětlovat. „Hodil by se mi dalekohled nebo jiná věc na zvětšování obrazu, ale hodně silná. V centru je přes tisíc lidí. Podle oficiálního programu má čínský prezident vystoupit v Kongresovém sále.“

„To je největší sál v Davosu,“ poznamenal Caston. „Pohodlně se do něj vejde tisíc lidí. Možná i víc.“

„To je hodně obličejů a ke všem se nedostanu dostatečně blízko.“

„Jestli se tam začneš procházet s dalekohledem na krku, budeš hodně nápadný,“ varovala ho Laurel. „Mohl bys vzbudit nežádoucí pozornost.“

„Myslíš u ochranky?“

„Je to tam samá kamera,“ řekla Laurel, „o kameramanech nemluvě.“

„Jak to?“

„S jedním z nich jsem mluvila,“ odpověděla Laurel. „Zjistila jsem, že Fórum si natáčí řadu událostí pro vlastní potřebu, ale nejen to. Hlavní události – plenární zasedání a několik otevřených jednání – zaznamenávají velké televizní stanice. BBC, CNN International, Sky TV, SBC a podobně. Ty kamery mají parádní objektivy – nedalo mi to a koukla jsem se do hledáčku.“

Ambler naklonil hlavu.

„A tak mě napadlo, že bys ke zvětšení obrazu mohl využít právě nějakou z televizních kamer. Jsou přenosné, ale masivní a se silným zvětšením. Mnohem lepší než dalekohled. A nikdo se tam nad tím nepozastaví.“

Ambler ucítil v hrudníku vzrušené chvění. „No teda, Laurel?“ vydechl.

„Netvař se tak ohromeně, že jsem taky na něco přišla,“ popíchla ho. „Ale zbývá ještě jedna maličkost: proč by šéf V&S Slovakia vláčel kameru kongresovým sálem?“

„Když už se člověk dostane dovnitř, ta otázka ztratí na důležitosti,“ uklidnil ji Caston. „Ke vstupu potřebujete průkaz. Vevnitř vám už nikdo nebude věnovat velkou pozornost. Na kartičce se neuvádí pracovní zařazení, jen jméno. Když proniknete do sálu, je to už úplně jiná hra.“

„A kde vezmeme kameru?“ zeptal se Ambler.

„To není problém – o několika bych věděla,“ řekla Laurel. „Kluci z televize mi ukázali sklad, kde jich byla fůra.“

„Hele, Laurel, ty přece nejsi školená…“

„Sedíte v záchranném člunu a budete si ověřovat, jestli má někdo licenci k jeho řízení?“ ušklíbl se Caston. „Myslel jsem, že tady se pravidel držím jen já.“

„Je fakt, že dostat se do skladu kamer bude pro mě snadnější než pro Jozefa Vrábela‘,“ nadhodila Laurel. „Už jsem si přátelsky promluvila s chlapci, co tam chodí.“ Žertovně koketním tónem dodala: „Možná nejsem ‚školená‘, ale mám… jisté přednosti.“

Ambler se na ni podíval. „Já jen nevím, jak…“

Laurel se pousmála. „Já jo.“

*****

Adrian Choi seděl za vzorně uklizeným stolem Claytona Castona. Uvažoval, jak je zvláštní, že pro něj šéf vymyslel stejně práce, jako když byl osobně v kanceláři. Castonovy poslední telefonáty působily nečekaně, chvatně a tajemně. Řada naléhavých požadavků, žádné vysvětlení. Byla to jedna velká záhada.

Což Adriana lákalo.

Dnes ráno mu dokonce nevadila ani lehká kocovina – kocovina! Pro něj vskutku nezvyklý zážitek. Připadal si skoro jako… Derek St. John. V napínavých knížkách od Cliva McCarthyho si Derek St. John uměl užívat života. „Čím víc, tím líp,“ patřilo mezi jeho hesla. Další znělo: „Rychlé ukojení bystří trpělivost.“ Do jeho pracovní náplně patřily dlouhé večery strávené sváděním krásných žen, objednáváním drahého šampaňského s francouzskými názvy, jež Adrian ani nedokázal vyslovit… a následná ranní kocovina. „Čte se to ‚sen-džon‘,“ vysvětloval superšpion vemlouvavě a šibalsky ženám, jež popletly jeho jméno. „S důrazem na sen.“ Proti kocovině měl Derek St. John dokonce svůj zvláštní lék, podrobně popsaný v Operaci Atlantis. Skládal se však hlavně ze syrových vajec, a to bylo i na Adriana příliš.

Pravda, on neprožil noc s dlouhonohou topmodelkou ve službách zlotřilého invalidy kroužícího kolem Země ve zvláštní družici, jak se popisovalo v Operaci Atlantis. Adrianův večer byl o hodně přízemnější. Když na něj pomyslel, cítil výčitky svědomí, což se tedy Dereku St. Johnovi vůbec nepodobalo.

Jmenovala se Caitlin Eastonová a pracovala jako asistentka ve Středisku společných zařízení. V telefonu zněl její hlas po chladném úvodu usměvavě a smyslně. Když se však konečně sešli, Adrian musel skrývat své zklamání. Byla poněkud silnější, než si představoval, a u nosu se jí začínal tvořit uhřík. Nepozval ji do žádného luxusního podniku, nýbrž do bistra Grenville, kde číšníci práskali o stůl obřími jídelníčky ve fólii, nosili hranolky v protivně malých košíčcích vystlaných ubrousky a do obložených chlebů vkládali párátka. Ale oba to měli po cestě domů, proto padla volba právě na Grenville. Jak si však povídali, Adrian zjistil, že dívka má celkem smysl pro humor, a v rámci možností se bavil. Když se jí představil stylem: „Čte se to Adrian Choi, s důrazem na oj,“ zasmála se, i když jeho narážku nemohla pochopit. Vůbec se smála mnoha věcem, třebaže nebyly obzvlášť vtipné, a to Adrianovi dělalo dobře. Byla s ní legrace.

Tak proč ty výčitky? Protože ji zneužil – nebo snad ne? Řekl jí přece: „Jestli máte po práci čas, nešla byste si se mnou někam sednout?“ Neřekl jí: „Máte něco, co potřebuje můj šéf.“ Takže svým způsobem šlo o tajnou operaci. Jenže Caitlin Eastonová přece nebyla žádný nepřátelský agent, ale obyčejná úřednice.

Zavrněl telefon, vnitřní linka. Caitlin.

Ano, byla to Caitlin.

Zhluboka se nadechl. „Čááu,“ překvapil sám sebe lehkým tónem.

„Čááu,“ odvětila.

„Včera večer to bylo fajn.“

„To teda jo.“ Ztišila hlas. „Hele, poslouchej, myslím, že pro tebe něco mám.“

„Vážně?“

„Nechci, abys měl u šéfa další průšvih, to je všechno.“

„Mluvíš o…?“

„E-hm.“

„Caitlin, nevím jak ti poděkovat.“

„Však ty už něco vymyslíš.“ Caitlin se rozhihňala.

Adrian zčervenal.

*****

Když Ambler poprvé spatřil Jozefa Vrábela na vlastní oči, zažil zklamání. Ukázalo se, že si vybral za dvojníka mužíka měřícího stěží 170 centimetrů. Měl malou hlavu, svěšená ramena, vystouplé břicho a široké boky. Pokud měl ovšem Caston pravdu, stačila jen podoba v obličeji. A skutečně: člověk, který by se zaměřoval spíš na shodné rysy než na rozdíly, mohl v Amblerovi na první pohled vidět Vrábela.

„Tomu vůbec nerozumím,“ opakoval slovenský obchodník v tuctovém tmavošedém obleku, když ho Caston odváděl z Kongresového centra. Těžké mraky zahalily ulici do šera, v němž všechno působilo černobíle.

„Já vím, je to blázinec,“ uklidňoval ho Caston. „Ale agentura už dohodla obchod se Slovenským Telecomem a teď máme poslední šanci ho přehodnotit. Lhůta pro právní audit už skoro vypršela. Jinak ten kontrakt o půlnoci vstoupí v platnost.“

„Ale proč nás kvůli tomu nikdo nekontaktoval? Tohle je nesmyslně na poslední chvíli.“ Slovák mluvil anglicky s přízvukem, ale naprosto plynně.

„Překvapuje vás, že vláda Spojených států špatně sepsala žádost o nabídku? Ptáte se, jak je možné, že by naše federální vláda nezvládla výběrové řízení?“

Slovák si odfrkl. „Když to říkáte takhle…“

Ambler, jenž číhal na druhé straně ulice, k nim chvatně přešel. „Pan Vrábel? Já jsem Andy Halverson z vládní agentury General Services. Tady Clay říká, že se chystáme udělat docela drahou chybu. Potřebuju zjistit, jestli má pravdu.“

Caston si odkašlal. „Současná nabídková cena překračuje naši původní dohodu o dvacet procent. I se započtením dodatečných bezpečnostních prvků se mi to zdá příliš.“

„To je obchod k ničemu!“ vyhrkl shrbený Slovák. „Měli jste se obrátit na nás.“

Caston se otočil k Amblerovi s výmluvným pokrčením ramen typu „vidíte, já to říkal“.

Ambler si počínal jako úředník obávající se možných nepříjemností, přesto však odhodlaný odvrátit blamáž, dokud byl ještě čas. „Máme kancelář plnou lidí, kteří to mají v popisu práce,“ pravil pevně. „Nejspíš se ani neobtěžovali zajet do Bratislavy. Bylo nám řečeno, že Slovenský Telecom má dominantní postavení na trhu.“

„Před dvěma lety snad,“ řekl Caston, zatímco Vrábel začal nevěřícně kroutit hlavou. „Vy se chystáte podepsal kontrakt za dvě stě milionů dolarů, Andy, a vaši hoši se spoléhají na dva roky starou analýzu trhu? Tak tohle bych opravdu nechtěl vysvětlovat Kongresu.“

Amblerovi neušlo, že Vrábel začíná pozvolna narovnávat záda. Vracela se mu stará sebedůvěra. Rozmrzelost z toho, že ho vytáhli ze zasedání „Dvě ekonomiky, jedno společenství“, ustoupila zlomyslnému potěšení z konfliktu dvou vysokých amerických činitelů a vidině výhodného obchodu se Spojenými státy.

Slovák roztáhl obličej do bodrého úsměvu. „Pánové – je sice pozdě, ale snad se s tím ještě dá něco dělat. Myslím, že se domluvíme.“

Američané ho zavedli do malé zasedací místnosti v prvním patře hotelu Belvedere, když se předem ujistili, že zůstane prázdná až do jednání „pracovní skupiny“ ASEAN začínajícího za hodinu. Ambler věděl, že budou mít salonek alespoň na chvíli pro sebe. Stačilo se tvářit, že tam patří. Zaměstnanci hotelu, zaskočení jejich příchodem, získali dojem, že sami udělali chybu, a vzhledem k hustotě významných hostů v hotelu bylo jejich hlavním zájmem vyhnout se zbytečným potížím.

Laurel, ve strohé šedé sukni a bílé halence, se k nim připojila v zasedací síni. Přistoupila k Jozefu Vrábelovi s černým přístrojem připomínajícím taktovku.

Ambler si omluvně odkašlal. „Je to jen formalita. Při jednáních, kde se probírají důvěrné informace, máme provést povinnou kontrolu proti odposlechům.“

Laurel zamávala taktovkou – ve skutečnosti vyrobenou ze dvou dálkových ovladačů na televizi – nad končetinami i tělem slovenského úředníka. Když se přiblížila k průkazu, zarazila se a požádala: „Kdybyste byl tak laskav a sundal si tu jmenovku, pane… Její čip asi ruší signál.“

Vrábel s ochotným úsměvem uposlechl. Laurel si stoupla za něj a předstírala, že mu prohlíží záda. „Dobře,“ řekla vzápětí. Vrátila mu na krk nylonovou šňůrku a kartičku zakryla klopou. Jelikož nikdo se nikdy nedívá na vlastní průkaz, když ho má na sobě, Vrábel si nemohl všimnout, že jeho jmenovku nahradila členská karta Svazu amerických účetních.

„Posaďte se, prosím,“ pokynul mu Ambler. „Nedáte si trochu kávy?“

„Prosil bych čaj,“ odvětil Slovák.

„Jak si přejete.“ Pak se otočil k Castonovi. „Máte podmínky té nabídky?“

„Myslíte tady? Můžeme si stáhnout zakódované soubory, ale to se dá udělat jen z našich počítačů.“ Caston odříkával svou roli poněkud škrobeně, ale působilo to spíš jako zahanbené rozpaky. „Hoši v pobočce mají přímé spojení.“

„Ježíšikriste,“ zavrčel Ambler. „Na Schatzalpu? Přece nemůžete po panu Vrábelovi chtít, aby se trmácel lanovkou nahoru. Je to daleko. Nemá čas. Všichni máme práci. Na to zapomeňte. Nepřipadá v úvahu.“

„Ale je to špatný obchod,“ namítl Caston. „Nemůžete prostě…“

„Já si to zodpovím.“ Obrátil se na Slováka. „Promiňte, že jsme vás okrádali o čas.“

Vrábel odpověděl s panskou velkodušností. „Ale prosím vás, pánové. Vaše země si zaslouží nejvyšší uznání, tím nemůže otřást ani parta nějakých spekulantů. Akcionáři naší firmy mají stejný zájem jako vy. Klidně mě naložte do lanovky. Na horu Schatzalp jsem se chtěl stejně podívat. Říkali mi, že si to nesmím nechat ujít.“

„Určitě vás můžeme takhle zdržet?“

„Ale samozřejmě,“ odtušil Slovák s dvěstěmilionovým úsměvem. „Samozřejmě.“

*****

Fronta u hlavního vchodu Kongresového centra rychle postupovala mezi dvěma přenosnými ocelovými ploty a stejně nesmlouvavým kordonem vojenských policistů, kteří měli tváře růžové zimou a vydechovali načechrané obláčky do mrazivého vzduchu. Vlevo hned za vchodem se nacházely šatny s početným personálem. Následoval kontrolní prostor, kde sloužilo pět strážných. Ambler rozvážně svlékl kabát a pak se poklepal, jako by dostal strach, že ve svrchníku něco zapomněl. Chtěl načasovat svůj vstup tak, aby prošel v houfu lidí. Už měl na sobě jen sako bez kravaty. Identifikační průkaz mu visel na krku, hned vedle třetího knoflíčku košile.

Konečně uviděl, že se vchodem tlačí hrozen návštěvníků, a hbitě se zařadil do zástupu u bezpečnostní přepážky.

„Pěkná zima!“ prohodil k muži sedícímu u monitoru a snažil se o středoevropský přízvuk. „Ale vy jste tady na to asi zvyklí, že?“ Přitiskl průkaz ke čtečce a poplácal se po lících, jako by je měl zmrzlé. Chlap se podíval na obrazovku a pak na něj. Světlo u turniketu zeleně bliklo a Ambler prošel otočnou tyčí.

Byl uvnitř.

Ucítil, jak se v jeho nitru cosi třepotá, jakýsi drobný ptáček, a uvědomil si, že je to naděje.

Naděje. Možná nejnebezpečnější ze všech lidských pocitů. A možná ten nejdůležitější.

32

Uvnitř to vypadalo spíš jako venku. Vstoupit z přítmí Davosu do obří dvorany Kongresového centra bylo jako vyjít z potemnělého divadla do bílého dne. Každý roh byl jasně ozářený, stěny i podlahy působily hřejivým dojmem díky odstínům krémové, světlehnědé a okrové barvy. Stěnu nalevo od prvního z velkých sálů zdobily hnědé malby různých oblastí zeměkoule – světadílů nebo jejich částí – protkané oblými čarami rovnoběžek a poledníků, jakoby vystřižených ze školního atlasu. Ambler postoupil hlouběji do bzučících útrob a soustředěně vnímal okolí. V sedmimetrová výšce se klenul strop obložený dřevěnými latěmi: člověk měl dojem, že se nachází v nějaké obří arše. Zastavil se ve společenské části s kulatými skleněnými stolky, u nichž se popíjela káva. Mezi stoly byly roztroušené orchideje v těžkých hnědých květináčích. Na okrové stěně se vyjímal nápis KAVÁRNA SVĚT. Pod ním se táhly vodorovné názvy zemí se svislými hlavními městy. Města byla napsaná bílou barvou, názvy států tmavě hnědou, až na písmena, jež se překrývala. A ve slově Volaná poskytovalo a i Varšavě, o v Mozambiku se uplatnilo i v Maputo, I v Indii zase podpíralo celý název Dillí. Ambler uvažoval, jestli si země jako Peru nebo Rakousko nestěžují.

Bezděčně musel obdivovat, jakou pozornost pořadatelé věnovali i té poslední maličkosti. Světové ekonomické fórum trvalo jen šest lednových dnů a pak byly všechny stěny přemalovány, sochy i ozdobné prvky uloženy do skladu. Výzdoba se však přesto těšila takové péči a pozornosti, jaké se většinou nedostává ani stálým stavbám. V kavárně bylo zhruba dvacet lidí, většinou posedávali v čirých křesílkách z plexiskla. Ambler si všiml ženy s pohlednými, byť poněkud mužskými rysy, v tmavomodrém kostýmu. Na ruce měla masivní prsten a kolem krku jakýsi šátek. Když přišel blíž, uvědomil si, že její průkazka není bílá, nýbrž modrá a že šátek jsou ve skutečnosti elegantní sluchátka, právě nepoužívaná. O něco dál spatřil muže s masitou přátelskou tváří a brýlemi s tlustou obrubou a jantarovými skly. Jeho sako se napínalo pod náporem objemného břicha – asi Němec nebo Rakušan, odhadl Ambler. Dotyčný hovořil s dalším mužem, který byl k Amblerovi otočený zády: měl tmavomodrý oblek a rozčepýřené bílé vlasy. Nepochybně investiční bankéři, nadšení, že se sem vůbec dostali. V železné hierarchii Fóra jim patřila spíš role „hostů“ než „aktérů“. U jiného stolku se probíral v papírech zámožně vyhlížející muž s řídkými, úhledně učesanými šedivými vlasy. Oči ukryté za brýlemi s ocelovou obrubou měly netečný výraz. Vypadal jako člověk, který zná pravidla silničního provozu a nikdy je neporušuje. Muž ve světlejším obleku s prokvetlými hnědými vlasy k němu mluvil s větším zápalem, než dostával oplátkou. Zřejmě s ním chtěl navázat konverzaci. Nakláněl se k nim ještě třetí chlapík v košili s pestrým vzorem – nejspíš Brit, nebo si na něj alespoň hrál. Nepokrytě je poslouchal a vyhrazoval si právo také přispět. Pod jeho bujarou bodrostí se skrývala nervozita člověka, který není rovnoprávným účastníkem rozhovoru, ani z něj není úplně vyloučen. Ambler musel hledat jinde.

*****

Na konci dlouhé chodby v přízemí Kongresového centra si Caston přitiskl k uchu mobilní telefon, aby dobře slyšel Adrianovo hlášení. Tu a tam ho nevrle přerušil nějakou otázkou. Mladý asistent Úřadu vnitřní kontroly sice neměl takové věci v popisu práce, ale zdálo se, že mu to nijak zvlášť nevadí. Pokud se Caston hrubě nemýlil, Adrianovi se jeho nová role ši-fu dokonce zalíbila.

*****

Ambler sešel po širokých schodech z červené žuly do jakéhosi mezipatra, jež připomínalo první balkon v opeře. Na stěně chodby, která se táhla za schodištěm, zářila modrá cedule s nápisem TV STUDIO. Zřejmě šlo o místo vyhrazené pro televizní redaktory, aby zde mohli zpovídat přítomné osobnosti. Návěstí v dalším výklenku inzerovalo BILATERÁLNÍ SALONKY, pravděpodobně určené pro menší soukromá jednání. Hlavní proud lidí v mezipatře plynul doleva, směrem k dalšímu společenskému prostoru s proutěnými křesílky a barem, na němž stály řady různých lahví a plechovek, obsahujících hlavně minerálky a ovocné džusy, nebo něco mezi tím. Na několika obrazovkách vysoko na zdi běžel aktuální program spolu se záznamem některých důležitých „rozprav“. Když přišel blíž, všiml si, že nápoje pocházejí z celého světa. Fruksoda, citronová limonáda ze Švédska. Appletize, šumivý jablečný džus z Jižní Afriky. Mazaa, indický nápoj s příchutí manga. A dokonce i Titán, angreštová sodovka z Mexika. Úplná Organizace spojených nápojů, pomyslel si Ambler jízlivě.

Ještě oblíbenější byl sousední počítačový koutek: paprskovitě seřazená křesílka a počítače připojené na místní síť, to vše oddělené útlými kvádry s jakousi čirou tekutinou, jíž pomalu stoupal vytrvalý proud bublinek. Desítky prstů klapajících na desítky klávesnic. Tváře s výrazem nudy, uspokojení, nejistoty i zlosti. Amblera však nic z toho nezaujalo. Podíval se z balkonu a spatřil mnohem větší prostor, terárium moci. Mohutnou cihlovou stěnu naproti zdobily velké africké a polynéské sochy v podivuhodné společnosti řady vlajek Světového ekonomického fóra podél okraje balkonu.

Ambler sestoupil po schodech k halasícímu davu, pohlédl na hodinky a začal si klestit cestu. Lidé si tu v odpolední přestávce mezi jednáními brali ze stříbrných táců jednohubky či křišťálové sklenice se schválenými nápoji. Vzduch voněl drahými kolínskými, vodami po holení a pomádami na vlasy, nemluvě o místní specialitě: Bundnerfleisch na trojúhelnících z perníku. Ambler zpomalil a začal vnímat lidské okolí.

Mladší podsaditý muž v nemoderním, ale dobře střiženém obleku – o kvalitě svědčila skutečnost, že dokázal na první pohled zamaskovat tloušťku svého majitele – postával v družině podivně oblečených kolegů. Díval se všude kolem sebe, jen ne na ty, kteří mu byli nejblíž. Občas cosi zamumlal černovlasé ženě bez pasu, již měl po boku. Pravděpodobně to byl nový předseda vlády jedné z pobaltských republik, který v Davosu lovil zahraniční investory. Jeho pohled se najednou zastavil. Ambler se tím směrem také zadíval a uviděl mladou vnadnou blondýnu na druhé straně místnosti, zřejmě trofej malého sešlého magnáta vedle ní. Ambler na premiéra kývl a ten udělal totéž, napůl srdečně, napůl ostražitě: jako by se ptal Jste někdo? Jako by nevěděl, co si má myslet. Ambler vycítil, že skupina podřízených mu je zároveň zdrojem útěchy i ponížení. Zvykl si být nejdůležitějším mužem v místnosti.

Tady v Davosu však patřil do druhé ligy – a členové jeho družiny si nemohli tohoto zřejmého faktu nevšimnout, což bylo nepříjemné. Pár metrů od něj stál starší vytáhlý miliardář z Ameriky, jehož „podnikový software“ se stal celosvětovým standardem. Kolem se shromáždil houf lidí, kteří si s ním chtěli promluvit, jako cvrlikající modemy snažící se navázat spojení. Ten člověk připomínal obří planetu přitahující družice. O politiky z Pobaltí se naopak téměř nikdo nezajímal. V Davosu byly hlavy malých států na žebříčku ještě níž než šéfové velkých nadnárodních firem. Globalizace „nebořila staré hierarchie“, jak vyhlašovali její zastánci. Zkrátka vytvářela nové.

Ambler pokračoval dál a všude viděl stejný obrázek. Některé postavy se doslova nadýmaly pozorností, kterou budily. Jiné se scvrkávaly, splasklé nezájmem okolí. Další povznášela pouhá myšlenka, že dýchají stejný vzduch s přítomnými velikány. V lačných jícnech mizel jeden podnos dobrot za druhým, i když Ambler pochyboval, že někdo vůbec vnímal jejich chuť. Pozornost zúčastněných se upírala jinam. „Sociální podnikatelé“ – jak si nyní nechávali říkat ti chytřejší šéfové dobročinných a neziskových organizací, kteří správně usoudili, že jedině slovník byznysu má v nové době nějakou šanci na úspěch – spolu vedli zanícené debaty, a ještě zanícenější s opravdovými podnikateli, jejichž šekové knížky mohly zajistit budoucnost jejich programům.

Mladý pohledný Ind vzrušeně diskutoval s obchodníkem ze Západu, který měl huňaté bílé obočí srostlé uprostřed a chloupky v uších. „Jde nám o to zjistit, co nefunguje, a pak to opravit,“ povídal mladík. „Zjistit, co se ucpalo, a pročistit to. U vás v Royal Goldfields s tím určitě máte hodně zkušeností.“

„Svým způsobem,“ zabručel starší muž.

„Znáte to rčení: Dej člověku rybu a má jídlo na den. Nauč ho chytat ryby…“

„A máš novou konkurenci,“ doplnil ho se znuděnou lhostejností partner, zřejmě šéf nějaké důlní společnosti.

Ind krátce odhalil bílé zuby, jež kontrastovaly s jeho temně hnědou pletí. Nejspíš nepochopil, že bohatého kapitalistu obtěžuje, byť to bylo zcela očividné. „Ale nejdůležitější je změnit celý rybářský průmysl. Postavit ho na racionální základy. Zajistit, že ponese zisk. Obrazně řečeno, samozřejmě. Všem nám jde o udržitelná řešení. Ne o zbrklé akce.“

Jak Ambler kličkoval davem, zachytil útržky konverzace: „Byl jste na té pracovní snídani s ministrem spravedlnosti?“

„Jistě, můžete nás označit za mezaninový fond, ale půjdeme do toho, až budeme znát skutečnou míru rizika.“

„Zjistil jsem, proč je lehčí rozumět frankofonním africkým ministrům než jejich kolegům z Francie: mluví totiž pomalu a zřetelně, jak je to učili na střední škole.“ Ambler si prohlížel desítky obličejů. Některé spatřil jen částečně, protože mu ostatní stínili.

V hloučku nedaleko baru si všiml očí, z nichž čišela zlost, a rozhodl se, že se přesvědčí zblízka. Když tam došel, uvědomil si, že dotyčný čelí narážkám muže v konfekčním obleku se špatně uvázanou kravatou. Nepochybně nějaký profesor, i když možná z věhlasné vědecké instituce a s neméně věhlasným jménem. „Při vší úctě mám dojem, že jste nepochopil, co se tady děje,“ říkal akademik. Při vší úctě byla jedna z frází, jež vyjadřují pravý opak svého doslovného významu, jako když se o mléku s prošlou trvanlivostí řekne, že je úplně dobré. „Možná proto už od Carterovy éry nejste ve vládě, Stu. Tedy při vší úctě!“

Druhý muž přimhouřil oči. Usmál se, aby naznačil pobavení a zakryl hlubokou mrzutost. „Nikdo nezpochybňuje, že hospodářský růst Číny je ohromující, ale otázka zní, jestli je udržitelný, jaké má globální důsledky a jestli mohutné zahraniční investice nejsou jen nafouknutá bublina.“

„Probuďte se a otevřete oči!“ odtušil vzdělanec. „Žádná bublina, ale obří vlna, která brzy spláchne ty vaše hrady z písku.“ Chvástavý nosový tón byl běžným stylem jeho mluvy, usoudil Ambler. Asi říkal rád lidem do očí, co si o nich myslí. Mohl si to dovolit: chránila ho učitelská definitiva.

Ambler se otočil a vykročil k pomyslnému místu v houfu těl, na tváři strojeně odhodlaný výraz, jenž nevzbuzoval nežádoucí pozornost. Náhle mu do cesty vstoupil jakýsi muž. Zmateně si ho změřil a vychrlil na něj cosi jazykem, jemuž Ambler nerozuměl. Zřejmě nějaký Slovan.

„Prosím?“ Ambler si položil prst na ucho a naznačil neznámému, že nerozuměl.

Muž – růžolící, kyprý a téměř plešatý – na něj promluvil lámanou angličtinou. „Říkal jsem, že nevím, kdo jste, ale tohle není váš průkaz.“ Ukázal na jmenovku. „Jozefa Vrábela znám. A vy to nejste.“

*****

Na druhém konci sálu nasadil Clayton Caston chladný úsměv, uvnitř se však tetelil nervozitou. „Paní náměstkyně?“ zeptal se.

Náměstkyně ministra Ellen Whitfieldová se k němu obrátila. „Promiňte?“ Pohlédla na účetního z výšky, a to nejen proto, že příliš nevyrostl.

„Dobrý den, já jsem Clayton Caston. CIA, Úřad vnitřní kontroly.“ Na Whitfieldovou tím zjevně neudělal valný dojem. „Přináším velice naléhavou zprávu od ředitele ústředního zpravodajství.“

Whitfieldová se otočila k africkému hodnostáři, s nímž předtím mluvila. „Omluvíte mě na okamžik?“ požádala ho. A Castona se zeptala: „Jakpak se Owen má?“

„Myslím, že jsme se už všichni měli líp,“ odvětil Caston upjatě. „Šla byste, prosím, se mnou? Je to velice důležité.“

Naklonila hlavu. „Jistě.“

Účetní ji chvatně odvedl zadní chodbou k místnosti označené cedulkou BILATERÁLNÍ SALONEK 2.

Když Whitfieldová vstoupila a uviděla, že Ashton Palmer už sedí v jednom z bílých kožených křesel, otočila se k Castonovi. „Co to má znamenat?“ zeptala se klidným tónem.

Caston zavřel dveře a pokynul jí, aby se posadila. „To vám hned vysvětlím.“

Než k nim zamířil, zhluboka se nadechl. „Paní náměstkyně, pane profesore, asi bude nejlepší, když tu dlouhou historii zkrátím – no, ona není tak dlouhá a vlastně to ani není historie. Odborník na soudní a vyšetřovací audit prostě někdy objeví věci, o kterých by radši nevěděl.“

„Promiňte – spletl jsem se snad při vyúčtování kancelářských potřeb?“ otázal se šedovlasý muž s vysokým urozeným čelem.

Caston se lehce zarděl. „Zpravodajské služby ve Spojených státech jsou, jak víte, jako deka sešitá z různých látek. Jedna odnož nemusí vůbec vědět o operacích, které schválila jiná. Pokud jsou dodržovány zákonné postupy, povaha těch operací mě nemusí zajímat. Podstata tajných služeb spočívá v tom, že jejich práce je…“

„Tajná,“ kývla Whitfieldová škrobeně.

„Přesně tak. Často o ní dokonce nevědí ani ostatní tajné služby. Ale představte si, že vás analýza informací z otevřených zdrojů dovede k odhalení operace, která by mohla mít katastrofální důsledky – zvlášť v případě prozrazení.“ Krátce se odmlčel.

„Řekla bych, že plnou odpovědnost za katastrofální důsledky by v takovém případě nesla právě osoba, která operaci odhalila,“ odvětila Whitfieldová uhlazeně a pevně stiskla rty. „To je logické, ne?“ Byla to elegantní dáma, čišelo z ní však cosi zlověstného. Kaštanové vlasy poněkud zjemňovaly její výrazné rysy. Tmavomodré oči připomínaly dvě nekonečně hluboké studny.

„Probíral jste to už s ředitelem CIA?“ otázal se Palmer.

„Nejdřív jsem chtěl mluvit s vámi,“ odvětil kontrolor.

„To je rozumné,“ pravil Palmer. Jeho oči byly ostražité, ale nebojácné. „To je velice rozumné.“

„Ale vy mi nerozumíte,“ pokračoval Caston. „Myslel jsem to tak, že když jsem si dokázal spojit tečky já, dokážou to i ostatní.“

„Tečky? Jaké tečky?“ zamžikal Palmer.

„Je jich celá řada, tedy čistě hypoteticky – od zakoupených letenek a zahraničních cest až po platby cizím činitelům. Patří k nim i nesrovnalosti v účetnictví a celá řada dalších položek, do nichž bych raději nezabíhal.“

Palmer s Whitfieldovou se po sobě podívali.

„Pane Castone,“ začal profesor, „oba oceňujeme váš zájem i obezřetnost. Ale obávám se, že jste se zapletl do věcí, které jsou nad vaše síly.“

„Do rozhodovacích procesů na nejvyšší úrovni,“ doplnila ho Whitfieldová.

„Vy pořád nechápete moje obavy.“

„Vaše obavy?“ Pohled Whitfieldové byl neochvějný. Opovržlivě se usmála.

„Které bude nepochybně sdílet i ředitel CIA.“

Úsměv jí zamrzl na rtech.

„Řeknu to jednoduše: nedali jste si pozor. Nechali jste za sebou číselnou stopu. Co jsem zjistil já, na to přijdou i jiní. Například domácí nebo mezinárodní vyšetřovací komise. Moc by mě zajímalo, jestli jste to promítli do svých výpočtů, když jste tuhle bláznivou operaci připravovali.“

Whitfieldová se naježila. „Nevím, o čem je tady řeč, a velice pochybuji, že to víte vy sám. Ty vaše nekonkrétní narážky už mě unavují.“

„Řeč je o likvidaci prezidenta Liu Anga. Je to pro vás dostatečně konkrétní?“

Palmer zesinal. „Člověče, vy mluvíte z cesty…“

„Nechte toho. Zjistil jsem to, co by odhalilo každé hlubší vyšetřování. Dokončíte operaci a vina padne na naši vládu. Je to nad slunce jasnější.“

„Quintilián, velký římský řečník, nás učí, že neúmyslná slovní hříčka je jazykovým prohřeškem,“ pravil Palmer s náznakem zlomyslného úsměvu.

„Tak už dost!“ vybuchl Caston. „Vy spravedliví bojovníci jste všichni stejní. Nikdy nemyslíte dopředu. Jste tak zahledění do svých podrazů, manévrů a lstí, že vás zpětná reakce vždycky překvapí. Respektoval jsem interní rozdělení pravomocí, držel jazyk za zuby a dal vám šanci přijít k rozumu. Teď vidím, že jsem udělal chybu. Okamžitě podám hlášení řediteli CIA.“

„Pane Castone, musím skutečně obdivovat, jak vážně berete svou práci,“ řekla Whitfieldová s náhlou srdečností. „Omlouvám se, jestli jsem vás urazila. Operace, o níž mluvíte, je zvláštní tajný program úrovně Omega. Samozřejmě věříme ve váš úsudek a diskrétnost – máte vynikající pověst. Ale vy zase musíte věřit nám.“

„Moc mi v tom nepomáháte. Mluvíte, jako bych vás přistihl při kouření na záchodě. Faktem je, že ten váš ‚zvláštní program‘ je asi tak tajný jako svatba Liz Taylorové. A já se vás ptám: co s tím sakra hodláte dělat? Nemůžu vám totiž pomoct, pokud vy nepomůžete mně – vyznat se v tomhle blázinci.“

„Nepodceňujte, prosím, výpočty a plánování, které jsme té akci věnovali,“ řekla náměstkyně. „Ani výhody, které z ní poplynou.“

„Jako například?“

Obrátila se na muže sedícího vedle ní. „Hovoříme tu o dějinách, pane Castone,“ pravil šedovlasý učenec. „O dějinách a jejich tvorbě.“

„Vy jste historik,“ zavrčel Caston. „To je studium minulosti. Co víte o budoucnosti?“

„To je velice dobrá otázka,“ odtušil Palmer s přátelským, byť rychle vadnoucím úsměvem. „Ale studium mě naučilo jedné pravdě. Víte, co je ještě nebezpečnější, než se snažit změnit běh dějin? Nesnažit se o to.“

„To mi nějak nevychází.“

„Historie, obzvlášť ta moderní, je jako závodní auto. Za volantem hrozí nebezpečí.“

„To vám podepíšu.“

Palmer se znovu pousmál. „Ale ještě nebezpečnější je, když za volantem nikdo nesedí. A my jsme se zkrátka rozhodli, že už dál nechceme jet v autě bez řidiče.“

„Abstraktní pojmy stranou. Mluvíme tady o hlavě státu, kterou uznává celý svět.“

„Člověk musí být souzen podle důsledků svých činů, nikoli záměrů,“ prohlásil Palmer. „A důsledky je třeba podrobit metodám historické analýzy a projekce.“

„Chcete říct, že dáváte přednost čínskému despotovi před čínským demokratem?“ zeptal se Caston a těžce polkl.

„Z celosvětového hlediska o tom nemůže být pochyb. Despocie – ať už monarchistická nebo totalitní – udržela víko na Pandořině skříňce. Neslyšel jste někdy v dětství, že kdyby všichni Číňané najednou vyskočili, svět by se vychýlil z osy? Právě despocie, jak to nazýváte, zabránila Číňanům skákat. Despocie je přikovala k zemi.“

Castonovi se rozbušilo srdce. „To, co vy dva děláte…“

„Všimněte si, prosím,“ odsekla Whitfieldová břitce, „že my nic neděláme. Ne, ne. Vidíte nás snad v tom sále? Vždyť my se nenacházíme na místě případného… činu. Jsme tady. Jak může dosvědčit řada lidí, jsme tady s vámi, pane Castone.“

„Máme jednání,“ poznamenal Palmer a po rtech mu přelétl ocelový úsměv. „Radíme se s vysokým představitelem CIA.“

„Což také může dosvědčit řada lidí.“ Náměstkyně se rovněž krátce pousmála. „Takže pokud bychom snad měli něco v plánu, logický závěr by zněl, že jste plánoval totéž.“

„Ale my nečekáme, že lidé dospějí k podobným závěrům,“ řekl Palmer. „Budou si myslet něco úplně jiného.“

„A právě to se vám tu snažím vysvětlit,“ začal Caston. „Podezření okamžitě padne na americkou vládu.“

„Přesně tak. S tím počítáme,“ přitakala Whitfieldová. „Co naplat, geopolitické kalkulace nebývají oborem účetních. Nechceme po vás nic než mlčenlivost. Nejste placený za to, abyste si dělal názory na takto složité události. Věřte, že veškeré možnosti a dopady promyslely naše největší mozky – nebo, přesněji řečeno, náš největší mozek.“ Vrhla na Palmera pohled plný obdivu.

„Tak moment. Jestli bude Amerika v podezření…“

„V podezření ano, ale nic víc,“ vysvětlil Palmer účetnímu. „Ministerstvo zahraničí označovalo svou politiku dvojí Číny za ‚konstruktivně nejasnou‘. A právě o takovou konstruktivní nejasnost nám jde. Obvinění, ale ne stoprocentní jistota. Jen domněnky, domněnky a domněnky – ze kterých však vznikne pevná zeď podezření.“

„Něco jako Velká čínská zeď?“

Palmer s Whitfieldovou si znovu vyměnili pohledy. „Hezky řečeno, pane Castone,“ pravil šedovlasý profesor s vysokým aristokratickým čelem. „Další Velká čínská zeď – ano, přesně to máme na mysli. Je to nejlepší způsob, jak zkrotit tygra. A jak nás učí dějiny, existuje jediný způsob, jak obehnat Čínu zdí.“

„Přimět Číňany, aby si ji postavili sami,“ vysoukal ze sebe Caston.

„Vida, pane Castone,“ pravil učenec, „zdá se, že jste náš člověk, aniž byste to věděl. Oba přece uznáváme zákony logiky. Oba chápeme, že veškeré lidské pohnutky, včetně těch morálních, musí kapitulovat před silou rozumu. U toho bychom mohli začít.“

„Pořád jste mě nepřesvědčil,“ řekl účetní. „Svět je možná složitější a méně ovladatelný, než si myslíte. Považujete se za pány historie. Ale podle mě jste jen dvě děcka, co si hrají se sirkami. Jenže svět za oknem je nebezpečně hořlavý.“

„Buďte ujištěn, že jsme s Ashtonem důkladně zvážili veškerá rizika situace.“

„Tady nejde o rizika,“ odpověděl Caston pevně. „Tohle lidi jako vy nikdy nepochopí. Jde o míru nejistoty. Myslíte si, že můžete poměřovat dopad událostí metrem pravděpodobnosti. Z technických důvodů to tak sice děláme, ale je to blbost. Chováme se jako účetní. Riziko naznačuje změřitelnou pravděpodobnost. Nejistota znamená, že pravděpodobnost budoucích událostí se zkrátka změřit nedá. Nejistota je, když ani nevíte, co nevíte. Nejistota je pokorné přiznání vlastní nevědomosti. Chcete mi tady vykládat o rozumu? Tak si sáhněte do svědomí, udělali jste totiž základní koncepční chybu. Spletli jste si teorii s realitou. Ve vašem vidění světa není prostor pro ten nejpřirozenější a elementární faktor lidského počínání: nejistotu. Jenže tohle se vám obloukem vrátí a celý svět z toho rozbolí hlava.“

„A toto vy prohlašujete za jistotu?“ odsekl Palmer. Poprvé se nechal vyvést z rovnováhy, hned se však zase ovládl. „Nebo jen za riziko? Možná zapomínáte na Herakleitův zákon: Jedinou stálou věcí je změna. Nečinnost je také svého druhu činností. Mluvíte o nebezpečích, jako by v našem případě existovala nějaká nulová varianta. Žádná však není. Co kdybychom rozhodli, že necháme Liu Anga žít? To je totiž také určitá akce. Můžeme si to vzít na zodpovědnost? Jestlipak jste zhodnotil rizika, která by to mělo. My ano. Nevstoupíš dvakrát do stejné řeky – všechno se mění. Herakleitos to pochopil už pět set let před naším letopočtem a platí to i v dnešním civilizačním řádu, o němž se mu ani nezdálo. Teď už snad chápete naši logiku.“

Caston si odfrkl. „Ta vaše logika je děravější než ementál. Ženete národy do otevřené války, taková je pravda!“

„Spojeným státům se vždy v minulosti dařilo nejlíp ve válečných obdobích,“ pravil Palmer s věcností skutečného vědce. „V dobách míru to byly samé zmatky a krize. Naproti tomu studená válka – v podstatě éra věčných drobnějších šarvátek – nám zajišťovala světovou dominanci.“

„Američané neradi slyší názor, že vládnou světu,“ podotkla náměstkyně Whitfieldová. „Ale jedna věc se jim příčí ještě víc. A sice představa, že mu vládne někdo jiný.“

Kontrolor se rozechvěle nadechl. „Ale představa světové války…“

„Vy se chováte, jako bychom se měli za každou cenu vyhýbat střetům. Jako historik vás ovšem musím upozornit na paradox, který zjevně přehlížíte,“ řekl Palmer. „Národ, který má ve zvyku se válce vyhýbat, ji ve skutečnosti podněcuje – podporuje agresivní choutky vedoucí k jeho vlastní porážce. I tohle Herakleitos pochopil a tvrdil: Válka je otcem všeho, králem všeho. Z některých činí bohy, z jiných muže, z některých činí otroky a jiné osvobozuje.‘“

„Doufáte, že z vás udělá Boha, pane profesore?“ zeptal se Caston jízlivě.

„To vůbec ne. Ale jako Američan se nechci stát otrokem. A otroctví v jednadvacátém století neznamená železné okovy, ale ekonomické a politické nevýhody, které neodemkne žádný klíč. Dvacáté století bylo časem americké svobody. Nicneděláním byste jen otevřel bránu novému století americké poroby. Klidně si tu můžete kázat o rovnicích a neznámých. Já neznámé nepodceňuji, ale to neomlouvá nečinnost tváří v tvář agresi. Proč být ve vleku událostí, když je můžeme sami řídit?“ Palmer mluvil vemlouvavým učitelským barytonem jako na nějaké univerzitní přednášce. „Víte, pane Castone, běh dějin je příliš důležitá věc, než abychom ji mohli ponechat náhodě.“

*****

Ambler se díval do Slovákovy tváře: zmatek v ní neodvratně tvrdl v podezření jako pryskyřice na vzduchu. Podíval se na jeho průkaz: Ján Škoda. Co je asi zač? Vládní činitel? Obchodní partner – nebo konkurent?

Ambler se široce usmál. „To máte pravdu. Byli jsme na spolu na jednom semináři. Z legrace jsme si vyměnili jmenovky.“ Krátká odmlka. „Určitě jste tam byl taky.“ Vymrštil ruku. „Bill Becker, firma EDS z Texasu. Takže vy mého nového přítele Joea taky znáte?“

„Jsem jeho krajan. Tak kde je Jozef?“ Jeho oči se leskly jako antracit.

Na vysvětlování nebyl čas.

„Máte vizitku?“ zeptal se Ambler a předstíral, že hledá svou vlastní navštívenku.

Východoevropan ostražitě vytáhl kartičku z náprsní kapsy saka.

Ambler se na ni rychle podíval a pak ji schoval. „Počkat – vy jste ten chlápek od telekomunikací z Košic? Joe mi o vás vyprávěl.“

Po Škodově tváři se mihl záblesk nejistoty. Ambler se snažil využít situace. „Jestli máte chvilku času, mohl byste jít se mnou. Sedíme s Joem v soukromém salonku tam vzadu. Šel jsem se jen trochu napít, ale davy lidí nemám rád. Třeba spolu můžeme uzavřít obchod. Znáte Electronic Data Systems?“

„A Jozef je kde?“ Ta otázka byla sice zdvořilá, ale jasná.

„Zavedu vás za ním,“ řekl Ambler, „ale nejdřív musím sehnat lahev slivovice. Slíbil jsem mu to.“ Ján Škoda za ním tedy opatrně vykročil. Ambler si cestou vypůjčil láhev švestkové pálenky od mírně protestujícího barmana a pak zavedl slovenského obchodníka chodbou k řadě menších místností. Vstoupil do první, která měla pootevřené dveře, což naznačovalo, že uvnitř nikdo není.

Škoda vešel za Amblerem, rozhlédl se a nevraživě ucedil: „Tohle mi vysvětlíte.“

„Před chvilkou tady byl,“ ubezpečil ho Ambler a zaklapl za sebou dveře. „Asi se šel vyčůrat.“

Po necelé minutě opustil místnost sám s jistotou, že Škoda se neprobere dřív než za hodinu či dvě. Jeho bezvládné tělo složil do křesla a opřel o stůl. Přední část Slovákovy košile byla nasáklá slivovicí, vedle stála nedopitá láhev. Kdyby snad někdo vstoupil dovnitř, udělal by jednoznačný závěr a vybral by si k jednání jiné místo. Nebylo to sice dokonalé řešení, ale muselo stačit.

Ambler rychle proplouval davem, nejdřív po směru hodinových ručiček, poté na druhou stranu, a ostražitě sledoval vše, co by překračovalo běžnou míru lidské nervozity, zášti, závisti, povýšenosti či hněvu. Podíval se na hodinky. Bylo tři čtvrtě na pět – do prezidentova významného projevu na plenárním zasedání zbývalo pouhých patnáct minut. Jak viděl, lidé už začínali proudit do Kongresového sálu, jehož dveře se nacházely naproti schodišti. Vchodem v zadní části sálu vstupovali fotografové se svým objemným náčiním, oblečení mnohem ležérněji než samotní účastníci konference. Srdce mu tlouklo jako divé. Letmo zahlédl ženu v jednoduché košili a džínách s pocuchanými zlatavými vlasy. Znovu ucítil v hrudníku toho drobného třepotavého ptáčka. Naději.

Tentokrát málem vzlétl.

Byla to Laurel. Udělala přesně to, co slíbila. Přišla včas a zajistila vybavení. Budeš mě potřebovat, přesvědčovala ho. Kdyby jen věděla. Potřeboval ji tolik, že to ani nedokázal vyjádřit.

O chvíli později se oba uchýlili na stále opuštěný balkon nad hledištěm.

„Televizní štáby jsou tady za pár minut – rozepni si sako a povol kravatu, ať splyneš s davem.“ Byla to první slova, jež mu řekla. Z jejích očí planoucích láskou a oddaností však vyčetl mnohem, mnohem víc.

Rychle nasoukal sako i kravatu do jedné z beden se zařízením, jež ležely kolem. Laurel natáhla ruku a rozcuchala mu vlasy. Upravený účes přiměřený pro účastníka Fóra se ke kameramanovi nehodil.

„Vypadáš dobře,“ pochválila ho nakonec. „Zjistil jsi už něco?“

„Zatím nic,“ odpověděl Ambler a ucítil, jak z něj vyvěrají prameny zoufalství. Rychle se je snažil zapudit ze svého hlasu i srdce. „Kde je Caston?“

„Nejspíš si šel promluvit se svým asistentem – hodně s ním telefonuje.“

Ambler přikývl, ale nic neřekl. Mluvení by ho jen připravovalo o síly. V příštích chvílích bud zvítězí, nebo prohraje. Nic mezi tím. Bylo to velice jednoduché.

„Máme tady dvě kamery. Dostaneš tu s osmačtyřicetinásobným zvětšením.“ Podala mu mohutný přístroj připevněný ke skládací trojnožce. Obojí mělo podivnou šedozelenou barvu.

„Dík,“ hlesl. Znamenalo to však: Miluju tě víc než sám život.

„Myslíš, že bude vepředu?“

„Možná,“ zachraptěl Ambler. Odkašlal si. „Ale může sedět i dál. Těžko říct.“

„Jsi tady a to je hlavní. Teď ukaž, co umíš.“ Zachovávala srdečný, až skoro veselý tón. Ambler však poznal, že i ona má strach.

Psychické zatížení mívá zvláštní a nepředvídatelné následky, jako když do motoru vstříkne palivo. Někdy tím vzroste výkon. Přesycený motor ovšem může také zhasnout. Na příštích několika minutách strašně záleželo. Teď ukaž, co umíš, požádala ho Laurel. Jenže co když to nevyjde? Co když to nedokáže?

Liu Ang byl nesmírně populární vůdce nejlidnatější země světa. Neznamenal naději jen pro čínský lid, ale pro celý svět. A ta naděje jediným stiskem spouště pohasne. Čína vyskočí z opatrně pokládaných kolejí pokojného vývoje a neodvratně přijde náraz, jehož dopady budou katastrofální. Více než miliarda rozlícených Číňanů začne volat po odplatě. Slepý vztek takové masy lidí by mohl znamenat největší ohrožení Země v celých dějinách.

Na vedlejším umělém „nádvoří“ zatím ti důležití a čestní –i ti úplně nečestní – žvýkali chlebíčky, pokukovali po drahých hodinkách a pomalu se odebírali do Kongresového sálu. Vzduchem se linula vůně moci. Samozřejmě, nemohli se dočkat, avšak řada z nich to na sobě nedávala znát, aby snad neutrpěla jejich důstojnost. Liu Ang byl pravděpodobně nejvýznamnějším státníkem planety, a možná i nejúspěšnějším. Vizionářů bylo hodně. Ovšem Liu Ang prokázal schopnost měnit vize ve skutečnost. Podobné myšlenky zvedaly v Amblerově mysli písečné bouře. Pokud však měl vidět jasně, musel je utišit – potlačit samotné myšlení.

V sázce však nikdy nebylo víc. Ostatně, to ani nešlo.

*****

Sál byl větší, než se zprvu zdálo. Jen seřadit jednotlivé židle muselo trvat hodiny. Chromovaným rámem se sice dotýkaly sousedek, nebyly s nimi však fyzicky spojené. Na každém sedadle ležela v igelitovém sáčku sluchátka přenášející simultánní překlad v jednom z deseti jazyků, podle toho, jaký si kdo zvolil kanál.

Jak lidé zaplňovali síň, Ambler se rozhodl provést první obhlídku terénu bez zvětšovací kamerové optiky, alespoň se mohl volně pohybovat. Na dvou obřích modrých tabulích po stranách pódia zářil důvěrně známý emblém Světového ekonomického fóra. Za řečnickým pultem se rýsovala šachovnice s řadou menších modrých obdélníků, opatřených stejným bílým znakem. Vypadalo to skoro jako portrét od Chucka Close. Střední části jeviště vévodila velká obrazovka zavěšená na stropě. Bude přenášet záběry oficiální kamery, což ocení hlavně ti, kteří seděli v zadní části hlediště a nemohli vidět na osobu za pultíkem.

Ambler znovu pohlédl na hodinky a pak se podíval kolem sebe. Židle už byly téměř obsazené – stalo se to s ohromující rychlostí – a čínský vůdce se měl objevit během několika minut.

Ambler procházel podél první řady, jako by hledal volné místo. Jeho oči těkaly z tváře na tvář a viděly… jen banální výrazy sebestředných lidí. Tlouštík s úzkým blokem působil nervózně jako novinář, jemuž se kvapem blíží uzávěrka. Ze štíhlého muže v nápadném kostkovaném saku sálalo bujaré nadšení manažera investičního fondu, který na sobě tvrdě pracoval a vyplatilo se mu to: teď spatří na vlastní oči takového velikána! Nedaleko seděla dokonale načesaná blondýna, kterou matně poznával z fotek, generální ředitelka jakési technické společnosti. Tvářila se roztržitě, jako by si v hlavě přehrávala hlavní body nadcházejícího pohovoru. Stříbrovlasý muž s bifokálními brýlemi, čelem posetým jaterními skvrnami a obočím, které by si klidně mohl česat, si zaujatě prohlížel krátký návod k obsluze sluchátek a vypadal trochu sklesle, jako by právě dostal zprávu o pádu akcií na burze. Ambler pomalu zabočil do uličky úplně vpravo a pozorně si prohlédl fotografa vlekoucího mohutný aparát vybavený obřím objektivem. Působil sympaticky a spokojeně, možná měl radost, že ukořistil vzácné místo u zdi a byl připraven ho bránit před všemi konkurenty, kteří by si na ně snad také chtěli činit nárok. U nohou měl kufřík posetý bezpočtem stop po cestovních nálepkách.

Ambler přejížděl pohledem po jednotlivých řadách. Bylo tam množství lidí – až příliš velké. Jak si mohl myslet, že to dokáže… V duchu se okřikl a podobné myšlenky si zakázal. Myšlení mu teď bylo jen na obtíž. Znovu si tedy vyčistil hlavu a snažil se spoléhat výhradně na své smysly. Proplouval sálem jako neviditelný oblak, jako stín. Viděl vše, sám nikým nespatřený.

Před očima mu běžel kaleidoskop lidských emocí. Muž s nalepeným úsměvem – Ambler by na to přísahal – zoufale potřeboval na toaletu, a stejně zoufale nechtěl přijít o své místo. Žena snažící se navázat konverzaci se sousedem, který ji jediným zdrcujícím pohledem odmítl a ponechal jí jen malou naději, že nešlo o urážku, nýbrž o jazykové nedopatření. Růžolící tělnatý muž s vlasy sčesanými přes pleš se tvářil rozmrzele, protože neměl čas loknout si whisky. Všeználek balancující za hranicí svých vědomostí promlouval o současné čínské politice ke svým společníkům – zaměstnancům? – kteří zdvořile zakrývali svou otrávenost.

Podobných postav tam seděly stovky, každá se svým svébytným výrazem nadšení, nudy, mrzutosti a očekávání – barvy z palety běžných lidských emocí. Amblerův člověk však mezi nimi nebyl. Ten typ dobře znal. Nedokázal to vysvětlit, ale prostě by to na první pohled poznal, nebo spíš ucítil; jako závan chladu, když za teplého dne otevřete mrazničku. Zaznamenal by rozvážnost profesionálního zabijáka napjatě sledujícího své okolí, který nečeká na to, co se stane, ale sám koná. Ambler to vždycky dokázal vycítit.

Ale teď – když na tom záleželo nejvíc – nic. Nic. Znovu musel potlačit vlnu paniky, jež se vzedmula za jeho hrudní kostí. Chvatným krokem přešel do zadní části dlouhého sálu a vystoupal po úzkých dlážděných schodech na balkon. Uprostřed spatřil tři kamery na stativech a hrstku televizních pracovníků z celého světa. Balkon by byl pro atentátníka ideálním místem. Z vyvýšeného bidýlka by se trefil i průměrný střelec. Zadíval se Laurel do očí, jako když si žíznící na poušti spěšně usrkne vody z blahodárné oázy. Poté klouzal očima po ostatních a hledal mezi nimi podezřelého. Nic. Žádné škubnutí proutkařovy virgule, žádné cvaknutí v Geigerově počítači – zkrátka nic.

Zachránit ho snad mohlo oko kamery. Mlčky zamířil k Laurel a vzal si kameru, kterou pro něj připravila, tu s osmačtyřicetinásobným zvětšením. Laurel si v rámci své role stoupla za starší dvouoký přístroj, ještě omšelejší a otlučejnější, než byl ten jeho. Uklidnil se, sklopil kameru a zabral publikum. Aby měl zabiják vhodný zorný úhel, musel by zaujmout pozici v přední části hlediště. Jenže tam sedělo dobrých pět stovek lidí. Jak si vůbec mohl myslet, že to vyjde? Měl pocit, jako by se mu kolem hrudníku stahovala smyčka bránící volnému dýchání. Kdyby si dobře spočítal, jaká je pravděpodobnost úspěchu – ale ne, takové věci raději přenechá lidem typu Claytona Castona. Ambler dýchal jiný vzduch. Musel zaplašit pochyby i racionální úvahy.

Nesměl zklamat.

Kamera naštěstí fungovala přesně tak, jak doufali. Díky automatickému zaostřování měl rázem celý sál jako na dlani. Nepřemýšlej. Dívej se. Některé tváře viděl jen v obrysech, často z podivných úhlů, jemná elektronika kamery však rychle vyrovnávala rozdíly v úrovni osvětlení a podávala obraz v překvapivých detailech. Prohlížel si obličej za obličejem a čekal na mravenčení, jež mu napoví, aby se zastavil a zadíval pozorněji.

Laurel, stojící těsně za ním, mu pošeptala cosi povzbudivého. „Neboj, ono to přijde, miláčku,“ říkala tiše.

Cítil na šíji její teplý dech a byla to jediná věc na světě, která ho ochraňovala před pádem do černé propasti zoufalství. Ve světě lži a neupřímnosti pro něj znamenala jedinou pravdivou věc, jeho Polárku, jeho magnet.

Sám sobě však přestával věřit. Pročesával řadu po řadě a stále naléhavěji si uvědomoval, že instinkty ho tentokrát zradily. Vtrhne snad někdo dovnitř na poslední chvíli? Nepřehlédl někoho v publiku?

V davu náhle zašumělo a Ambler uslyšel, jak se zavírají boční dveře: teď už se dovnitř nikdo nedostane. Ochranka je otevře až po skončení projevu.

Na pódium rázně vkročil zakladatel a ředitel Světového ekonomického fóra, aby pronesl úvodní slovo. Byl to vysoký, téměř holohlavý muž s ocelovými brýlemi. Měl tmavomodrý oblek a modrobílou kravatu, barvy své organizace.

Ambler se otočil a pohlédl za sebe, kde stála Laurel, rozcuchaná, krásná a napjatá. Dívala se do hledáčku objemné televizní kamery s dlouhým objektivem. Snažil se nedat najevo prázdnotu, kterou cítil ve svém nitru.

Věděl však, že se nedala oklamat. Neslyšně vykroužila na rtech Miluju tě a Amblerovi připadalo, jako by se na konci dlouhého tmavého tunelu zablesklo drobné světélko.

Nemohl to vzdát. Nesmí to vzdát.

Zabiják byl tady, připravený jediným zmáčknutím spouště změnit běh dějin.

Ambler měl za úkol ho najít. Mohl to však dokázat pouze jako Tarquin.

Opět se do něj tedy převtělil.

Znovu zamžoural do hledáčku. Přestal vnímat zvuk, až na pomalý tlukot vlastního srdce.

Hlas ubíhajících vteřin.

*****

Adrian Choi listoval materiály, jež mu předala Caitlin. Lékařskými kartami z psychiatrické léčebny, po nichž Caston tak toužil. Ježíšmarjá, vždyť šlo o obyčejné osobní záznamy, většinou jen něčí životopisy. Nemělo by přece být tak těžké je získat.

Jenže bylo. Proto ho napadlo, že by je měl prozkoumat, a to hezky pod lupou.

Většinou strašná otrava. Přehled průmyslovek, vyšších středních škol a vojenských kurzů pro zdravotníky. Psychiatři se vzděláním z Case Western Reserve nebo lékařské fakulty v Miami, sestry s diplomy z Námořní školy zdravotních věd a jiných ústavů s podobnými názvy, strážní s minulostí v šesté skupině vojenské policie nebo „dvěstědvojce“, ať to k čertu znamenalo cokoliv, a se zkratkou CID v závorce. A podobně.

Jednu anomálií, jak by řekl Caston, tam ovšem našel.

Ano, určitě to byla anomálie.

Někdo hlasitě zaklepal na dveře. Adrian sebou škubl. Sakra, kdo může takhle bušit na dveře Claytona Castona?

Adrian uposlechl jakýsi vnitřní hlas a rozhodl se neotvírat. O pár okamžiků později uslyšel odcházející kroky. Tak je to správně – nikdo tady není, jen my, kůzlátka. Nějaký osel si možná spletl Castonovu kancelář se skladem náplní do tiskáren. Nebo šlo o něco jiného. Adrianovi se nad tím beztak nechtělo přemýšlet.

Naťukal číslo Castonova mobilního telefonu. Šlo o model s roamingem, který majiteli zazvoní, ať by se nacházel kdekoli na světě. Byl to už jejich čtvrtý hovor během poslední hodiny.

Caston se okamžitě ozval. Adrian mu chvatně sdělil novinky. Caston ho požádal, aby zopakovat určité podrobnosti, nikoli nevrle, ale naléhavě.

„A když uděláte křížovou kontrolu,“ řekl Adrian, „tak zjistíte, že čísla sociálního zabezpečení nesedí.“ Adrian vyslechl Castonovu odpověď. Jaktěživ ho neslyšel takhle nervózního.

„Přesně to jsem si myslel,“ přitakal Adrian. „Pěkná anomálie, co?“

*****

Ředitel Světového ekonomického fóra jako ztělesněná důstojnost zakončil své poněkud nabubřelé úvodní slovo, vyčkal na zdvořilý potlesk a usedl vpravo od pódia. Pak aplaus zesílil. Na scénu rychlými krůčky vstoupil Liu Ang osobně a zaujal místo za řečnickým pultem.

Byl o něco menší, než Ambler očekával. Ale malý byl jen postavou, nikoli duchem. Z jeho chování čišel až nadpozemský klid, trpělivost, ba moudrost. Vypadal jako zosobnění staré pravdy, že důvtip zmůže víc než hrubá síla. Zpěvávou angličtinou poděkoval řediteli Světového ekonomického fóra a poté přešel do čínštiny. Obracel se sice k celému světu, Číňané však tvořili jeho velkou část a Liu Ang chtěl, aby slyšeli, že svůj projev pronesl rodným jazykem, s hrdostí a řečnickou vybroušeností. Aby věděli, že jejich prezident není žádná „mořská želva“ – žádná chaj kuej – ale stejný občan jako oni. Ambler mu nerozuměl ani slovo, přesto dokázal leccos odhadnout. Významový obsah jazyka často jen odvádí pozornost od jemných odstínů hlasu a intonace. Prosté pohnutky překrývá lak složitých myšlenek.

Liu Ang ironicky vtipkoval – publikum vybavené sluchátky propuklo v bouřlivý smích právě ve chvíli, kdy to Ambler čekal – a hned byl zase vážný a věcný. Měl něco na srdci a chtěl to ostatním sdělit tak, aby to správně pochopili. Nevnucoval jim své myšlenky, ale snažil se jim říkat pravdu. Nebyl to hlas běžného politika. Byl to hlas skutečného státníka, který před sebou vidí budoucnost ve znamení míru a blahobytu a vyzývá svět, aby se k němu přidali. Člověka, jenž pochopil, že spolupráce může být mnohem účelnější a užitečnější než soupeření.

Člověka, který měl být každou chvíli zavražděn.

Zabiják ukrytý někde v sále číhal na svůj okamžik, jenže Amblera zradily veškeré instinkty, jimiž se tak pyšnil. Znovu přelétl zrakem řady lidí pod sebou. Díval se do hledáčku tak upřeně, až se mu rozmazával obraz a trnula šíje. Náhle zvedl oči, téměř bezděčně, a otočil hlavu. Jeho pohled padl na kameramany a nakonec spočinul na Laurelině tváři.

Sledovala kamerou muže za řečnickým pultem, zjevně fascinovaná státníkem jeho formátu, a teprve po chvíli si uvědomila, že ji Ambler pozoruje. Cosi jí přelétlo po tváři a pak se k němu otočila s výrazem rozechvělého odhodlání, který zároveň přetékal láskou, věrností a oddaností. Ambler prudce zamrkal, jako by ho v oku tlačilo ječné zrno. Ne, ne, žádné zrno to nebylo, ale – co to před chvilkou zahlédl?

Teplota v místnosti spadla k bodu mrazu, alespoň se mu to zdálo. Měl pocit, jako by ho ovanul mrazivý vichr.

Ale to přece ne, to je šílenství– určitě se špatně podíval.

V duchu si to zopakoval. Laurel, jeho milovaná Laurel, s klidem sledovala pódium v hledáčku velké kamery – někdo by mohl říct, že s ledovým klidem – a její výraz chvíli předtím, než roztál do láskyplného úsměvu… Znovu si ten zlomek vteřiny přehrál v mysli a uviděl v její tváři cosi jiného, prchavého jako záře světlušky, a stejně jasného.

Křišťálově čisté opovržení.

33

Ambler se na Laurel znovu kradmo podíval a uviděl, že tiskne ukazováček pravé ruky k jakémusi držáku pod objektivem kamery – v tu chvíli si uvědomil, že je to spoušť. Jako by do něj udeřil blesk.

Jak jen mohl být tak slepý?

Ve skládance celou dobu chyběl jeden dílek. Castonův hlas: Vždycky se musí najít obětní beránek. Každý podobný plán s ním počítá. Když si to srovnal v hlavě, málem zavrávoral. Jeho úkolem nebylo zabránit vraždě.

Měl posloužit jako obětní beránek, na něhož padne vina.

Kamery – nápad Laurel. Její „božské vnuknutí“. Staré modely měly ocelový plášť a desítky jich denně procházely přes detektory kovu. Rentgenové záření však kovem nepronikne. Laurelina kamera zbraň neukrývala, byla to zbraň sama.

Absurdní – a přece skutečné.

Myšlenky mu vířily hlavou.

Dvouoká kamera ukrývala past: z otvoru nahoře vyčnívalo ústí pušky. Z technického hlediska to bylo prosté: dlouhé tělo kamery a půlmetrový objektiv sloužily jako hlaveň, čočka jako hledí. A spoušť byla… přesně tam, kde teď měla Laurel prst.

Opravdu, svírala spoušť jako zkušený profesionál. To ona zabila Benoita Deschesnese v Lucemburských zahradách: čínský střelec ji při tom viděl, prohlédl její vražednou léčku a poznal, kdo skutečně ohrožuje jeho zemi.

Jak byl Ambler hloupý, že neviděl, co měl přímo před očima! Teď si však s hrůzou uvědomil, co se v příští chvíli stane. Výstřely vyjdou téměř přesně ze stejného místa, kde stál. Ochranka se na něj okamžitě vrhne: jeho protivníci to jistě dopředu promysleli. Z různých indicií vyplyne, že je Američan – ale nebude možné to dokázat. Nikdo nezjistí jeho totožnost, protože vlastně žádnou neměl.

Protože ho vymazali ze všech záznamů.

Podezření bez důkazu je třaskavá záležitost. Když Spojené státy omylem bombardovaly čínské velvyslanectví v Bělehradu, v Pekingu vypukly nepokoje, jak podotkl Ashton Palmer. Vražda milovaného Liu Anga rukou domnělého amerického agenta vyvolalá výbuch hněvu. A Spojené státy se nebudou moci omluvit a reagovat na podezření celého světa: Harrison Ambler totiž neexistoval.

Já po schodech šel a potkal muže, který nebyl. A dnes tam nebyl zas. Jak zbavit se ho, prosím vás?

Čínskou lidovou republikou otřesou bouře dosud nepoznané síly. Bude muset zasáhnout armáda. Probuzený obr se však neuklidní, dokud si nevylije zlost na spícím světě.

Hlavou mu běžely černé myšlenky, přitom se však stále díval Laurel do očí. Vím, že víš, že vím, že víš… vybavila se mu náhle dětská říkanka.

Čas se táhl jako sirup.

Ano, ochranka na něj už jistě dostala upozornění, pro jeho nepřátele to nebyl žádný problém.

V řadě věcí se zmýlil, v některých však měl pravdu. Liu Ang zemře. Čínu sežehnou plameny. Vojsko podnikne rázná opatření a nastolí tvrdý maoistický režim. Jenže tím celá věc neskončí. Strůjci spiknutí ve své fanatické zaslepenosti nedomysleli skutečný dopad svých úkladů. Až Čínu ovládnou násilné nepokoje, svět bude zatažen do války. Události takových rozměrů neudrží na uzdě nikdo. Jenže vodiči loutek tohle nikdy nepochopí. Zahrávají si s ohněm a nakonec v něm sami shoří.

Ambler cítil trýznivou bolest, zlost a lítost, proplétaly se v něm jako prameny ocelového lana.

Všechno, co se stalo od jeho „útěku“ z psychiatrické léčebny, bylo součástí plánu. Jejich plánu. Plnil jednotlivé úkoly jako děcko hledající poklad podle mapy. Úkoly, jež ho zavedly až do Davosu. Do vražedné pasti.

Na okamžik zkoprněl šokem a připadal si jako figurka ze dřeva a látky – a jak by ne?

Vskutku byl pouhou loutkou.

*****

Na malé obrazovce průmyslové televize v jednacím salonku běželo vystoupení čínského vůdce opatřené anglickými titulky. Palmer ani Whitfieldová mu však nevěnovali valnou pozornost. Jako by si celou akci nacvičili nazpaměť a její vlastní provedení považovali za druhotnou věc.

Caston zaklapl mobilní telefon. „Omlouvám se. Musím si na chvilku odskočit.“ Roztřeseně vstal a vykročil ke dveřím. Byly zamčené – zevnitř. To snad ne!

„Promiňte,“ řekla Ellen Whitfieldová, „ale vzhledem k důvěrnosti našeho rozhovoru jsem nechtěla, aby nás někdo rušil. Vyjádřil jste obavy o naše opatření. Jak jsem vám už vysvětlila, jsou mnohem rozsáhlejší, než si možná uvědomujete.“

„Rozumím.“ Castonovi se náhle nedostávalo dechu.

Její rty se zkřivily do úšklebku. „Pane Castone, děláte si zbytečné starosti. Víte, my jsme naplánovali dokonalý kulečníkový úder, strategicky řečeno. Liu Ang bude zavražděn. Podezření padne na Ameriku, jak jinak. Nikdo jí to však nedokáže.“

„Zabiják totiž neexistuje.“ Palmerův výraz zůstával samolibý.

„Mluvíte o… Tarquinovi.“ Když to jméno vyřkl, pozorně je sledoval. „O Harrisonovi Amblerovi.“

„O jakém Harrisonovi?“ zeptala se Whitfieldová pobaveně.

Účetní se díval přímo před sebe. „Vy jste ho naprogramovali.“

„Někdo to udělat musel.“ V temně modrých očích Ellen Whitfieldové se nemihl ani náznak pochyb. „Ale všechna čest, odvedl skvělou práci. Připravili jsme mu těžkou překážkovou dráhu. Málokdo by ji zdolal. Považovali jsme ovšem za prozíravé mu sdělit, že ho Konzulární operace odepsaly. Požádala jsem našeho šéfa, aby pověřil Tarquina vraždou jistého Harrisona Amblera. Je mi skoro líto, že jsem u toho rozhovoru nebyla. Ale to je maličkost.“

„Jak jste Amblera získali?“ zeptal se Caston bezbarvě.

„To je na tom nejkrásnější,“ odvětil Ashton Palmer rozvážně. „Abych tak řekl: ‚Und es neigen die Weisen / Oft am Ende zu Schonem sich, jak kdysi napsal Holderlin. Moudrost nakonec často podlehne kráse.“

Caston mírně naklonil hlavu. „Viděl jsem platební záznamy,“ zalhal, „ale nevyčetl jsem z nich, jak jste ji našli. Myslím Laurel Hollandovou.“

Whitfieldová nepřestávala zářit. „Ano, pod tím jménem ji zná Tarquin. Musím uznat, že svou roli vybrousila k naprosté dokonalosti. Úplná čarodějka, tahle Lorna Sandersonová. Dalo by se říct, že jsme dali dohromady dvě opravdu mimořádné osobnosti. Jak asi víte, Harrisona Amblera by nedokázal oklamat ani jeden člověk z deseti tisíc.“

Caston přimhouřil oči. „Ale Lorna Sandersonová je jedna z milionu.“

„Teď jste uhodil hřebíček na hlavičku. Je to neuvěřitelně nadaná herečka. Na akademii získala nejvyšší dramatická ocenění. Byla nejlepší žákyní jednoho ze Stanislavského nástupců, který tvrdil, že takový přirozený talent v životě neviděl.“

„Stanislavského?“

„To byl legendární ruský režisér – vynalezl vlastní metodu. Herci se podle ní učí vžívat do pocitů postavy. To znamená, že svým způsobem vlastně ani nehrají. To je velice užitečná schopnost, pokud si ji osvojíte. A Lorně se to povedlo. Byla neobyčejně šikovná a nadějná. Hned po akademii si zahrála hlavní roli v inscenaci Hedy Gablerové a kritici se nad jejím výkonem doslova rozplývali. Kdyby chytila příležitost za pačesy, mohla z ní být druhá Meryl Streepová.“

„A copak se stalo?“ A co se dělo za dveřmi? Ačkoli byly masivní, Caston seděl dostatečně blízko, aby zaznamenal jakýsi rozruch.

„Lorna měla bohužel problém. Dala se totiž na drogy. Nejdřív pervitin, pak heroin. Časem je začala sama prodávat, hlavně proto, aby měla jistotu, že dostane svoji pravidelnou dávku. Když ji zavřeli, život pro ni vlastně skončil. Jak víte, New York má dost drsné protidrogové zákony. Prodáte gram heroinu a je to těžký zločin s trestem patnáct let až doživotí. A patnáct je minimum. Tehdy jsme do toho vstoupili my. Protože takový talent se nerodí každý den. Přes jednoho styčného důstojníka Útvaru politické stabilizace jsme přesvědčili federálního prokurátora, aby uzavřel obchod s okresním návladním. A pak už byla naše. Připravili jsme pro ni zvláštní projekt – a ona prokázala velkou učenlivost. Ztotožnila se s naší vizí.“

„Takže všechno běželo podle plánu,“ vydechl Caston ztěžka a těkal očima z jednoho na druhého. Dvě nesnesitelně samolibé tváře, jedna společná vize. Šílenství! Nejvíc ho však děsilo, že vůbec neměli strach.

Dveře se náhle rozlétly. Na prahu se zjevil hřmotný muž a za ním celá družina.

Caston se otočil a pohlédl na něj. „Neumíš klepat, nebo co?“

„Brej večír, Clayi.“ Zástupce ředitele Odboru zpravodajství CIA si s rukama v bok měřil Whitfieldovou a Palmera. Tvářil se nevzrušeně. „Zajímá tě, jak jsem přišel na to, po čem jdeš?“ zeptal se účetního.

„Mně by spíš zajímala jiná věc, Cale,“ utrousil Caston ledově. „Na čí straně jsi?“

Norris zasmušile kývl. „To brzy poznáš.“

*****

Čas a prostor, tady a teď – všechno jako by se rázem změnilo. Vzduch v Kongresovém sále připadal Amblerovi stejně studený a nehybný jako venku na ulici. Vteřiny pomalu a hlučně odkapávaly v rytmu jeho rozbušeného srdce.

Harrison Ambler. Tolik se snažil to jméno získat zpět, a teď se mělo stát symbolem hanby. Točila se mu hlava, cítil nevolnost a výčitky, přesto byl rozhodnutý se nevzdat.

Asi to na něm poznala. Zatímco si dál hleděli do očí, Ambler zaznamenal nepatrný záchvěv jejího ukazováku, který se chystal stisknout spoušť. Možná ho ani neviděl, ale jen vytušil, protože v prchavém okamžiku prozření splynuli v jedinou bytost, kterou už nespojovala láska, ale nenávist.

Ambler po ní skočil dřív, než si vůbec uvědomil, co dělá. Právě v tom zlomku vteřiny zmáčkla spoušť.

Hlasitý výstřel ho probral z mrákot. V příští chvíli se ozvalo tříštění skla a v sále se znatelně setmělo: kulka minula cíl a zasáhla jeden z lustrů zavěšených na stropě. Ani nestačil tu skutečnost domyslet a ucítil v břiše palčivou bolest. Ještě předtím však zahlédl, jak máchla rukou, v níž se zaleskla ocelová čepel. Část jeho já odmítala uvěřit, co se právě stalo. V příštím zlomku vteřiny mu došlo, že ho Laurel bodá už podruhé, že ji poprvé neviděl. Sekala do něj a píchala jako smyslů zbavená!

Krev z něj prýštila jako víno z přeplněného poháru, on na to však vůbec nedbal, protože ji musel zastavit, jinak by ztratil všechno – jméno, duši, své vlastní já. Z posledních sil ji zalehl, i když se mu dlouhá dýka znovu zabořila do útrob. Jeho paže se změnily v silné háky, jimiž jí roztáhl ruce a přišpendlil je k podlaze. Vřískot a křik znějící všude kolem jako by doléhal z obrovské dáli. Ambler se soustředil jen na ni, na ženu, kterou tolik miloval – na vražedkyni, kterou vůbec neznal. Zmítala se pod ním a vzpouzela, jako by se milovali, i když pravý opak byl pravdou. Z její tváře vzdálené pouhých pár centimetrů čišel čirý vztek a zabijácké odhodlání šelmy z džungle. Ztráta krve mu začala zatemňovat mysl, síly ubývaly. Tiskl jí k zemi vahou svého těla, aby nemohla utéct.

V uších mu zazněl vzdálený hlas. Jako by slyšel praskající vysílaní rozhlasové stanice, jejíž signál putoval napříč celým světem. Vzpomeňte si na toho chlapíka, který si kdysi dávno v jedné vesnici otevřel obchod s oštěpy a štíty. O těch oštěpech tvrdil, že proniknou vším, a ty štíty prý nic nepropíchne.

Oštěp. Štít.

Muž, který viděl do každého. Žena, do níž nikdo neviděl.

Oštěp. Štít.

Útržky minulosti mu matně blikaly před očima jako diapozitivy v rozbité promítačce. Tichá povzbudivá slova v psychiatrické léčebně: to ona mu vnukla nápad na útěk, dokonce i přesné datum – teď mu to došlo. To Laurel ho v každé důležité chvíli držela v nejistotě a zároveň ve správné stopě. Tarquin, Menschenkenner, potkal důstojnou kolegyni. Za vším stála od začátku Laurel.

To zjištění ho bodalo a pálilo mnohem bolestněji než rány nožem.

Na chvíli zavřel oči a pak je zase otevřel. Byl to snad ten nejpracnější tělesný úkon, jaký kdy v životě udělal.

Zadíval se jí do očí a pozorně si prohlížel ženu, o níž si myslel, že ji tak dobře zná. Než úplně ztratil vědomí, viděl jen temnotu, zmar a zuřivé nepřátelství, a pak tam ve slabém odlesku spatřil… sám sebe.

EPILOG

Harrison Ambler zavřel oči a nastavil tvář nesmělým paprskům březnového slunce. Hověl si v lehátku na palubě, kam doléhaly konejšivé zvuky. Jemné pleskání vody o trup loďky. Zasvištění navijáku právě nahozeného rybářského prutu. A také jiné ruchy.

Konečně poznal, jaké je to mít rodinu, a čím dál víc se mu to líbilo. Syn s dcerou na druhém konci lodě napichovali návnadu na háček a pošťuchovali se při tom. Matka si hlídala vlastní prut, četla noviny, a když se děti příliš rozdováděly, s káravým a milujícím pohledem je umravňovala.

Zívl, ucítil lehké píchnutí a upravil si volné tričko s krátkým rukávem. Břicho mu stále obepínaly obvazy, rány po dvou operacích už se však hojily. Cítil to. Cítil, že se mu začíná vracet někdejší síla. Od hladiny jezírka v údolí Shenandoah se odráželo slunce a i když jaro ještě nezačalo, bylo celkem teplo, kolem patnácti stupňů Celsia. Řekl si, že do pohoří Sourland už se nikdy nevrátí, láska k lodím, vodě a rybaření mu však zůstala a byl rád, že se o ni může podělit s ostatními. Ten výjev nebyl tak idylický, jak by se na první pohled zdálo. V jeho duši se stále honili démoni minulosti, na klidu mu nepřidali ani dva rozjívení výrostci a jejich prostořeká matka. Ale přece jen mu takový život připadal lepší. Jaksi opravdovější.

„Hej, taťko,“ houkl chlapec. V sedmnácti už měl široká ramena a mohutnou hruď. „Vzal jsem ti v ledničce limonádu. Je krásně studená.“ Podal Amblerovi plechovku.

Ambler otevřel oči a usmál se na něj. „Dík.“

„Nedáš si radši pivo?“ zeptala se žena – sice ne mladá, ale elegantní a veselá. „Někde by se tady našel Guinness. Snídaně šampionů.“

„Ne, ne,“ odmítl Ambler. „Musím začínat pomalu.“

Jako hlava rodiny to vážně neměl špatné. Mohl by si na to zvyknout.

I když jeho rodina to úplně nebyla.

Jak se loď zvedla na jemné vlnce, z podpalubí se vynořil Clayton Caston, celý zpocený a zelený. Vrhl na Amblera vyčítavý pohled a polkl nasucho další tabletu.

Linda o rybolovu přece jen něco věděla a získat děti pro dobrodružný výlet bylo snadné. Zato Clay se nechal dlouho přesvědčovat. Správně tušil, že se slibovaným klidem to nebude tak slavné, i když přivodit si mořskou nemoc na téměř nehybném jezeře dokázal jen opravdu těžký hypochondr.

„Že já blbec se nechal ukecat a vlezl na tuhle strašnou bárku…,“ spustil Caston.

„Já ti závidím, Clayi,“ odtušil Ambler jednoduše.

„Uvědomuješ si, že z pojistně matematického hlediska je pravděpodobnost utonutí na domácí vodní ploše vyšší než pravděpodobnost utonutí v moři?“

„Ale no tak. Rybaření je přece oblíbená kratochvíle Američanů. Jak jsem ti říkal, větší legraci si bez kalkulačky neužiješ. Jen to vyzkoušej. Třeba ti to zrovna půjde.“

„Já vím nejlíp, co mi jde,“ zabručel Caston.

„Ty člověka vždycky dokážeš překvapit – někdy i sám sebe. Kdo by tušil, že se tak vyznáš v audiovizuální technice?“

„Už jsem ti to přece vysvětloval,“ odtušil Caston. „Můj asistent mi dal školení. O koaxiálních kabelech jinak vím jen to, jaká je jejich nákupní cena za metr a doporučená amortizační tabulka.“ Z ješitného výrazu na Castonově tváři však Ambler vyčetl, že si dobře vzpomíná na chvíli, kdy Whitfieldová s Palmerem zjistili, že jednací salonek se potají změnil na televizní studio a celý jejich rozhovor byl přenášen do tiskového střediska v Kongresovém centru. Z tváří profesora i ministrovy náměstkyně vyzařoval slepý fanatismus – stovky účastníků zasedání v Davosu se o tom mohly přesvědčit na obrazovkách rozvěšených po celém sále.

Palmerovi a jeho žákyni chvíli trvalo, než si uvědomili důsledky – nejen pro svou vlastní budoucnost, ale i pro plán, který vymysleli. Žádný temný podnik nesnese vystavení světlu.

Jak Caston vyprávěl Amblerovi při jedné z mnoha návštěv v nemocnici, Caleb Norris poslal švýcarskou vojenskou policii do salonku a nechal spiklence zadržet. K akci ho přiměla naléhavá zpráva, kterou mu poslal do vlastních rukou šéf čínské špionáže Čchao Tchang. Byl to mírně řečeno neobvyklý krok, ale vysocí představitelé rozvědek si poměrně často prověřují své kolegy z jiných zemí. Ti dva se nikdy nesetkali, přesto o sobě dobře věděli. V krajní situaci se tedy Čchao rozhodl požádat Američana o pomoc. Skutečnost, že brzy poté zemřel, Norrisovi posloužila jako jasný důkaz pravosti. Během prvních týdnů v nemocnici Ambler pod vlivem sedativ procital a zase upadal do těžké otupělosti. Caston mu musel několikrát zopakovat, co se stalo, než konečně pochopil, že to není jen sen, výplod omámeně fantazie.

Později, když už byl plně při smyslech, byť stále zesláblý, za ním přicházely další návštěvy, některé pozval Caston, jiné ne. Dvakrát se zastavil jistý Ethan Zackheim z ministerstva zahraničí a kladl mu spousty otázek. Párkrát do nemocnice zavítal i Castonův asistent – pořád mu říkal, jak je super, a přirovnával ho k nějakému Derekovi. Přišel dokonce i Dylan Sutcliffe – skutečný Dylan Sutcliffe. Pravda, Amblerovi chvíli trvalo, než bývalého spolužáka poznal, od dob studií totiž přibral třicet kilo. Když spolu pak listovali univerzitní ročenkou, Sutcliffe dával k dobru veselé historky o školních rošťárnách, i když si je Ambler většinou pamatoval trochu jinak. Samotný Caston trávil hodně času úvahami nad způsobem přesměrování hovorů a nesrovnalostmi v účetnictví, jež z toho vyplývaly.

„No,“ řekl Ambler po chvíli a mírně se zavrtěl na lehátku, „tvoje televizní kariéra byla sice krátká, ale mimořádně úspěšná. Slunce je nejlepší dezinfekce, nemám pravdu?“

Caston náhle zamžikal. „Namazaly se děti proti spálení?“ zeptal se manželky.

„Je březen, Clayi,“ odtušila Linda pobaveně. „Bře-zen. Nikdo se tady neopaluje.“

Následovalo nadšené pištění a křik z druhého konce rybářské lodě: „Já ji chytla. Já ji chytla – je moje.“ Hlas Andrey byl pyšný a rázný.

„Tvoje?“ ozval se Maxův přeskakující baryton. „Tvoje? Tak hele, kdo hodil vlasec do vody? Kdo napíchl návnadu na háček? Jen jsem tě poprosil, aby ses držela toho pitomýho klacku, než si něco…“

„Ale, ale, jak to mluvíte,“ pokárala je Linda vlídně a vykročila k rozhádaným potomkům.

„Jak asi? Anglicky!“ odsekl Max.

„Ta ryba je stejně moc malá,“ pokračovala jejich matka. „Měli byste ji hodit zpátky do vody.“

„Slyšels, co máma řekla,“ zaradovala se Andrea. „Hod tu svoji mrňavou rybu zpátky do vody.“

„Najednou je to moje ryba, co?“ Maxův hlas se rozhořčeně zajíkl.

Ambler se obrátil na Claytona Castona. „Takhle je to pořád?“

„Bohužel,“ odvětil Caston šťastně.

Caston se přes celou palubu podíval na svou ženu a děti. Amblerovi neušlo, jaká láska a pýcha z něj v tu chvíli čišela, zdroj životní síly. Účetní se však nezasnil na dlouho. O několik minut později, když lodí pohodila další vlnka, sebou plácl do plátěného křesílka vedle Amblera a sbíral síly k vážnému návrhu.

„Poslyš, co takhle otočit loď a vrátit se na břeh?“ Caston ho skoro prosil.

„Ale proč? Vždyť je krásně, voda je parádní a půjčili jsme si tuhle skvělou loď – kde by nám bylo líp?“

„Jo, ale říkal jsi přece, že pojedeme na ryby, ne? A já mám pocit, že všechny ryby se drží u přístaviště. Vlastně to vím jistě.“

„No tak, Clayi,“ řekl Ambler. „To přece nemá logiku.“ Povytáhl obočí. „Nejpravděpodobnější výskyt ryb v tomhle ročním období…“

„Věř mi,“ uťal ho Caston úpěnlivě. „V přístavu to bude lepší. Cítím to v kostech.“

K O N E C

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai