Bancroftova strategie

Robert Ludlum

(2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Legendární agent Todd Belknap je po fatálně nezdařené operaci propuštěn z tajných služeb. Když se vzápětí dozví, že jeho nejlepší přítel byl unesen v Libanonu a americké úřady nejeví ochotu ani vůli být mu jakkoli nápomocny, Belknap se rozhodne zasáhnout na vlastní pěst.

ROBERT LUDLUM

Bancroftova strategie

2007

Copyright (c) 2006 by Myn Pyn, LLC

Translation (c) 2007 by Michael Havlen

Cover design (c) 2007 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE BANCROFT STRATEGY

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York 2006,

přeložil Michael Havlen

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

listopad 2007

ISBN 978-80-7303-369-0

Prolog

BERLÍN, 1987

Zatím ještě nepršelo, vše však nasvědčovalo tomu, že olověná nebesa se už zanedlouho otevřou. Samotný vzduch jako by se chvěl očekáváním čehosi neblahého. Mladý muž zamířil z bulváru Unter den Linden do parku Marx-Engels-Forum s obřími bronzovými sochami otců socialismu, kteří upřeně a pátravé hleděli směrem k centru města, byť jejich oči nic neviděly. Kamenné reliéfy za nimi zobrazovaly radostný život člověka v socialismu. Stále ani kapka deště. Voda však doslova visela ve vzduchu. Co nevidět se oblaka protrhnou a spustí se liják. Je to historická nutnost, vzpomněl si muž s pohrdáním na podivný jazyk komunistů. Byl to lovec na stopě, který se nadosah přiblížil kořisti. Proto věděl, že musí za každou cenu skrýt napětí, jež v něm bublalo.

Vypadal stejně jako milion obyvatel tohoto samozvaného dělnického ráje. Jeho šaty pocházely z Centrum Warenhaus, velkého obchodního domu na Alexandrově náměstí, jelikož tak očividně podřadné oblečení se nedalo sehnat jen tak někde. Vzezření ušlápnutého východoberlínského občana napomáhal i poslušný šouravý krok. Nic na něm nenapovídalo, že teprve před čtyřiadvaceti hodinami přicestoval ze Západu, a ještě před chvílí si byl jistý, že nevzbuzuje žádnou pozornost.

Vlna adrenalinu vyplavená do žil mu napjala kůži na celém těle. Když se loudal ulicí Karla Liebknechta, jako by za sebou zaslechl čísi kroky. Zmocnilo se ho nejasné podezření.

Všechny kroky jsou stejné, a přece úplně jiné: různí se podle váhy člověka, stylu chůze i druhu podrážek. Kroky jsou tóny města, řekl Belknapovi jeden z instruktorů: tak všední, že se dají přejít bez povšimnutí, avšak cvičené ucho je dokáže rozlišit jako rozdílné hlasy. Podařilo se to Belknapovi, nebo ne?

Možnost, že ho někdo sleduje, si nemohl dovolit. Musel se mýlit.

Nebo to musel napravit.

Todd Belknap byl řadovým členem supertajné odnože amerického ministerstva zahraničí známé jako Konzulární operace, i přes svůj mladý věk si však už získal jméno. Uměl totiž vypátrat lidi, kteří se usilovně skrývali. Stejně jako většina stopařů, i on nejraději pracoval na vlastní pěst. Pokud bylo úkolem sledovat nějakého člověka, hodil se k tomu tým – čím větší, tím lepší. Jenže na člověka, který úmyslně zmizel, běžné metody neplatily. V takových situacích organizace soustředila veškeré síly na jeho dopadení: to byla samozřejmost. Šéfové Konzulárních operací však už dávno přišli na to, že někdy je lepší vyslat jediného schopného agenta, který se pohyboval po světě sám, aniž by ho omezovala nákladná družina spolupracovníků. Mohl sledovat nenápadné nitky a řídit se vlastním čichem.

Čichem, který ho v případě úspěchu mohl zavést k tučné kořisti, zběhlému americkému agentovi Richardu Lugnerovi. Belknap už prozkoumal desítky falešných stop, nyní si byl ovšem jistý, že skutečně zavětřil.

Ale co když někdo zavětřil jeho? Co když někdo sledoval samotného stopaře?

Znenadání se otočit, to by působilo podezřele. Proto se zastavil, předstíral zívnutí, a přitom se rozhlédl, jako by si prohlížel obří sochy. Ve skutečnosti však učinil rychlý průzkum bezprostředního okolí.

Vůbec nikoho však nespatřil. Byl tam jen sedící bronzový Marx a stojící Engels, kteří se mračili zpoza svých bradek a knírů potažených měděnkou. Dvě řady lip. Rozlehlý zanedbaný trávník. Mohutná dlouhá krabice známá jako Palast der Republik, Palác republiky, na druhé straně ulice. Tato budova, připomínající rakev, jako by vznikla jen proto, aby pohřbila lidskou duši. Jinak však prostranství vypadalo prázdně.

To ho příliš neuklidnilo – ale skutečně slyšel to, co si myslel? Dobře věděl, že člověk ve stresu podléhá klamu a v každém stínu vidí duchy. Musel potlačit úzkost. Agent s příliš zjitřenými smysly může špatně vyhodnotit situaci a přehlédne skutečné hrozby na úkor těch domnělých.

Belknap z okamžitého popudu vykročil směrem k zlověstnému lesku Paláce republiky, vlajkové lodi komunistického režimu. Sídlil v něm nejen východoněmecký parlament, ale i kulturní sály, restaurace a nekonečné kanceláře, kde se vyřizovaly nespočetné úřední žádosti. Bylo to poslední místo, kam by se za ním někdo odvážil – a první, kde se Belknap mohl přesvědčit, že je skutečně sám, jak doufal. Zda šlo o prozíravé rozhodnutí, nebo školáckou chybu, to měly ukázat příští okamžiky. Nasadil výraz znuděné samolibosti a prošel kontrolou strážníků se žulovými tvářemi, kteří se u dveří lhostejně podívali na jeho ohmatanou průkazku. Když se prosmýkl drhnoucí otočnou závorou, ocitl se v dlouhém průchodu nasáklém dezinfekcí, nad nímž visel snad nekonečný seznam kanceláří připomínající odletovou tabuli na velkém letišti. Nezastavuj, nerozhlížej se. Chovej se, jako bys věděl, kam jdeš, a ostatní tomu uvěří. Belknapa mohli klidně pokládat za – koho vlastně? Za nižšího úředníčka vracejícího se z pozdního oběda? Za občana, který potřeboval doklady k novému autu? Zahnul za roh, pak ještě za jeden, až došel ke dveřím na straně budovy obrácené čelem k Alexandrově náměstí.

Když vyšel na druhé straně Paláce, prohlížel si obrazy zračící se v zrcadlovém skle budovy. Vytáhlý chlapík v dělnických botách a s bandaskou. Prsatá frau s očima opuchlýma jako po opici. Dva úředníci v šedých oblecích s pletí stejné barvy. Nikoho nepoznával. Nikdo v něm nespustil poplašnou sirénu.

Belknap tedy pokračoval k velké promenádě ve slohu stalinského neoklasicismu, které se říkalo Karl-Marx-Alee. Mimořádně široké ulice lemovaly osmipatrové budovy – obchody a nad nimi nekonečné řady krémových dlaždiček, vysokých oken a rádoby antických balustrád. Tu a tam kachličky tvořily mozaiku zobrazující spokojené dělníky podobné těm, kteří korzo před pětatřiceti lety stavěli. Pokud Belknapa nešálila paměť, právě tito dělníci se v červnu 1953 vzbouřili proti socialistickému řádu a jejich povstání nemilosrdně rozdrtily sovětské tanky. Stalinův oblíbený „nasládlý“ sloh stavitelům pořádně zhořkl v ústech. Alej byla vlastně taková nablýskaná lež.

Rovněž Richard Lugner si zasloužil ty nejhorší přívlastky. Prodal svou zemi, a ne zrovna levně. Brzy pochopil, že slábnoucí tyrani východní Evropy se ještě nikdy neocitli v zoufalejší situaci, a jejich beznaděj odpovídala Lugnerově lačnosti po penězích. Americká tajemství, která jim předával, včetně jmen spolupracovníků v bezpečnostních složkách jejich vlastních zemí, byla přísně střežená. Jeho zrada představovala vzácnou příležitost. Uzavíral separátní obchody s každým státem východního bloku. Jakmile bylo „zboží“ prověřeno a vyhodnoceno jako hodnověrné – například totožnost nějakého amerického agenta, kterého čekalo nejprve sledování, poté mučení a poprava – Lugner si řekl svou cenu.

Ne každý obchodník má dobré vztahy se zákazníky, ale Lugner zřejmě podnikl preventivní opatření: vštípil svým klientům dojem, že si nechává pár trumfů v rukávu a jeho zásoby státních tajemství nejsou zcela vyčerpány. Pokud taková možnost existovala, člověk jako on se nemusel obávat o život. Bylo proto logické, že si našel byt vedle důstojníků Stasi a vysokých představitelů Německé demokratické republiky, kteří se usadili v někdejší „dělnické čtvrti“, byť opravdoví dělníci museli žít v šedivých krabicích z betonových panelů. Lugner ovšem nepatřil k lidem, kteří se zdrží dlouho na jednom místě. Před měsícem a půl v Bukurešti upláchl Belknapovi o několik hodin. To už se nesmělo opakovat.

Belknap vyčkal, až kolem něj projede několik otlučených škodovek, a těsně před křižovatkou přešel na druhou stranu bulváru, k omšelému výkladu železářství. Půjde za ním někdo dovnitř? Nebo si svůj „stín“ vybájil? Vstoupil dovnitř a levné dveře z plexiskla a lakovaného hliníku za ním zabouchly. Od pultu si ho zamračeně změřila šedovlasá žena s jemným knírem, jako by snad porušil nějaké pravidlo či spáchal přestupek. Stísněný krámek páchl po strojním oleji a police přetékaly předměty, které už na první pohled nemohl snad nikdo potřebovat. Nevrlá prodavačka zachmuřeně sledovala Belknapa, jenž hledal věci z výzbroje údržbáře paneláků: kbelík, plechovku se suchou omítkovou směsí, tubu cementové malty a širokou špachtli. Ve městě s neustálou potřebou oprav by pracovní náčiní okamžitě vysvětlilo jeho přítomnost téměř všude, kam vkročil. Žena na něj vrhla další zlostný pohled a mrzutě si od něj vzala peníze, jako by jí platil odškodné. Dostat se do panelového domu bylo snadnější, než se zdálo – paradoxní výhoda života v přísně střeženém státě. Belknap počkal, až do dveří označených HAUS 435 vejdou dvě čpavě navoněné hausfrau s plátěnými nákupními taškami, a vydal se za nimi – nářadí mu zajistilo legitimitu a nevyřčený souhlas. Z výtahu vystoupil v sedmém podlaží, patro nad nimi. Pokud se nespletl – pokud s ním ten vyzáblý informátor s mastnými vlasy nehrál falešnou hru – nacházel se jen několik metrů od kořisti.

Srdce se mu rozbušilo očekáváním, které nedokázal potlačit. Nešlo totiž o ledajaký úlovek. Richard Lugner se už vysmekl ze všech možných i nemožných léček. Jak by také ne, když jich ve službách Spojených států sám řadu vymyslel. Důstojníci americké rozvědky za poslední rok a půl shromáždili široký soubor hlášení o jeho výskytu a několik z nich vyhodnotili jako věrohodná. Sám Belknap v posledních třech měsících několikrát střelil vedle a jeho nadřízené v danou chvíli zajímalo už jen PPP, což znamenalo „přímé a potvrzené pozorování“ hledané osoby. Tentokrát ovšem neměl v hledáčku restauraci, kavárnu, případně salonek na letišti. Tentokrát získal adresu. Pravou? To nemohl nikdo zaručit. Avšak cit – nebo spíš čich? – mu napovídal, že se na něj usmálo štěstí. Vrhl se do temnoty a na něco tam narazil.

Příští chvíle měly rozhodnout. Lugnerův byt – zřejmě luxusní apartmá s okny čelem k bulváru i do boční ulice Koppenstrasse – se táhl po celé délce chodby a pak ještě za roh. Belknap přistoupil ke dveřím a položil kbelík. Z dálky vypadal jako řemeslník opravující jednu z chybějících dlaždic na podlaze. Když se přesvědčil, že je čistý vzduch, klekl si vedle kliky a zasunul do klíčové dírky miniaturní kameru. Kdyby se mu skutečně podařilo „PPP“, mohl povolat posily a do té doby hledanou osobu sledovat.

Kdyby jsou chyby, ale vypadalo to nadějně. Všechno začalo jednou noční návštěvou záchodku na nádraží Friedrichstrasse, kde posléze oslovil jednoho z takzvaných Bahnhof Boys, mužských prostitutů, kteří se na takových místech hojně vyskytovali. Informace prodávali s mnohem menší ochotou než své tělo a jak se brzy ukázalo, také za mnohem vyšší cenu. Belknap žil vždycky v přesvědčení, že přeběhlík Lugner nakonec doplatí na své choutky. Touhu po mladém masíčku by ve Washingtonu dlouho neutajil a nakonec by mu zlomila vaz. Jako prominentní návštěvník zemí východního bloku se však mohl spoléhat na to, že zdejší mocipáni nad jeho zálibami přimhouří oko nebo mu dokonce vyjdou vstříc. Bahnhof Boys byli velice uzavřenou společností už proto, že působili v policejním státě. Pokud by někoho z nich „obšťastnil“ štědrý Američan s podobaným obličejem a slabostí pro třináctileté, ta zpráva by se pravděpodobně rozšířila i mezi ostatní bratry. Belknap na to alespoň spoléhal.

Vyžádalo si to hodně přemlouvání a ujišťování, o svazku marek nemluvě, ale prostitut se nakonec vyrazil zeptat do ulic. Po dvou hodinách se vrátil s cárem papíru a triumfálním výrazem na lehce uhrovité tváři. Belknap si vzpomněl na nakyslý dech mladého informátora, na jeho lepkavé ruce. Ale za ten papír to snad stálo.

Belknap zavrtěl s miniaturní kamerou a pomalu ji zasunul do správné pozice. Neměl zrovna zkušené prsty. Nemohl si však dovolit žádné přehmaty.

Zaslechl za sebou nějaký zvuk, šoupání těžkých bot na dlažbě. Prudce se otočil a spatřil ústí krátké hlavně karabiny SKS. Pak i muže, který ji držel: měl šedomodrou uniformu s ocelovými knoflíky a pod pravým ramenem připnutou béžovou vysílačku z umělé hmoty.

Stasi. Východoněmecká tajná policie.

Byl to nepochybně osobní strážce přidělený k ochraně váženého Herr Lugnera. Nejspíš pokradmu seděl v temném koutě, takže ho nebylo vidět.

Belknap zvedl ruce nad hlavu a pomalu vstal. Předstíral úžas, ale horečně promýšlel protiúder.

Příslušník Stasi štěkl do béžové vysílačky tvrdě znějícím akcentem pravého Berlíňana a druhou rukou volně svíral zbraň. Hlášení ho poněkud rozptýlilo, takže se dalo předpokládat, že by ho náhlý agresivní výpad mohl zaskočit. Belknap měl pistoli schovanou v pouzdře na kotníku. Bude předstírat, že ukazuje strážnému obsah vědra s náčiním, přitom však vytasí mnohem nebezpečnější nástroj.

Náhle uslyšel, že se dveře do bytu za ním otevřely, ucítil zevnitř závan teplého vzduchu – a tvrdý úder ze strany do krku. Silné ruce ho strhly na podlahu a vrazily obličejem na dřevěné parkety předsíně. V příští chvíli mu kdosi přišlápl zátylek. Neviditelné ruce jej prošátraly a z pouzdra na kotníku vytáhly ukrytou drobnou zbraň. Pak byl vržen do sousední místnosti. Dveře se za ním s hlasitým bouchnutím zavřely. V pokoji panovalo přítmí, žaluzie byly stažené. Jediné světlo vycházelo z úzkého arkýřového okna obráceného do postranní uličky a venkovní šero nemohlo rozjasnit tmu uvnitř. Chvíli mu trvalo, než se trochu rozkoukal.

Sakra! Znamená to, že ho celou dobu sledovali?

Nyní už okolí jasně rezeznával. Ocitl se v jakési domácí kanceláři s drahým perským kobercem na podlaze, zrcadlem v ebenovém rámu na stěně a velkým psacím stolem ve stylu biedermeieru.

Za ním stál Richard Lugner.

Muž, s nímž se dosud nikdy osobně nesetkal, jeho podobu by však poznal za každých okolností. Úzké rty, tváře s hlubokými dolíky, pěticentimetrová jizva, jež se mu vlnila na čele jako náhradní levé obočí. Fotografie ho zachycovaly opravdu věrně. Belknap viděl ty drobné antracitové oči vyzařující zlo. A v Lugnerových rukou silnou brokovnici, jejíž dvě ústí jej provrtávala jako druhý pár očí.

Po stranách Lugnerova stolu stáli dva další střelci – dobře vycvičení profesionálové, jak vyplývalo z jejich chování, střeleckého postoje i bdělého pohledu – a pevně na Belknapa mířili. Členové jeho soukromé stráže, odhadl okamžitě. Muži, na jejichž věrnost a zdatnost se mohl spolehnout. Muži, které sám platil a byli na něm závislí. Člověku Lugnerova ražení se investice do vlastní ochranky bohatě vyplatila. Oba ozbrojenci vykročili k Belknapovi a stále ho drželi na mušce.

„Ty budeš pořád otravovat,“ ucedil Lugner nakonec nosovým tónem. „Jsi jako ošklivá piha.“

Belknap nic neřekl. Střelecká sestava byla jasná a profesionálně uspořádaná. Žádný náhlý čin by nezměnil rovnici smrti.

„Matka nám dětem pihy vždycky vypalovala žhavou hlavičkou sirky. Bolí to jako čert. Ale znamínko bolí víc.“

Jeden ze soukromých strážců se hrdelně zasmál.

„No tak, netvař se jako neviňátko,“ pokračoval zrádce. „Kuplíř z Bukurešti mi vyprávěl o vašem rozhovoru. Skončil s rukou v sádře. Nemluvil o tom moc nadšeně. Nechoval ses se k němu pěkně.“ Ironické ušklíbnutí. „Násilí nikdy nic nevyřeší – copak jsi ve škole nedával pozor?“ Pobavené mrknutí. „Škoda, že jsem tě tehdy neznal. Naučil bych tě pár věcí.“

„Jděte někam.“ Ta slova vylétla z Belknapa jako tiché vrčení.

„No tak, no tak. Musíš ovládat emoce, jinak emoce ovládnou tebe. Tak jak to bylo, bažante? Jakpak jsi mě našel?“ Lugnerův pohled zpřísněl. „Nebo mám prcka Inga uškrtit?“ Pokrčil rameny. „Ten kluk tvrdil, že má rád tvrdou akci, to je fakt. Řekl jsem mu, že ho vezmu někam, kde ještě v životě nebyl. Příště to stačí dotáhnout do finále. Řekl bych, to nikomu nebude moc vadit.“

Belknap se bezděčně zachvěl. Lugnerovi dva žoldáci se jen ušklíbli.

„Neboj,“ pravil zrádce zdánlivě konejšivým tónem. „I tebe vezmu někam, kde jsi ještě v životě nebyl. Jestlipak už sis někdy zblízka vystřelil z brokovnice Mossberg ráže čtyři sta deset? Myslím na člověka. Já jo. Tomu se nic nevyrovná.“

Belknapův pohled se přesunul z neproniknutelné černi dvojité hlavně k neproniknutelné černi Lugnerových očí.

Lugnerův pohled zabloudil ke stěně za zajatcem. „Nikdo nás nebude rušit, to ti můžu slíbit. V panelových domech jsou krásně tvrdé zdi – olověné broky poškrábou maximálně vrchní vrstvu. Navíc jsem tady nechal nainstalovat zvukovou izolaci. Nechtěl jsem rušit sousedy, kdyby při tom jeden z Bahnhof Boys moc křičel.“ Kůže odhalila porcelánové zuby v ohavné nápodobě úsměvu. „Ale ty si dneska užiješ úplně jinak. Tenhle Mossberg ti totiž ve skutečnosti ustřelí kus břicha. Nechá po sobě díru, kterou bys prostrčil ruku, to mi můžeš věřit.“

Belknap se pokusil pohnout, ocelové ruce ho však zadržely na místě.

Lugner se podíval na své dva nohsledy. Počínal si jako televizní šéfkuchař, který se chystá předvést nějakou překvapivou kulinářskou techniku. „Myslíš, že přeháním? Tak já ti to ukážu. Něco takového už nikdy nezažiješ.“ Ozvalo se tiché cvaknutí, jak odjistil zbraň. „Už nikdy.“

Události příštích chvil Belknap pochopil až s odstupem. Hlasitý třesk skla. Vylekaný Lugner se otočil k oknu po své levici. O zlomek vteřiny později vyšlehl do zšeřelého bytu záblesk, který se odrážel od zrcadel i kovových ploch, a z levého spánku Richarda Lugnera vytryskl chomáč krve.

Zrádce ihned ochabl a zhroutil se na podlahu, brokovnice padla s ním jako hůl člověka stiženého mrtvicí. Neznámý střelec trefil Lugnera přesně do hlavy.

Strážní se rozestoupili oběma směry a namířili na rozbité okno. Že by dílo zkušeného odstřelovače?

„Chytej!“ zavolal čísi hlas a k Belknapovi přilétla vzduchem pistole. Belknap ji reflexivně chytil a vycítil chvilkovou nejistotu obou strážců, kteří se nyní museli rozhodnout, zda nejdřív zastřelit zajatce, nebo vytáhlého cizince, který právě skočil oknem dovnitř. Belknap padl na podlahu – kulka mu prosvištěla těsně nad ramenem – a dvakrát vypálil na nejbližšího střelce. Zasáhl ho do prsou: střelba bez přípravy velela mířit do středu těla. V boji muže proti muži to však nestačilo. Hrozbu mohl odvrátit jedině přesný zásah centrálního nervového systému protivníka. První strážce začal bezhlavě pálit, ačkoli byl smrtelně raněný a z jeho hrudi prýštila šarlatová krev. Masivní stěny bytu zesilovaly třeskot velkorážných nábojů a opakované záblesky zářily v šeru bolestným jasem.

Belknap vystřelil podruhé a trefil muže do tváře. Pistole – zastaralý poloautomatický Walther vyhledávaný řadou bývalých vojáků, protože se údajně nikdy nezasekával – dopadla těžce na zem, jen chvíli před svým majitelem.

Nečekaný host – vysoký, mrštný muž oblečený v hnědých montérkách posetých střepy rozbitého skla – uskočil stranou před střelbou druhého žoldáka a pohotově opětoval palbu jediným perfektním zásahem do hlavy, po němž následoval další okamžitý pád.

Zavládl strašidelný klid, dlouhé vteřiny toho nejhlubšího ticha, jaké kdy Belknap zažil. Nově příchozí odpravil Lugnera i jeho pochopa s téměř znuděným výrazem, aniž by se mu zrychlil srdeční tep.

Nakonec líným tónem řekl: „V koutě před bytem nejspíš číhal agent Stasi.“

Což mělo samozřejmě Belknapa také napadnout. Tiše se proklel za svou hloupost, a to nikoli poprvé. „Myslím, že dovnitř nepůjde,“ odtušil Belknap. V ústech měl sucho a místo hlasu z něj vyšlo jen sípáni. Cítil, jak se mu chvěje sval v noze: vibroval jako struna violoncella. Nikdy předtím se nedíval do hlavně brokovnice z toho špatného konce, tedy s výjimkou výcvikových kurzů. „Nejspíš chtěli, aby se jejich zvláštní host zbavil nezvané návštěvy sám.“

„Doufám, že má dobrou hospodyni,“ utrousil muž a smetl si střepy z pracovního oděvu. Stáli mezi třemi krvavými mrtvolami uprostřed policejního státu, přesto se však nezdálo, že by měl naspěch. Podal mu ruku. „Mimochodem, já jsem Jared Rinehart.“ Jeho stisk byl pevný a suchý. Belknap si zblízka všiml, že se Rinehart vůbec nepotí. Při přestřelce se ani trochu nerozcuchal. Působil jako ztělesněná chladnokrevnost. Zato sám Belknap vypadal hrozně, jak si ověřil pohledem do zrcadla.

„Podnikl jste frontální útok. Odvážná, ale trochu ukvapená akce. Zvlášť když o patro výš je prázdný byt.“

„Rozumím,“ zabručel Belknap. Odhadl Rinehartův postup i cit pro strategii, který se za ním skrýval. „Vezmu si to k srdci.“

Rinehart byl vytáhlý jako Kristus na obraze nějakého manýristy. Měl dlouhé elegantní ruce i nohy a zvláštně oduševnělé šedozelené oči. Udělal několik kroků směrem k Belknapovi a pohyboval se přitom ladně jako kočka. „Nemusíte si vyčítat, že jste si nevšiml toho chlápka od Stasi. Máte můj obdiv. Sám jsem se už řadu měsíců snažil pana Lugnera vystopovat a vůbec se mi to nedařilo.“

„Tak teď jste ho dopadl,“ řekl Belknap. Co jste sakra zač? zeptal by se rád, ale rozhodl se vyčkat.

„Ne tak docela,“ odvětil jeho zachránce. „Dopadl jsem vás.“

„Mě.“ Ty kroky v parku u Marxe a Engelse! Zázračné zmizení, kterého je schopen jen pravý profesionál. Obrys hubeného dělníka v kouřovém skle Paláce republiky.

„Kdybych vás nesledoval, nikdy bych tenhle byt nenašel. Byl jste perfektní, to se musí nechat. Jako ohař na stopě lišky. A já jsem za vámi klopýtal jako vesničan v rajtkách.“ Odmlčel se a rozhlédl se kolem. „Panebože. Vypadá to tady jako v hotelu, kde řádila nějaká rocková hvězda. Ale dobrá věc se podařila. Šéfové budou mít určitě radost. Pan Lugner byl velice špatným příkladem pro ostatní špiony, žil si na vysoké noze. Teď je z něj exemplární příklad.“

Podíval se na Lugnerovo tělo a pak zachytil Belknapův pohled. „Za hříchy se platí, znáte to.“

Belknap viděl krev tří zabitých mužů, jež se vsakovala do červeného koberce a zasychala do rezavého odstínu ladícího s původní barvou. Náhle se mu udělalo špatně. „Jak jste věděl, že mě máte sledovat?“

„Prováděl jsem průzkum hospod na Alexandrově náměstí – no dobře, spíš jsem se jen tak poflakoval, ale uviděl jsem tam podobnou tvář jako v Bukurešti. A na náhody já nevěřím. Myslel jsem si, že jste jeho kurýr. Každopádně jste s ním měl něco společného. Za pokus to stálo.“

Belknap na něj jen mlčky zíral.

„Takže,“ pokračoval Jared Rinehart zostra. „Jediná otázka je, jestli jste přítel, nebo nepřítel.“

„Cože?“

„Já vím, je to neslušné.“ Pokrčil rameny, jako by se omlouval. „Jako bavit se u večeře o práci nebo se na mejdanu vyptávat lidí, čím se živí. Ale ta otázka je pro mě důležitá. Zajímalo by mě, jestli děláte, ehm, pro Albánce. Údajně měli podezření, že si pan Lugner schovává to nejlepší pro jejich rivaly z východního bloku, a snad víte, co Albánci dokážou, když mají pocit, že je někdo vodí za nos. No, a pokud jde o Bulhary… radši ani nemluvit.“ Uprostřed rozhovoru vytáhl kapesník a osušil Belknapovi bradu. „Taková kombinace krvelačnosti a hlouposti se jen tak nevidí. Proto se musím zeptat – jste baba Jaga, nebo hodná lesní víla?“ S úsměvem podal kapesník Belknapovi. „Máte tam trochu krve,“ vysvětlil mu. „Můžete si ho nechat.“

„To nechápu,“ hlesl Belknap, v jehož hlase se mísil obdiv s nedůvěrou. „Nasadíte za mě vlastní život… a přitom ani nevíte, jestli jsem spojenec nebo nepřítel?“

Rinehart pokrčil rameny. „Řekněme, že jsem se řídil citem. Bylo to padesát na padesát. Jasně, trochu jsem zariskoval, ale když nehodíte kostkou, tak nejste ve hře. A abych nezapomněl: než mi na tu otázku odpovíte, tak vás asi bude zajímat, že jsem tady jako neoficiální zástupce amerického ministerstva zahraničí.“

„Sakra.“ Belknap se snažil zaostřit myšlenky. „Konzulární operace. Oddíl Pentheus?“

Rinehart se jen pousmál. „Vy jste taky z Konzulárních? Měli by už konečně přijít s nějakým tajným znamením. Nebo nám aspoň dát klubovou kravatu, i když to by mě museli nechat vybrat vzorek.“

„Parchanti,“ zavrčel Belknap dopáleně. „Proč mi to nikdo neřekl?“

„Ať si lámou hlavu – to je jejich filozofie. Když se zeptáte hochů z centrály, tak vám vysvětlí, že je to metoda, kterou občas používají, zvlášť když jsou ve hře sóloví agenti. Samostatné a navzájem izolované jednotky. Určitě uslyšíte něco efektního o nutnosti rozdělení operace a tak podobně. Nevýhoda je, že člověk může zakopnout o vlastní ocas. Tenhle přístup na druhou stranu omezuje kolektivní myšlení, strnulost a nabízí širší rejstřík řešení. Tak nějak vám to řeknou. Ale podle mě je to pěkná kravina. Nic víc.“ Při řeči zaměřil pozornost na bar z mahagonu a mosazi, který stál v rohu pracovny. Zvedl z něj láhev a rozzářil se. „Dobře uleželá slivovice. Proč ne? Myslím, že si doušek zasloužíme.“ Nalil trochu čiré tekutiny do dvou skleniček a jednu vtiskl Belknapovi. „Na ex!“ vybídl ho.

Belknap zaváhal, ale pak do sebe obrátil obsah sklenky. V hlavě mu pořád vřelo. Každý jiný agent by na Rinehartově místě zůstal na pozorovacím stanovišti. Pokud by byl nutný přímý zásah, počkal by s ním na chvíli, až Lugner a jeho pochopové odloží zbraně. Samozřejmě po použití. Belknapovi by na pohřební urnu připnuli stužku za statečnost in memoriam. Lugnera by zastřelili a odnesli. Druhý agent by dostal pochvalu a povýšení. Organizace stavěla rozvážnost nad odvahu. Od nikoho se nedalo čekat, že vstoupí sám do pokoje s třemi ostrostřelci s vytasenými zbraněmi. Takový čin se vzpíral logice, nemluvě o všech standardních bojových postupech.

Co byl ten chlap zač?

Rinehart prohledal sako jednoho ze zabitých strážců, vytáhl z něj drobnou americkou pistoli Colt s krátkou hlavní, uvolnil zásobník a pohlédl dovnitř. „To je vaše?“

Belknap souhlasně zamručel a Rinehart mu hodil zbraň. „Máte vkus, to se mi líbí. Poloplášťové expanzní střely devět milimetrů, vroubkované měď na olovu. Skvělá vyváženost účinku a průbojností, rozhodně ne běžná výbava. Britové říkají, že člověk se pozná podle bot. Já tvrdím, že záleží na tom, jakou si vybírá munici.“

„Něco by mě zajímalo,“ řekl Belknap, který si v hlavě stále rovnal útržkovité vzpomínky na několik uplynulých minut. „Co kdybych nebyl přítel?“

„Tak by tady ležela čtvrtá mrtvola pro čistící oddíl.“ Rinehart položil ruku na Belknapovo rameno a povzbudivě ho stiskl. „Ale něco vám o sobě prozradím. Jsem dobrý přítel všech svých dobrých přátel.“

„A úhlavní nepřítel všech úhlavních nepřátel?“

„Rozumíme si,“ odvětil výřečný agent. „Řekl bych, že mejdan v paláci dělnictva skončil. Přišli jsme na návštěvu, složili jsme uctivou poklonu hostiteli, trochu se napili – když teď odejdeme, snad se nikdo neurazí. Člověk by nikdy neměl zůstávat poslední.“ Přejel pohledem tři mrtvoly s propadlými tvářemi. „Když je překročíte a půjdete k oknu, uvidíte plošinu, která se skvěle hodí k umývání oken, ale to my dneska radši vynecháme.“ Nasměroval Belknapa rozbitým oknem na rampu visící na lanech ukotvených k balkonu o patro výš. Na panelových domech se pořád něco opravovalo, takže nebylo pravděpodobné, že by vzbudili pozornost v boční ulici o sedm pater níž, i kdyby tudy snad někdo procházel.

Rinehart si smetl z hnědé kombinézy poslední střípek. „Něco vám povím, pane…“

„Belknape,“ odvětil, když se pevně rozkročil na plošině.

„Něco vám povím, Belknape. Kolik je vám? Pětadvacet, šestadvacet?“

„Dvacet šest. Můžeme si tykat. Já jsem Todd.“

Rinehart si pohrál s uchycením lana. Rampa se otřásla a pak začala pomalu trhavě klesat, jako by ji někdo ručně spouštěl. „Tak to jsi u fochu jen pár let. Mně bude příští rok třicet. Mám o něco víc zkušeností. Takže ti můžu říct, co brzy sám zjistíš. Přijdeš na to, že většina tvých kolegů je průměrných. To je přirozená vlastnost každé organizace. Takže když narazíš na někoho, kdo má opravdu talent, zaměříš se na něj. Zpravodajskou činnost totiž posunuje dopředu v podstatě jen hrstka lidí. To jsou drahokamy. Pokud ti na práci opravdu záleží, nedovolíš, aby je někdo ztratil, poškrábal nebo rozbil. Starat se o firmu znamená starat se o svoje přátele.“

S upřeným pohledem šedozelených očí dodal: „Britský spisovatel E. M. Foster kdysi pronesl slavnou větu. Možná ji znáš. Řekl, že kdyby si musel vybrat mezi zradou přítele a zradou vlasti, rád by v sobě našel odvahu zradit svou vlast.“

„To už jsem někde slyšel.“ Belknapovy oči byly přikované k ulici, která naštěstí zůstávala prázdná. „Je to tvoje filozofie?“ Ucítil kapku deště, osamocenou, avšak těžkou, a vzápětí další.

Rinehart zatřásl hlavou. „Právě naopak. Ale plyne z toho poučení, že přátele si člověk musí pečlivě vybírat.“ Další pronikavý pohled. „Aby člověk v takové situaci nemusel nikdy váhat.“

Dole vystoupili z plošiny a vkročili do úzké uličky.

„Vezmi ten kýbl,“ zavelel Rinehart. Belknap uposlechl a okamžitě ocenil moudrost toho rozhodnutí. Ve městě plném dělníků byly Rinehartovy montérky a čepice dokonalým převlekem. Díky kbelíku a zednickému náčiní teď Belknap vypadal jako jeho kolega.

O čelo se mu rozstříkla další mohutná kapka deště. „Za chvíli se to spustí,“ řekl a otřel si ji.

„Za chvíli se všechno spustí,“ odvětil vytáhlý agent záhadně. „A všichni to tady podvědomě tuší.“

Rinehart dobře znal mapu města – věděl, které obchody spojují dvě ulice a které průchody vedou do jiných, jež vedly zase k dalším. „Takže jak na tebe zapůsobil Richard Lugner při vašem krátkém setkání?“

Zrádcova podobaná a zlovolně lhostejná tvář se mu vybavila jako strašidelný přízrak. „Jako ztělesnění zla,“ odsekl Belknap a překvapil tím sám sebe. Ten výraz používal jen málokdy. Ale žádný jiný se nehodil. Dva otvory brokovnice měl vypálené do mysli stejně jako kruté oči samotného Lugnera.

„Hezky řečeno,“ přikývl vyšší z mužů. „Slovo ‚zlo‘ se dneska moc nenosí, ale neobejdeme se bez něj. Bůhvíproč si myslíme, že jsme na řeči o zlu příliš pokročilí. Všechno se má analyzovat jako produkt společenských, psychologických nebo historických sil. A když se tím řídíme, tak se nám to zlo někam vytratí, nemyslíš?“ Rinehart zavedl mladšího kolegu do podzemního prostranství, které spojovalo náměstí rozdělené silnicí. „Rádi předstíráme, že nemluvíme o zlu, protože jsme z toho pojmu vyrostli. Já nevím.

Něco mi říká, že to děláme z hluboce primitivních důvodů. Jako dávní uctívači fetišů si představujeme, že když nevyřkneme jméno nějaké věci, tak sama zmizí.“

„Ten jeho obličej,“ zavrčel Belknap.

„Do něj by se mohla zamilovat snad jedině slepá.“ Rinehart napodobil pohyb prstů čtoucích Braillovo písmo.

„Já myslím, jak se na člověka dívá.“

„Díval,“ opravil ho Rinehart s důrazem na minulý čas. „Sám jsem na toho chlapa párkrát narazil. Šel z něj docela strach. A jak říkáš – zlo. Ale ne všechno zlo má tvář. Zdejší ministr státní bezpečnosti podporuje lidi, jako je Lugner. To je taky forma zla. Obludná a bez obličeje.“ Rinehart zachoval klidný tón, neskrýval však své zanícení. Choval se chladnokrevně jako málokdo, ale nebyl žádný cynik. Po chvíli si Belknap uvědomil ještě něco jiného. Rinehartův slovní vodopád nebyl jen způsobem, jak vyjádřit své pocity. Zároveň se tím snažil rozptýlit a uklidnit mladšího kolegu se silně pocuchanými nervy. Povídáním mu vlastně prokazoval přátelskou službu.

O dvacet minut později se oba muži – podle vzezření dělníci – přiblížili k velvyslanectví, mramorové budově umouněné od nečistot poletujících vzduchem. Z nebe se v nepravidelném rytmu snášely velké dešťové kapky. Z chodníku stoupala povědomá vůně zeminy. Belknap záviděl Rinehartovi čepici. Tři východoněmečtí policisté sledovali ambasádu ze svého stanoviště přes ulici a choulili se do bund z umělých vláken, aby jim nezvlhly cigarety.

Když dva Američané došli až k velvyslanectví, Rinehart odlepil suchý zip na montérkách a ukázal jednomu ze strážných u boční brány destičku s modrými písmeny, která se pod ním skrývala. Ozbrojenec úsečně kývl a dvojice získala přístup na území ambasády. Belknap ucítil další dešťové kapky, jež ztěžka dopadaly na asfalt a tvořily tmavé stříkance. Masivní ocelová vrata plotu za nimi zaklapla. Ještě před chvílí jim hrozila jistá smrt. Nyní se ocitli v bezpečí. „Teď jsem si uvědomil, že jsem ti neodpověděl na první otázku,“ oslovil Belknap svého vysokého druha.

„Jestli jsi přítel, nebo nepřítel?“

Belknap kývl. „Pojďme se dohodnout, že budeme přátelé,“ vyhrkl v náhlém návalu vděku a upřímnosti. „Jen škoda, že jich nemám víc.“

Zkušenější agent na něj vrhl vlídný, ale pronikavý pohled. „Jeden snad bude stačit,“ odvětil s úsměvem.

Teprve později – po mnoha a mnoha letech – měl Belknap důvod přemítat o tom, jak jedno letmé setkání může ovlivnit lidský osud. Předělové okamžiky člení život na „předtím“ a „potom“. Jejich důležitost však člověk docení až s odstupem, když se ohlíží zpátky. V té době vděčný Belknap dokázal myslet jen na to, že mu někdo zachránil život. Jako by ten akt znamenal obnovení normálního stavu, jako by mohl vrátit čas. Tehdy nevěděl – nemohl vědět – že jeho život navždy změnil. Ubíral se jiným směrem, někdy docela nenápadně, jindy dramaticky.

Když oba muži vstoupili pod hnědou stříšku, jež se táhla po stěně konzulátu, její pogumované plátno už se otřásalo pod náporem deště a voda se z něj řinula v provazcích. Spustil se liják.

ČÁST PRVNÍ

1

ŘÍM

Podle tradice vyrostl Řím na sedmi pahorcích. Osmým a současně nejvyšším je Janiculum. Za dávných dob byl zasvěcen kultu Januse – boha dveří a bran, boha dvou tváří. Toddu Belknapovi by se teď jeho schopnosti hodily. Ve třetím patře vily v ulici Angelo Masina, vznešené neoklasické stavby se zdobenými okrovými fasádami a hranatými bílými sloupy, se už popáté během deseti minut podíval na hodinky.

Všechno jde podle plánu, uklidňoval se v duchu.

Jenže takhle si to rozhodně nenaplánoval. Takhle by to nenaplánoval nikdo. Neslyšně se kradl chodbou – podlahu naštěstí tvořily pevně přilepené dlaždice, a ne vrzající prkna. Hnijící dřevo padlo za oběť poslední přestavbě… kolik už jich asi bylo od osmnáctého století, kdy vznikla původní stavba? Vila vztyčená nad Trajánským akvaduktem měla slavnou minulost. V roce 1848, ve vrcholné éře obrození, ji Garibaldi využíval jako svou základnu. Nechal prý rozšířit sklepení a vybudoval v něm záložní zbrojnici. Dnes vila znovu sloužila vojenským účelům, byť hanebnějším než dřív. Patřila Chalílu Ansárímu, jemenskému obchodníkovi se zbraněmi. A nebyl to jen obyčejný obchodník. I když se svou činnost snažil všemožně maskovat, analytici Konzulárních operací zjistili, že měl pověst významného dodavatele nejen v jižní Asii, ale rovněž v Africe. Od ostatních ho odlišovala právě nepolapitelnost: to, jak pečlivě ukrýval své kroky, polohu i totožnost. Až doteď.

Belknap si to nemohl načasovat líp – ani hůř. Za dvě desítky let práce u tajných služeb přestal věřit na šťastné náhody na poslední chvíli. Stalo se to před sedmi lety v Bogotě. A teď v Římě se k tomu znovu schylovalo. Do třetice všeho dobrého, jak jízlivě říkal jeho dobrý přítel Jared Rinehart.

Vešlo ve známost, že Ansárí se chystá uzavřít velkou zakázku, v níž šlo o řadu současných výměn mezi několika stranami. Podle všech náznaků se jednalo o nesmírně složitou a rozsáhlou operaci – takovou, jakou by dokázal zorganizovat právě jen Chalíl Ansárí. Podle informátorů mělo ke konečné dohodě dojít dnes večer prostřednictvím mezinárodního konferenčního hovoru. Avšak použití zabezpečených linek a moderního šifrování vylučovalo běžný odposlech. Belknapovo zjištění mohlo všechno změnit. Pokud by se mu podařilo nainstalovat odposlouchávací zařízení na správné místo, Konzulární operace by získaly drahocenné informace o fungování Ansárího sítě. Při troše štěstí mohla být jeho zločinecká organizace odhalena – a obchodník se smrtí ve velkém postaven před soud.

To byla dobrá zpráva. Horší už bylo, že Belknap na Ansárího přišel teprve před pár hodinami. Neměl čas na koordinovanou akci. Žádné posily či plány schválené ústředím. Nemohl jinak, než do toho jít sám. Takovou příležitost by si přece nenechal ujít.

Na průkazu připnutém k bavlněné košili stálo jméno Sam Norton, jež údajně patřilo jednomu z architektů podílejících se na posledním kole zdejších oprav, zaměstnanci britské společnosti, která měla projekt na starosti. To mu umožnilo proniknout do domu, ale těžko by vysvětloval, co dělá ve třetím patře. A už vůbec by tím nemohl omluvit svou přítomnost v Ansárího soukromé pracovně. Kdyby ho tu našli, bylo by po všem. Stejně by to dopadlo, pokud by někdo odhalil strážného, kterého uspal drobnou šipkou s karfentanilem a schoval v komoře na chodbě. Operace by padla. Stejně jako on sám.

Belknap si tyto skutečnosti uvědomoval bezděčně a věcně jako pravidla silničního provozu. Když prohledával pracovnu obchodníka se zbraněmi, cítil jakousi profesionální Otupělost, jako by sám sebe viděl z výšky očima nezúčastněného pozorovatele. Miniaturní keramický mikrofon se dal skrýt – ale kam? Do vázy s orchidejí na stole. Váza poslouží jako přirozený zesilovač. Nepochybně ji prohlédne jemenský bezpečnostní oddíl při běžné kontrole, ale to bude až ráno. Program pro záznam stisků kláves – Belknap měl nejnovější verzi – zachytí veškeré zprávy napsané na Ansárího počítači. Belknapovi zacvrlikalo ve sluchátku. Byla to odpověď na rádiový signál vyslaný drobným detektorem pohybu, který Belknap schoval v chodbě.

Chystal se někdo vstoupit do místnosti? To bylo zlé. Hodně zlé. Skrývala se v tom děsivá ironie. Velkou část roku se snažil najít Chalíla Ansárího. Teď hrozilo nebezpečí, že Chalíl Ansárí najde jeho.

Sakra! Ansárí se neměl vrátit tak brzo. Belknap se bezmocně rozhlížel po místnosti obložené ozdobnými mozaikami. Neměl se kam schovat, snad kromě komory s laťkovými dveřmi, jež se nacházela v koutě nedaleko stolu. Ideální skrýš to rozhodně nebyla. Belknap chvatně vstoupil dovnitř, sklonil se a dřepl si na podlahu. V místnosti panovalo nepříjemné teplo sálající z počítačových serverů na policích. Odpočítával vteřiny. Miniaturní pohybové čidlo, jež nastražil v chodbě, mohl spustit třeba nějaký brouk nebo myš. Určitě to byl falešný poplach.

Ale nebyl. Někdo skutečně vešel. Belknap mžoural mezi laťkami, až konečně rozeznal postavu. Chalíl Ansárí: muž oblých tvarů, mezi nimiž neměly hrany místo. Jeho tělo tvořily snad samé ovály, jaké školáci kreslí při hodinách výtvarné výchovy. Dokonce i krátce střižená bradka měla okrouhlý obrys. Ansárího uši, brada i tváře byly plné, měkké, kulaté a polštářovité. Jak roztržitě vykročil ke stolu, bílý hedvábný kaftan mu volně povlával kolem objemného těla. Jen jeho oči byly ostré a pročesávaly pokoj, jako když samuraj otáčí mečem. Co když si ho všiml? Belknap spoléhal, že mu tma v komoře poskytne úkryt. Spoléhal na řadu věcí. Stačil jediný špatný propočet a bylo by po všem.

Jemenec složil svou váhu do koženého křesla u stolu, zapraskal klouby na rukou a cosi bleskurychle napsal – nepochybně heslo. Belknap dál nepohodlně dřepěl v uzavřeném výklenku a jeho kolena už pomalu začínala protestovat. Přece jen už překročil čtyřicítku a ohebnost mládí zmizela v nenávratnu. Pohnout se však nesměl: i tiché vrznutí by ho okamžitě prozradilo. Kéž by tak dorazil o pár minut dřív nebo Ansárí o pár minut později. Pak by stačil nainstalovat program elektronicky zachycující pulzy z klávesnice. Jeho hlavním úkolem bylo nějak přežít ten debakl. Na rozbory a hlášení bude čas později.

Obchodník se zbraněmi se zavrtěl v křesle a zaujatě naťukal další sled pokynů. Zřejmě posílal zprávy e-mailem. Zabubnoval prsty a stiskl knoflík na schránce dýhované růžovým dřevem.

Možná zahajoval konferenční hovor přes internet. Nebo bude celé jednání probíhat prostřednictvím šifrovaného textu. Tolik by se toho dalo zjistit, kdyby… Na výčitky bylo pozdě, Belknapa však přesto trápily.

Vzpomněl si, jakou měl nedávno radost, když se konečně dostal na stopu své kořisti. Jared Rinehart mu dal přezdívku Ohař a toto označení se k němu hodilo. Belknap měl skutečně zvláštní schopnost vypátrat lidi, kteří chtěli zůstat v utajení, jeho úspěch však z větší části spočíval v pouhé vytrvalosti. Sice o tom nedokázal ostatní přesvědčit, ale sám věděl, že je to pravda.

A právě díky své vytrvalosti nakonec vypátral i Chalíla Ansárího, ačkoliv ho předtím hledaly celé jednotky. Když úředníci narazili při kopání lopatou na tvrdý kámen, nechali se odradit a marný boj vzdali. To ovšem Belknap neměl ve zvyku. Každé pátrání bylo jiné. Každé v sobě skrývalo směsici logiky a nahodilosti, jelikož i lidské bytosti jsou utvářeny logikou a nahodilostí. Ani jedno by samo o sobě nestačilo. Počítače v centrále mohly prohledávat rozsáhlé databáze, zkoumat záznamy celníků, Interpolu a dalších organizací, ale někdo jim musel říct, co mají hledat. Stroje se dají naprogramovat tak, aby rozpoznávaly určité vzorce – ale nejdřív je nutné jim sdělit, jaký vzorec mají vlastně odhalit. A nikdy se nedokážou vcítit do mysli hledané osoby. Ohař vyčenichá lišku i díky tomu, že umí uvažovat jako ona.

Ozvalo se zaklepání na dveře a do pracovny vstoupila mladá žena – tmavé vlasy a olivová pleť, ale spíš Italka než Arabka, usoudil Belknap. Ani strohá černobílá uniforma nemohla zakrýt její půvab: pučící smyslnost dívky, která se teprve nedávno rozvinula do plné tělesné krásy. Přinesla stříbrný tác s džbánem a malým šálkem. Mátový čaj, poznal Belknap okamžitě podle typické vůně. Obchodník se smrtí si pro něj poslal. Jemenci málokdy uzavírají obchody bez konvice s mátovým čajem a Chalíl, který se chystal uskutečnit dlouhý řetězec transakcí, se nenechal zahanbit. Belknap se málem usmál.

Podobné maličkosti mu vždycky pomáhaly dopadnout i ty nejúskočnější osoby. Jednou z posledních byl Garson Williams, vědec z Los Alamos, který pokoutně prodával jaderná tajemství severním Korejcům a pak zmizel. FBI po něm pátrala celé čtyři roky. Když ten úkol nakonec svěřili Belknapovi, našel ho za pouhé dva měsíce. Ze záznamů zjistil, že Williams má slabost pro Marmite, slanou kvasnicovou pomazánku, kterou jedli hlavně Angličané určitého věku a také bývalí poddaní britského impéria. Williams jí přišel na chuť během postgraduálního studia na Oxfordu. Na seznamu věcí nalezených ve fyzikově domě si Belknap povšiml, že měl tři sklenice této pochutiny ve spíži. FBI předvedla svou pověstnou důkladnost a zrentgenovala všechny předměty v domě, aby zjistila, jestli se tam neskrývá nějaký mikrofilm. Její agenti však neuvažovali jako Belknap. Uprchlý vědec se pravděpodobně uchýlil do jedné z méně rozvinutých částí světa, kde se příliš nehledí na osobní doklady. Bylo to logické, jelikož Korejci mu nemohli poskytnout dokumenty, které by v době informačního věku obstály na Západě. Belknap tedy prozkoumal místa, kam dotyčný jezdil na dovolenou, a hledal nějaký vzorec, nějakou nenápadnou zálibu. Používal úplně jiné algoritmy, které fungovaly na základě spojení určitých míst a nákupu určitého druhu zboží. Do jednoho zapadlého hotelu tak přišla zásilka zvláštních potravin. Stačilo tam zavolat pod záminkou „průzkumu spokojenosti zákazníků“ a ukázalo se, že objednávka nevzešla od hosta, ale od místního občana. Byl to žalostně slabý důkaz, pokud se to tak vůbec dalo nazvat, Belknap však zbystřil. Když vědce nakonec našel v přímořském rybářském městečku v zátoce Arugam na východě Srí Lanky, vydal se tam sám v malém letadle. Vyslání speciálního oddílu by neobhájil jen na základě toho, že si nějaký Američan objednal v hotelu Marmite. Na oficiální akci to bylo málo. Jemu to však bohatě stačilo. Když před Williamse konečně předstoupil, fyzik se tvářil skoro vděčně. Z jeho draze vykoupeného tropického ráje se jako obvykle vyklubala zlatá klec, která ho dusila svou jednotvárností a nudou.

Další klapot Jemencovy klávesnice. Ansárí zvedl mobilní telefon – nepochybně typ s vestavěnými čipem umožňujícím automatické kódování – a arabsky do něj promluvil. Jeho hlas nezněl uspěchaně, nesl však neklamné stopy naléhavosti. Po dlouhé odmlce přešel do němčiny.

Ansárí letmo vzhlédl ke služebné, která položila šálek čaje, usmála se a odhalila dokonale rovné bílé zuby. Když se znovu zahloubal do práce, její úsměv zmizel jako oblázek hozený do rybníka. Neslyšně opustila místnost jako dokonale nenápadná služebná.

Jak dlouho to ještě potrvá?

Ansárí zvedl drobný šálek k ústům a labužnicky si usrkl. Znovu cosi řekl do telefonu, tentokrát ovšem francouzsky. Ano, ano, všechno jde podle plánu. Chlácholivá slova, avšak zcela nekonkrétní. Věděli, o čem se baví; nemuseli to říkat otevřeně. Překupník vypnul telefon a naťukal další zprávu. Znovu se napil čaje, odložil hrnek a – přišlo to rychle jako drobný záchvat – krátce se otřásl. V příštím okamžiku ochabl a padl hlavou na klávesnici. Nehýbal se. Byl omráčený. Nebo mrtvý?

To ne!

Ale ano.

Dveře pracovny se znovu otevřely. Služka. Zpanikaří a spustí povyk, až zjistí tu hroznou věc?

Ona však nedala znát sebemenší překvapení. Svižně a potichu vykročila k muži, přiložila mu prsty ke krku a zkontrolovala tep. Zřejmě žádný neucítila. Pak si navlékla bílé rukavičky a vrátila ho do křesla, aby to vypadalo, že je opřený a odpočívá. Poté přistoupila ke klávesnici a chvatně naťukala svou vlastní zprávu. Nakonec vzala šálek s konvicí, položila je na tác a vyšla z pracovny. Tim odstranila nástroje jeho smrti.

Chalíl Ansárí, jeden z nejmocnějších obchodníků se zbraněmi na světě, byl právě zavražděn – přímo před jeho očima. Přesněji řečeno otráven. Mladou italskou služebnou.

Belknap se s velkým úsilím zvedl z podřepu. V hlavě mu hučelo, jako by poslouchal rádio naladěné mezi dvěma stanicemi. Takhle to dopadnout nemělo.

Pak zaslechl tiché elektronické hýknutí. Vycházelo z interkomu na Ansárího stole.

A když Ansárí neodpoví?

K čertu! Brzy se spustí opravdový poplach. A pak už nebude úniku.

BEJRÚT, LIBANON

Městu se kdysi říkalo „Paříž Blízkého východu“, stejně jako byl Saigon prohlašován za Paříž Indočíny a konflikty zmítaný Abidžan zase za Paříž Afriky: to označení znamenalo spíš kletbu než poctu. Ti, kteří tu zůstali, prokázali velkou schopnost přežít.

Neprůstřelná limuzína značky Mercedes hladce plula odpolední dopravou v ulici Maarad ve středu tohoto nešťastného města, známého pod anglickým názvem Central District. Pouliční lampy ostře ozařovaly prašné ulice, jako by je potahovaly glazurou. Mercedes projel přes Place de 1’Etoile – náměstím kdysi slibně postaveným podle pařížského vzoru, ze kterého však zbyl jen kruhový objezd věčně ucpaný auty – a klouzal po ulicích, kde stály opravené domy z období osmanského a francouzského mandátu vedle moderních kancelářských bloků. Budova, před níž luxusní vůz nakonec zastavil, byla naprosto nenápadná: sedm šedivých pater dokonale splývalo s okolím. Zkušenému oku neušly široké rámy kolem oken vozu, které prozrazovaly pancéřování, ani na tom však nebylo nic zvláštního. Byl to přece Bejrút. Všedním dojmem působili i dva urostlí strážci – v tmavošedých oblecích s volným střihem, jemuž dávali přednost ti, kdo kromě kravaty potřebovali i pouzdro se zbraní – kteří vyskočili z auta, jakmile zastavilo. Zkrátka Bejrút.

A co pasažér, kterého měli za úkol chránit? Pozorovatel by okamžitě poznal, že vysoký atletický muž oblečený v drahém, ale nepadnoucím šedém obleku nepocházel z Libanonu. Jeho národnost byla patrná na první pohled: rovnou by mohl mávat praporem s hvězdami a pruhy.

Zatímco mu řidič podržel otevřené dveře, Američan se nervózně rozhlédl kolem. Byl to padesátník s rovnými zády, z něhož vyzařovala vrozená domýšlivost vetřelce z nejmocnější země planety – a zároveň nervozita cizince v neznámém městě. Tvrdá aktovka, kterou svíral v ruce, mohla poskytnout další nápovědu, nebo jen vyvolat další otázky. Menší z dvojice strážců jako první vykročil do budovy. Druhý očima neúnavně těkal po okolí a zůstal s vysokým Američanem. Ochrana a násilné zadržování často vypadají stejně.

Ve vstupní hale k Američanovi přistoupil Libanonec s úskočným úsměvem a černými vlasy, které si snad ulízal surovou naftou. „Pan McKibbin?“ zeptal se a natáhl ruku. „Ross McKibbin?“

Tázaný přikývl.

„Já jsem Muhammad,“ pronesl Libanonec polohlasně.

„Kdo v téhle zemi není?“ opáčil Američan ironicky.

Domorodec se nejistě usmál a odvedl hosta průvodem ozbrojených strážců. Byli to statní zarostlí muži s drobnými zbraněmi v leštěných pouzdrech u pasu. Měli ostražité oči, ošlehané tváře a dobře věděli, jak snadné je zničit civilizaci, jelikož to viděli na vlastní oči. Proto se rozhodli spojit životy s něčím trvanlivějším: s obchodem.

V prvním patře Američan vstoupil do dlouhé místnosti s bílými zdobenými stěnami. Byla zařízená jako salonek: čalouněná křesílka a nízký stůl s konvicemi plnými čaje a kávy. Ani okázalý komfort však nemohl zakrýt skutečnost, že jde o místo určené k práci, nikoli k zábavě. Strážní zůstali v jakémsi předsálí před dveřmi. Uvnitř už čekala hrstka místních podnikatelů.

Muže, kterému říkali Ross McKibbin, uvítaly dychtivé úsměvy a rychlá potřesení rukou. Bylo potřeba projednat obchod a přítomní věděli, že netrpěliví Američané nemají pochopení pro arabskou tradici zdvořilostí a okolků.

„Velice si vážíme toho, že jste nás poctil svou návštěvou,“ pravil jeden z mužů, který byl představen jako majitel dvou kin a řetězce potravinářských obchodů v oblasti Bejrútu.

„Vaše přítomnost je pro nás vyznamenáním,“ přidal se další ze zástupců podnikatelské sféry.

„Jsem jen prostředník, emisar,“ odpověděl Američan ledabyle. „Jsou lidé, kteří mají peníze, a jiní, kteří zase peníze potřebují. Mým úkolem je dávat obě strany dohromady.“ Jeho úsměv se vytratil.

„Zahraniční investice se získávají těžko,“ nadhodil další z místních. „Přitom se držíme hesla: ‚Darovanému koni na zuby nehleď‘.“

„Já nejsem darovaný kůň,“ odsekl McKibbin.

Menší z jeho dvou bodyguardů v předsálí se přiblížil k místnosti. Teď nejen dobře slyšel, ale i viděl.

I málo zkušený pozorovatel by si povšiml mocenské nerovnosti, jež uvnitř panovala. Američan zjevně patřil k prostředníkům, kteří si vydělávají na živobytí porušováním mezinárodního práva ve jménu zákazníků, pro něž bylo utajení nutností. V očích skupiny místních podnikatelů ztělesňoval zahraniční kapitál a její členové potřebovali peníze tak naléhavě, že jim ani příliš nezáleželo na jejich původu.

„Pane Jorume,“ oslovil McKibbin rázně muže, který doposud mlčel, „vy jste bankéř, že? Co byste mi tady doporučil?“

„Uvidíte, že každý z pánů se rád stane vaším obchodním partnerem,“ odvětil muž, jenž díky baculaté tváři a drobným nosním dírkám trochu připomínal žábu.

„Doufám, že Mansúrovy závody vás zaujmou,“ ozval se jeden z Arabů. „Máme velice rychlou návratnost kapitálu.“ Odmlčel se, protože si spletl nesouhlasné pohledy ostatních s nedůvěrou. „Opravdu. Naše účetní knihy prošly důkladným auditem.“

McKibbin zpražil představitele Mansúrových závodů ledovým pohledem. „Auditem? Firmy, které tu zastupuji, dávají přednost volnějšímu systému účetnictví.“ Zvenčí se doneslo zakvílení pneumatik. Nikdo tomu nevěnoval nejmenší pozornost.

Druhý muž se zarděl. „Ale ovšem. Zároveň jsme velice flexibilní, to vás ujišťuji.“

Nikdo se slůvkem nezmínil o „praní špinavých peněz“. Ani nemusel. Proč nahlas uvádět jasný účel schůzky? Zahraniční překupníci s velkými částkami pochybného původu hledali obchodní příležitosti na špatně regulovaných trzích typu Libanonu. Ty jim sloužily jako zástěrky, přes které proháněli černé peníze, z nichž se nakonec staly zcela zákonné zisky. Většina se vrátila tichým partnerům, část však zůstala obchodníkům. Všem v místnosti bylo jasné, oč jde. Chamtivost by se dala doslova krájet.

„Víte, kladu si otázku, jestli tady neztrácím čas,“ pokračoval McKibbin znuděným tónem. „Mluvíme o dohodě, která závisí na důvěře. Ale důvěra nemůže být bez upřímnosti.“

Bankéř se pousmál jako žabák a pozvolna zamrkal.

Těžké ticho přerušil dusot podrážek běžících do širokých schodů. Že by opozdilci mířící na jiné jednání? Nebo snad…?

Pronikavé štěkání automatické palby rychle uťalo plané domněnky. Zprvu to znělo jako bouchací kuličky, třeskot však trval příliš dlouho a byl příliš rychlý. Ozvaly se výkřiky – lidé vyrážející vzduch staženými hrdly vytvořili naříkavý sbor hrůzy. A hrůza pak jako prudká bouře vtrhla do jednací síně. Dovnitř vběhli muži s arabskými šátky na hlavách a svými kalašnikovy kosili libanonské obchodníky.

Během několika chvil se místnost změnila v obraz jatek. Jako by nějaký rozezlený malíř vychrstl na štukované stěny plechovku s červenou barvou, která zmáčela i bezvládné figuríny ležící uprostřed scény.

Jednání skončilo.

ŘÍM

Todd Belknap se rozběhl ke dveřím pracovny a s blokem v ruce spěchal dlouhou chodbou. Musel se tvářit jakoby nic. Původně plánovaný způsob útěku – sejít na nádvoří a dostat se ven zásobovací šachtou – už nepřipadal v úvahu. Vyžadoval totiž víc času, než si mohl dovolit. Neměl jinou možnost než použít přímější cestu.

Když došel na konec chodby, zastavil se. Pod schody uviděl dva strážné na obchůzce. Přitiskl se k otevřeným dveřím jednoho z hostinských pokojů a vyčkal několik minut, až strážní projdou. Slábnoucí kroky, cinkání klíčů na řetízku, zavírání dveří: neklamné známky ústupu.

Opatrně sešel po schodech, v duchu si vybavil dobře nastudované plány budovy a otevřel úzké dveře vpravo hned vedle odpočívadla. Měly ho zavést na zadní schodiště umístěné mimo hlavní trakt vily, kde tolik nehrozilo odhalení. Avšak jen co překročil práh, okamžitě vycítil, že něco není v pořádku. Drobné bodnutí úzkosti přišlo dřív, než si uvědomil jeho příčinu: zvýšené hlasy a dusot gumových podrážek na podlaze z tvrdého dřeva. Běžící kroky. Zvláštní. Znamenalo to jediné: smrt Chalíla Ansárího vyšla najevo. Ochranka budovy se nacházela ve stavu pohotovosti.

Belknapovy šance na přežití klesaly s každou další minutou strávenou v domě.

Nebylo už pozdě? Když běžel ze schodů, zaslechl jakési bzučení a mříž dole se elektronicky zaklapla. Někdo spustil nejvyšší stupeň ochrany vchodů a přebil tak běžné nastavení požárního zabezpečení. Belknap se tedy rozběhl zpátky a vzal za kliku dveří do horního patra. Když se otevřely, vpadl do nich.

Přímo do pasti.

Nad levým loktem ucítil železný stisk a do páteře se mu bolestivě zaryla pistole. Pohybové a tepelné čidlo muselo prozradit jeho polohu. Prudce otočil hlavu a jeho oči narazily do žulového pohledu muže, jenž mu svíral ruku. Zbraň mu tedy držel u zad další strážce, kterého neviděl. Byla to méně náročná pozice, a proto ji nepochybně zastával podřízený muže po jeho boku.

Belknap se na něj znovu podíval. Snědý, černovlasý a hladce oholený čtyřicátník. Člověk ve fázi života, kdy koření zkušenosti znamená výhodu, kterou ještě neznehodnotil úbytek fyzických sil. Mladíka se svaly, ale bez praxe, lze přeprat, stejně jako starého veterána. Belknap však pochopil, že tenhle chlap dobře ví, co dělá. Z jeho tváře nečišela přehnaná sebejistota ani strach. Takový protivník bývá velice nebezpečný: jako ocel, která časem ztvrdla, dosud však nepodlehla opotřebení.

Přes statnou postavu se muž pyšnil neobyčejnou hbitostí. Jeho obličej se skládal z rovných ploch a ostrých úhlů. Nos měl trochu zbytnělý, jako by mu ho kdysi někdo zlomil, a pod hustým obočím se leskly hadí oči – oči predátora sledujícího bezmocnou kořist.

„Co to má jako znamenat?“ snažil se Belknap předstírat překvapení. „Jsem jen jeden z místních architektů. Dohlížím na stavební firmy. Je to moje práce, rozumíte? Hele, zavolejte do kanceláře a všechno se vysvětlí.“

Muž, který mu vrazil pistoli do zad, se nyní přemístil napravo od něj: asi pětadvacet, pružný, hnědé vlasy vojenského střihu, propadlé tváře. Vyměnil si pohled se starším kolegou. Ani jeden se nenamáhal odpovědět na Belknapovy povídačky.

„Vy asi neumíte anglicky,“ řekl Belknap. „V tom bude problém. Dovrei parlare in italiano…“

„Váš problém není v tom, že nerozumím,“ odtušil velitel angličtinou s lehkým přízvukem a stiskl mu paži s ještě větší vervou. „Váš problém je, že rozumím.“

Pochází z Tuniska, usoudil Belknap podle akcentu. „Ale to…“

„Chcete mluvit? Výborně. To si rád poslechnu. Ale ne tady.“ Strážný se na chvíli zastavil a prudce zadržel vězně na místě. „V naší útulné stanza per gli interrogatori. Výslechová komora, víte? Ve sklepě. Hned vás tam zavedu.“

Belknapovi ztuhla krev v žilách. O dotyčné místnosti toho věděl dost – studoval ji na nákresech a zkoumal její konstrukci i zařízení ještě předtím, než si definitivně ověřil, že skutečným vlastníkem vily je Ansárí. V podstatě šlo o mučírnu, a ne obyčejnou. „Totalmente insonorizzato,“ psalo se v technické dokumentaci: dokonale zvukotěsná. Izolační materiály si stavitelé speciálně objednali u jedné holandské firmy. Odhlučnění bylo dosaženo díky hustotě materiálů a jejich kladení bez spojů. Stěny plovoucí komory tvořil hutný polymer vyrobený z písku a PVC, rám dveří lemovalo masivní pryžové těsnění. Člověk tu mohl křičet z plných plic, přesto by ho za dveřmi místnosti nikdo neslyšel. Dokonalá izolace to zaručovala.

A nástroje ukryté v podzemní komoře zase zaručovaly bolestný křik.

Zločinci vždycky chtějí co nejvíc potlačit obraz i zvuk svých odporných skutků. Belknap se o tom sám přesvědčil před dvaceti lety ve Východním Berlíně. Pro labužníky krutosti je utajení heslem číslo jedna, umožňuje totiž dopouštět se barbarství přímo uprostřed společnosti. Belknap však věděl ještě něco jiného. Pokud by ho odvedli do stanza per gli interrogatori, bylo by po všem. Konec operace i jeho vlastní. Nevedla odtud žádná úniková cesta. Jakýkoli způsob odporu, byť riskantní, byl mnohem lepší možností než se tam nechat odvléci. Belknap měl jedinou výhodu: skutečnost, že právě tohle věděl a že ostatní netušili, že to ví. Prožíval větší zoufalství, než si jeho věznitelé uvědomovali. Pokusí se toho využít ve vlastní prospěch. Bylo to hodně tenké stéblo naděje, ale musel se chytit toho, co měl zrovna po ruce.

Nasadil výraz otupělé vděčnosti. „Jasně,“ řekl. „Chápu, že je to přísně střežená budova. Udělejte, co musíte. Rád budu mluvit, kde chcete. Ale – promiňte, jakže se jmenujete?“

„Říkejte mi Jusefe,“ odpověděl hlavní strážný. I z jeho bodrostí čišelo cosi nesmiřitelného.

„Děláte chybu, Jusefe. Se mnou si moc nepomůžete.“ Nenápadně povolil tělo a svěsil ramena, aby vypadal co nejvíc neškodně. Jeho protestům samozřejmě neuvěřili. Dobře si tento fakt uvědomoval, avšak za žádnou cenu to nesměl dát najevo.

Příležitost se mu naskytla, když se Arabové rozhodli ušetřit čas a odvést ho hlavním schodištěm – vznešenými zákruty z travertinu ozdobenými perským kobercem – a nikoli zadními schody z betonu. Když spatřil záblesk pouličních lamp přes mléčné sklo světlíků po obou stranách masivních vstupních dveří, učinil rychlé a tiché rozhodnutí. Jeden schod, druhý schod, třetí schod. Belknap škubl paží ve strážcově sevření, jako by chtěl slabě demonstrovat svou uraženou důstojnost. Muž se neobtěžoval reagovat. Bylo to jen bezmocné třepotání ptáčka v kleci.

Otočil se čelem ke strážným, jako by s nimi chtěl znovu začít diskutovat a zapomněl se přitom dívat na cestu. Běhoun byl měkce vystlaný podložkou, jež se vlnila po stupních; to se bude hodit. Čtvrtý schod, pátý schod, šestý schod: Belknap zakopl a co nejpřesvědčivěji předstíral, že ztratil rovnováhu. Nenápadně se vymrštil a dopadl na povolené levé rameno, tvrdost dopadu však pokradmu zmírnil pravou rukou. „Kurva!“ vyjekl Belknap ve zdánlivém úleku a skutálel se po schodech.

„Vigilanza fuori!“ zabručel ostřílený strážce, který si říkal Jusef. Ozbrojenci měli jen pár vteřin na zvážení vlastní reakce. Zajatec měl svou cenu – cenu informací, jež mohl vyzradit. Kdyby ho předčasně zabili, museli by se z toho zodpovídat nadřízeným. Jenže výstřel, který nevedl k usmrcení, je třeba vypálit s velkou opatrností, zvlášť když se cíl pohyboval.

A Belknap v pohybu byl. Vyrovnal pád, odrazil se od schodu stylem atleta ve startovacích blocích a seběhl zbytek schodiště, jako by měl místo kotníků silné pružiny. Mířil k ornamentálním dveřím, které však nebyly jeho pravým cílem. Dobře si uvědomoval, že jsou magneticky zajistěné.

Proto se vrhl kousek stranou – směrem k půl metru široké tabuli zdobeného skla, jež vkusně doplňovala vchod. Město Rím zakázalo jakékoli viditelné stavební změny na fasádě vily, což platilo i pro skleněný panel. Plány sice volaly po jeho výměně za stejně vypadající sklo z neprůstřelné a nerozbitné metakrylátové pryskyřice, to však mělo být hotové až za několik měsíců, jelikož výroba repliky vyžadovala spolupráci řemeslníků s techniky. Belknap se tedy bokem opřel do tabule a odvrátil tvář, aby se nepořezal.

Sklo povolilo, hlučně vylétlo z rámu a roztříštilo se o kamennou dlažbu před domem. Základní fyzikální pravidlo: pohybová energie závisí na hmotnosti a rychlosti tělesa.

Belknap rychle vstal a rozběhl se po kamenném chodníku před vilou. Pronásledovatelé na něj však ztráceli jen pár vteřin. Slyšel jejich kroky – a pak i střelbu. Uskakoval do stran a snažil se jim co nejvíc ztížit míření, zatímco záblesky od hlavní šlehaly temnotou jako oslepující hvězdy. Belknap slyšel, jak se náboje odrážejí od soch zkrášlujících zahradu před vilou. Lapal po dechu, vyhýbal se střelám a modlil se, aby ho netrefila náhodně odražená kulka. Neměl čas ani sílu počítat zranění. Zabočil doleva, sprintoval k cihlové stěně vyznačující hranici pozemku a přehoupl se přes ni. Ostrý drát mu trhal oblečení na cáry, na jeho ostnech zůstala celá polovina košile. Belknap si klestil cestu zahradami sousedních konzulátů a malých muzeí v ulici Angelo Masina a v duchu si uvědomoval, že z levého kotníku mu brzy začnou vystřelovat palčivé šípy a svaly i klouby se nakonec vzbouří proti nesnesitelnému týrání. Adrenalin vyplavený do žil však zatím dokázal tělesnou bolest potlačit. Byl za to vděčný. Mohl být rád, že vůbec žil.

BEJRÚT

Jednací místnost čpěla špínou prostřílených lidských těl prozrazující jejich obsah: železitá vůně krve se mísila s pachem jídla a výměšků. Byl to smrad, jaký panuje na jatkách, brutální útok na čichové buňky. Štukované stěny, pěstěná pleť, drahé látky: všechno bylo zbrocené krvavou šťávou.

Menší ze dvou Američanových strážců cítil, jak se mu hrudníkem šíří sžíravá bolest – kulka ho zasáhla do ramene a možná protrhla plíci. Zůstal však při vědomí. Pootevřenými víčky sledoval masakr v místnosti i děsivou zpupnost útočníků v šátcích. Muž, který si říkal Ross McKibbin, vyvázl bez zranění. Než se stačil vzpamatovat z prožitého šoku a hrůzy, střelci mu surově natáhli přes hlavu hnědou plátěnou kuklu. Pak vyděšeného Američana odvlekli z místnosti a v houfu sešli ze schodů.

Bodyguard, jehož sako se pomalu barvilo do červena, zoufale lapal po dechu. Zvenčí uslyšel tiché bručení motoru dodávkového vozu. Když vyhlédl z okna, naposledy spatřil svého amerického pána, kterého mezitím svázali a pak hrubě hodili do prostoru pro náklad. V příští chvíli zaburácel motor a auto vyrazilo vstříc prašné noci.

Strážce v obleku vytáhl z tajné vnitřní kapsy drobný mobilní telefon. Byl to nástroj, který se měl používat pouze v případech nouze, jak mu zdůraznil řídicí důstojník z Konzulárních operací. Silnými prsty lepkavými od tepenné krve namačkal sled jedenácti číslic.

„Harrisonova čistírna,“ ozval se znuděný hlas na druhém konci linky.

Muž se zajíkal ve snaze naplnit své poraněné plíce. Teprve pak ze sebe vypravil: „Polluxe dostali.“

„Cože?“ otázal se hlas. Americká rozvědka potřebovala, aby tu zprávu zopakoval, snad kvůli ověření hlasového otisku, a agent v obleku tak učinil. Ani nemusel udávat přesný čas a polohu. Telefon měl totiž zabudované vyhledávací zařízení GPS vojenského typu, jež poskytovalo elektronický údaj o datu i čase, ale také souřadnice s přesností na tři metry. Proto bylo jasné, kde se Pollux pohyboval.

Ale kam ho odvezli?

WASHINGTON, D. C.

„Zatracená práce!“ zahřímal ředitel operací, až mu hrály svaly na krku.

Tu zprávu obdržela zvláštní sekce Úřadu pro zpravodajství a výzkum při ministerstvu zahraničí USA, která ji během šedesáti vteřin předala až na samotný vrchol služební struktury. Konzulární operace se pyšnily svou organizační pružností, která je výrazně odlišovala od větších špionážních agentur, které měly na všechno dost času. A vrcholní představitelé Konzulárních operací dali jasně najevo, že Polluxova činnost je jasnou prioritou.

Nižší důstojník stojící na prahu kanceláře sebou cukl, jako by ředitel peskoval jeho osobně. Měl pleť v odstínu bílé kávy a vlnité černé kadeře, jež mu těsně obepínaly hlavu jako černá helma.

„Do prdele!“ zařval ředitel a praštil pěstí do stolu. Pak odjel s křeslem dozadu a vstal. Žíla na spánku mu viditelně tepala. Jmenoval se Gareth Drucker, a přestože se díval na kolegu ve dveřích, ve skutečnosti ho neviděl. Alespoň prozatím. Po chvíli se jeho oči přece jen zaostřily. „Takže jaký je stav?“ zeptal se jako zdravotník ze záchranky, který si ověřuje pacientův pulz a krevní tlak. „Před chvílí jsme měli telefonát.“

„Před chvílí? Co to znamená?“

„Asi tak před minutou a půl. Volal jeden náš člověk, který na tom sám není zrovna nejlíp. Mysleli jsme, že budete chtít vědět, co se děje.“

Drucker stiskl tlačítko interkomu. „Sežeňte Garrisona,“ nařídil jakémusi asistentovi. Drucker byl vysoký štíhlý muž, kterého jeden ze spolupracovníků přirovnal k plachetnici: měl sice lehkou konstrukci, ale když nabral vítr do plachet, dokázal divy. Teď měl v zádech pořádný vichr, který mu nadouval hruď, krk a dokonce i oči, jež za obdélníkovými brýlemi bez obrouček působily hrozivě. Jeho krátké silné rty připomínající tučnou žížalu byly našpulené. Nižší důstojník udělal místo kyprému šedesátníkovi, který napochodoval do Druckerovy kanceláře. Žaluziemi prosvítalo jasné odpolední slunce dopadající na levný kancelářský nábytek pořízený za státní peníze – stůl s překližkovou deskou, nekvalitně dýhovaný příborník, otlučené smaltované kartotéky, židle potažené vybledlým sametem neurčité barvy, kdysi snad zeleným. Syntetický koberec tovární výroby měl setrvalý odstín i strukturu hlíny a zosobňoval vítězství kamufláže nad stylem. Ani deset let vydatného používání mu nemohlo nijak ublížit.

Rozložitý muž otočil hlavu a zamžoural na podřízeného. „Gomez, jestli se nepletu.“

„Gomes,“ poopravil ho mladík. „Jedno písmenko.“

„To je zmátne,“ odtušil starší pán těžce, jako by nemohl pochopit ten nevkus. Byl to Will Garrison, velitel operací v Bejrútu.

Mladíkovy snědé tváře se lehce zarděly. „Nechám vás o samotě.“

Garrison očima vyhledal Druckerův souhlasný pohled. „Zůstaňte tady. Oba se budeme chtít zeptat na pár věcí.“

Gomes vstoupil do kanceláře s uštvaným výrazem člověka, kterého si šéf povolal na kobereček. Až po dalším netrpělivém Druckerově posunku se posadil na jednu ze zelených židlí.

„Jaký bude postup?“ zeptal se Drucker Garrisona.

„Když tě nakopnou do koulí, zlomíš se v pase. To je náš postup.“

„Takže jsme v hajzlu.“ Zlostná vichřice už se přehnala a Drucker najednou vypadal opotřebovaně a zničeně jako všechno ostatní v jeho kanceláři, a to v ní byl s přehledem nejnovější položkou, jelikož pozici ředitele zastával teprve čtyři roky.

„Stačí jen spláchnout.“ Will Garrison se k Druckerovi vždycky choval slušně, ale rozhodně ne poníženě. Měl víc let praxe než všichni ostatní šéfové Konzulárních operací a tolik cenných zkušeností i styků, že by je mohl rozdávat. Gomes dobře věděl, že léty nijak nevyměkl. Garrisona vždycky provázela pověst ostrého hocha a nyní to platilo snad ještě víc než dřív. Lidé z oboru s oblibou říkali, že kdyby existovala stupnice paličatosti, jemu by nestačila. Měl sloní paměť, vznětlivou povahu a špičatou bradu, kterou vysunoval ještě víc, když byl naštvaný. Jeho nálada začínala na základním nastavení „mírně nasupený“ a od tohoto bodu se jen zhoršovala.

Když Gomes chodil na vysokou v Richmondu, jednou si koupil ojeté auto, které mělo rozbité rádio: ladění se zaseklo na stanici hrající heavy metal a ovladač hlasitosti se otáčel jen do půlky, takže hudbu nešlo zesílit. Garrison mu to autorádio připomínal, snad až na ten tvrdý rock.

Drucker si naštěstí na nic nehrál a nevyžadoval po podřízených, aby mu podkuřovali. Všichni Gomesovi kolegové se shodovali, že nejhorší je klasický úředník typu „nahoru líbej, dolů kopej“. Garrison sice možná kopal dolů, ale nahoru nelíbal, a Drucker možná líbal nahoru, ale dolů nekopal. Nějak to fungovalo.

„Dokonce mu zuli boty,“ řekl Drucker. „Hodili je do škarpy. Sbohem, transpondére. Nejsou to blbci.“

„Ježíšmarjá,“ zahřměl Garrison. Pak šlehl pohledem po Gomesovi a vyštěkl: „Kdo to byl?“

„To nevíme. Náš člověk říkal…“

„Co?“ nadskočil Garrison.

Gomes si připadal jako podezřelý u výslechu. „Tvrdil, že útočníci vtrhli na jednání mezi…“

„To jednání mě nezajímá,“ uťal ho Garrison. „Každopádně to byla blesková akce. Ti mizerové ho hodili do auta a zmizeli.“

„Mizerové,“ zopakoval Garrison zhnuseně. „O agresorech toho moc nevíme,“ přiznal Gomes. „Pracovali rychle a brutálně. Postříleli každého, kdo jim přišel na oči. Šátky na hlavách, samopaly.“ Gomes pokrčil rameny. „Arabští radikálové. To je můj názor.“

Garisson se zadíval na mladíka způsobem, jímž sběratel motýlů s dlouhou jehlou hledí na další exemplář. „Váš názor, jo?“

„Zavolejte mi Oakeshotta,“ štěkl Drucker do interkomu. „Jen říkám, co si myslím,“ pokračoval Gomes a dával si záležet, aby se mu neroztřásl hlas.

Garrison založil ruce na prsou. „Našeho hocha unesli v Bejrútu. Vy se domníváte, že v tom měli prsty arabští radikálové.“ Mluvil s přehnanou artikulací. „Vsadím se, že jste vystudoval s červeným diplomem.“

Gomes se chtěl ohradit, jenže Garisson si hlasitě odfrkl. „Ještě vám teče mlíko po bradě. Někoho unesou v Pekingu a vy přijdete s objevem, že to asi spáchal Číňan. Některé věci se rozumí samy sebou. Když se zeptám, co to bylo za dodávku, hlavně mi neříkejte, že měla čtyři kola. Com – kurva – prende?“

„Tmavozelená. Špinavá. Rolety v oknech. Asi Ford, aspoň podle našeho člověka.“

Do místnosti vstoupil vytáhlý muž s úzkou tváří a kšticí prošedivělých vlasů. Tvídové sako se vzorem rybí kosti mu volně splývalo kolem hubeného těla. „Tak čípak to byla akce?“ zeptal se Mike Oakeshott, zástupce ředitele pro analýzu. Padl na jednu z nazelenalých židlí a složil své dlouhé tenké ruce i nohy jako nůž z výzbroje švýcarské armády.

„Víte to moc dobře,“ zavrčel Garrison. „Moje.“

„Vy jste velitel,“ pravil Oakeshott se znaleckým pohledem. „Ale kdo ji naplánoval?“

Tělnatý muž pokrčil rameny. „Já.“

Vedoucí analytik se na něj dál díval.

„Já a Pollux,“ dodal Garrison a znovu pokrčil rameny. „Teda hlavně Pollux.“

„Další Tour de France s rukama na brzdách, Wille,“ řekl Oakeshott. „Pollux je v terénu určitě vynikající, ale není to chlap pro zbytečné riziko. To se musí brát v potaz.“ Přesunul pohled na Druckera. „Jak vypadal herní plán?“

„Byl v akci čtyři měsíce,“ odpověděl Drucker.

„Pět měsíců,“ opravil ho Garrison. „Pod falešným jménem Ross McKibbin. Americký obchodník, který se pohybuje za hranou zákona. Vystupoval jako prostředník hledající možnosti praní peněz pro narkomafii.“

„To je dobrá návnada, když se jde po malých rybách. Jenže on po nich nešel.“

„To bych prosil,“ přitakal Drucker. „Pollux měl za úkol pomalou infiltraci. Nezajímaly ho ryby. Pátral po dalším rybáři. Ta návnada mu jen zajistila místo u vody.“

„Už rozumím,“ dovtípil se Oakeshott. „Je to jako kdysi s Georgem Habashem.“

Vedoucí analytik to nemusel dál rozebírat. Vůdce palestinského odporu George Habash, známý pod přezdívkou Doktor, začátkem sedmdesátých let uspořádal v Libanonu tajnou schůzku teroristických skupin z celého světa včetně španělské ETA, japonské Rudé armády, německého gangu Baader-Meinhofová či Íránské osvobozenecké fronty. V příštích letech se Habashova organizace a Libanon obecně staly místem, kam si všemožní teroristé jezdili pro výzbroj. Český samopal Scorpion použitý při vraždě Alda Mora pocházel právě z libanonského trhu se zbraněmi. Když vůdce Autonomie, italské revoluční bandy, chytili se dvěma raketami Strela, Lidová fronta pro osvobození Palestiny je prohlásila za svůj majetek a požadovala jejich navrácení. Po pádu Berlínské zdi se však libanonské zbrojní trhy zhroutily a s nimi celý systém, kde radikální organizace z celé planety mohly nakupovat a prodávat nástroje svých válečných choutek.

Jenže to už neplatilo. Jared Rinehart a jeho tým potvrdili, že kola obchodu se znovu vesele otáčejí. Svět se změnil – vrátil se zpátky. Opěvovaný nový řád rychle zastaral. Analytici zpravodajských služeb zjistili ještě další věci. Ozbrojené vzpoury nevyšly vůbec levně. Podle Úřadu pro zpravodajství a výzkum Rudé brigády vynakládaly na činnost svých pěti set členů v přepočtu sto milionů amerických dolarů ročně. Extremistické skupiny dneška měly extrémní nároky: cestování letadlem, speciální výzbroj, lodě pro přepravu munice, uplácení vysokých činitelů. To všechno se sčítalo. Řada oficiálních obchodníků zoufale potřebovala finanční injekci. Stejně tak malé, ale významné množství organizací zaměřených na nepokoje a ničení. Jared Rinehart – Pollux – vymyslel plán, jak proniknout mezi nákupčí.

„Špionáž není sranda,“ hlesl Drucker.

Oakeshott přikývl. „Jak jsem říkal, Pollux je stejně mazaný jako oni. Jen doufám, že tentokrát nepřevezl sám sebe.“

„Pronikal blízko, dařilo se mu,“ řekl Garrison. „Chcete se dostat mezi bankéře? Začněte si půjčovat a oni se brzy objeví, jen aby si vás prohlédli. Pollux věděl, že jeden z chlápků na jednání je finančník, který má prsty ve spoustě věcí. Byl to rival, ne prosebník.“

„To zní dost složitě. A taky draze,“ utrousil Oakeshott. Garrison se zachmuřil. „Když chcete proniknout do Ansárího sítě, nestačí vyplnit přihlášku.“

„Už mi svítá,“ pravil Oakeshott. „Takže jestli to chápu správně, ve stejnou dobu, kdy měl Ansárí být ve svém chrámu zla a uzavírat řetězový obchod s výzbrojí střední velikosti za tři sta milionů dolarů – ve stejnou dobu, kdy potvrzuje digitální podpisy a cpe hromady prachů na jeden ze svých mnoha účtů – sedí Jared Rinehart alias Ross McKibbin v Bejrútu v místnosti plné lačných obchodníků. Pak ho odvleče parta chlápků s ručníky na hlavách. To všechno v jeden večer. Myslí si někdo, že je to náhoda?“

„Nevíme, co vybouchlo.“ Drucker sevřel opěradlo židle, jako by se bál, že spadne. „Zkušenost mi říká, že hrál roli amerického byznysmena až příliš dobře. Únosci nejspíš usoudili, že za něj můžou dostat tučné výkupné.“

„Za agenta americké rozvědky?“ Oakeshott narovnal záda.

„Za bohatého amerického obchodníka,“ nedal se Drucker zviklat. „V tom je právě vtip. Únosy jsou v Bejrútu na denním pořádku, dokonce i v dnešní době. Militantní bandy potřebují peníze. Od Sovětů už je nedostanou. Saúdská královská rodina se stáhla. Ze Syřanů se stali skrblíci. Věřím, že ho skutečně pokládali za toho, za koho se vydával.“

Oakeshott pomalu pokýval hlavou. „To znamená, že jste všichni v průšvihu. Zvlášť když si vezmu, co se děje v parlamentu.“

„Kristepane,“ zamumlal Drucker. „A já mám zítra další jednání s tím prokletým senátním výborem pro dohled.“

„Vědí o té operaci?“ otázal se Garrison.

„Jo, v hrubých rysech. Vzhledem k výši rozpočtu se tomu nedalo vyhnout. Asi budou mít otázky. Ale vím nabeton, že nedostanou žádnou odpověď.“

„O jakou položku v rozpočtu se jedná?“ zeptal se Oakeshott.

Společně s naběhlou žílou se na Druckerově čele chvěla i krůpěj potu, jež se blyštila ve slunci. „Půl roku znamená spoustu utopených nákladů. Nemluvě o nasazení pracovních sil. Riziko odhalení je dost velké.“

„Čím dřív něco podnikneme, tím větší budou Polluxovy šance,“ pravil Gomes vážným hlasem. „To je můj názor.“

„Poslyš, hochu,“ šlehl po něm Garrison pohledem. „Názor je jako díra do prdele. Taky ho mají všichni.“

„Jestli Kirkova komise zjistí, co se stalo,“ pronesl Drucker tiše, „tak jich budu mít víc. A teď nemyslím názory.“

Navzdory paprskům odpoledního slunce místnost jako by potemněla.

„Nechci se přít, ale mám v tom zmatek,“ vyhrkl Gomes. „Dostali jednoho z našich lidí. Navíc toho hlavního. Ježíšikriste, vždyť se tady bavíme o Jaredu Rinehartovi. Co budeme dělat?“

Dlouhou chvíli nikdo nepromluvil. Drucker se otočil ke dvěma zkušeným kolegům a mlčky si ověřil jejich názor. Pak vrhl na mladšího důstojníka pohled, který by snad zastavil i krvácení. „Uděláme tu nejtěžší věc ze všech,“ oznámil ředitel operací. „Nebudeme dělat vůbec nic.“

2

Andrea Bancroftová si chvatně usrkla vody z láhve. Cítila se nesvá, jako by na ni někdo zíral. Jak si ověřila rozhlédnutím po místnosti, všichni na ni skutečně zírali. Právě se nacházela uprostřed prezentace navrhovaného obchodu se společností MagnoCom, všeobecně považované za nadějného hráče v oboru telekomunikací. Ta zpráva byla největším úkolem, který dosud devětadvacetiletá bezpečnostní analytička dostala, a tak si na ní dala opravdu záležet. Vždyť nešlo o běžný informativní přehled, ale o důležitý obchod, jehož uzávěrka se blížila. Proto si na sebe také vzala svůj nejlepší kostým značky Ann Taylor s modročerným kostkovým vzorem, který sice působil odvážně, ale ne křiklavě.

Zatím se jí dařilo. Její šéf Pete Brook, předseda představenstva investiční skupiny Coventry Equity, jí z křesla vzadu posílal souhlasná kývnutí. Lidi zajímalo, zda odvedla dobrou práci, a ne jestli má dneska dobře udělané vlasy. Přednášela jim skutečně podrobnou zprávu. Mimořádně podrobnou, jak musela sama připustit. Na několika prvních diapozitivech shrnula finanční toky, různé příjmy a nákladová střediska, odpisy a investiční výdaje, fixní i variabilní náklady, které firma zaznamenala za posledních pět let.

Andrea Bancroftová pracovala u Coventry Equity dva a půl roku, od té doby, co uprchla z postgraduálních studií. Soudě podle výrazu Peta Brooka ji brzy čekalo povýšení. Nedalo se vůbec vyloučit, že její plat bude na konci roku šesticiferný. O tolika penězích si její spolužáci z vysoké, kteří se dali na akademickou dráhu, mohli nechat jen zdát.

„Na první pohled jasně vidíme pozoruhodný nárůst příjmů i počtu zákazníků,“ pronesla Andrea. Na plátně za ní se rozsvítil graf se strmě stoupající křivkou.

Skupina Coventry byla, jak Brook rád říkával, jakýmsi dohazovačem. Její investoři měli peníze a na trhu se vyskytovali lidé, kteří věděli, jak s nimi naložit. Vyhledávali podhodnocené příležitosti se zvláštním důrazem na příležitosti typu PIPE – soukromé investice do veřejných akcií, nebo situace, kdy mohli získat hromádku kmenových akcií či veřejných obligací se slevou. V takových případech šlo většinou o zoufalé firmy, které nutně potřebovaly finanční injekci. Když MagnoCom oslovil skupinu Coventry, manažer investičních vztahů okamžitě zbystřil. Společnost totiž vypadala velice zdravě: jak vysvětlil její generální ředitel, peníze nepotřebovala na záplatování ztrát, ale k výhodnému nákupu konkurenčního podniku.

„Pořád to jde nahoru,“ pokračovala Andrea. „Tady to vidíte jasně.“

Herbert Bradley, baculatý manažer, spokojeně pokýval hlavou. „Jak říkám, není to žádná nevěsta na dobírku,“ rozhlédl se po přítomných. „Je to svatba jako na nebesích.“

Andrea klikla na další obrázek. „Až na to, že řada věcí není na první pohled vidět. Můžeme začít třeba s přehledem takzvaných jednorázových nákladů.“ Byla to čísla schovaná v desítkách různých písemností – když se však dala dohromady, vytvořila zřetelný a znepokojivý vzorec. „Jakmile se zavrtáte pod povrch, tak zjistíte, že firma má velkou praxi v zakrývání kapitalizace pohledávek.“

Hlas ze zadní části jednací místnosti. „Ale proč? Na co by to potřebovali?“ zeptal se Peter Brook a levou rukou si mnul zátylek, jak to dělával, když byl rozčilený.

„To je otázka za milion dolarů, že?“ odvětila Andrea. Doufala, že nebude ostatním připadat moc troufale. „Dovolte, abych vám něco ukázala.“ Promítla snímek ukazující tok příjmů, který překrýval jiný graf zobrazující počet zákazníků získaných ve stejném období. „Tato čísla by měla být v souladu. Ale nejsou. Obě stoupají, jistě. Jenže nestoupají společně. Když jedna hodnota v kvartále klesne, druhá naopak roste. Jsou to nezávislé veličiny.“

„Propánaboha,“ vyhrkl Brook. Z jeho sklíčeného výrazu poznala, že pochopil. „Oni podvádějí, že jo?“

„A ne málo. Akviziční náklady na domácnosti je táhnou ke dnu, protože noví zákazníci dostávají službu s obrovskou slevou a nikdo ji nechce obnovovat za vyšší cenu. Takže vytáhli na stožár dvě vlajky: stoupající počty klientů a nárůst příjmů. Vycházejí z toho, že se podíváme na celkový obraz a uvidíme v něm příčinu a následek. Jenže příjmy jsou kouřová clona, živená kapitalizací pohledávek a maskováním peněz, které prodělávají na rostoucí zákaznické základně, systémem údajných jednorázových poplatků.“

„To snad není pravda,“ plácl se Brook do čela.

„Ale je. Ten dluh je jako velký zlý vlk. Jen ho oblékli do šatiček a na hlavu mu dali čepec.“

Peter Brook se obrátil na Bradleye. „A stačilo se zeptat: ‚Babičko, proč máš tak velké oči?‘“

Bradley zpražil Andreu Bancroftovou pohledem. „Jste si tím jistá, slečno Bancroftová?“

„Bohužel ano,“ odpověděla. „Jak asi víte, kdysi jsem studovala dějiny. Napadlo mě proto, že historie firmy by mohla vnést do věci trochu světla. Podívala jsem se hodně do minulosti, ještě před fúzi s DyneComem. I tehdy měl generální ředitel ve zvyku okrádat Petera, aby zaplatil Paulovi. Nová láhev, staré víno. Obchodní plán MagnoComu je hotová tragédie, ale finanční odborníci, které najali, jsou docela šikovní. Ovšem zvráceným způsobem.“

„No, něco vám řeknu,“ pravil Bradley monotónním hlasem. „Vy jste těm expertům natrhla prdel. Zachránila jste mi kůži, vážená, o bilanci naší firmy nemluvě.“ Usmál se a začal tleskat. Zřejmě si spočítal, že nemá cenu se přít a lepší bude prohrát se ctí.

„Všechno by se to ukázalo na formuláři osm ká,“ prohodila Andrea, posbírala papíry a vykročila zpátky ke svému křeslu.

„Jo, ale to už by byl obchod podepsán,“ podotkl Brook. „Takže, dámy a pánové, co jsme se tady dneska dozvěděli?“ Rozhlédl se po přítomných v místnosti.

„Že by Andrea měla proklepnout vaše osobní finance,“ ušklíbl se jeden z manažerů.

„Jak snadno se peníze ztratí v kabelech,“ nadhodil jiný.

„Bancroftová je prostě jednička,“ zavolal další vtipálek, výše postavený analytik, který při studiu materiálů na ten podvod sám nepřišel.

Když se přítomní začali trousit ven, Brook k ní přistoupil. „Slušná práce, Andreo,“ pochválil ji. „Víc než slušná. Máte výjimečný talent. Podíváte se na kupku dokumentů, které jsou na první pohled naprosto v pořádku, a poznáte, že něco nehraje.“

„Já ale nevěděla…“

„Vycítila jste to. A ještě lepší je, že jste si dala práci, abyste to dokázala. Za tou prezentací se skrývá hodně kutání a hrabání. Vsadím se, že jste nejednou narazila krumpáčem na kámen. Ale vy jste kopala dál, protože vám bylo jasné, že něco najdete.“ Jeho tón byl věcný a přitom lichotivý.

„Tak nějak,“ připustila Andrea a lehce se zapýřila.

„Vy jste opravdu poklad, Andreo. To já poznám.“

Když se obrátil na jednoho ze správců portfolia, přistoupila k ní sekretářka a odkašlala si. „Slečno Bancroftová, máte telefon.“

Andrea odplula zpátky ke svému stolu na vlnách pýchy a úlevy. Skutečně si s tím dala práci, jak říkal Pete Brook. Jeho vděčný pohled byl nefalšovaný stejně jako následná pochvala, o tom nemohl nikdo pochybovat.

„Andrea Bancroftová,“ ohlásila se do sluchátka.

„Dobrý den, jmenuji se Horace Linville,“ řekl volající trochu zbytečně. Stálo to totiž na lístku vedle telefonu. „Jsem právní zástupce Bancroftovy nadace.“

Andrea měla okamžitě po náladě. „A co pro vás mohu udělat, pane Linville?“ zeptala se chladně.

„No…“ Právník se odmlčel. „Spíš jde o to, co my můžeme udělat pro vás.“

„Bohužel nemám zájem,“ odtušila Andrea téměř popudlivě.

„Nevím, jestli je vám známo, že váš bratranec Ralph Bancroft před nedávnem zemřel,“ nedal se Linville odradit.

„Není,“ odvětila Andrea o něco smířlivějším tónem. „To je mi líto.“ Ralph Bancroft? To jméno jí bylo jen vzdáleně povědomé.

„Jedná se o dědictví. Svého druhu. A určenou osobou jste vy.“

„Odkázal mi peníze?“ Právníkovy mlhavé formulace ji začínaly dráždit.

Linville odpověděl až po chvíli. „S rodinným fondem je to poněkud složitější, jak jistě sama poznáte.“ Znovu se odmlčel a pak jí začal vysvětlovat podrobnosti, jako by si uvědomil, že by mohla jeho slova špatně pochopit. „Ralph Bancroft byl členem správní rady nadace a jeho smrtí se uvolnilo jedno místo. Stanovy přesně vymezují způsobilost a procentuální poměr členů, kteří musí být členy rodiny Bancroftových.“

„Ale já se za Bancroftovou vlastně ani nepovažuji.“

„Jste přece vystudovaná historička. Než učiníte konečné rozhodnutí, jistě se budete chtít seznámit se všemi dřívějšími skutečnostmi. Bohužel nás poněkud tlačí čas. Rád bych se za vámi zastavil a vysvětlil vám situaci osobně. Omlouvám se, že tak spěchám, ale je to výjimečná situace, jak jistě pochopíte. V půl sedmé bych se stavil u vás doma, co říkáte?“

„Dobře,“ odvětila Andrea prázdným hlasem. „Budu čekat.“

Z Horace Linvilla se vyklubal střízlík s hruškovitou hlavou, ostrými rysy a vlasy, jež sváděly nerovný boj s pleší. Řidič ho zavezl ke skromnému příbytku Andrey Bancroftové v Carlyle ve státě Connecticut a zůstal čekat venku. Linville si s sebou přinesl kovový kufřík se zámkem na heslo. Andrea ho zavedla do obývacího pokoje a všimla si, že si před usednutím prohlédl křeslo, jako by pátral po kočičích chlupech.

Bydlela v nájemním domku v levnější čtvrti jinak dost drahého města a najednou se za něj zastyděla. K tomu, aby se Carlyle stalo ideální noclehárnou, leželo od Manhattanu o jednu či dvě zastávky dál. Někteří z jeho obyvatel však přesto do New Yorku každodenně dojížděli. Vždycky byla na svou adresu docela pyšná. Teď v duchu přemítala, jak asi její byt působil na člověka z Bancroftovy nadace. Musel mu připadat… malý.

„Jak jsem řekla, pane Linville, já se za Bancroftovou příliš nepokládám.“ Posadila se na pohovku, takže je dělil konferenční stolek.

„O to ani tak nejde. Podle všech nadačních stanov a směrnic patříte do rodiny. A úmrtí Ralpha Bancrofta – nebo jiného člena správní rady – s sebou přináší celou řadu důsledků. K této pozici se váže vyplacení jisté částky. Můžete tomu říkat dědictví. Takhle to v nadaci chodí odjakživa.“

„Historii nechme stranou. Jak víte, dělám v oboru financí, takže mám ráda ve věcech jasno. Jak konkrétně vypadá to dědictví?“

Pomalé přivření očí. „Dvanáct milionů dolarů. Je to pro vás dost konkrétní?“

Ta slova se rozplynula jako kroužky dýmu ve větru. Co to ten člověk povídal? „Nerozumím.“

„Když budete souhlasit, hned zítra můžu odeslat těch dvanáct milionů na vaše konto.“ Pomlka. „Už máte ve věcech trochu jasno?“ Vytáhl z kufříku svazek dokumentů a rozložil je na stole.

Andree Bancroftové se roztočila hlava tak silně, že málem omdlela. „Co mám udělat?“ vysoukala ze sebe.

„Stát se členkou správní rady jedné nejuznávanějších dobročinných organizací světa. Bancroftovy nadace.“ Horace Linville nechal znovu uplynout okamžik ticha. „Ne každému by to bylo zatěžko. Někdo by to dokonce mohl považovat za poctu a vyznamenání.“

„Jsem v šoku,“ vydechla nakonec. „Vůbec nevím, co na to říct.“

„Snad se neurazíte, když vám trochu napovím,“ odvětil právník. „Řekněte ano.“

WASHINGTON, D.C.

Will Garrison si prohrábl ocelově šedé vlasy. Jeho psí oči a dvojitá brada vypadaly v klidu celkem vlídně, Belknap však věděl své. Jako každý, kdo s ním někdy přišel do styku. Byla to přímo geologická zákonitost: ty nejtvrdší skály vznikají působením dlouhodobého tlaku.

„Co se to v Římě sakra stalo, Castore?“

„Máš moje hlášení,“ odtušil Belknap.

„Nedělej ze mě vola,“ varoval ho starší muž. Vstal a zavřel žaluzie visící na skleněné stěně jeho kanceláře. Místnost připomínala kajutu lodního kapitána: všechno bylo připevněné a náležitě zajištěné, nikde žádné volné předměty. Kdyby se kanceláří prohnala přívalová vlna, nic by se ani nepohnulo. „Investovali jsme spoustu peněz i práce do tří různých operací proti Ansárímu. Rozkaz zněl jasně. Proniknout dovnitř, zjistit, jak organizace funguje, a sledovat, kam nás dovedou její chapadla.“ Odhalil zuby zahnědlé od čaje. „Jenže pánovi to nestačilo, co? Musel mít všechno okamžitě, nejpozději ihned.“

„Nemám zdání, o čem to tady mluvíš,“ odvětil Belknap a bezděčně se zachvěl. Při dýchání ho píchalo v boku: když přelézal přes cihlovou zeď před vilou, zlomil si žebro. Jeho levý kotník byl oteklý a když na něm spočinula sebemenší váha, bránil se ostrou bolestí. Na návštěvu lékaře však Belknap neměl čas. Pár hodin poté, co se mu podařilo uprchnout Ansárího mužům, už na římském letišti nastupoval do prvního volného letadla směr Washington. Objednání převozu z amerických vojenských základen v Livornu či Vicenze by trvalo zbytečně dlouho. Belknap si jen zběžně vyčistil zuby, uhrábl vlasy a hned běžel do centrály Konzulárních operací sídlící v C Street.

„Ty máš snad koule z mosazi nebo co.“ Garrison se vrátil do svého křesla. „Ukázat se tady a tvářit se jako boží umučení, to chce vážně odvahu.“

„Nepřišel jsem na čaj a sušenky,“ odsekl Belknap podrážděně. „Začni konečně mluvit normálně.“ I když s Garrisonem po pracovní stránce vcelku vycházeli, lidsky si nikdy nepadli do noty.

Garrison se opřel tak silně, až křeslo zavrzalo. „Předpisy – ty tě musí strašně štvát, co? Jsi jako Gulliver a mrňaví trpaslíci se tě snaží svázat zubní nití.“

„Sakra, Wille…“

„Práce ti každým rokem připadá víc a víc sešněrovaná,“ pokračoval starší zpravodajský důstojník. „Myslíš si, žes učinil spravedlnosti zadost, vid? Hned na místě, kdo by se s tím páral, že jo?“ Belknap se předklonil a ucítil ostrou mentolovou vůni holicího krému Barbasol. „Ženu se sem jako blbec, protože jsem si myslel, že bys mi mohl něco vysvětlit. To, co se včera stalo, nebylo v plánu, aspoň o tom nic nevím. Zdá se, že do hry vstoupil cizí prvek. Možná víš něco, k čemu já nemám přístup.“

„Jde ti to dobře,“ zavrčel Garrison. „Asi nebude od věci tě nechat trochu smažit, ať vidíme, co jsi za machra.“ Smažit: ve zdejší hantýrce to znamenalo podrobit zkoušce na polygrafu – detektoru lži.

„Zbláznil ses, Garrisone?“ Belknap cítil, jak se mu svírají vnitřnosti.

Předstírané znepokojení nemohlo zastřít zlomyslný úšklebek, s nímž Garrison kontroval. „Nikdy nesmíš zapomínat, co jsi zač. Vezmi si příklad z nás ostatních. Časy se mění. Třeba potřebuješ prachy na děvku. Myslíš, že nevím, jak to chodí? I sám James Bond by dneska skončil v protialkoholní léčebně a možná by mu ještě napařili ústavní sexuální léčbu. Jsem u fochu delší dobu než ty, takže si leccos pamatuju. Dřív špionáž připomínala Divoký západ. Teď je to Klidný západ. Kdysi to býval sport pro kočky z džungle. Teď tomu všemu šéfuje Kocour v botách.“

„Co to povídáš?“ Z nenadálého obratu v konverzaci Belknapovi naskočila husí kůže.

„Jen říkám, že ti vidím až do žaludku. Po tom, co se stalo, by se spousta lidí neovládla. A ani by nemuseli mít tvoji minulost.“

„Minulost je minulost. Nic víc.“

„Jak říká jeden spisovatel, v Americe nikdo nedostane druhý pokus. Dokonce ani přestávku.“ Garrison zvedl ze stolu tlustý spis a s dramatickým mávnutím ho pustil. Desky při dopadu hlasitě pleskly o desku. „Musím ti to přesně citovat? Tomu, co máš, se dřív říkalo vznětlivá povaha. Dneska jde o problém ‚ovládání vzteku‘.“

„Bylo to jen párkrát.“

„John Wilkes Booth taky zastřelil člověka jen jednou. Ale bohužel zrovna Lincolna.“ Další čajový úsměv. „Vzpomínáš si na Drakuliče, toho kreténa z Bulharska? Dodneška se nemůže pořádně posadit.“

„Osm ani ne dvanáctiletých holčiček se udusilo v jeho přívěsu, protože rodiče neměli tolik peněz, kolik chtěl za jejich propašování na Západ. Já ty mrtvoly viděl. Viděl jsem krvavé šrámy na stěnách přívěsu, jak těm holkám docházel vzduch. To, že si Drakulič vůbec sedne, je daň za něčí prvotřídní sebeovládání.“

„Kdežto tobě zjevně chybělo. Měl jsi sbírat informace o černých kšeftech, a ne si hrát na anděla pomsty. Vzpomínáš na jistého Juana Calderona z Kolumbie? My jo.“

„Umučil pět našich informátorů, Garrisone. Roztavil jim tváře acetylenovou lampou! Vlastníma rukama.“

„Mohli jsme ho zmáčknout a přinutit k obchodu. Třeba měl užitečné informace.“

„Věř mi.“ Ledové pousmání. „Neměl.“

„To rozhodnutí ti nepříslušelo.“

Agent strnule pokrčil rameny. „Ty ale ve skutečností nevíš, co se s Calderonem stalo. Všechno jsou jen domněnky.“

„Mohli jsme ho vyslechnout. Zahájit vyšetřování. To já jsem měl rozhodnout, jestli nechat spící psy… zemřít.“

Další pokrčení. „Já jsem rozhodnutí udělal. A ty taky. Tak o čem je tady řeč?“

„Já jen říkám, že se to stalo opakovaně. Několikrát jsem ti dal volnou ruku. My všichni. Nechali jsme to na tobě, protože máš schopnosti, kterých si ceníme. Jsi přece Ohař, jak ti říkával kámoš Jared. Ale teď se obávám, že jsme neudělali dobře, když jsme tě pustili z boudy. To, co se stalo v Římě, ti možná připadalo jako správné řešení, ale byla to chyba. Velká chyba.“

Belknap jen zíral na vrásčitou tvář svého představeného. V ostrém světle halogenové stolní lampy vypadaly Garrisonovy tváře jako prošívaná deka. „Vzpamatuj se, Wille. Kam tím vším sakra míříš?“

„Mimo koleje jsi vyjel naposledy, to ti garantuju,“ zahřímal zkušený ředitel jako vzdálená bouře. „To ty jsi zabil Chalíla Ansárího.“

* * *

Zatímco si Andrea pročítala listiny, Horace Linville ji pozorně sledoval. Snad pokaždé, když zvedla oči od stránky, narazila na jeho pohled. Odstavce dokumentu uváděly vymezení podmínek a různých možností. Vyplýval z nich však jednoznačný závěr: stanovy nadace vyžadovaly, aby určené procento členů rady tvořili členové rodiny, a proto náhle uvolněné místo musela zaujmout Andrea. Dědictví bylo podmíněno jejím souhlasem. Další honorář měla dostávat za svou práci v radě rodinné nadace a částka měla s každým rokem narůstat.

„Nadace má vynikající výsledky,“ pravil Linville po chvíli. „Jako členka rady bude mít za úkol zajistit, aby tomu tak bylo i v budoucnosti. Pokud dospějete k názoru, že jste na to připravená.“

„Jak se někdo může na takovou věc připravit?“

„Pro začátek vám stačí, že jste Bancroftová.“ Linville se na ni podíval přes skla brýlí ve tvaru půlměsíců a křečovitě se usmál.

„Bancroftová,“ zopakovala.

Zvedl pero. Nepřišel jí to jen vysvětlit; přišel pro její podpis. V trojím vyhotovení. Řekněte ano.

Když nakonec opatrně uložil podepsaný dokument do kufříku a odešel, Andrea začala přecházet místností. Točila se jí z toho všeho hlava, ale současně cítila podivnou úzkost. Získala nepředstavitelné peníze, avšak připadala si jaksi okradená. Zdánlivě to nedávalo smysl, a přece: její život – život, který znala a pracně budovala – se změní k nepoznání. Nenávratně ho ztratí.

Její oči se znovu rozběhly po obýváku. Pohovku z obchodního domu Ikea vylepšila hezkým přehozem. Vypadal draze, i když ho koupila za hubičku na bleším trhu. Konferenční stolek se tvářil, že stál nejméně dvakrát víc, než za něj ve skutečnosti zaplatila. A ratanový nábytek – nenajdou se takové věci i v honosných domech v lepších čtvrtích?

Bylo jedno, jak na to pohlížel Horace Linville. Ale jak to vlastně vnímala ona sama? Vždycky si říkala, že její byt působí dojmem nedbalé alegance. Ovšem když se na něj podívala bez sentimentu, byl možná opravdu jen nedbalý. Dvanáct milionů dolarů. Dnes ráno měla na účtu ve spořitelně jen tři stovky. Z hlediska profesionální finančnice – jako jedna z transakcí velké nadace, jako hodnota navrhovaného obchodu, jako tranše převodiielných dluhopisů – dvanáct milionů nebylo moc. Ale jako skutečný balík na jejím bankovním kontě? To se skoro nedalo spočítat. Ani tu částku nedokázala nahlas vyslovit. Když se o to v rozhovoru s Horacem Linvillem pokusila, neúmyslně se rozesmála a musela to zakrýt předstíraným záchvatem kašle. Dvanáct milionů dolarů. Ta suma jí nyní běžela hlavou jako jedna z chytlavých znělek, které člověk nemůže vyhnat z mysli.

Ještě před několika hodinami ji uspokojovalo, že vydělávala osm set dolarů – a měla naději, že se zanedlouho dopracuje k šestimístnému číslu ročně. A teď? Tolik peněz si vůbec neuměla představit. V malém soukromém světě Andrey Bancroftové pro ně nebylo místo. Bůhvíproč ji náhle napadlo, že celé Skotsko má pět milionů obyvatel, a ona by teď každému z nich mohla věnovat pár krabic hrozinek. Podobné bláhové myšlenky se jí v hlavě rojily jako mouchy.

Vzpomněla si, jak ztuhla, když jí Linville vtiskl do ruky plnicí pero. Než pak napsala pod dokumenty své jméno, uplynula hodná chvíle. Proč to pro ni bylo tak těžké?

Dál přecházela místností, otupělá, rozjařená a podivně rozčilená. Proč jí činilo takové obtíže souhlasit? Vtom se jí vybavila Linvillova slova: Jste Bancroftová…

Ona se jí přitom snažila celý život nebýt. Zřeknout se toho jména od ní nevyžadovalo zvláštní úsilí. Když její matka po sedmi letech manželství konečně přeťala svazky s Reynoldsem Bancroftem, stala se z ní nejen svobodná matka malé holčičky, ale i žena na okraji společnosti. Dostala přece varování. Předmanželská smlouva, kterou si rodinní právníci vymínili, jasně uváděla, že jako původce rozvodového řízení přijde o všechny výhody. Dohodu jí vnutili z principu a, jak jí maminka jednou temně naznačila, také jako varování ostatním. Na zájmy matky a dcery se klan vůbec neohlížel: ať se protloukají, jak chtějí.

Andreina matka však rozvodu nikdy nelitovala. Manželství s Reynoldsem Bancroftem totiž nebylo jen nešťastné, ale navíc ponižující. Laura Parryová byla dívka z maloměsta, jež se pyšnila velkoměstskou krásou, vzhled jí však nikdy nepřinesl kýžené štěstí. Mladý fešák, který ji okouzlil, po svatbě zatrpkl a připadal si jako zvíře chycené do léčky. Jako by ho snad Laura podvedla a záměrně otěhotněla. Stal se z něj chladný a protivný hrubián, který malou dcerku považoval za obtížný a hlučný hmyz. Propadl alkoholu a Laura začala také pít, nejdřív v marné snaze se mu přiblížit, a pak ve stejně chabém pokusu se bránit. Některé ovoce na větvi uzraje, holčičko, říkávala Andree. Jiné se scvrkne.

Většinou se však o tématu raději nebavila. Andreiny vzpomínky na otce proto zanedlouho zahalila mlha. Reynolds, bratranec rodinného patriarchy, byl možná jablkem, které padlo daleko od stromu, ale když jim jeho příbuzní zabouchli dveře před nosem, Laura začala nenávidět Bancroftův rod jako celek.

Jmenovala se Bancroftová, ale ve skutečnosti vždy považovala za svou povinnost vůči matce být jiná. Na střední škole a pak čím dál častěji na univerzitě se občas někdo nad jejím jménem pozastavil a zeptal se jí, jestli patří k „těm Bancroftovým“. Ona to vždycky zapřela. „Kdepak,“ odpovídala neomylně. „Nemám s nimi nic společného.“ Vnitřně tomu věřila, a proto jí teď připadalo jako zrada přijmout bohatství, které její matka odmítla. „Prokleté pozlátko“ – tak tomu matka říkávala a měla na mysli výsady Bancroftových. Znamenalo to především peníze. Když odešla od Reynoldse, opustila tím celý životní styl, svět luxusu a požitků. Co by si asi pomyslela o Andreině rozhodnutí? O těch třech podpisech? O jejím souhlasu?

Andrea zatřásla hlavou a v duchu se pokárala. Bylo to přece něco úplně jiného. Její matka musela prchat před špatným manželstvím, jinak by ztratila duši. To, co bylo upřeno jedné generaci, chtěl osud možná vrátit té další. Třeba díky tomu Andrea mohla nalézt vlastní duši.

A navíc, i když byl Reynolds Bancroft pěkný ničema, samotná Bancroftova nadace nepochybně sloužila bohulibým účelům. A co její hlavní stratég a šéf? Nebyl to snad také Bancroft? Ať se vyhýbal světlu ramp sebevíc, fakta hovořila jasnou řečí. Paul Bancroft nebyl jen velký filantrop, ale rovněž jeden z vůdčích duchů poválečné Ameriky – někdejší hvězda akademického nebe, přední teoretik morálky, jenž uváděl principy do praxe. Klan, mezi jehož členy patřil Paul Bancroft, měl pádný důvod k hrdosti. Pokud byl tohle způsob, jak dostát jménu Bancroftová, mohla jen doufat, že se jí to podaří.

Andreina nálada se vzdouvala jako na vlnách. Zahlédla svůj odraz v zrcadle a náhle si vybavila matčin pobledlý a ztrhaný obličej. Tak, jak ji naposledy spatřila před tou tragickou nehodou.

Možná by teď neměla být sama. Nedávný rozchod s Brentem Farleyem ji stále bolel. Měla by slavit, a ne se topit v mučivých vzpomínkách. Pozve na večeři pár přátel – to je nápad! Vždycky si přece říkali, že člověk se má chovat spontánně, tak proč to jednou taky nezkusit? Obvolala několik lidí, rychle skočila na nákup a prostřela stůl pro čtyři. Intimní záležitost. Duchové minulosti se jistě brzy rozplynou. Bylo úplně normální, že ji nová situace tolik zaskočila. Ale jestli tohle nebyl důvod k oslavě, tak co už?

* * *

Todd Belknap vyskočil z křesla. „Děláš si prdel?“

„Ale no tak,“ protáhl Garrison. „Sledovaná osoba umírá těsně předtím, než se ti podařilo instalovat odposlech. Jaká náhoda. Neexistuje tudíž žádný záznam o tom, co se doopravdy stalo.“

„Proč bych ho sakra zabíjel?“ Belknap byl zlostí bez sebe. „Jsem v soukromé kanceláři toho šmejda a chystám se odsud napíchnout celou podělanou síť. Ty snad neuvažuješ hlavou.“

„Ne, tys neuvažoval. Oslepil tě vztek.“

„Jo? A proč jako?“

„Neřesti a ctnosti – to jsou dvě strany stejné mince. Na jedné straně najdeš lásku a věrnost, na druhé slepou destruktivní zlost.“ Garrisonovy chladné šedé oči zkoumaly Belknapa jako lékařský přístroj ponořený hluboko do jeho vnitřností. „Netuším, kde jsi to slyšel nebo kdo ti to donesl, ale zjistil jsi, co se stalo Jaredovi. Dal sis dohromady, že za tím stojí Ansárí. A přehnal jsi to.“ Belknap jako by dostal facku. „Co se stalo Jaredovi?“

„Tak ty to nevíš?“ Z Garrisonova hlasu doslova kapalo opovržení. „Tvůj kámoš se stal v Bejrútu obětí únosu. Takže jsi vyčmuchal chlápka, co to měl podle tebe na svědomí. Typická zkratová reakce. Bohužel zničila celou naši operaci.“

„Jared…“

Oteklé šedé oči oslnily Belknapa jako dálkové reflektory. „Chceš dělat, žes to jako nevěděl? Vy dva jste přece byli vždycky spojení nějakým neviditelným poutem. Dvě plechovky na provázku, ať jste byli kdekoli na planetě. Pollux a Castor – ne náhodou vám takhle kluci z operací vždycky říkali. Jako dva hrdinové antického Říma.“

Belknap nebyl schopen slova. Připadal si jako zamrzlý v ledovém kvádru. Musel si dokonce připomínat, že má dýchat.

„Ale pokud se nepletu, jen Pollux byl nesmrtelný,“ pokračoval tučný ředitel. „Na to bys neměl zapomínat.“ Mírně zaklonil hlavu. „A ještě něco by sis měl uvědomit. My nemáme informace, že Jaredovo zmizení mělo co dělat s Ansárím. Může za tím stát jedna z mnoha radikálních organizací z údolí Bikáa. Hrál svoji roli tak věrně, že mu na to skočili a šli po něm. Jenže vztek nemá mozek, viď? Choval ses impulzivně a následkem toho jsi zmařil tisíce hodin práce na operaci.“

Belknap měl co dělat, aby se udržel. „Jared se dostával na stopu sponzorům teroru. Pracoval na straně nákupu.“

„A ty zase na straně prodeje. Dokud jsi celou akci nezničil.“ Veteránovy prošívané tváře se zkrabatily do úšklebku.

„Ty si snad sedíš na uších?“ vyštěkl Belknap. „Když ho přepadli, byl už na stopě. To něco znamená. Nebo snad věříš na náhody? Tohle špion přece nedělá.“ Odmlčel se. „Dost už o mně. Teď si musíme promluvit o Jaredovi. Jak ho dostat zpátky. Klidně si mě vyšetřuj a hodnoť, jak je libo. Ale prosím tě, počkej s tím týden.“

„Abys mohl podělat ještě něco? Ani omylem. Ty jsi přesně to, co si už organizace nemůže dovolit. Na prvním místě musí být vždycky práce, a ne jedinec, jenže ty z toho vždycky uděláš svoje osobní drama!“

Belknap cítil znechucení. „Panebože, chvíli se poslouchej…“

„Ne, ty poslouchej mě. Jak říkám, dneska je úplně jiná doba. Ta zatracená Kirkova komise nám strká prst do prdele. Poměr nákladů a výnosů pro nás nevypadá dobře. Škoda, kterou jsi napáchal s tím svým stupidním dramatem antické msty, se ani nedá vyčíslit. Takže ti řeknu, co tě čeká. Jsi na hodinu postaven mimo službu. Zahájíme vyšetřování podle všech předpisů a pravidel. Vřele ti doporučuju, abys s vnitřní inspekcí vzorně spolupracoval. Když se budeš chovat slušně, nějak to uhrajeme. Ale zkus dělat problémy a já se postarám, abys dostal, co zasloužíš. V tom případě se můžeš těšit na obvinění, kázeňský trest a možná taky na kriminál. Všechno hezky podle knížky.“

„Asi podle Kafkova Soudu, ne?“

„Skončil jsi, Geronimo, a tentokrát definitivně. Improvizace, instinkt, ten tvůj legendární čich – postavil sis na tom kariéru. Ale svět se změnil a ty ses zapomněl změnit s ním. Dneska hledáme stříbrnou kulku, a ne bourací závaží. Na tvůj úsudek už tady nikdo nedá. Což znamená, že ti nemůžeme věřit.“

„Musíš mě nechat dělat moji práci. Pošli mě do terénu, sakra. Jsem tam potřeba.“

„Jako mrtvýmu zimník, hochu.“

„Potřebujete zaplavit zónu. Vyslat tam někoho, kdo nemá svázané ruce. Víc špehů víc zjistí.“ Zarazil se. „Říkal jsi údolí Bikáa. Myslíš, že to byla jedna z Faraadových polovojenských skupin?“

„Snad,“ odtušil vysoký důstojník téměř mrzutě. „Nic se nedá vyloučit.“

Belknapovi přeběhl mráz po zádech. Členové skupiny Faraada al-Hasáního byli pověstní neobyčejnou krutostí. Vybavil si fotografie posledního uneseného Americana, vedoucího pracovníka jednoho mezinárodního hotelového řetězce. Ty obrazy měl do paměti vypálené kyselinou.

„Vzpomínáš si, co se stalo s Waldem Ellisonem?“ zeptal se Belknap tiše a naléhavě. „Ty fotky jsi viděl stejně jako já. Na víc než padesáti procentech těla měl popáleniny od páječky. Varlata mu našli v žaludku, částečně strávená – přinutili ho je sníst. Dokonce mu ořezali většinu nosu. Dali si načas, Wille. Byla to pomalá a strašná smrt. A stejně může dopadnout Jared Rinehart. Nesmíme ztrácet čas. Copak to nevidíš? Neuvědomuješ si, co ho čeká?“

Garrison zbledl, avšak jeho odhodlání zůstalo neochvějné. „Samozřejmě že jo.“ Uplynula dlouhá chvíle, než mrazivě dodal: „Jen mi je líto, že na jeho místě nejsi ty.“

„Poslyš, sakra, máš problém.“

„Já vím. Zrovna se na něj dívám.“ Garrison pomalu zavrtěl hlavou. „Sbal si krámy do krabic, nebo tě nechám sbalit já. Lepenka nebo mříže – máš na vybranou. Ale tady končíš.“

„Soustřeď se, Wille! Musíme si promluvit, jak dostaneme ven Jareda. Je naděje, že přijde požadavek výkupného, možná už dneska.“

„Je mi líto, ale takhle to nebude,“ ucedil manažer bezbarvě. „Rozhodli jsme se neustoupit.“

Belknap se k němu přitáhl. Znovu ucítil Garrisonův krém na holení. „Děláš si srandu.“

Garrison vystrčil bradu jako zbraň. „Tak poslouchej, ty blbečku. Jared strávil velkou část roku v převleku za Rosse McKibbina. Vynaložil na to svoje nejlepší schopnosti. A podpora operace stála tisíce normohodin práce. Kdyby zaměstnavatelé Rosse McKibbina podnikli to, co navrhuješ, nikdo by tomu neuvěřil. Drogoví dealeři výkupné neplatí, to pro začátek. A kvůli ztracenému prostředníkovi nevyšlou sto agentů pročesávat údolí Bikáa. Když to uděláme, jasně tím oznámíme, že Ross McKibbin je nastrčenou figurkou Spojených států. Což ohrozí nejen Jareda Rineharta, ale všechny spolupracovníky, s jejichž pomocí jsme podpořili jeho legendu. Já i Drucker jsme prošli fakta a dospěli ke stejnému závěru. Pokud bude Ross McGibbin prozrazen, v nebezpečí se ocitnou desítky dalších informátorů a agentů. Nemluvě o tom, že by akce stála přes tři miliony dolarů. Jeden moudrý muž kdysi řekl: ‚Nestačí jen něco udělat, ale stát si za tím.‘ Musíš odhadnout situaci, než do ní vlítneš po hlavě. To je věc, kterou jsi nikdy nepochopil. V tomhle případě není rozhodně řešením nějaká nějaká divoká přestřelka, kterou si nejspíš představuješ.“

Belknap se snažil ovládnout zlost, jež v něm kypěla. „Takže tvůj plán akce je… nic nedělat?“

Garrison se mu zadíval do očí. „Možná jsi byl v aktivním nasazení moc dlouho. Já jsem přežil výslechy někdejšího Churchova výboru na začátku sedmdesátých let. Proslýchá se, že ve srovnám s Kirkovým vyšetřováním to bylo jako lízání mezi nohama. Všichni ve špionáži teď doslova chodí po skořápkách.“

„Nechápu, jak v takové situaci vůbec můžeš mluvit o kravinách ve Washingtonu.“

„To právě agenti nikdy nepochopí. Kancelář je svým způsobem taky terén. Totéž se dá říct o parlamentu. I tady se vyhrávají a prohrávají bitvy. Pokud se vyškrtne nějaká položka z rozpočtu, tak se tím škrtne celá operace. Nemůžeme si dovolit, aby se rozkřikly zvěsti o nějakých nesrovnalostech. Proto si nemůžeme dovolit ani tebe.“

Belknap poslouchal ten vodopád nesmyslů s pocitem fyzického odporu. Normohodiny a dotace ze státního rozpočtu – to se skrývalo za „rozvážností“, již ředitel operací vzýval. Okázalá starost o bezpečnost a zajištění byla jen kouřovou clonou, ničím víc. Garrison pracoval ve vedoucí funkci tak dlouho, že už nerozlišoval mezi životy a rozpočtovými položkami. „Stydím se, že my dva děláme ve stejném oboru,“ vysoukal ze sebe Belknap.

„Ať uděláme cokoliv, situaci tím jen zhoršíme, sakra!“ Z Garrisonových očí sršely blesky. „Můžeš se aspoň na chvilku povznést sám nad sebe? Myslíš, že Druckerovi se myšlenka na ústup líbí? Myslíš, že já se tady chci kopat do prdele? Všechny to tady štve. Nebylo to lehké rozhodnutí, pro nikoho z nás. Ale přesto v tom panuje jednoznačná shoda.“ Jeho pohled odplul kamsi do prostoru. „Nečekám, že pochopíš širší souvislosti, ale nemůžeme si dovolit zasáhnout. Aspoň ne teď.“

Celou bytostí Todda Belknapa projel vztek, jako cyklon bičující vyprahlou pláň. Začni si s Polluxem a máš na krku Castora.

Prudkým pohybem paže smetl z Garrisonova stolu lampu i telefon. „Zajímalo by mě, jestli těm svým debilním výmluvám vůbec věříš. Jared si od nás zaslouží rozhodně něco lepšího. A taky to dostane.“

„Je konec,“ pronesl Garrison tiše.

Zlost jako vždy dodala Belknapovi sílu a on věděl, že jí bude potřebovat co nejvíc. Jared Rinehart byl nejlepší člověk, jakého kdy poznal, a nejednou v minulosti mu zachránil život. Přišel čas mu to splatit. Belknap tušil, že Jareda teď asi někde mučí a jeho šance na přežití klesají s každým dnem, s každou hodinou. Když se vyřítil z budovy úřadu, měl napjaté všechny svaly: duševní vzdor se změnil v tělesný. Prázdnou skořápku jeho já naplnil vír emocí – vztek, odhodlání a cosi nepříjemně blízkého krvelačnosti. Je konec, prohlásil Garrison. Je po všem, řekl předtím Drucker. Belknap věděl, že se jeho nadřízení mýlí.

Teprve to začalo.

3

ŘÍM

Předpisy jsou od toho, aby se dodržovaly, a Jusef Ali – stále pověřený ostrahou vily v ulici Angelo Masina – to měl na paměti, proto pravidelně podával hlášení do stísněného komunikačního centra v zadním rohu prvního patra budovy. Oplátkou obdržel sérii zpráv s různým zněním a stupněm naléhavosti. Avšak jádro bylo zřejmé: zesnulý pán měl sám své pány, kteří se dosud drželi stranou. Sídlo nyní přešlo do jejich majetku. Narušení bezpečnosti bylo třeba napravit a slabé články vyměnit. Selhání – a k selhání tu skutečně došlo – bylo třeba řádně potrestat.

Provedení trestu padlo na Jusefa Aliho. Kladli na něj velké nároky, musel se tedy snažit, aby jim dostál. Ujistil je, že nezklame. Nepatřil k lidem, kteří se vyhýbali riziku, neměl však ani ve zvyku zbytečně hazardovat.

Jusef Ali vyrostl v tuniské vesnici ležící jen sto padesát kilometrů od pobřeží Sicílie. Rybářské lodě mohly po ránu proplouvat kolem mysu Cap Bon z Tuniska do Agrigenta nebo Trapani, záleželo na proudech. V pobřežních osadách nedaleko Tunisu byly italské liry stejně rozšířené jako dináry. Jusef od útlého dětství mluvil italsky tak dobře jako arabsky a běžně vyjednával se sicilskými obchodníky ceny za otcovy úlovky. Už v pubertě zjistil, že člověku, který umí držet jazyk za zuby, se nabízejí ještě výnosnější druhy zahraničního obchodu. Itálie byla vyhlášenou zbrojařskou velmocí a jako taková patřila k největším exportérům pistolí, pušek a munice na světě. Tunisko zase oplývalo dychtivými a zkušenými prostředníky, kteří posílali podobnou výzbroj do zemí s vysokou poptávkou – jeden rok třeba do Sierra Leone, druhý zase do Konga nebo Mauretánie. Pašeráci nepotřebovali žádné certifikáty o konečném užití a další zbytečnosti, jimiž se úřady pokoušely omezit obchod se zbraněmi. Pohyb munice nemohly takové předpisy zastavit, stejně jako si oceánské proudy nedaly poroučet čarami na mapách. Šlo jen o to spojit nabídku s poptávkou – a obchodníci ze severu Afriky k tomu po celá staletí využívali tuniských přístavů, takže v tom byli opravdovými mistry, ať už se obchodovalo se solí, hedvábím nebo střelným prachem.

Samotný Jusef Ali byl také svým způsobem vzácným zbožím z dovozu. Poprvé na sebe upozornil, když odrazil půl tuctu banditů, kteří chtěli uloupit náklad ručních zbraní Beretta, s nímž cestoval do vnitrozemského skladiště poblíž města Béja. Jusef byl jedním ze skupiny čtyř mladíků, kteří měli zásilku hlídat. Brzy se však dovtípil, že nejméně dva jeho parťáci měli v útoku prsty – poskytli informace lupičům, nepochybně za peníze, a vytasením zbraní jen chabě předstírali odpor. Jusef zase předstíral tichý souhlas a otevřel gangsterům přívěs i bednu se zbraněmi, jako by jim chtěl ukázat, že zboží je v pořádku. Pak proti nim však nečekaně obrátil vlastní automatickou pistoli. Popadali k zemi jako malí hnědí ptáčci – lindušky a ťuhýci – na nichž si Jusef nacvičoval své střelecké umění za dlouhých odpolední ve vyprahlé venkovské krajině.

Když Jusef pobil lupiče, namířil na přeběhlíky a z jejich vyděšených tváří vyčetl zradu. Pak je jednoho po druhém odstřelil.

Dodávka proběhla bez dalšího incidentu. A Jusef Ali zjistil, že si udělal jméno. Když mu bylo těsně přes dvacet, ocitl se u nových zaměstnavatelů: jako řada drobných obchodníčků se zbraněmi po celém světě patřili do větší a dobře organizované sítě. Přidat se k ní znamenalo vydělávat. Klást odpor znamenalo záhubu. Překupníci byli pragmatici do morku kostí, a tak se rozhodli velice snadno. Ti nahoře občas využili práva silnějšího a přetáhli jim někoho, jehož zvláštních schopností mohli využít. Jusef Ali pocházel z kmenového společenství, v níž byla taková feudální oddanost zcela běžná. Výcvik, který mu poskytli, přijal s vděčností. Vyšší zodpovědnost, jíž ho pověřili, přijal s důstojným klidem. A kromě toho, smysl jeho nadřízeného pro disciplínu podtrhovala značná dávka krutosti. Když dostal místo přímo v Ansárího domě, viděl na vlastní oči, jaký trest stihl toho, kdo své povinnosti neplnil náležitě. Občas dokonce pomáhal s jeho vykonáním.

A teď tak činil znovu. Obětí byl mladý strážný, který se nechal omámit a zavřít do skříně. Jeho zjevný nedostatek bdělosti se nedal označit jinak než jako hrubé selhání. Jusef ho opakovaně požádal, aby přesně popsal, jak ho přemohli. Muž se sice kál, ale popíral, že by se dopustil nějaké chyby. Musel proto dostat exemplární trest.

Jusef sledoval spoutaného mladíka, jenž visel nohama těsně nad zemí a kolem krku měl omotaný provaz pevně přivázaný k trámu na stopě výslechové komory. Lepší ty než já, pomyslel si Tunisan jízlivě. Strážce se velice pomalu dusil. Jeho obličej měl temně šarlatový odstín a u úst se mu tvořila jemná pěna, jak se slábnoucí proud vzduchu tlačil přes staženou tkáň a nahromaděné sliny. Jusef si znechuceně všiml tmavé skvrny v jeho rozkroku. Muž měl sice zlomený vaz, smrt však vůbec nespěchala. Zbývaly mu ještě nejméně dvě hodiny při plném vědomí. Alespoň měl čas se zamyslet nad svými činy a zločiny. Teď mohl litovat, že zanedbal své povinnosti.

Jusef věděl, že pro tělo ráno přijdou jiní. A uvidí to. Uvidí, že Jusef nestrpí selhání. Uvidí, že Jusef ze svých nároků nesleví. Vezmou si z něho příklad. Slabé články budou vyměněny.

O to se Jusef Ali postará.

* * *

Andrea si nalila sklenku vína a šla se nahoru převléct. Chtěla se zase cítit normálně. Moc jí to však nepomohlo. Připadala si… jako Alenka v říši divů, která vypila čarovný lektvar a vyrostla do obřích rozměrů. Dům jí najednou připomínal příbytek pro panenku a pokoje kolem ní se zmenšovaly. V chodbě před ložnicí zakopla o nějakou botu: byla to rozvázaná pánská teniska. Zpropadený Brent Farley, pomyslela si a na několik vteřin vzplanula. Ještě že jsem se ho zbavila. Ta myšlenka by ji potěšila ještě víc, kdyby k rozchodu zavelela ona, jenže takhle jejich vztah nedopadl.

Brent byl o pár let starší a pracoval ve velké pojišťovně jako viceprezident pro rozvoj obchodu. Byl ctižádostivý, výřečný, měl hluboký hlas. Dobře se oblékal, hrál squash jako o život, několikrát denně kontroloval své osobní účty a během rádoby romantických schůzek věčně brouzdal v mobilním telefonu. Zrovna před týdnem se kvůli tomu strašně pohádali. „Možná by sis mě konečně všiml, kdybych ti poslala textovku,“ postěžovala si v restauraci. Stačila by jí jen omluva. Té se však nedočkala. Namísto toho se spor vystupňoval, když Brent udělal narážku na její „přízemní“ povahu. Prohlásil, že z ní má deprese. Pečlivě si posbíral své věci, naložil je do svého černého sporťáku Audi a odjel. Žádné práskání dveřmi, žádné házení nádobím, žádné kvílení pneumatik před domem. Ani se pořádně nerozčílil – s tím bylo nejtěžší se smířit. Choval se odmítavě a pohrdlivě, to ano, ale skutečnou zlost neměl. Jako by mu za to ani nestála. Zřejmě byla příliš „přízemní“.

Otevřela šatník. Nezapomněl si tam Brent něco? Ničeho si nevšimla. Ustálila pohled na vlastním oblečení a náhle pocítila, jak se v jejím nitru vzdouvá cosi drobného a tesklivého. Na ramínkách úhledně visely její pracovní kostýmy, večerní šaty a oděvy pro volný čas snad ve všech odstínech modré, broskvové a béžové.

Právě šatník – ne bůhvíjak velký, ale vybraný – byl vždycky její chloubou. Milovala levné obchody jako Filenes Basement a dokázala rozpoznat výhodnou, ale přitom kvalitní věc, jako když volavka zbystří rybu. A pokud člověk není snob, musí se ohlížet na cenu, jak tvrdila svým přítelkyním. Rada neokázalých značek typu Evan Picone nebo Bandolino uměla vyrobit pěkné kousky, téměř nerozlišitelné od originálu. Hádej, kolik jsem za tohle dala? – tuhle hru hrály s kamarádkami, když si zrovna nestěžovaly na práci nebo na chlapy, a Andrea v ní byla mistryní. Co třeba ta krémová hedvábná blůzka, kterou sehnala za třicet babek? Když ji viděla Susanne Muldowerová, užasle vyjekla, že stejnou mají u Talbota za sto deset! Andrea nostalgicky hladila látky, jako když člověk listuje ročenkou ze střední školy a kroutí hlavou, jaký kdysi býval: to nadšení, ta nevinnost, ty pupínky…

Suzanne Muldowerová, s níž se znala už od jedenácti let, přišla jako první. Bylo to pozvání na poslední chvíli, ale Muldowerová toho nemusela moc rušit: jen schůzku s mikrovlnkou a dévédéčkem, jak sama přiznala. Melissa Prattová – štíhlá blondýnka se světáckým chováním a pomalu uvadajícími nadějemi na kariéru herečky – dorazila o pár minut později s přítelem, s nímž chodila už osm měsíců. Jeremy Lemuelson byl malý zavalitý chlapík, který pracoval jako stavební inženýr v Hartfordu, vlastnil dva veterány Stratocaster, a protože ve volném čase maloval, považoval se tak trochu za umělce.

Večeře nebyla nic nóbl, jak Andrea dopředu varovala: hrnec těstovin s omáčkou ze sklenice, několik vedlejších chodů, které koupila u pultu polotovarů v supermarketu, a velká láhev vína Vouvray.

„Takže proč jsi nás vlastně svolala?“ zeptala se Suzanne, když ochutnala těstoviny a doprovodila to povinným obdivným mručením. „Říkala jsi, že dneska večer budeme slavit.“ Obrátila se na Melissu. „A já jí povídám: ‚Musíš nás nechat hádat‘.“

„Brent ti koupil prstýnek, že jo?“ ozvala se Melissa. Šlehla po Suzanne vítězoslavným pohledem typu „já ti to říkala“.

„Brent? Ale běž,“ vypískla Andrea a usmála se přimhouřenýma očima. S Melissou bydlela, když studovala postgraduál, a její přítelkyně už tehdy projevovala sesterský zájem o Andreiny milostné úspěchy i nezdary.

„Povýšili tě?“ zkusila to Suzanne.

„Že ty máš zaděláno!“ Melissa se zatvářila starostlivě.

„Myslíš asi ten česnekový chleba, co je v troubě,“ odtušila Andrea. „Voní dobře, viďte?“ Odběhla do kuchyně a přinesla ho na stůl. Byl o něco křupavější než měl.

„Už vím. Vyhrála jsi ve sportce.“ Jeremyho jízlivý příspěvek do diskuze. Tvář měl plnou nerozžvýkaného jídla, takže připomínal veverku.

„Přihořívá,“ odvětila Andrea.

„No tak, holka, ven s tím!“ Suzanne sáhla přes stůl a sevřela jí ruku. „Nenech nás trpět.“

„Já už umírám,“ zanotovala Melissa. „Tak povídej!“

„No, jde o to…“ Andrea se podívala na tři dychtivé tváře a řeč, kterou si nacvičovala, jí náhle připadala kostrbatá a chvástavé. „Ehm, jde o to, že mě oslovila… Bancroftova nadace. Mám se stát členkou správní rady.“

„To je paráda,“ zavýskla Suzanne.

„Koukají z toho nějaké peníze?“ zeptal se Jeremy a drhnul si mozol na pravém ukazováku.

„Ale jo,“ odpověděla Andrea. Dvanáct milionů dolarů.

„Fakt?“ Jemné popíchnutí.

„Je to dost lákavá nabídka. Odměna jen za práci a…“ Zarazila se a v duchu si spílala: Chováš se jako káča! „Poslouchejte me, sakra. Dávají mi…“

Ta slova jí nešla přes jazyk. Nedokázala je vyřknout. Až to udělá, všechno se mezi nimi změní. Tohle vůbec nedomyslela. Jenže zatajit jim to nemohla – kdyby se to později dozvěděli, vypadalo by to divně. Toho večera se nikoli poprvé zadrhla. „Heleďte, jsou to prostě šílený prachy.“

„Sílený prachy,“ zopakovala Suzanne jedovatě. „Stály by za hřích?“

„Je to jedna z situací typu ‚řekla bych ti to, ale pak bych tě musela zabít‘?“ otázala se Melissa. Kdysi dostala drobnou roli v epizodě jednoho televizního seriálu, který měl podobnou zápletku.

„Mně počty nikdy moc nešly. Znamená ‚šílený‘ víc nebo míň než ‚nehorázný‘?“ zeptal se Jeremy rozčileně.

„Jasně, je to tvoje soukromá záležitost,“ ucedila Suzanne tónem, při němž by se srazilo mléko. „Musíme to respektovat.“

„Dvanáct,“ špitla Andrea. „Milionů.“

Ostatní na ni dál zírali v užaslém tichu, až se Jeremy málem udusil s plnou pusou těstovin. Bouchl sklenkou vína o stůl. „Děláš si prdel,“ pravil nakonec.

„To je nějaká sranda, že jo?“ zeptala se Melissa. „Nebo nějaká scénka?“ Melissa se otočila k Suzanne. „Když jsem chodila na hodiny herectví do studia, Andrea mi pomáhala při improvizačních cvičeních a já měla vždycky pocit, že jí to jde líp než mně.“ Andrea zavrtěla hlavou. „Sama tomu nemůžu uvěřit.“

„A tak se z housenky stal motýl,“ řekla Suzanne a na obou tvářích jí naskočil červený flíček.

„Dvanáct milionů dolarů,“ hlesla Melissa melodicky, jako by si vtloukala do hlavy novou roli. „Gratuluju! Hrozně moc ti to přeju! To je ne-u-věřitelný.“ Z posledního slova se stala tři. „To chce přípitek!“ zvolal Jeremy a dolil si víno. Nálada byla povznesená a veselá, ale když jídlo vystřídala káva a likér, radost jako by se přetavila v závist. Nebo si to jen namlouvala? Její přátelé spřádali plány, jak by měla s tím nečekaným obnosem naložit, byly to však samé bláhové a banální nápady, které jako by vypadly z televizních pořadů o slavných a zámožných. Jeremy se s mírným odporem rozpovídal o jednom boháči, u něhož jako kluk pomáhal na zahradě. „Byl to úplně normální chlápek, nikdy se nevytahoval,“ tvrdil Jeremy, jako by si toho magnáta ze stáčírny pepsi-coly měla vzít Andrea za příklad.

Po nejméně desáté zmínce o Donaldu Trumpovi a třicetimetrových jachtách Andrea požádala: „Nemůžeme změnit téma?“

Suzanne ji zpražila pohledem typu „jen se, holka, nedělej“ a zeptala se: „A o čem bys jako chtěla mluvit?“

„Myslím to vážně,“ řekla Andrea. „Jak se máš třeba ty?“

„Neměj péči, zlato,“ odvětila Suzanne, jako by předstírala, že ji to urazilo. Andrea si však vzápětí uvědomila, že to bylo poněkud jinak. Její kamarádka dělala, že uraženost jen předstírá.

Takže takové to teď bude.

„Nedá si někdo ovocný čaj?“ zeptala se Andrea rázně. Cítila, že ji začíná bolet hlava.

Suzanne na ni zírala, ani nemrkla. „Víš jak jsi vždycky říkala, že nejsi jedna z těch Bancroftů?“ zeptala se celkem vlídně. „Tak já ti něco povím: právě ses jí stala.“

* * *

V potemnělé místnosti ozářené jen modravým jasem plochého monitoru hbité prsty jemně laskaly vypouklé klávesy. LCD obrazovka se naplňovala a zase vyprazdňovala. Slova, číslice. Žádosti o informace. Potvrzení plateb. Rušení plateb. Udělování odměn i jejich odpírání. Sankce a pobídky. Data proudila dovnitř i ven. Byl to počítač připojený k bezpočtu jiných po celém světě, přijímající a vysílající proud bitů, tu kaskádu jedniček a nul, a logických bran v zavřené či otevřené poloze, složek tak titěrných jako atomy, z nichž se skládají mohutné budovy. Pokyny v digitální podobě byly vydávány a obměňovány. Údaje se shromažďovaly, porovnávaly a vyhodnocovaly. Velké částky létaly po celém světě z jednoho finančního ústavu do druhého a končily na číslovaných kontech ukrytých v jiných účtech. Následovaly další instrukce a prostřednictvím složitých cestiček byli najímáni další agenti.

Tvář v místnosti ozařoval jen měsíční svit obrazovky. Avšak příjemci zpráv nesměli spatřit ani to. Hlavní mozek jim zůstával utajen, mlhavý jako ranní mlha a vzdálený jako slunce, které ji rozežene. Dotyčnému vytanul na mysli úryvek ze starého spirituálu. On má v rukou celý svět.

Klapám do kláves téměř zanikalo v okolním ruchu, byly to však zvuky informací a činů: zvuky peněz, jež měnily to první v druhé. Zvuky moci. V levém dolním rohu klávesnice se nacházely klapky označené PŘÍKAZ a ŘÍZENÍ. Byl v tom kus ironie i pravdy a osoba sedící u počítače si obojí dobře uvědomovala. To jemné ťukání bylo skutečně hlasem příkazů a řízení.

Poslední šifrovaná zpráva spatřila světlo světa. Končila větou: Čas hraje zásadní roli.

Čas. Jedinou věc, kterou člověk nemůže řídit či spoutat příkazy, bylo třeba ctít a respektovat.

Mrštné prsty, tiché klapání tlačítek – a autor připojil podpis. GENESIS.

Tím jménem se zaklínaly stovky lidí na celé planetě. Pro mnohé znamenalo příležitost a podněcovalo jejich hamižnost. Jiní ho však vnímali jako symbol něčeho docela jiného a strašilo je ve snech. Genesis. Začátek. Ale čeho?

4

V letadle do Říma Belknap podřimoval – vždycky vynikal schopností naspat si něco „do zásoby“ – jeho spánek byl však neklidný a utrápený. A po procitnutí zaplavily jeho mysl vzpomínky, jako když se mouchy slétnou na zdechlinu. V životě už utrpěl hodně ztrát a odmítal Rinehartovi dovolit, aby potvrdil to nenáviděné pravidlo: že ti, na nichž mu nejvíc záleží, skončí špatně. Někdy mu to připadalo jako prokletí v antické tragédii.

Kdysi měl být jeho život jiný. Ačkoli na prahu dospělosti přišel o celou rodinu, vše nasvědčovalo tomu, že se z něj stane normální manžel. Ty myšlenky vpluly do jeho zorného pole, opsaly kruh temnotou a bolestně ho zasáhly.

Samotná svatba se odehrála v komorním duchu. Pár Yvettiných přátel a kolegů z Úřadu pro zpravodajství a výzkum při ministerstvu zahraničí, kde pracovala jako překladatelka. I Belknap pozval jen několik lidí z práce, žádné blízké příbuzné totiž neměl. Jared mu šel samozřejmě za svědka a jeho nezištnou přátelskou přítomnost bral Belknap jako další požehnání. První noc líbánek v letovisku nedaleko Punta Gorda v Belize. Byl to závěr kouzelného dne. Viděli papoušky a tukany sedící na palmách, delfíny a kapustňáky rejdící v azurových vodách. Zaskočil je jekot vřešťanů podobný burácení oceánu, teprve po chvíli odhalili jeho pravý zdroj. Před obědem si vyrazili v loďce na malý útes viditelný jako čára bílé pěny necelý kilometr od břehu a tam při potápění objevili další magickou říši. Před očima jim zářily barvy samotných korálů, ale také hejna duhových ryb, nekonečně pestrých. Yvette znala jejich názvy v několika jazycích – její otec byl totiž diplomat, jenž sloužil v metropolích největších evropských zemí. S potěšením mu ukazovala purpurové mořské houby a korálové rybky s podivuhodnými jmény, které vypadaly jako stvoření z jiného světa. Když se přiblížil k rybě připomínající japonský vějíř s bílými a oranžovými proužky, Yvette mu sáhla na ruku a vynořili se na hladinu. „To je perutýn, lásko,“ sdělila mu a její hnědé oči se blyštily jako samotné moře. „Je lepší ho obdivovat z dálky.“ Dodala, že může z ostnů vypouštět silný jed. „Vypadá jako podmořská kytka, co? Ale jak řekl Baudelaire, ‚La ou il y ala beauté, on trouve la mort‘. Tam, kde je krása, člověk nachází smrt.“

Belize nebyl žádný ráj. Oba dobře věděli, že zde panovala chudoba a násilí, a to nedaleko od nich. Potkali tam ovšem i krásu a v ní se skrývala určitá pravda, přinejmenším pravda o nich samotných: o jejich schopnosti vnímat tu nádheru a nechat se jí unášet. Na tom útesu tenkrát zažil něco, co si chtěl navždy uchovat. Uvědomoval si, že stejně jako ty oslepivě zářivé ryby po vylovení zšednou, ani jeho vnitřní pravda nejspíš nepřežije fádnost každodenního života. Tak ji poznej teď, nabádal se v duchu.

Stejný večer, pláž nasvícená měsícem: vzpomínky byly zlomkovité, nic víc než hromádka drásavých třísek. Nemohl je vytáhnout bez krvácení. Útržky. Skotačili s Yvette na písku. Cítil někdy takovou bezstarostnost? Nikdy předtím a rozhodně nikdy potom. Měl před očima Yvette, jak k němu běží po soukromé pláži. Byla úplně nahá a vlasy – i ve stříbřitém světle měsíce zlatavé – jí stékaly po ramenou. Z její tváře sálala božská blaženost. Teprve tehdy uviděl malý rybářský škuner kotvící u břehu, jehož si předtím nevšiml. Vyšlehly z něj dva přesně mířené záblesky. Skutečně zahlédl plamínky u hlavně, nebo si je později domaloval, když se snažil pochopit to, co doopravdy spatřil? Jeden náboj jí protrhl hrdlo, její měkké jemné hrdlo, druhý se zaryl do těla. Samotné střely však neviděl, jen jejich následky. Vzpomínal si, jak na něj Yvette padla, jako by ho chtěla obejmout, a že jeho šokovanému mozku trvalo dlouhé vteřiny, než pochopil, k čemu došlo. Zaslechl řev – snad vzdálený hrdelní skřek naříkající opice, snad bušení příboje, ale nesrovnatelně hlasitější – a až za chvíli si uvědomil, že to křičí on sám.

Tam, kde je krása, člověk nachází smrt.

Z pohřbu, který už se odehrál ve Washingtonu, si nevybavoval o mnoho víc než skutečnost, že pršelo. Farář mluvil, ale Belknap jako by měl v hlavě vypnutý zvuk: neznámý člověk v černém hávu s profesionálně zasmušilým výrazem pohyboval ústy. Nepochybně odříkával modlitby a vyjadřoval rituální útěchu – ale co měl s Yvette společného? Belknap si připadal jako v nějakých neskutečných kulisách. Znovu a znovu se nořil do hlubin vlastní mysli a snažil se vydolovat tu žhnoucí pravdu, kterou tehdy poznal na korálovém útesu. Bezvýsledně. Zbyla jen vzpomínka na vzpomínku, která dočista zmizela, nebo se snad schovala do tvrdé skořápky, kde měla zůstat navěky nedobytná.

Nebylo žádné Belize, žádná pláž, žádná Yvette, žádná krása, žádná věčná pravda. Byl jen hřbitov, křiklavě zelený pruh půdy s výhledem na řeku Anacostia. Kdyby při něm nestál Jared Rinehart, asi by se z toho všeho zhroutil.

Rinehart byl jako skála. Jediný pevný bod v jeho životě. Truchlil za Yvette společně s Belknapem, ale ještě víc se trápil kvůli svému příteli. Belknap však o lítost nestál, což Rinehart vycítil a zmírňoval svůj soucit jízlivostí. „Kdybych tě tak dobře neznal, Castore,“ prohodil jednou Rinehart, vzal ho kolem ramen a stiskl s vřelostí, jež neladila s jeho slovy, „tak bych řekl, že jsi smolař.“

Přes palčivá muka, jež prožíval, se Belknap zmohl na úsměv a dokonce se krátce zasmál.

Pak mu Rinehart pohlédl do očí. „Na mě se můžeš vždycky spolehnout,“ ujistil ho tichým hlasem. Mluvil prostě a otevřeně. Krevní přísaha, jíž se jeden bojovník zavazuje druhému.

„Já vím,“ odpověděl Belknap. Slova se mu zadrhla v krku. „Já vím.“ A opravdu to věděl.

Neporušené pouto věrnosti a cti: i v něm se ukrývala hluboká pravda. V Římě musel z té pravdy čerpat. Ti, kdo ublížili Polluxovi, se museli mít před Castorem na pozoru. Vzdali se svého práva na bezpečí.

Vzdali se práva na život.

* * *

Limuzína, jež zastavila před Andreiným domem, působila naprosto nepatřičně: Mercedes-Benz 560 SEL, dlouhý, elegantní, černý. Do skromné ulice plné malých domků s malými zahrádkami se hodila asi jako lipicánský kůň. Odpoledne však zasedala správní rada, a jak vysvětlil Horace Linville, cesta do sídla nadace vedla přes řadu neoznačených křižovatek v okrese Westchester. Takže pro ni raději poslali auto. Ještě by někde zabloudila.

Ke konci dvouhodinové jízdy šofér zamířil z jedné úzké silničky do druhé. Zřejmě šlo o staré kravské stezky, jež teprve nedávno dostaly asfaltový koberec. Jen málo ulic neslo nějaké označení. Andrea se snažila zapamatoval posloupnost odboček, přesto si nebyla jistá, že by napodruhé trefila sama.

Vesnička Katonah ležící šedesát kilometrů severně od Manhattanu v sobě podivně snoubila venkovský ráz s bohatstvím. Vlastní osada spadala pod město Bedford a byla ztělesněním viktoriánského šarmu. To hlavní se však nacházelo na jejím lesnatém okraji. Právě zde si vybudovala ohromnou pevnost rodina Rockefellerů, stejně jako mezinárodní finančník George Soros a řada dalších miliardářů, o nichž veřejnost vůbec nic nevěděla. Lidé, kteří žili v nepředstavitelné hojnosti, z nějakého důvodu často zatoužili bydlet právě v Katonah. Víska dostala jméno po indiánském náčelníkovi, který ji v devatenáctém století odprodal, a díky své venkovské přitažlivosti i obchodnímu duchu – nákupu a prodeji majetku, informací i duší – od té doby jen vzkvétala.

Hrbolatá silnice začala testovat dokonce i polštářové tlumiče Mercedesu SEL. „Promiňte, cesta je trochu kamenitá,“ pravil mdlý řidič. Oblast, kterou projížděli, tvořila nevyužívaná zemědělská půda, která v posledních desítkách let znovu zarostla stromy. Z nich se nakonec vyklubal pěkný dům – červené cihly s rohy a římsami z portlandského vápence. Tri podlaží završená břidlicovou mansardovou střechou měla impozantní vzhled bez zbytečné okázalosti.

„To je nádhera,“ vypravila ze sebe Andrea. „Tohle?“ Řidič se zakuckal v chabém pokusu zamaskovat smích. „To je strážní domek. Sídlo nadace je asi ještě o kilometr dál.“ Když se přiblížili k plotu, část ohýbaných železných prutů zakončených hroty se rozestoupila a oni vjeli do lipové aleje.

„Panebože,“ vydechla Andrea o pár minut později. To, co z dálky vypadalo jako pahorek, kus vzedmuté země, byla ve skutečnosti velká zaoblená stavba ze šindele a kamene, napohled stará, ale nevšední. Neměla nic z obvyklého majestátu anglických venkovských sídel: iááaé gotické prvky, okna s olověnými rámečky, rozlehlá křídla či nádvoří. Sestávala z jednoduchých tvarů – kuželů, sloupů, obdélníků – a jako stavební materiál posloužilo dřevo a pískovec z místního kamenolomu. Syté odstíny rezavě červené, sépiové a okrové tvořily paletu, díky níž dům tak dobře splýval s okolím. Když Andrea přišla blíž, s překvapením si uvědomila jeho velikost a eleganci každého detailu: široké oválné terasy, stěny obložené šindelem, jemně asymetrické tvary. Budova byla ohromná, avšak natolik nenápadná, že vypadala jako výtvor přírody, nikoli člověka. Andrea zatajila dech.

„Je to nádhera,“ přitakal šofér. „I když pan Bancroft na to moc nehledí. Kdyby bylo po jeho, prodal by to tady a přestěhoval by se do hotelu. Ale stanovy to prý nedovolují.“

„Ještě že tak.“

„Myslím, že teď je to částečně i vaše.“ Auto zajelo na štěrkové parkoviště vedle rozlehlé stavby. Když Andrea vykročila z nízké verandy do předsálí zalitého světlem, podlomila se jí kolena. Vzduchem se linula ta nejjemnější vůně starého dřeva a leštěnky. Okamžitě ji uvítala upjatá dáma se širokým úsměvem a tlustým kroužkovým pořadačem.

„Program,“ vysvětlila jí žena s topornými měděnými vlasy a nosem nahoru. „Jsme rádi, že vás tu máme.“

„Krásný dům,“ ukázala Andrea kolem sebe. Žena rázně přikývla, aniž by se její nalakované vlasy pohnuly. „Byl postaven v roce 1915 podle projektu H. H. Richardsona, který ho za svého života nedokázal uskutečnit. Třicet let po jeho smrti zuřila první světová válka a naše země se chystala vstoupit do boje. Byla to temná doba. Ale ne pro Bancroftovy.“

To je fakt, napadlo Andreu – netradovala se historka o jistém Bancroftovi, který za první světové války zbohatl na zbraních? Její zájem o dějiny se nikdy nezaměřoval na otcovu rodinu, hrubý obrázek si však udělala.

Zasedací místnost správní rady se nacházela v prvním patře. Okna s množstvím tabulek vedla do terasové zahrady překypující svěžími barvami. Andrea byla uvedena k místu u dlouhého stolu, který dřív zřejmě sloužil k hodovním účelům, kde už sedělo nejméně deset dalších lidí, zřejmě radních a zaměstnanců nadace. V rohu síně byl připraven elegantní čajový a kávový servis. Muži a Ženy kolem stolu si tlumeně povídali, a zatímco Andrea okázale listovala deskami, k jejím uším se doneslo množství záhadných výrazů: kluby, o nichž v životě neslyšela; názvy, které mohly znamenat značky jachet anebo také doutníků; honosná, avšak zcela neznámá jména soukromých škol. Ze dveří na druhém konci sálu vyšli dva muži v oblecích v doprovodu mnohem mladšího asistenta. Konverzační šum začal slábnout.

„To jsou programoví manažeři nadace,“ vysvětlil muž sedící po Andreině pravici. „Bude prezentace.“ Andrea se obrátila k sousedovi: trochu zavalitý, prošedivělé vlasy s přehnaným množstvím gelu, který uchovával viditelné tahy hřebene. Jeho opálená tvář neladila s bílýma rukama bez jediného chloupku a třásně vlasů nad čelem získaly oranžový nádech.

„Já jsem Andrea,“ řekla.

„Simon Bancroft,“ představil se. Jeho nevýrazné oči měly šedavý odstín naleštěné pistole. Andreu upoutalo jeho podivně nehybné čelo: obočí se mu při řeči snad ani jednou nezvedlo. „Vy jste ta Reynoldsova holka, že jo?“

„Byl to můj otec,“ odvětila s významovým zabarvením, které určitě nepochopil. Nebyla žádná Reynoldsova holka. Když už, tak Lauřina.

Dcera černé ovce rodiny.

Dostala záchvat nepřátelství k muži vedle ní, jako by uslyšela volání dávné krevní msty, vzápětí jí to však zase přešlo. V tu chvíli si uvědomila, že kupodivu netrpí pocitem nepatřičnosti. Bůhvíproč jí totiž připadalo, že tam naopak patří. Patří, nepatří? Jak to s ní vlastně bylo?

A co kdyby si mohla sama vybrat?

* * *

Ohař už běží, pomyslel si Todd Belknap jízlivě. Třeste se! Každý poklop v Římě byl označen iniciálami „SPQR“. Senatus Populusque Romanus: Senát a lid římský. Kdysi to bylo velké politické gesto, napadlo ho. Dnes z něj zbyla pouhá značka, jak už to s velkými politickými gesty chodívá. Nadzvedl víko drobným páčidlem a sestoupil po únikovém žebříku na vratkou dřevěnou lávku v zatuchlém prostoru o výšce zhruba sedmi a šířce necelých dvou metrů. Přepnul baterku do střední polohy a přejel s ní kolem dokola. Po stěnách betonové jeskyně se hemžili vodní brouci. Kabely o tloušťce doutníku tvořily na zdech pestré závěsy – černé, oranžové, červené, žluté a modré. Padesát let staré telefonní dráty visely ve společnosti koaxiálů ze sedmdesátých a osmdesátých let i moderního kabelu z optických vláken, který sem natáhly technické společnosti Enel či ACEA. Většině lidí jezdících v dodávce s nápisem Enel a se stejným znakem na kombinéze by barevné rozlišení zřejmě něco říkalo. Belknap byl výjimkou z pravidla.

Na stropě se tvořily krůpěje vody, jež bobtnaly a v nepravidelných intervalech odkapávaly. Belknap se podíval na malý světélkující kompas. Vila se nacházela dvě stě metrů odsud a on snadno zdolal větší část trasy, jelikož hlavní rozvodný tunel vedl souběžně s ulicí.

Správní chlapi se nevzdávají, napadlo ho. Ani ti druzí.

Výhrůžky a protesty Willa Garrisona strávil jako porci zkažených ústřic. Nezašel někdy v minulosti příliš daleko? Ale jistě. Belknap nebyl z těch, kdo na křižovatce čekají na zelenou. Papírování nepatřilo k jeho silným stránkám. Klenba světa je dlouhá, ale stáčí se směrem ke spravedlnosti, pravil jakýsi prorok, a Belknap doufal, že se nemýlil. Když to však trvalo zbytečně dlouho, rád spravedlnosti sám pomohl.

Neměl ve zvyku přehnaně zkoumat vlastní nitro, ale rozhodně si o sobě nedělal iluze. Věděl, že dokáže být prchlivý, výbušný a někdy i surový. Stávalo se – byť jen vzácně – že mu zlost zatemnila mozek, a v takových chvílích si uvědomoval, co znamená slovo posedlost. Nadevše si cenil loajality: byla to hybná síla jeho života. Neznal nic odpornějšího než zradu. Nebyla to však věc přemýšlení. Šlo o živočišné přesvědčení vycházející ze samotné podstaty jeho bytosti.

V lávce se objevila metrová mezera: tunel kopírující ulici nahoře tady zatáčel. Belknap si propasti všiml na poslední chvíli a přeskočil ji. Jeho náčiní – páčidlo a vystřelovač kotvy – ho přitom bolestivě bouchly do stehna. Vystřelovač sice patřil k menším modelům, kryt vyrobený z lehkého polymeru byl přesto celkem objemný a hák se třemi hroty věčně vypadával ze suchých zipů.

Navzdory inkoustovému mraku důvodů, který Garrison vypustil jako chobotnice, Belknapovi všechno napovídalo, že mezi Ansárího vraždou a zmizením Jareda Rineharta existuje souvislost. Nemohl se však řídit pouze instinktem. Belknapovi přátelé z Konzulárních operací – jeho opravdoví přátelé – ho kvůli Garrisonovým žvástům nezavrhli, a když na jednoho z nich udeřil, dozvěděl se o několika velice zajímavých hlášeních. Jejich zdrojem byly takzvané „nejmenované kanály“ – přísně utajení spolupracovníci – a jak jeho přítel analytik varoval, situace byla krajně nejasná. Podle jistých náznaků však Rinehartovy únosce buď naverbovala nebo přetáhla jiná, mnohem nebezpečnější organizace. I vodiči loutek měli své pány. Skutečně mohlo jít o převzetí jedné sítě jinou, mocnější. Vražda Chalíla Ansárího by do této rovnice zapadala.

Musel už být blízko vily. Avšak stezka, po níž dosud kráčel, ho nemohla zavést až k domu. Kabel totiž vstupoval dovnitř tvrzeným potrubím z PVC o průměru pouhých několika centimetrů. Vedení pro vodu a odpad bylo široké necelých třicet centimetrů. Když ovšem důkladně porovnal architektonické plány s geologickým průzkumem, našel jinou cestu. Údržba čtyř set kilometrů římských akvaduktu, z nichž drtivá většina vedla podzemím, vyžadovala celou legii zaměstanců pracujících pod vedením Curator Aquarum, správce vodovodů. A Curator Aquarum vždycky dbal na to, aby se vodní cesty stavěly s ohledem na snadnou údržbu a opravy. V pravidelných odstupech byly proto rozmístěny zakryté otvory, předchůdci dnešních přístupových panelů, jimiž se ucpaná místa mohla rychle vyčistit. V provrtané zemi pod ulicemi Říma se moderní rozvodné chodby pravidelně protínaly se šachtami starých akvaduktu, včetně Trajánského. Belknap se znovu podíval na kompas a také na jakýsi krokoměr, který ukazoval horizontální postup. Díky těmto dvěma přístrojům mohl určovat svou polohu. Zastavil se před kovovými vraty a protáhl se do sousedního tunelu, kudy vedlo potrubí s plynem a vodou. Vzduch byl zatuchlý jako stojatá voda, čpěl hlínou, plísní a houbami, které tu vyrůstaly celé stovky let. Zatímco kanál s kabely vedl v podstatě rovnoběžně s ulicí nahoře, jeskynní prostor, do nějž Belknap nyní vstoupil, se brzy začal svažovat. Každým krokem klesal hlouběji do podzemí. I vzduch jako by houstl a páchl po síře.

Tunel – i když to byla spíš sluj se stropem rozdroleným staletími eroze a dnem pokrytým sutinami, která měla blíž k přírodnímu geologickému útvaru než kanálu vyhloubenému člověkem – se střídavě zužoval a rozšiřoval a cesta k cíli vyžadovala hodně ohýbání a klikatých zákrut podzemním bludištěm. Do některých chodeb pravděpodobně stovky let nevkročila lidská noha.

Napadla ho svízelná myšlenka, že kdyby upustil baterku nebo kompas, mohl by se snadno ztratit a jeho tlející kostru by našel až další pomatený průzkumník za dlouhou řádku let.

Pod přilbou měl vlasy nasáklé potem. Musel se zastavit a ovázat si čelo kapesníkem, aby mu palčivá tekutina nestékala do očí. Konečně se podle svých propočtů ocitl téměř pod vilou – ale o téměř dvacet metrů níž, což byla hloubka zřídla v prérii. Na ten nápad ho poprvé přivedla podzemní mříž vyznačená na plánech budovy. U vil postavených nad dávnými a nyní opuštěnými vodními cestami to byl zřejmě celkem běžný rys. Vlastně šlo o nejsnadnější způsob, jak během lijáků zmírnit zatopení sklepů. Aby nedocházelo k vzestupu vody, pod domem se vykopala šachta, která se dole napojila na jeden z nevyužitých římských kanálů.

Belknap zatlačil vypínač na baterce do přední polohy a tím nastavil nejvyšší jas. Po několika minutách pátrání odhalil na kamenitém dně tunelu hromádku porostlou lišejníkem a nad ní, vysoko nad ní – přiložil si k očím digitální dalekohled a pozorně se zadíval – byla mříž. Sklopil hroty pneumatického vrhače háků, namířil svisle vzhůru a stiskl spoušť. Z hlavně s jemným lupnutím vystřelil složený hák spolu se dvěma spletenými provazy z polypropylenu. Břinknutí mu napovědělo, že se hák zachytil. Zatáhl za šňůru: držela pevně. Při dalším zatažení se zámotek rozložil do jakéhosi žebříku. Vypadal vratce a nejistě, ale zdání klamalo. Soustava mikrovláken by udržela mnohonásobek jeho tělesné hmotnosti.

Začal šplhat nahoru. Příčné šňůry se nacházely půl metru od sebe a po zdolání té třetí by uklouznutí mohlo znamenat smrt. Všechno by samozřejmě bylo k ničemu, kdyby se ve sklepení někdo pohyboval a uviděl kotvici. Nic tomu však nenasvědčovalo. Strážný sem jistě chodil na prohlídku – Belknap se na to dokonce spoléhal – ale jen jednou nebo dvakrát za noc.

Když se konečně vyškrábal až k mříži, zjistil, že je velice těžká: snad sto kilogramů oceli zaklesnutých na místě vlastní vahou. Provazový žebřík mu neposkytoval dostatečnou oporu, aby ji mohl zvednout. Belknapovi se sevřely útroby. Dojít tak daleko…, být jen kousek od cíle…

Zoufale se rozhlédl po stěnách šachty v místě, kde se stýkala s odvodňovacím kanálem ze suterénu. Uviděl ocelovou přírubu připomínající ústí trychtýře. Malým páčidlem ji na dvou místech ohnul, aby získal provizorní výstupky pro nohy. Zapřel se chodidly o protilehlé strany tunelu a vytáhl se k mříži. Dostal se do nepřirozeně zkroucené polohy: lokty měl výš než ramena. Nedalo se však nic dělat. Zatlačil. Masivní mříž se ani nehnula.

Belknapovi se rozbušilo srdce, ani ne tak z námahy jako z pocitu marnosti. Nesměl dovolit, aby vyústil v zoufalství. Pomyslel na Jareda Rineharta, vydaného napospas žoldákům Ansárího bandy, kteří ho drželi na neznámém místě. Přátele si vybírej pečlivě, řekl kdysi Jared. Ale pak je nikdy nesmíš nechat ve štychu. Jared své slovo dodržel. A co Belknap?

Znal tolik lidí, kteří zemřeli celkem zbytečně, ať už doma, nebo v terénu. Mac „Hora“ Marin přežil desítky hazardních operací, ale pak mu praskla nějaká drobná žilka v mozku a byl konec. Mickey Dummet – ten, který měl na těle čtyři jizvy po střelných ranách – naposledy vydechl na venkovské křižovatce, když si řidič kombíku nevšiml značky Stop. Alici Zahaviovou zastřelili při jedné operaci, která byla od začátku tak špatně naplánovaná, že by neměla žádné taktické ani špionážní opodstatnění, i kdyby snad všechno klaplo. Všem těm dobrým lidem osud přichystal bezdůvodnou, nicotnou smrt. Belknap se zhluboka nadechl. Položit život za záchranu člověka, jakým byl Jared Rinehart – to mělo svou cenu. V době, kdy hrdinství patřilo k ohroženým druhům, si uměl představit smrt mnohem horší.

Belknap napřel všechna vlákna ve svém těle a přivolal sílu, kterou mu snad seslala samotná nebesa.

Mříž se pohnula.

Vysadil ji z rámu. Odsunul masivní kov stranou na šířku dlaně a druhou rukou ho postrčil ještě dál. Tvrdý kov klouzal po hladkém betonu tišeji, než by čekal.

Čtyřicet minut poté, co zaparkoval dodávku technických služeb, si tedy konečně proklestil cestu na místo, jemuž se předtím chtěl zoufale vyhnout. Do kobky postavené podle přesných – a hluboce zvrácených – požadavků zemřelého Chalíla Ansárího.

Nyní přišlo na řadu to, co Belknap vždycky pokládal za nejtěžší. Čekání.

KATONAH, NEW YORK

Když se programoví manažeři pustili do svých prezentací, Andrea se nejdřív soustředila na to, aby vypadala vyrovnaně a sebejistě. Zanedlouho ji však jejich referáty upoutaly. Podle všech předpokladů měly být úmorné. Andrea se ovšem nestačila divit, kam až činnost nadace sahá. Projekty čisté vody a očkování ve třetím světě, programy gramotnosti v appalačské oblasti, vymýcení obrny v Africe a Asii, doplňování stopových prvků v méně rozvinutých částech světa. Každý zaměstnanec nadace mluvil o projektech, které měl na starosti, naprosto věcně a konkrétně: náklady, vyhlídky, plány pro budoucnost, posouzení účinnosti. Jazyk byl strohý, suchopárný, bez květnatých ozdob. Avšak to, o čem pojednávali, mělo velkou sílu – šlo o projekty, jež mohly změnit životy tisíců lidí. V jednom z případů to znamenalo vybudování vodních cest v chudých regionech umožňujících závlahu a opravdové hospodaření tam, kde bylo dřív stěží možné přežít. Několik fotografií promítnutých na nástěnném monitoru mluvilo jasnou řečí: kdysi vyprahlá poušť se skutečně začínala zelenat.

Stejně jako Rockefellerova nadace, i ta Bancroftova měla pobočky po celé planetě, ale dávala si dobrý pozor, aby udržela režijní náklady pod přísnou kontrolou. Řídila se heslem „hodnota za peníze“, které se používalo v podnikatelské sféře, ale v dobročinnosti působilo jako svěží vítr. Zvláště proto, že „hodnota“ v tomto smyslu vypovídala o zachráněných životech a ušetřených útrapách.

Ale proč to Andreu vlastně tolik překvapovalo? Věděla přece, kdo za celou nadací stojí.

Paul Bancroft. To jméno budilo rozechvění a úctu. Doktor Bancroft se vždycky držel v ústraní: honosné večírky a palcové titulky ve společenské rubrice, to nebylo nic pro něj. Jeho všestranný talent se však nedal docela utajit. Andrea si vzpomněla, že za studentských časů se při kurzu základů ekonomie musela naučit řadu vzorců s více proměnnými známou pod souhrnným označením Bancroftův teorém – a když se do látky zahloubala, zjistila, že tvůrcem je její bratranec. Doktoru Bancroftovi nebylo ještě ani třicet, když výrazným způsobem přispěl k rozvoji teorie her a její aplikaci na morální filozofii. Za rozkvětem nadace se však skrýval poněkud praktičtější druh moudrosti: řada vynikajících investic a spekulací, jež přetavily slušný rodinný majetek v ohromný počáteční vklad a z malé až střední organizace učinily nadaci obepínající celou planetu.

Prezentaci, která začala ve tři hodiny, přednášel programový manažer Randal Heywood: zarudlá ošlehaná tvář naznačující mnoho let strávených pod tropickým sluncem, kulatá hlava s krátkou ofinou tmavých vlasů. Jeho oborem byla tropická medicína, a tak odpovídal za program, který směřoval prostředky na výzkum a vývoj léků proti malárii. Startovací kapitál ve výši devadesáti milionů dolarů měla dostat skupina v Howellově lékařském institutu, dalších devadesát tým z Ústavu Johna Hopkinse. Heywood krátce promluvil o „molekulárních cílech“, očkovacích protokolech, zvláštnostech patogenu a nedokonalosti vakcín. A také o milionu lidských životů, které si každý rok vyžádá nejagresivnější původce malárie, parazit Plasmodium falciparum.

Milion životů. Statistika? Abstraktní pojem? Nebo tragédie.

Heywood mluvil tiše, ale znělo to jako hřmění. Andree připomínal cosi temného. Bouřkový mrak za úsvitu, napadlo ji. „Pokud jde o dosavadní výsledky, žádný zásadní pokrok není na obzoru. Nikdo nechce dávat plané sliby. Obor už zažil hodně zmařených nadějí. Ale teď jsme tu my.“ Jeho oči těkaly kolem dlouhého stolu a vybízely k otázkám.

Andrea položila šálek s čajem, až to hlasitě cinklo – porcelán o porcelán, zdvořilejší než odkašlání, usoudila. „Promiňte – je to pro mě všechno nové – ale dřív se říkalo, že nadace vyhledává oblasti, kde příliš nefunguje trh.“ Významně se odmlčela.

„A vakcíny jsou dobrý příklad,“ pravil Heywood a moudře pokýval hlavou. „Hodnota očkování je totiž větší než jeho hodnota pro každého jednotlivce, protože když se nechám očkovat, pomůže to i vám. Nemůžu šířit nákazu na další lidi a stát mi samozřejmě nemusí platit nemocenskou a pobyt v nemocnici. Každý zdravotní ekonom vám řekne, že hodnota vakcinace je možná dvacetkrát vyšší, než za ni člověk zaplatí. Proto vlády zemí vždycky přímo investovaly do očkování. V konečném důsledku je to pro blaho společnosti, stejně jako hygiena, čistá voda a podobně. V tomto případě je však choroba nejhorší v nejchudších regionech světa, kde zkrátka není tolik peněz. Země jako Uganda, Botswana nebo Zambie mají roční rozpočet zdravotnictví v přepočtu zhruba patnáct dolarů na hlavu. U nás se to číslo blíží pěti tisícům dolarů.“

Andrea manažera pozorně sledovala. Jeho oči byly v kontrastu s brunátnou tváří velice světlé. Měl urostlou postavu a velké ruce s nehty okousanými až do masa. Tedy typ, s nímž měla jistou zkušenost: silný chlap… se žaludeční neurózou. Boxer se skleněnou čelistí.

„To je zajímavé srovnání,“ uznala Andrea.

„Kalkulace v dolarech a centech. Farmaceutické firmy mají vynikající výsledky ve vývoji léků, pro které existuje skutečný trh. Ale nemají žádnou finanční motivaci, aby utrácely obrovské částky za vývoj léčiv pro lidi, kteří si je nemůžou dovolit.“

„A tady nastupuje Bancroftova nadace.“

„Přesně tak,“ vážně přikývl Heywood. Nová členka se učila rychle. „V podstatě se snažíme nahodit motor.“

Začal si skládat papíry, jenže Andrea ještě neskončila. „Promiňte,“ ozvala se. „Já jsem dělala v komerčních financích, takže mám možná trochu křivou optiku. Ale proč vybírat vítěze před koncem zápasu? Nebylo by lepší dát pobídku nějakému výzkumnému týmu, který problém vyřeší?“

„Prosím?“ Heywood se poškrábal na kořeni nosu.

„Dát jim pořádnou cílovou prémii.“ Kolem stolu se rozhostil tlumený smích a Andrea cítila, jak se červená. Litovala, že vůbec něco říkala. Ale mám pravdu, pomyslela si plamenně. Nebo ne? „Inovace se těžko nařizuje shora. Ale myslím, že jsou stovky laboratoří a vědeckých skupin – na univerzitách, ve výzkumných ústavech i v biotechnických firmách – které by mohly přijít s konkrétním výsledkem, kdyby se o to pokusily. Udělejte jim podmínky, aby se jim vyplatilo mezi sebou soutěžit, a můžete všechnu tvůrčí energii navést správným směrem. Říkal jste, že farmaceutické firmy jsou ve vývoji léčiv vynikající. Tak proč jim nedat motivaci? Slibte jim, že koupíte milion dávek účinné vakcíny za slušnou cenu. Což znamená dát stejnou pobídku i všem potenciálním investorům – tím se vložená částka znásobí.“

Brunátný obličej programového manažera vyjadřoval potlačované rozhořčení. „Naší snahou je dostat lidi ze startovacích bloků,“ vysvětlil jí.

„A vybíráte si kandidáty, o kterých si myslíte, že mají největší šanci na vítězství.“

„Přesně tak.“

„Sázíte na ně.“ Manažer na chvíli ztichl.

Z druhé strany stolu zachytil Andrein pohled důstojný muž s bohatou kšticí vlnitých šedých vlasů. „A váš model je – jaký?“ zeptal se jí. „Zařadit vědce do losování o ceny? Říct jim, že mají jistotu výhry? Tak nějak to myslíte?“ Jeho hlas zněl uhlazeně, téměř medově, ve slovech se však skrýval osten.

Andree se nahrnula krev do hlavy. Ta námitka byla nemístná. Vybavilo se jí, co kdysi četla v jedné učebnici dějepisu, a pevně pohlédla svému vyzývateli do očí. „Ta myšlenka přece není nová. V osmnáctém století britská vláda nabídla odměnu tomu, kdo vymyslí, jak měřit zeměpisnou délku na moři. Když se na to podíváte, tak zjistíte, že problém byl vyřešen a ten člověk dostal prémii.“ Znovu si usrkla čaje a snažně doufala, že nikdo si nevšimne, jak se jí chvěje ruka.

Šedovlasý muž se na ni dlouze a zkoumavě zadíval. Vřelost jeho hnědých očí poněkud zmírňovala ostré a souměrné rysy tváře. Byl oblečený jako profesor – černé tvídové sako, vestička na knoflíky s kostkovaným vzorkem. Že by jeden z programových poradců?

Zahanbeně sklopila zrak k čaji v šálku. Dělat si nepřátele hned první den v nadaci, to není moc chytré, pokárala se v duchu.

Cítila však hlavně rozechvění: tihle lidé o změně světa jen nemluvili jako miliony studentů prvního ročníku – oni se na ní aktivně podíleli. A dělali to dobře. Velice dobře. Kdyby tak někdy dostala šanci setkat se osobně s doktorem Bancroftem, musela by držet city na uzdě.

Programový manažer si složil písemnosti. „Vaše poznámky vezmeme určitě v úvahu,“ uzavřel strohým tónem. Nebylo to ani odmítnutí, ani souhlas.

„Já smekám,“ řekl bronzový muž po Andreině levici. Simon Bancroft, jak si vzpomněla. Věnoval jí rychlý úsměv: snad to byla ironická gratulace, ale dostatečně dvojznačná, aby ji později mohl vydávat za vážně míněnou.

Vyhlásili půlhodinovou přestávku. Ostatní členové správní rady se v hloučcích trousili pryč, někteří do místnosti v přízemí, kde se podávala káva a sladkosti. Jiní se procházeli po chodbě nebo se uvelebili venku v křesílkách stíněných slunečníky a v ostrém světle se snažili přečíst drobné displeje mobilních telefonů nebo kapesních počítačů. Andrea jen tak bloumala prostorem. Najednou si připadala opuštěná: jako přeložená studentka, která poprvé přišla do nové školy. Dej pozor, aby sis v menze nesedla ke špatnému stolu, pomyslela si jízlivě. Z úvah ji vytrhl příjemný baryton.

„Slečno Bancroftová?“

Zvedla oči. Ten „profesor“ v saku a vestičce. Jeho pohled jako by se rozjasnil. Bylo mu určitě kolem sedmdesáti, tvář měl však v klidu téměř bez vrásek a pohyboval se se značnou vitalitou. „Co byste řekla menší procházce?“

Nakonec se vydali po břidlicové pěšině za domem, sestoupili několika terasovými zahradami a přes dřevěný můstek nad potůčkem se dostali do bludiště živých plotů z ptačího zobu.

„Tady si připadám jako v jiném světě,“ vydechla Andrea. „Jako v restauraci na měsíci.“

„Dobré jídlo, ale žádná atmosféra.“

Andrea se zasmála. „Jak dlouho už jste u Bancroftovy nadace?“

„Dlouho,“ odpověděl muž a plavně překročil drobné větvičky. Manšestrové kalhoty a pevné boty, všimla si Andrea. Profesorské oblečení, ale elegantní.

„Musí vás to bavit.“

„Drží mě to nad vodou,“ pravil starý pán.

Nezmínil se o jejich předchozí neshodě na poradě, ale Andrea z ní pořád měla nepříjemný pocit. „Takže,“ řekla po odmlce, „udělala jsem ze sebe hlupáka?“

„Řekl bych, že jste udělala hlupáka z Randalla Heywooda.“

„Ale já myslela…“

„Co jste si myslela? Měla jste naprostou pravdu, slečno Bancroftová. Pokud jde o lékařský výzkum, bude nejúčinnější systém podpory, jak jste ho navrhla. Vaše analýza byla založená na penězích. Abych tak řekl.“

Andrea se usmála. „To byste měl říct šéfovi.“

Starý pán se na ni tázavě podíval.

„A kdy se vlastně uvidím s doktorem Bancroftem?“ Hned jak ta slova vyřkla, přepadlo ji tušení, že udělala chybu. „Tak moment – jak že se jmenujete?“

„Paul.“

„Paul Bancroft.“ Najednou jí všechno došlo. Nejradši by se propadla do země.

„Už je to tak. Já vím, asi jste zklamaná. Omlouvám se, slečno Bancroftová.“ Po rtech mu přelétl úsměv.

„Andreo,“ opravila ho. „Co mám říct? Připadám si jako idiot.“

„Jestli vy jste idiot, Andreo, tak podobných idiotů potřebujeme víc. Vaše glosy byly velice výstižné. Okamžitě jste se vyčlenila ze stáda přežvýkavců kolem vás.“

„Takže jste si zahrál na ďáblova advokáta.“

„Takhle bych to neřekl.“ Povytáhl obočí. „Ďábel advokáta nepotřebuje. Aspoň ne v našem světě, slečno Bancroftová.“

* * *

Hlavní strážce Jusef Ali obešel roh potemnělé chodby a silným paprskem svítilny pročesával veškeré kouty vily v ulici Angelo Masina. Ani teď nesměl polevit v ostražitosti. Právě naopak. Od smrti jejich pána už bylo nejistoty dost. Avšak nový vůdce, jak dobře věděl, nebyl o nic méně náročný. Bezpečnost každého objektu stojí a padá s bdělostí lidí, kteří jej hlídají.

V malé místnosti v zadní části přízemí si Tunisan prohlédl monitor zobrazující stav čidel podél pozemku. Senzory hlásily „normální“ režim, Jusef Ali si ovšem uvědomoval, že metody elektronické detekce mohou lidské pozorování doplnit, nikoli však nahradit. Jeho večerní obchůzka ještě nebyla u konce.

Ve sklepení si nakonec všiml něčeho podezřelého. Dveře do stanza per gli interrogatori byly pootevřené. Zevnitř vycházel do tmy proužek světla.

Jak to, že není zavřeno? Jusef Ali vykročil s pistolí v ruce k výslechové komoře, otevřel těžké dveře – pomalu se zhouply na pevných a dobře promazaných pantech – a vstoupil dovnitř.

Světlo okamžitě zhaslo. Silná rána mu vyrazila zbraň z pravé ruky a druhý úder mu podlomil nohy. Kolik útočníků tam mohlo být? V nenadálé temnotě to nedokázal rozpoznat, a když se pokusil opětovat útok, s hrůzou zjistil, že má ruce v poutech. Další tvrdá rána, tentokrát do zad, povalila strážného na podlahu.

Dveře výslechové místnosti se zabouchly.

* * *

„Tak teď tomu vážně nerozumím,“ vyhrkla Andrea Bancroftová.

Důstojné pokrčení ramen. „Jen mě zajímalo, jestli dokážete obhájit svou pravdu.“ Mužovy šedivé vlasy se stříbřitě zaleskly v odpoledním slunci.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit – nemůžu uvěřit, že se tady procházím se slavným Paulem Bancroftem. Člověkem, který vynalezl Bayesovské sítě. Který vymyslel Bancroftův teorém. Který – ježíšmarjá, vždyť mně se vybavuje školní učivo. Omlouvám se. Zase se ztrapňuju. Jsem jako holka, která se setkala s Elvisem.“ Úplně cítila, jak rudne.

„Elvis už bohužel odešel.“ Paul Bancroft se zasmál tichým melodickým smíchem a dali se dlážděnou cestou doprava.

Lesní zátiší vystřídala louka – tráva, řebříček a roztodivné květiny neznámých jmen, ale žádné bodláčí, žádná škampa jedovatá nebo ambrózie. Mýtina bez zhoubných plevelů. Stejně jako jiné věci v Katonah to vypadalo zcela přirozeně a samozřejmě, i když šlo nepochybně o výsledek nezměrné péče. Zdokonalená příroda.

„To, co jste právě vyjmenovala – připadám si jako někdo, kdo začátkem šedesátých let složil pár populárních hitů,“ řekl Paul Bancroft po chvíli. „Jak stárnu, čím dál víc poznávám, že mnohem důležitější je uvést poučky do života. Přimět mysl, aby sloužila srdci – dát teoriím otěže.“

„Ty teorie vás proslavily. Počínaje základním pojmem utilitární etiky. Schválně jestli si to budu ještě pamatovat: chovejte se tak, abyste přinesli co nejvíc dobra co nejvíce lidem.“

Tiché pousmání. „Tak to v osmnáctém století vyjádřil Jeremy Bentham. Ta věta měla, tuším, původ ve spisech vědce Josepha Priestleye a morálního filozofa Francise Hutchesona. Všichni zapomínají, že moderní ekonomie se technicky vzato zabývá právě maximalizací užitku, a tedy štěstí. Aplikovat definice blahobytu podle Marshalla a Pigoua na učení neoutilitarizmu by mělo být naprostou samozřejmostí.“

Andrea se snažila vylovit z paměti školní vzpomínky – znalosti a dovednosti, jež si rychle osvojila kvůli zkouškám a písemkám a brzy je zase zapomněla. „Pokud mě paměť neklame, tradovalo se, že jste Bancroftův teorém zformuloval za studií jako domácí úkol. Šlo snad o semestrální práci pro posluchače druhého ročníku, nebo tak něco. Je to pravda?“

„Ale ano,“ odvětil srdečný šedovlasý pán, jehož hladká tvář se nyní mírně leskla potem. „Zamlada jsem byl dost chytrý na to, abych na něj přišel, ale ne tak chytrý, abych si uvědomil, že jsem první. Problémy byly tehdy jednodušší. Měly řešení.“

„A dnes?“

„Dnes se zdá, že vedou jen k dalším problémům. Jako ruské matrjošky. Je mi sedmdesát, ale přesto nedokážu jejich technickou dokonalost ocenit tak jako ostatní.“

„Zdá se mi, že se zbytečně podceňujete. Dostal jste přece Fieldsovu medaili, ne?“ Fieldsova medaile byla nejprestižnějším matematickým oceněním, něco jako Nobelova cena. „Za jakousi ranou práci o teorii čísel, jestli si správně vzpomínám. Když jste pracoval v Ústavu pro pokročilá studia.“

„Teď jsem si díky vám uvědomil, kolik je mi let,“ usmál se její společník. „Tu medaili mám někde schovanou v krabici od bot. Je na ní citát od římského básníka Manilia: ‚Překroč hranice svého chápání a staň se pánem světa.‘ Zneklidňující.“

„A zahanbující,“ dodala.

Vítr šustil ve vysokých lučních travinách a Andrea se krátce zachvěla. Kráčeli ke kamenné zdi. Vypadala starobyle a připomínala umělé hranice pastvin, jaké kdysi křižovaly anglický venkov.

„Ale vy teď můžete poskytovat co největší štěstí co nejvíc lidem přímo v praxi,“ pokračovala. „Díky nadaci vám to jde určitě snadno.“

„Vážně si to myslíte?“ Náznak úsměvu. Další zkouška.

Andrea se odmlčela a s vážnou tváří odpověděla. „No snadno asi ne. Musíte dobře uvážit cenu ušlé příležitosti – neboli co jiného by se dalo dělat s každým darem. A je tu i otázka následných dopadů.“

„Já věděl, že ve vás něco je, Andreo. Myslí vám to. Uvažujete skutečně nezávisle. Dokážete sama promýšlet problémy. A to, co jste říkala, opravdu sedí. Jde o dopady. Nežádoucí účinky. To je nástraha všech ambiciózních pokusů o dobročinnost. Je to věčný boj.“

Andrea rázně přikývla. „Nikdo by nechtěl být pediatrem, který zachránil život malému Adolfu Hitlerovi.“

„Přesně tak,“ odvětil Paul Bancroft. „A snaha o zmírnění chudoby někdy naopak vede k jejímu prohloubení. Shodíte do oblasti obilí zadarmo – a připravíte zemědělce o práci. Příští rok už pomoc ze Západu není po ruce, ale ani místní farmáři, kteří museli své osivo zkrmit. V posledních desítkách let jsme byli opakovaně svědky podobných věcí.“ Bancroft upíral na Andreu ostražitý pohled.

„A choroby?“

„Léčba, která působí na příznaky infekční nemoci, může mít paradoxně za následek zvýšení nakažlivosti.“

„Člověk by nechtěl být doktorem, který dá kuchařce trpící tyfem aspirin, aby se mohla vrátit k hrncům a talířům,“ podotkla Andrea.

„Panebože, Andreo, vy jste se pro tohle narodila.“ Vějíře vrásek kolem jeho očí se roztáhly do úsměvu.

Andrea znovu ucítila, že se červená. Vracela se do rodiny – nebo ne? „Ale jděte,“ vyhrkla chvatně.

„Jen jsem chtěl říct, že máte dar o těch věcech přemýšlet. Nežádoucí důsledky mají různé podoby a rozsah. Proto Bancroftova nadace vždycky uvažuje pět tahů dopředu. Každá akce má totiž svůj účinek – jenže ty účinky mají také určitý účinek. A ten má zase další dopady.“ Andrea vnímala sílu intelektu soustředěnou na hluboký problém s odhodláním zvítězit.

„Tohle člověka musí úplně ochromit. Začne přemýšlet o lavině důsledků a klade si otázku, jestli má vůbec cenu něco dělat.“

„Až na to“ – ze způsobu, jímž Paul Bancroft plynule navazoval na její věty, čišela duchovní elegance a krása – „že z bludiště nevede žádná cesta.“

„Protože i nečinnost má svoje následky,“ doplnila ho Andrea. „I nicnedělání může strhnout lavinu dopadů.“

„Což znamená, že se stejně vždycky musí rozhodnout. Neutrální řešení neexistuje.“

Nebyl to souboj, ale spíš tanec: krok sun krok, vpřed a vzad. Připadala si jako v sedmém nebi. Mluvila s jedním z velkých myslitelů poválečné éry o těch nejpalčivějších otázkách světa a nevedla si zle. Nebo si lichotila? Jako kočka tančící se lvem?

Vykročili do mírného kopce tečkovaného zvonky a pryskyřníky. Chvíli nic neříkali. Andrea se nacházela v jakémsi oparu. Setkala se v životě s někým tak výjimečným? Paul Bancroft měl všechny peníze světa, ale vůbec mu na nich nezáleželo. Zajímalo ho jen to, co peníze mohou dokázat, pokud se jim dá náležitý směr. Na univerzitě Andrea poznala akademiky, kterým šlo jen o to protlačit své statě do těch správných odborných časopisů a dostat se do správných diskusí na správných konferencích – lačně a toužebně se pachtili za zvadlými vavříny. Naproti tomu Paul Bancroft publikoval práci trvalého významu už ve věku, kdy by mu v restauraci ještě nenalili, a nedlouho po dvacítce dostal jmenování do Ústavu pro pokročilá studia, předního vědeckého centra v zemi, kdysi útočiště Einsteina, Godela i Von Neumanna. O několik let později se toho všeho vzdal, aby mohl věnovat veškerou energii budování své nadace. V jeho povaze se snoubila svéhlavost se šlechetností: skutečně vzácná a zajímavá kombinace.

V jeho přítomnosti jí vlastní ambice připadaly zcela nicotné. „Takže první zásadou dobročinnosti je nepáchat zlo,“ řekla nakonec zadumaně. Nyní kráčeli z kopce. Uslyšela jemné třepotání, a když zvedla hlavu, spatřila hejno kachen vzlétajících přímo před jejíma očima v oblaku pestrého peří. Jak se ukázalo, za pahorkem bylo schované čisté jezírko velké asi tak dvacet arů. Hladinu kolem břehů pokrývaly koberce lilií. Kachny se zřejmě rozhodly vyčkat mezi stromy, až vetřelci odejdou.

„Jsou nádherné,“ vyhrkla Andrea.

„To jistě. A muži jistého druhu mají při pohledu na ně svrbění po brokovnici.“ Paul Bancroft přišel k jezírku, zvedl z břehu oblázek a s chlapeckou zručností jím mrštil přes hladinu. Kamínek dvakrát skočil a přistál na protější straně. „Povím vám jeden příběh.“ Otočil se k ní obličejem. „Slyšela jste někdy o Inver Brass?“

„Inver Brass? To zní jako název jezera ve Skotsku.“

„Také že ano, i když na mapách byste ho hledala marně. Ale říká si tak i skupina mužů z celého světa – a původně to skutečně byli jen muži – která se tam sešla v roce 1929. Akci vymyslel jistý Skot s velkým majetkem a ambicemi. Lidé, které svolal, byli stejného ražení. Byla to malá skupinka. Šest členů: vlivných, bohatých, plných ideálů a odhodlaných udělat ze světa lepší místo k životu.“

„A to je všechno?“

„Zní to tak skromně?“ zeptal se žertovně. „Ale ano, proto společnost Inver Brass vnikla. A občas posílala ohromné částky peněz do postižených oblastí s cílem zmírnit utrpení a především násilí pramenící z bídy.“

„Bylo to dávno. Úplně jiný svět.“ Ozvalo se vzdálené pískání veverky hopkající v korunách stromů kdesi na druhé straně údolí.

„Zakladatel Inver Brass měl ovšem cíle, které překračovaly jeho vlastní život. V následujících desetiletích byla proto skupina pravidelně obnovována. Jedna věc zůstala stejná: vůdce, ať jím byl kdokoliv, měl vždycky přezdívku ‚Genesis‘. Stejně jako zakladatel.“

„Zajímavý model,“ nadhodila Andrea. Také si našla kamínek a zkusila s ním udělat žabku na hladině, zvolila však špatný úhel. Oblázek se ponořil a zmizel ve vodě.

„Spíš odstrašující příklad,“ opáčil Bancroft. „Nebyli neomylní. K tomu měli daleko. Je smutnou skutečností, že jeden z produktů jejich ekonomického inženýrství neodvratně vedl k vzestupu nacistického Německa.“

Andrea se k němu obrátila. „To nemyslíte vážně,“ hlesla tlumeně.

„Čímž v podstatě smazali veškeré dobro, které kdy vykonali. Zvažovali příčiny a následky – a zapomněli, že i následky jsou příčinami.“

Slunce co chvíli vykukovalo z plujících mraků a zase se schovávalo. Andrea se odmlčela. „Vypadáte…“

„Překvapeně,“ dokončila Andrea. A překvapená skutečně byla. Vystudovala sice dějiny, přesto ji šokovala historie Inver Brass i klid, s nímž ji doktor Bancroft vylíčil. „Představa, že takový spolek mohl pohnout kolem lidských dějin…“ Zlomil se jí hlas.

„Je hodně věcí, které se v učebnicích dějepisu nikdy neobjeví, Andreo.“

„Omlouvám se,“ řekla. „Inver Brass. Od jezera ve Skotsku k vzestupu třetí říše. Z toho se potřebuju trochu vzpamatovat.“

„Bystřejší studentku jsem nikdy nepoznal,“ zamumlal starý myslitel téměř důvěrným tónem. „Pochopila jste to dřív než většina ostatních: konat dobro není vždycky snadné.“ Pohlédl za nízkou kamennou zídku, dlouhý pás umně navršené břidlice. „Příběh Inver Brass vás určitě straší.“

„A varuje,“ dodal s významným pohledem. „Jak říkám, člověk musí vždycky uvažovat dopředu. Rád bych věřil, že Bancroftova nadace ovládá základy historické příčinnosti. Přišli jsme na to, že přímý úder je často méně účinný než karambol.“ Vrhl na hladinu další kamínek. Tentokrát skočil třikrát. „Všechno je to v zápěstí,“ mrkl na ni. Bylo mu sedmdesát, ale choval se jako sedmiletý kluk. Nesl na ramenou největší tíhu světa, a přesto z něj vyzařovala éterická lehkost. „Vzpomínáte si na Voltairovo heslo: Ecrasez 1’infame! – Zničte ji, hanebnici! To je i můj postoj. Jenže kardinální otázka zní: Jak? Dělat správné věci zkrátka není vždycky snadné.“

Andrea se zhluboka nadechla. Oblaka už jen neplula, ale zastínila celé nebe. „Všechno se musí dobře zvážit,“ pravila nakonec.

„Proto chci, abyste ke mně dnes zašla na večeři – en famille.“ Ukázal na dům stojící pár set metrů za kamennou zídkou, téměř celý ukrytý v zeleni. Takže Bancroft bydlel hned na sousedním pozemku a z domova to měl do nadace jen dvacet minut pěšky.

„Zdá se, že bydlíte přímo nad krámem,“ zasmála se Andrea bezstarostně. „Nebo spíš vedle něj.“

„Aspoň nemusím dojíždět. A když pospíchám, můžu to vzít koňskou stezkou. Znamená to, že pozvání přijímáte?“

„S nadšením. Díky. Přijdu moc ráda.“

„Myslím, že by vás rád poznal můj syn. Jmenuje se Brandon. Je mu třináct. Všichni říkají, že je to nešťastný věk, ale on to snáší docela dobře. Každopádně oznámím Nuale, že přijdete. Nuala je – no, stará se o nás, mimo jiné. Asi by se dalo říct, že je to guvernantka. Ale to zní příliš viktoriánsky.“

„A vy jste spíš člověk z doby osvícenství.“

Otřásl se smíchem.

Když se jí podařilo rozveselit tak význačného muže, Andreu náhle zaplavila vlna bláhového štěstí. Připadala si nemístně, jako ve snu – a přesto jí snad nikdy nebylo líp.

Pro tohle jste se narodila, řekl jí Paul Bancroft, ale při pomyšlení na matku Andrea náhle ucítila závan chladu. Jenže co když měl pravdu?

* * *

Todd Belknap spoutal strážnému zápěstí i kotníky, několika tahy nožem ho svlékl donaha a pak připevnil pouta řetězem k těžkému křeslu z litého železa. Teprve pak znovu rozsvítil. Přemoci takového muže vyžadovalo rychlost a překvapivost, tyto výhody však byly pomíjivé. Ocelové okovy poskytovaly trvalejší záruku.

Olivová pleť sedícího muže vypadala v ostrém světle zářivek nažloutle. Belknap se před něj postavil a sledoval, jak se mu oči rozšířily a přimhouřily poznáním. Strážný Jusef byl zaskočený a vyděšený. Vetřelec, kterého chtěl mučit, převzal moc nad mučírnou.

Belknap přelétl pohledem po nástrojích lemující stěny cely. Účel některých vůbec nechápal: neměl tak zvrácenou představivost, aby si dokázal představit možnosti jejich použití. Jiné si pamatoval ze své někdejší návštěvy v muzeu Pusterla v Miláně, které má hrůzostrašnou kolekci středověkých mučidel.

„Tvůj pán byl velký sběratel,“ řekl Belknap.

Tunisan zkřivil svou hranatou tvář do vzdorného šklebu. Belknap mu musel dát jasně najevo, kam až je ochoten zajít. Věděl, že nahota připomene zajatci, jak zranitelné je lidské tělo.

„Vidím, že tady máte opravdovou železnou pannu,“ pokračoval agent. „Nádhera.“ Přešel k nádobě připomínající rakev opatřené po stranách kovovými hroty. Když do ní oběť zavřeli, ostny ji pomalu probodávaly a uzavřená schránka zesilovala bolestný křik. „Inkvizice žije. Tvůj pán se choval jako ve středověku nejen proto, že ho fascinovaly starožitnosti. Zamysli se nad tím. Inkvizice trvala stovky let. A s ní i mučení. To znamená dlouhou řadu pokusů a omylů. Umění se postupem času zdokonalovalo. Inkvizitoři se naučili brnkat na lidské nervy jako na loutnu. Shromáždili neuvěřitelnou řadu zkušeností. Tomu se dneska nikdo nevyrovná. Část umění skončila v propadlišti dějin. Ale jen část.“

Sedící muž na něj plivl. „Nic vám neřeknu,“ zavrčel angličtinou s lehkým přízvukem.

„Vždyť ani nevíš, na co se chci ptát,“ odtušil Belknap. „Jen tě požádám, abys udělal rozhodnutí. Aby sis vybral. Snad toho po tobě nechci moc.“

Strážný po něm šlehl pohledem, ale mlčel.

Belknap otevřel zásuvku mahagonové skříně a vytáhl z ní nástroj, v němž poznal turcas určený ke strhávání nehtů. Položil ho na velký podnos s koženou obrubou tak, aby na něj vězeň viděl. Vedle něj dal palečnici – ocelové kleště s trčícími bodci, určené k mačkání a drcení kloubů na prstech rukou i nohou – a kovový klín sloužící k pozvolnému vyrypování nehtů až u kořene. V dobách inkvizice se nehty obvykle strhávaly velice pomalu, aby to co nejvíc bolelo.

Ukázal zajatci sadu lesklého náčiní a vyřkl dvě slova: „Vyber si.“

Po mužově čele skanula krůpěj potu.

„Tak já vyberu za tebe. Nejlíp bude postupovat od menšího k většímu,“ sdělil mu konejšivým hlasem a už se znovu rozhlížel po policích. „Teď mě něco napadá – nedáš si hrušku?“ zeptal se Belknap, jemuž padl do oka hladký vejčitý předmět s dlouhým šroubem trčícím z jednoho konce jako stopka. Zamával jím před vězněm, který dál mlčel. La pera, jeden z nejobávanějších nástrojů středověkého útrpného práva, se vkládala do konečníku či vaginy. Tak mučitel otáčel šroubem, železná hruška se rozevírala a z drobných dírek se vysunovaly ostré hroty mrzačící tělesné dutiny oběti pomalým a nesnesitelným způsobem.

„Nezakousneš si? Tahle hruštička už se tě nemůže dočkat.“ Belknap stiskl páku urkytou v rámu těžkého křesla a ze středu sedadla se spustila kovová deska. „Bez obav. Budeš to mít s veškerým servisem. Já mám času dost. S radostí ti posloužím podle libosti, ať to trvá, jak chce dlouho. A až tě ráno najdou…“

„Ne!“ vyjekl strážný a z jeho zpocené tváře zavanul kyselý puch strachu. Zdálo se, že Belknap vsadil na správnou kartu. Jeho zajatce zjevně neděsila jen obava z bolesti a krve, ale už samotná ponižující představa násilného vniknutí.

„Neměj strach, že se ztrapníš,“ pokračoval Belknap neúprosně. „Tahle komora má úžasnou vlastnost: můžeš tady řvát, jak chceš, a nikdo venku neuslyší ani hlásku. Jak říkám, až tě ráno najdou…“

„Všechno vám povím,“ zaúpěl strážný snažně. „Všechno.“

„Ta služka,“ vyštěkl Belknap. „Co je zač? Kde je teď?“

Muž zamžikal. „Zmizela. Mysleli jsme – mysleli jsme, že jste ji zabil.“

Belknap zvedl obočí. „Kdy jste ji najali? Co je zač?“

„Je to asi osm měsíců. Prošla důkladnou prověrkou, sám jsem na to dohlížel. Je jí osmnáct. Jmenuje se Lucia Zingarettiová. Žije s rodinou v Trastevere. Stará rodina. Skromná. Ale vážená. A zbožná.“

„A ví, co je to slepá poslušnost nejvyšší autoritě,“ dodal Belknap. „Kde?“

„Přízemní byt v ulici Clarice Marescotti. Chalíl Ansárí si dával pozor, koho pustí do svých domů. Jinak to nešlo.“

„Zmizela stejnou noc, kdy zemřel Ansárí?“

Jusef Ali přikývl. „Už jsme ji neviděli.“

„A ty – jak dlouho jsi dělal pro Ansárího?“

„Devět let.“

„Tak to ses toho o něm musel hodně dozvědět.“

„Hodně a málo. Věděl jsem, co bylo potřeba, abych mu mohl sloužit. Nic víc.“

„V Bejrútu unesli jednoho Američana. Došlo k tomu stejné noci jako k Ansárího vraždě.“ Belknap při řeči pozorně sledoval Tunisanův výraz. „Měl v tom Ansárí prsty?“

„Nevím.“ Odpověď byla strohá a neutrální. Ani opatrná, ani připravená. „O tom nám nikdo nic neřekl.“

Belknap znovu probodl strážného pohledem a dospěl k názoru, že mluví pravdu. K cíli nevedly žádné zkratky, ale on je ostatně ani nečekal. V příštích dvaceti minutách se zavrtával hlouběji pod povrch a postupně získával mlhavý obrázek o Ansárího sídle ve via Angelo Masina. Byla to jen hrubá mozaika poskládaná z velkých dlaždic. Jusef Ali dostal instrukce, že obchodní záležitosti jeho pána převzalo nové vedení. Základní kameny řídicího týmu zůstávaly na místě. Skulina v zabezpečení byla odhalena a zaplněna. Ochranka měla až do dalších pokynů udržovat stav pohotovosti. O událostech v Bejrútu či v údolí Bikáa nebyl Ali přímo informován. Ano, Ansárí tam měl své zájmy, to věděl každý. Jusef Ali se na nich ovšem aktivně nepodílel. Pokud chtěl člověk zůstat ve službách Chalíla Ansárího, nesměl se zbytečně vyptávat.

Jusef Ali však měl na starosti ostrahu vily. Zbývala tedy ta služebná. Belknapova jediná stopa. Nemusel na Tunisana příliš tlačit, aby mu prozradil přesnou adresu jejích rodičů.

V uzavřené komoře začínalo být dusno. Belknap se nakonec podíval na hodinky. Věděl, že víc se toho stejně asi nedozví. Uvědomil si, že v levé ruce má pořád nástroj ve tvaru hrušky: svíral ji během celého výslechu. Odložil ji a přešel ke dveřím zvukotěsné hladomorny. „Ráno tě najdou,“ sdělil Jusefovi.

„Tak moment,“ vybreptal strážný úpěnlivě. „Řekl jsem vám, co jste chtěl. Nesmíte mě tady nechat.“

„Najdou tě brzy.“

„Vy mě nepustíte?“

„Mizím odsud a nemůžu riskovat. To přece víš.“

Jusef Ali vykulil oči. „Musíte mě pustit.“

„Ale nemusím.“

Po několika dlouhých vteřinách se mužův zrak zakalil rezignací, snad i zoufalstvím. „Tak mi musíte prokázat jednu službu.“ Spoutaný strážce pohodil hlavou ke své pistoli, jež stále ležela na zemi. „Zastřelte mě.“

„Řekl jsem, že jsem ti k službám. Ale takhle to nebylo myšleno.“

„Pochopte to. Byl jsem věrným sluhou a vojákem Chalíla Ansárího.“ Z Tunisanova pohledu čišelo zoufalství. „Jestli mě tady najdou,“ pokračoval přiškrceným hlasem, „čeká mě zneuctění a… exemplární trest.“

„Nejspíš tě umučí k smrti. Jako jsi ty sám umučil spoustu lidí.“ Kde jsi, Jarede? Co s tebou dělají? Na Belknapa znovu dolehla tíha situace a měl pocit, že se mu rozskočí hrudník.

Jusef Ali se neohradil. Nepochybně si dobře uvědomoval, jak bolestná a ponižující je taková smrt. Pomalý trýznivý konec, který připraví člověka i o ten poslední atom důstojnosti a hrdosti, tedy o hodnoty, jichž si cenil nade vše.

„Tohle si nezasloužím,“ prohlásil drsným a vzdorným tónem. „To jsme si nedomluvili!“

Belknap otočil kolem a odemkl několik zámků. Dveře se hladce otevřely a dovnitř zavanul chlad.

„Prosím,“ zasténal muž. „To mě radši zastřelte. Uděláte mi tím laskavost.“

„Jo,“ přitakal Belknap vyrovnaně. „Jenže to já právě nechci.“

5

Když Andrea Bancroftová kráčela lesní pěšinou k domu Paula Bancrofta, v hlavě se jí spřádaly zámotky prchavých myšlenek. Vzduch voněl levandulí, tymiánem a vysokými travinami, jejichž trsy lemovaly nízký val vyznačující hranice pozemků. Bancroftův dům vypadal stejně staře jako sídlo nadace a stylově s ním ladil. I jeho fasády z ošlehaných cihel a červeného pískovce pozoruhodně splývaly s krajinou, a teprve při pohledu zblízka si člověk uvědomil, co všechno mu bylo do té doby ukryto.

U dveří Andreu přivítala asi padesátiletá žena ve stejnokroji. Její zrzavé vlasy byly hojně protkané šedinami, na tvářích měla pihy. „Vy budete asi slečna Bancroftová, že?“ zeptala se s jemným přízvukem irské venkovanky, která strávila většinu dospělosti v Americe. Zřejmě Nuala. „Pán hned přijde dolů.“ Změřila si Andreu pohledem, na jehož konci bylo uspokojení. „Můžu vám zatím nabídnout pití? Něco na osvěžení?“

„Ne, děkuju, ani nemám žízeň,“ odpověděla Andrea váhavě.

„Neříkejte. A co lehké sherry? Pán má rád suché, jestli vám to nevadí. To není jako ta lepkavá hmota, na které jsem vyrostla, to vám povím.“

„To zní dobře,“ řekla Andrea. Sluhové miliardáře by měli být upjatí a škrobení do morku kosti. Irka se však chovala celkem uvolněně, což hodně vypovídalo o pánovi domu. Paul Bancroft si zřejmě na obřadností nepotrpěl. Nebyl to člověk, který chce, aby jeho zaměstnanci chodili jako skořápkách a báli se šlápnout vedle.

„Už se to nese,“ zahlaholila Irka. „Jo mimochodem, já jsem Nuala.“

Andrea jí podala ruku a usmála se. Začínala si připadat jako doma.

Se sklenkou fino sherry v rukou si Andrea prohlížela reprodukce a obrazy, které visely ve vstupní hale obložené tmavým dřevem i v sousedním salonu. Některé z malířů a výjevů poznávala; jiné, stejně zajímavé, ještě nikdy neviděla. Upoutala ji černobílá kresba gigantické ryby vytažené na břeh. Byla tak obrovská, že rybáři se žebříky a noži proti ní vypadali jako trpaslíci. Z úst jí vycházelo asi deset menších ryb. Z místa, kde jeden z rybářů rozřízl té mořské obludě břicho, se řinul další houf rybek.

„Úchvatné, že?“ Hlas Paula Bancrofta. Andrea si prohlížela obraz tak zaujatě, že ho neslyšela přicházet.

„Kdo to namaloval?“ zeptala se Andrea a otočila se.

„Je to inkoustová kresba od Pietera Bruegela staršího z roku 1556. Nazval ji Velká ryba pojídá malé ryby. Žádné uhlazené okliky. Dřív visela ve Graphische Sammlung Albertina ve Vídni. Ale upoutala mě stejně jako vás.“

„A tak jste ji celou spolkl.“

Paul Bancroft se znovu zasmál, od srdce a celým tělem. „Doufám, že vám tak brzká večeře nevadí. Chlapec je ještě ve věku, kdy musí včas do postele.“

Andrea vycítila, že by jí hostitel rád představil svého syna, ale zároveň se toho trochu obával. Vzpomněla si na jednu známou, která měla dítě trpící Downovým syndromem – hodné, bezstarostné, usměvavé děcko, které matka milovala a byla na něj pyšná, ale v jakési temné nepřiznané rovině cítila i jistý nádech hanby… hanby, za kterou se styděla.

„Brandon, je to tak?“

„Ano, Brandon. Tatínkův mazel. Víte, on je… dalo by se říct výjimečný. Trochu zvláštní. Ale v dobrém slova smyslu, aspoň myslím. Nejspíš sedí nahoře u počítače a píše si s někým nevhodným.“

I Paul Bancroft svíral v rukou drobnou sklenku sherry. Neměl sice sako, ale díky kostkované vestičce vypadal jako vždy učeně. „Na uvítanou,“ pozvedl sklenku k přípitku a oba usedli do měkkých kožených křesel před vyhaslým krbem. Ořechové obložení, staré a ošlapané perské koberce, prostá dřevěná podlaha ztmavlá stářím: to vše působilo nadčasově a pokojně. Luxus, který se vysmíval okázalosti.

„Andrea Bancroftová,“ pronesl, jako by si ta slova vychutnával. „Pár věcí už o vás vím. Pokud se nemýlím, studovala jste postgraduál z dějin ekonomie.“

„Dva roky na univerzitě v Yale. Vlastně dva a půl. Ale dizertační práci jsem nedopsala.“ Sherry mělo světle slámový odstín. Usrkla si a chutě se jí rozvinuly v ústech i v nose. Nápoj měl lehkou karamelovou vůni, v chuti se lahodně snoubily ořechy s melounem.

„Není divu, vzhledem k nezávislosti vašeho ducha. Tahle vlastnost se tam necení. Příliš velká nezávislost plodí neklid, zvláště mezi rádoby odborníky, kteří ani sami nevěří tomu, co vykládají.“

„Asi bych vám mohla tvrdit, že jsem toužila po větším kontaktu s reálným světem. Ale smutná pravda je, že jsem nechala studií, protože jsem chtěla vydělávat víc peněz.“ Zděšeně se zarazila, že to opravdu řekla nahlas. No výborně, Andreo. Ještě mu pověz o tom vynikajícím výprodeji, kam ses minulý víkend trmácela dvě hodiny autem.

„Ano, prostředky ovlivňují naše chování,“ odvětil její bratranec jakoby nic. „Vy nejste jen inteligentní, ale i upřímná. Dvě vlastnosti, které nejdou vždycky ruku v ruce.“ Odvrátil zrak. „Asi by ode mě bylo nevhodné kritizovat zemřelého bratrance Reynoldse, ale jak koncem osmnáctého století napsal filozof William Godwin: ‚Jaké kouzlo se skrývá v zájmenu „můj“, že ruší platnost věčné pravdy?‘ Podmínky, v nichž byla ponechána vaše matka, jsou další věcí, kterou jsem se o vás nedávno dozvěděl. A musím říct, že k mému zděšení. Ale…“ Zavrtěl hlavou. „Tuto záležitost necháme raději na jindy.“

„Děkuji,“ řekla Andrea, které bylo náhle trapně a chtěla změnit téma. Znovu si bezděčně vzpomněla na své skříně plné kopií drahých šatů a na úsilí i pýchu, s nimiž každý měsíc řádně hradila splátky z kreditní karty. Teď jí to připadalo malicherné. Opustila by jistotu akademických luhů a hájů, kdyby jí nešlo o peníze? Univerzitní poradci jí předpovídali světlou budoucnost: věřili, že brzy získá učitelskou definitivu a bude dělat stejná rozhodnutí a kompromisy jako oni. Její studentské půjčky zatím bobtnaly. Andreu dusily účty, které nedokázala zaplatit, a dluh na úvěrové kartě, kde měla zavedenou nejnižší možnou splátku, utěšeně narůstal. V koutku duše možná také dychtila po životě, v němž by nemusela úzkostlivě studovat čísla v pravém sloupku jídelníčku – po životě, k němuž kdysi měla tak blízko.

Na chvíli ucítila podivné pohnutí. V duchu se vrátila ke všem těm „praktickým“ volbám a chytrým rozhodnutím, které učinila – ale proč vlastně? Jako finanční analytička měla mnohem vyšší plat, než by mohla očekávat jako odborná asistentka na univerzitě. Nyní si ale uvědomila, jak je to směšná částka. Svou ubohou orientací na slevy snížila i vlastní cenu.

Když zvedla oči, uvědomila si, že Paul Bancroft hovoří. „Takže teď vím, jaké to je někoho ztratit. Smrt manželky mě těžce zasáhla, i mého syna. Byla to hodně těžká doba.“

„To vám věřím,“ zamumlala Andrea.

„Alice byla navíc o dvacet let mladší než já. Měla mě přežít. Jít mi v černém na pohřeb. Ale v nějaké šílené genetické loterii si bohužel vytáhla kratší sirku. Člověk si uvědomí, jak je život křehká květina. Neskutečně odolná. Neskutečně křehká.“

„‚Pracuj, neboť přijde noc‘.“

„Dřív než ji čekáme,“ hlesl. „A práce není nikdy hotová.“ Znovu si usrkl slámového sherry. „Musíte mi prominout, že vám kazím náladu. Tento týden je to pět let od její smrti. Může mě utěšovat, že po sobě zanechala vzácnost, které se nic na světě nevyrovná.“

Ozval se dusot skotačivých kroků – někdo bral schody po dvou a pak seskočil dolů.

„My o vlku…“ pravil Paul Bancroft. Otočil se k nově příchozímu, který stál pod klenbou vchodu do salonu. „Brandone, rád bych ti představil Andreu Bancroftovou.“

Nejdřív si všimla kštice kudrnatých vlasů a pak chlapeckých tváří připomínajících dvě jablíčka. Měl průzračně modré oči a jemné pravidelné rysy jako jeho otec. Velice hezký kluk, snad až krásný, pomyslela si Andrea.

Vzápětí se k ní otočil a zkřivil obličej do úsměvu. „Brandon,“ podal jí ruku. „Těší mě.“ Jeho hlas ještě nezískal pubertální hrubost, ale byl hlubší než dětský. Holobrádek, jak by asi řekli předkové, ale s nápadně tmavým stínem nad horním rtem. Ještě ne muž, ale už ne dítě.

Stisk ruky měl pevný a suchý. Choval se trochu plaše, ale přirozeně. Rozvalil se na nedalekém křesle a nespouštěl z ní oči.

Nebyl otrávený jako většina dětí jeho věku, když je rodiče předvádějí hostům. Zdálo se, že je na ni opravdu zvědavý.

I ona byla zvědavá. Brandon měl na sobě modrou košili plandající přes šedé kalhoty se spoustou zipů a kapes, tedy celkem běžný úbor jeho generace.

„Tvůj otec myslel, že si asi zrovna píšeš s nevhodnými lidmi,“ prohodila Andrea škádlivě.

„Solomon Agronski si mě pěkně vychutnával,“ odvětil Brandon vesele. „Řešili jsme DAG a já byl úplně mimo. Nakopal mi prdel.“

„To je nějaká hra?“

„Kéž by,“ řekl Brandon. „DAG znamená orientovaný acyklický graf. Španělská vesnice, co?“

„A ten Solomon Agronski…“ pokračovala Andrea nechápavě. „Mi nakopal prdel,“ zopakoval Brandon. Paul Bancroft překřížil nohy, zřejmě se dobře bavil. „Je to jeden z předních matematických logiků v Americe. Řídí Centrum pro logiku a počet na Stanfordu. Panuje mezi nimi čilá korespondence, jestli se tomu tak dneska ještě říká.“

Andrea se snažila zakrýt úžas. To mělo do Downova syndromu hodně daleko.

Chlapec si přičichl k její sklence sherry a zašklebil se. „Fuj. Nechtěla byste radši sprite? Trochu mi ještě zbylo.“

„Ani ne, díky,“ zasmála se Andrea.

„Jak je libo.“ Pak luskl prsty. „Mám nápad! Zaházíme si na koš!“

Paul Bancroft si vyměnil pohled s Andreou. „Nejspíš si myslí, že jste si s ním přišla hrát.“

„Ne, vážně,“ naléhal Brandon. „Ukážete mi, jak to umíte? Prosím, dokud je ještě světlo.“

Paul povytáhl obočí. „Brandone,“ pokáral syna, „Andrea právě přijela a na basketbal není zrovna oblečená.“

„Nemám ani pořádné boty,“ omlouvala se Andrea. Chlapec se však nedal odbýt. „Velikost?“

„Sedm a půl.“

„Což je mužská sedmička. Každá velikost znamená zvětšení o třetinu palce, počínaje číslem tři a jedenáct dvanáctin. Věděla jste to?“

„Brandon má v rukávu spoustu zajímavostí,“ ucedil otec. Jeho pohled byl však láskyplný.

„A některým z nich se dá dokonce věřit,“ zaštěbetal kluk a vyskočil z křesla. „Nuala má osmičku! To by šlo, ne?“ Odběhl chodbou a z dálky uslyšeli jeho volání: „Nualo, může si Andrea půjčit tvoje tenisky? Pěkně prosím. Prosím, prosím.“

Paul Bancroft se na ni usmál. „Umí si poradit, že?“

„Je… skvělý,“ vyhrkla Andrea. Bylo to však slabé slovo.

„Už má titul mezinárodního šachového mistra. Já sám jsem ho získal až ve dvaadvaceti, a to mi všichni říkali, že jsem předčasně vyspělý. Ale s Brandonem se nemůžu rovnat.“

„Mezinárodní šachový mistr? Většina dětí jeho věku radši hraje na playstationu Velkou automobilovou loupež.“

„A víte, že Brandon to dělá taky? Pořád si pouští Sim City. Přece jen je ještě dítě, na to se nesmí zapomínat. Je tak inteligentní, že by se mohl výrazně uplatnit v řadě oborů, ale – však sama uvidíte. Je pořád kluk. Miluje videohry a k smrti nerad si uklízí v pokojíčku. Je to třináctiletý Američan. Díky Bohu.“

„Musel jste mu někdy vysvětlovat, odkud se berou děti?“

„Ne, ale položil mi pár celkem dobře mířených otázek na molekulární základy embryologie.“ Po tváři se mu rozhostil spokojený výraz. „Říká se tomu hříčka přírody.“

„Každopádně v tom dobrém.“

Brandon se vřítil znovu do salonu: v jedné ruce triumfálně třímal plátěné tenisky, v druhé zelené tepláky.

Otec obrátil oči v sloup. „Jestli nechcete, samozřejmě nemusíte,“ ujistil ji.

Andrea se převlékla na toaletě vedle vstupní haly. „Dávám ti pět minut,“ oznámila Brandonovi, když vyšla ven. „Dost času na to, abys mi ukázal, co v tobě je.“

„Fajn. Chceš vidět moje kroky?“

„Moc ráda se mrknu,“ utrousila jako zkušená basketbalistka. „Nedej se zahanbit.“

Hřiště – betonový plácek s čarami nakreslenými křídou – se ukrývalo za vysokým živým plotem z ptačího zobu hned vedle domu.

„Předvedeš mi svoje finty z mládí?“ Zkusil se trefit z dálky za tři body. Míč se odrazil od obroučky, ale dovnitř nepropadl.

Andrea si pohotově naběhla, zmocnila se balonu a zasmečovala do koše. Basketbal hrávala na střední škole a základy si stále pamatovala.

„Něco ještě zvládnu,“ opáčila Andrea. Brandon vyrazil pod koš a sebral odražený míč. Chyběl mu trénink i herní praxe, ale na chlapce svého věku měl překvapivě dobrou koordinaci pohybů. Pozorně sledoval, jak zavěsila míč do koše, a napodoboval její pohyby. S každou střelou se zlepšoval. Když se vrátili do domu – trvala na dodržení dohodnutých pěti minut – oba měli ve tvářích ruměnec. Na malé dámské toaletě u menšího salonku – kolik jich v domě asi bylo? – ze sebe shodila sportovní boty i tepláky a vrátila se do obývacího pokoje zařízeného koženým nábytkem.

Večeře byla prostá, avšak chutná: kyselo a pečené kuře s pikantní přírodní rýží a hlávkovým salátem. Paul Bancroft stočil konverzaci zpátky k otázkám, jež předtím probírali, aniž by se pouštěl do nějakého kázání.

„Jste žena mnoha talentů,“ mrkl na ni. „Jak se tomu říká? ‚Kontrola míče‘. To je vaše silná stránka. Tahle schopnost se nehodí jen při sportu, ale i při argumentaci.“

„Stačí míč sledovat,“ odpověděla Andrea. „Vidět, co máte před očima.“

Paul Bancroft mírně naklonil hlavu. „Nebyl to Huxley, kdo tvrdil, že zdravý rozum spočívá v umění vidět to, co máme před očima? Ale myslím, že neměl úplně pravdu. Třeba šílenec si může představovat, co chce. Zdravý rozum je dar vidět, co má před očima ten druhý. A snad právě proto je v dnešní době tak vzácný.“ Náhle jako by zvážněl. „Když se podíváte na dějiny lidstva, nemůže vám ujít skutečnost, že zlo – instituce a praktiky, které pokládáme za nepřípustné – bylo po staletí trpěno. Otroctví. Poroba žen. Výjimečné tresty za celkem neškodnou činnost. Není to nijak povznášející pohled. Ale Jeremy Bentham před dvěma sty lety nazval všechno pravým jménem. Patřil k nemnoha příslušníkům své generace, kteří vyznávali naši moderní morálku. Byl vlastně jejím zakladatelem. A všechno to začalo jednoduchou utilitární zásadou: zmenšit lidské utrpení – a nikdy nezapomínat, že všichni lidé mají stejnou hodnotu.“

„To je tátova představa charity,“ řekl Brandon. „Ale co myšlenka, že bys měl brát ostatní jako cíle, ne jako prostředky?“

Paul zachytil Andrein pohled. „Čte Kanta. V podstatě to je německá mystika. Škodí mozku. Víc než Velká automobilová loupež. Tady musíme konstatovat rozdílnost názorů.“

„Tak i vy máte problém s pubertální vzpourou?“ usmála se Andrea.

Brandon vzhlédl od talíře a opětoval její úsměv. „Proč myslíš, že je to problém?“

Náhle ze ozvalo vzdálené soví houkání. Paul Bancroft vyhlédl z okna do šera, v němž se rýsovaly vzrostlé stromy. „Minervina sova, jak pravil Hegel, vylétá až po setmění.“

„V tom případě ale moudrost přichází pozdě,“ namítl Brandon. „Nemůžu pochopit, proč se o sově traduje, že je moudrá. Ve skutečnosti jde jen o účinný stroj na zabíjení. Nic jiného pořádně neumí. Lítá skoro neslyšně. Její uši se skoro vyrovnají radaru. Viděli jste někdy letící sovu? Vidíte, jak mává křídly, ale jako by někdo vypnul zvuk. Je to tím, že má na koncích perutí roztřepená pírka potlačující svištění vzduchu.“

Andrea naklonila hlavu. „Takže ji člověk uslyší, až když je pozdě.“

„Tak nějak. V pařátech má nečekanou sílu, takže je okamžitě po tobě.“

Andrea se napila obyčejného, ale osvěžujícího bílého vína, které jí Nuala nalila. „Takže není moudrá. Jen zabíjí.“

„Pokud ji hodnotíme optikou prostředků a cílů, je velice efektivní,“ podotkl Paul Bancroft. „Někdo by mohl říct, že je v tom i kus moudrosti.“

„Vy si to taky myslíte?“

„Ne, ale efektivita má svoje místo. Ale nesluší se o ní mluvit, prý je to bezcitně, i když se tak děje ve službách dobra. Andreo, vy jste předtím mluvila o nepříznivých dopadech. To může být skutečně ožehavé téma. Jakmile totiž přijmete logiku příčinnosti – tvrzení, že činy je třeba posuzovat podle jejich důsledků – uvědomíte si, že složité rébusy se nevejdou do škatulky dobrých skutků se špatnými následky. Musíme vzít v úvahu i špatné skutky, které mají dobré následky.“

„Snad,“ přitakala Andrea. „Jenže některé činy jsou samy o sobě odporné. Nedokážu si představit, co dobrého mohlo vzejít, řekněme, z vraždy Martina Luthera Kinga.“

Paul Bancroft zvedl obočí. „To má být výzva?“

„Jen konstatuji.“

Učenec si jemně usrkl vína. „Víte, s doktorem Kingem jsem se párkrát osobně setkal. V několika kritických situacích mu nadace finančně vypomohla. Byl to opravdu mimořádný muž. Velikán, dalo by se říct. Ale i on měl své mouchy. Drobné, nepodstatné, ale to neznamená, že by je jeho nepřátelé nemohli zveličit. FBI byla vždycky připravena vypustit do oběhu nějakou špínu osobního charakteru. V posledních letech života šel postupně dolů a kázal stále řidšímu publiku. Po smrti se z něj stala legenda. Symbol. Kdyby žil, nebyl by zdaleka tak významný. Vražda ho dostala na vrchol. Stala se katalyzátorem naplnění revoluce v oblasti lidských práv. Teprve po té nešťastné události vznikly klíčové zákony zamezující diskriminaci v bydlení. Americká veřejnost byla otřesena a ze Spojených států se stala příjemnější země. Jestli chcete tvrdit, že ztráta toho muže byla tragédií, nehodlám se přít. Ale tato jedna smrt dokázala mnohem víc než mnoho životů.“ Starý filozof mluvil s až hypnotickým zaujetím. „Nebyla snad bohatě vyvážena svými pozitivní důsledky?“

Andrea odložila vidličku. „Když k tomu přistoupíme s chladnou kalkulací…“

„Proč chladnou? Já jsem nikdy nechápal, proč si lidé myslí, že výpočet dopadů je chladný. Pojem povznesení lidstva zní abstraktně, avšak nese s sebou povznesení jednotlivých mužů, žen i dětí, jejichž osudy by vás vzaly za srdce.“ Z rozechvění jeho hlasu čišelo přesvědčení a odhodlání, nikoli nedostatek sebedůvěry či pochybnosti. „Nezapomeňte, že na této malé planetě žije sedm miliard lidí. A dvě celé osm miliardy z nich jsou mladší čtyřiadvaceti let. Právě jejich svět potřebujeme udržovat a zlepšovat.“ Myslitelovy oči zamířily k synovi, který už s apetitem dospívajícího chlapce vyčistil svůj talíř. „A to je ta největší morální povinnost ze všech.“

Andrea z něj nemohla odtrhnout zrak. Mluvil s neotřesitelnou logikou a pohledem jasným stejně jako jeho názory. Na síle jeho přesvědčení a intelektu bylo cosi až magického. Kouzelník Merlin z legendy o králi Artušovi měl nepochybně za předlohu někoho podobného.

„Na čísla je táta machr,“ podotkl Brandon, jehož otcovo zanícení zřejmě uvádělo do rozpaků.

„Ostré světlo rozumu nám říká, že prorokova smrt může být pro lidstvo dobrodiním. Na druhou stranu, zkuste vyhubit pouštní blechy na ostrově Mauricius a možná zjistíte, že to přinese hrozivou odezvu. Čára, kterou děláme mezi pojmy ‚zabít‘ a ‚nechat zemřít‘, v obou případech vychází spíš z pověr, nemyslíte?“ pokračoval Paul Bancroft v přednášce. „Nedělá rozdíl, jestli někdo zemře kvůli vaší činnosti nebo naopak nečinnosti. Představte si, že se po kolejích řítí splašená tramvaj. Pokud bude pokračovat v jízdě, přejede pět lidí. Když přehodíte výhybku, zabije jen jednoho člověka. Co uděláte?“

„Přehodím výhybku,“ připustila Andrea.

„A zachráníte pět životů. Jenže tím jste zcela záměrně a s rozmyslem poslala tramvaj na konkrétního člověka. Věděla jste, že zemře. Svým způsobem jste spáchala vraždu. Kdybyste nic neudělala, nikdo by vás s mrtvými nemohl spojovat. Měla byste čisté ruce.“ Zvedl oči. „Nualo, ty se překonáváš,“ zahlaholil na růžolící Irku, která položila na stůl další várku rýže.

„Chcete říct, že v tom je kus narcismu,“ pravila Andrea pomalu. „Čisté ruce, čtyři zbytečně zmařené životy. Špatný obchod. Rozumím.“

„Musíme krotit své pocity vůlí. Vášeň musí být spoutána rozumem, abych tak řekl. Někdy ten nejvznešenější čin zároveň i nejvíc děsí.“

„Připadám si, jako bych se znovu vrátila do školních lavic.“

„Zní vám ty otázky akademicky? Jako plané teoretizování? Tak je uvedeme do reálu.“ Paul Bancroft se zatvářil poťouchle, jako by se chystal vynést nečekaný trumf. „Co kdybyste měla dvacet milionů dolarů a mohla je věnovat na povznesení lidstva?“

„Další ‚kdyby‘?“ Andrea se pousmála.

„Ne tak docela. Teď už nemluvím hypoteticky. Do příštího zasedání rady si, Andreo, vyberete konkrétní projekt nebo případ, na který byste ráda vynaložila dvacet milionů dolarů. Ukážete prstem, vymyslíte způsob a my to uděláme. Sáhnu do volných prostředků. Žádné porady a diskuze. Provedeme to jen na základě vašeho doporučení.“

„Děláte si legraci.“

Brandon se na ni úkosem podíval. „Vtipy tátovi moc nejdou,“ upozornil ji. „Nevodí lidi za nos, to mi můžeš věřit.“

„Dvacet milionů dolarů,“ zopakoval Paul Bancroft.

„Na moje doporučení?“ Andrea stále nevěřila.

„Na vaše doporučení.“ Filozofova tvář poznamenaná věkem náhle zvážněla. „Vybírejte moudře,“ poradil jí. „Každou hodinu se bezhlavě řítí nějaká tramvaj. Ale nestačí zvolit jednu ze dvou kolejí. Ne, je třeba vybrat jednu z tisíce, nebo možná deseti tisíc kolejí, a přitom ani netušíte, kam všechny vedou. Musíme vycházet z těch nejpřesnějších odhadů učiněných na základě veškerých dostupných vědomostí a znalostí. A modlit se, že to dobře dopadne.“

„Pracujete s množstvím neznámých faktorů.“

„Neznámých, nebo jen částečně známých? Neúplná znalost není totéž co nulová. Na jejím základě už můžeme učinit kvalifikovaný odhad. Vlastně musíme.“ Jeho pohled ani trochu nezakolísal. „Takže vybírejte moudře. Zjistíte, že dělat dobro není vždycky snadné.“

Andree Bancroftové se točila hlava a připadala si jako v mrákotách. Z vína to však nebylo. Kolik lidí dostane takovou šanci něco změnit? pomyslela si. Stačilo jí lusknout prsty – a přetvořit životy tisíců. Znělo to… skoro božsky.

Brandon ji vytrhl ze zasnění. „Hele, Andreo, nezaházíme si po večeři ještě?“

ŘÍM

Trastevere – oblast na západ od řeky Tibery – byla pro mnoho obyvatel tím pravým Římem, protože její středověké bludiště uliček z větší části uniklo přestavbě, která v devatenáctém století změnila centrum města. Špína plus stáří rovná se značka kvality: tak nějak zněla rovnice. Avšak zůstaly tu i kouty, na které čas zapomněl, nebo spíš naopak – místa, kde po sobě příliv nových peněz zanechal jen naplavené dříví a odpadky. Patřil mezi ně také přízemní byt v tmavé boční ulici, kde žila ta italská služebná se svými rodiči. Zingarettiové byli stará rodina, jelikož znali jména svých předků stovky let pozpátku. Jenže ti předkové do jednoho sloužili jako lokajové a pohunci. Byla to tradice bez lesku, rodokmen bez historie.

Todd Belknap, který přišel do ulice Clarice Marescotti číslo 14, se téměř nepodobal osobě, která se před pár hodinami vkradla do Ansárího mučírny. Byl bezvadně oblečený, oholený, vykoupaný a jemně navoněný: italská představa úřední moci. Věřil, že mu to pomůže. Ani americký přízvuk nebyl na škodu. Italové trpěli vrozenou nedůvěrou k vlastním krajanům a měli k tomu dobrý důvod.

Konverzace šla bohužel ztuha.

Ma non capisco! – Ale já nerozumím, opakovala dokolečka babizna v černém, dívčina maminka. Vypadala starší než většina žen jejího věku, ale také silnější. Úplná „matka rodu“.

Non c’e problema, tvrdil otec, břichatý muž s drsnýma mozolnatýma rukama a tlustými nehty. Nic se nestalo.

Ale stalo se a ona to dobře věděla – každopádně rozuměla víc, než předstírala. Seděli v tmavém obýváku, kde to páchlo po spálené polévce a plísni. Studená podlaha, nepochybně kdysi dlaždicová, měla drsný povrch a rovnoměrně šedý odstín, jako by ji pokrývala vrstva cementové kaše připravená na kachličky, jichž se nikdy nedočkala. Žárovky byly slabé, stínidla lamp roztřepená žárem a stářím. Židle spolu vůbec neladily. Byla to hrdá rodina, o čistotu a pořádek však příliš nedbala. Luciini rodiče si očividně uvědomovali její krásu: jako by ji považovali za nežádoucí vlastnost, která může přivést do neštěstí nejen dceru, ale i je. Krása znamenala časné těhotenství, lichotky a nájezdy bezohledných mužů. Lucia je ujistila, že ten Arab – o jejím zaměstnavateli mluvili jen jako o l’Arabo – je velice zbožný a fanaticky poslušný Prorokova slova.

Ale kde teď byla?

Když došlo na zásadní otázku, rodiče dívky předstírali nechápavost a neznalost. Chránili ji – protože věděli, co provedla? Nebo z jiného důvodu? Belknap se jim mohl přiblížit, jen pokud by je přesvědčil, že dívce hrozí nebezpečí a že nejlepší pro její ochranu bude upřímnost, ne vytáčky.

Byla to těžká práce. Aby se od nich něco dozvěděl, musel dělat, že má informace, jež mu ve skutečnosti scházely. Znovu a znovu jim opakoval: Vaše dcera je v nebezpečí. La vostra figlia e in pericolo. Nevěřili mu – což znamenalo, že s ní jsou ve styku, že je uklidnila. Kdyby opravdu nečekaně zmizela, nedokázali by zakrýt svoje obavy. Místo toho si hráli na hloupé a snažili se mlžit: Říkala, že někam jede, dál to nerozváděla, ale možná ji o to požádal zaměstnavatel. Ne, nevíme, kdy se vrátí.

Lži. Báchorky, jejichž faleš prozrazovala lehkost, s níž je ze sebe sypali. Amatéři se domnívají, že lháře odhalí úzkost a nervozita. Belknap však věděl, že stejně často je prozradí naopak přehnaný klid. A to byl také případ signora a signory Zingarettiových.

Belknap nechal uplynout dlouhou chvíli ticha, než k nim znovu promluvil. „Ozvala se vám,“ řekl. „My to víme. Ujistila vás, že se nic neděje. Skutečně věří, že je všechno v nejlepším pořádku. Ale ona nic neví. Neví, že jí hrozí bezprostřední nebezpečí.“ Výmluvně si přejel rukou pod krkem. „Její nepřátelé jsou silní a mají prsty všude.“

Ostražitý pohled Zingarettiových mu napověděl, že za možného nepřítele považují amerického vetřelce. Přiměl je k náznaku zaváhání, k záblesku obav, které předtím neviděl. Ještě sice neměl vyhráno, v kamenné zdi jejich nevědomosti se však objevila drobná prasklinka.

„Řekla vám, že se nemusíte bát,“ začal znovu a dávkoval slova s ohledem na jejich výraz, „protože neví, že jí něco hrozí.“

„A vy to víte?“ zeptala se ježibaba v černém a podezíravě zkřivila rty. Belknap jim předestřel smyšlenou historku, a přitom se snažil prosekat k pravdě, co jen to šlo. Napovídal jim, že je z jedné americké organizace zapojené do mezinárodního vyšetřování na vysoké úrovni. V jeho průběhu se objevily zajímavé informace o činnosti 1’Arabo. Jeho zaměstnancům teď hrozí krevní msta od jistého rivala z Blízkého východu. Při slůvku „vendetta“ se oči manželů zaleskly a stařena jej šeptem zopakovala: byl to pojem, jemuž rozuměli a přistupovali k němu s náležitou úctou.

„Zrovna včera jsem viděl tělo mladé ženy, která…“ Belknap se zarazil. Všiml si, že jeho posluchači vykulili oči, a zavrtěl hlavou. „Je to moc velká hrůza. Nepopsatelná. Určité obrazy člověku navždy utkví v paměti. Ta dívka byla krásná přesně jako vaše dcera, a když pomyslím, co jí provedli, vždycky se otřesu.“ Vstal. „No nic, dělal jsem, co jsem mohl. Musím to tak brát. A vy také. Nechám vás na pokoji a už mě nikdy neuvidíte. Ale obávám se, že ani svou dceru.“

Signora Zingarettiová položila svou pařátu na manželovu ruku. „Počkejte,“ zadržela ho. Muž po ní loupl pohledem, bylo však jasné, že domácnosti vládne ona. Upřeně hleděla na Belknapa a v duchu zvažovala poctivost jeho úmyslů. Pak učinila rozhodnutí. „Jste na omylu,“ pravila. „Lucia je v bezpečí. Pravidelně si s ní voláme. Mluvili jsme s ní včera večer.“

„Kde je?“ zeptal se Belknap.

„Nevíme. To nám neřekla.“ Svislé vrásky nad jejím horním rtem připomínaly značky na pravítku.

„Jak to?“

Ozval se břichatý muž. „Říká, že je tam moc hezky. Ale místo nesmí prozradit. Kvůli… podmínkám zaměstnání.“ Termini di occupazione. Nejistě se usmál – nemohl totiž vědět, zda jeho slova rozptýlila obavy, jež Američan vyjádřil, nebo je naopak zvětšila.

„Lucia je chytrá dívka,“ pokračovala její matka. Tvář měla zkrabacenou strachem, jako by měla ústa plná popela. „Ona už se o sebe postará.“ Snažila se uklidnit sama sebe.

„Mluvili jste s ní včera večer,“ zopakoval Belknap.

„Měla se dobře.“ Starcovy masité ruce se chvěly, když je skládal do klína.

„Ona si poradí.“ Stařenina slova byla vzdorným přáním nebo spíš jen zbožnou touhou.

* * *

Jakmile Belknap znovu vyšel na hrbolatou dlažbu ulice, zavolal svému starému kontaktu u karabinierů, který se jmenoval Gianni Mattuci. V Itálii – a bezpečnostní složky nebyly výjimkou – se věci zařizovaly přes známé, ne oficiální cestou. Rychle Mattucimu vysvětlil, co potřebuje. Lucia mohla být skoupá na slovo, jak tvrdili její rodiče, ale telefonní záznamy jistě prozradí víc.

Mattuciho hlas byl nakyslý jako mladé víno Barolo a stejně tak hutný. „Piu lento! Ne tak rychle,“ zavelel. „Dej mi jméno a adresu. Já to protáhnu městskou databází a zjistím kód INPS.“ To byla italská obdoba čísla sociálního zabezpečení. „Pak se podívám do telefonního registru.“

„Řekni mi, že to nepotrvá dlouho, Gianni.“

„Vy Američani – vždycky na všechno tak spěcháte. Budu se snažit ze všech sil, slibuju.“

„Ze všech sil? No, snad to bude stačit,“ odvětil Belknap.

„Běž někam na espresso,“ poradil mu italský policejní inspektor chlácholivě. „Zavolám ti.“

Belknap ušel jen pár bloků, když mu zabzučel mobilní telefon. Mattucci.

„To byla rychlost,“ podivil se Belknap.

„Právě jsme dostali hlášení přesně o té adrese, kterou jsi mi dal,“ sdělil mu Mattucci. Jeho hlas zněl rozrušeně. „Soused nahlásil střelbu. Poslali jsme tam pár antonů. Co se děje?“

V Belknapovi by se krve nedořezal. „Ježíšikriste,“ vydechl. „Musím to prověřit.“

„Nedělej to,“ zapřísahal ho Mattucci, ale Belknap už zavěsil a běžel k přízemnímu bytu, který před pár minutami opustil. Když zahnul za roh, uslyšel kvílení pneumatik – a srdce mu div nevylétlo v hrudníku. Dveře byly odemčené a on volně vstoupil do místnosti proděravělé střelami a postříkané krví. Sledovali ho: jiné vysvětlení neexistovalo. Vykládal těm starým manželům, že je chce chránit, a přitom s sebou přinesl jen smrt.

Po dlažbě se smýkly další pneumatiky, tentokrát přijíždějící. Bylo to tmavomodré auto s bílou střechou, na které se vyjímal majáček a číslo určené pro pohled z helikoptéry. Na boku mělo bílý nápis CARABINIERI, nad nímž se táhl červený pruh. Bylo pravé, stejně jako dva strážci zákona, kteří z něj vyskočili a nařídili Belknapovi, aby se nehýbal.

Koutkem oka spatřil přijíždět další policejní vozidlo. Horečně ukázal směrem do boční ulice, jako že útočníci prchli tudy.

Pak se rozběhl.

Jeden ze strážníků se za ním samozřejmě pustil, druhý musel zajistit místo činu. Belknap doufal, že zasel do policejních řad dostatek zmatku, aby pronásledovatele nenapadlo po něm střílet: museli přinejmenším zvážit možnost, že i on honí criminali. Belknap běžel kolem kovových popelnic, kontejnerů a zaparkovaných aut, které ztěžovaly policistovi výhled.

A střelbu.

Zuřivě sprintoval a kličkoval jako zajíc před myslivci. Svaly mu doslova hořely, hltavě se nadechoval. Ani nestačil vnímat zem, jež mu ubíhala pod botami s gumovou podrážkou. Po několika minutách konečně vpadl do svého auta, bílé dodávky bez oken vyzdobené emblémem italské pošty: SERVIZIO POSTALE. Šlo o jeden z vozů Konzulárních operací, a třebaže k tomu Belknap neměl povolení, sehnal jej celkem snadno. Taková auta obvykle nevzbuzují zvláštní pozornost. Modlil se, aby se to potvrdilo i nyní.

Když však nastartoval a vyrazil od chodníku, ve zpětném zrcátku uviděl další policejní vozidlo – jakýsi džíp s hranatou nástavbou určenou k převozu zadržených osob. Ve stejnou chvíli mu znovu zabzučel mobil.

Mattucciho hlas, ještě rozčilenější než předtím. „Musíš mi říct, co se děje!“ téměř křičel. „Mám zprávu, že ty manžele někdo zmasakroval a byt je na maděru. Náboje jsou podle všeho poloplášťové expanzní střely z výzbroje amerických zvláštních jednotek. Slyšíš mě? Vroubkované pláště z mědi, pro které máš čirou náhodou slabost. To vypadá moc zle.“

Belknap strhl volant doprava a na poslední chvíli odbočil. Po pravé ruce měl zelenou tramvaj, která se táhla přes půl domu a chránila ho před pohledem z protější uličky. „Gianni, snad si nemyslíš, že…“

„Za chvíli tam dorazí technik z daktyloskopie. Jestli najdou tvoje otisky, už ti nepomůžu.“ Odmlka. „A nepomůžu ti ani teď.“ Tentokrát to byl Mattucci, kdo ukončil telefonát.

Na Belknapa se zavěsilo další policejní auto. Zřejmě si ho všimli, když nastupoval do dodávky, a na výměnu vozu teď bylo pozdě. S plynovým pedálem čím dál víc u podlahy se propletl dopravou na náměstí San Calisto, zamířil do poněkud rychlejší viale de Trastevere a řítil se směrem k řece. Policejní auto za ním spustilo sirénu i maják. Když přeťal via Indumo, zachytil další hlídku – citroen označený velkými modrobílými písmeny POLIZIA nakloněnými doleva. Šli po něm, o tom nemohlo být nejmenších pochyb.

Někde se stala chyba.

Dupl na plyn, předjížděl pomalejší účastníky silničního provozu – taxíky, běžné motoristy i náklaďáky se zbožím – a s divokým troubením prolétl na červenou na náměstí Porta Portese, kde přejížděl z jednoho pruhu do druhého. Alespoň setřásl policejní džípy. Vápencové budovy stojící po obou stranách se míhaly kolem jako rozmazané špinavé siluety. Belknap sledoval jen asfalt před sebou – pohyblivé mezírky mezi jedoucími auty, které se znenadání zjevovaly, a pokud jich v pravý okamžik nevyužil, zase bleskově mizely. Honička v plné rychlosti byla něco úplně jiného než řádná jízda podle předpisů, a když přejel most Sublicio nad temně zelenou řekou Tiberou a řítil se směrem k náměstí Emporio, v duchu doufal, že se mu v případě potřeby sepnou staré reflexy. Snadno se mohl dopustit stovek chyb, kdežto správných cest k cíli vedlo podstatně méně. Hlídkový vůz citroen náhle našel volnou stopu a vyrazil před Belknapa. Snažili se ho uvěznit v pasti.

Pokud by se objevilo třetí auto, což se zdálo pravděpodobné, Belknapovy naděje na útěk by prudce poklesly. Původně měl v plánu dostat se na rychlejší silnici, která vedla souběžně s Tiberou po vysokém cihlovém nábřeží lemovaném stromy. To by však bylo nyní příliš riskantní.

Prudce strhl volant doprava a odbočil na Lungotevere Aventino, silnici rovněž kopírující řeku, ale po druhé straně nazývané Testaccio. Cítil, jak jeho tělo v záchranných pásech odlétlo doleva. Znovu ostře zahnul a vrátil se s dodávkou zpět na via Vespucci – tentokrát ovšem do protisměru. Stačilo překonat pár set metrů a pak zabočit na rychlostní silnici u Tibery, nebezpečí srážky ve Vespucciho ulici však bylo ohromné.

Klaksony desítek aut kvílely a houkaly, jak se jejich řidiči horečně snažili vyhnout bílé poštovní dodávce, jež se na ně řítila.

Belknapovi zvlhly ruce potem. Aby mohl úspěšně proplouvat proudem motoristů, musel umět odhadnout i jejich vlastní úhybné manévry. Jediný chybný předpoklad by měl za následek čelní srážku, při které by se sečetly působící síly proti sobě.

Svět se scvrkl na stužku asfaltu a hemživý roj aut, z nichž každé bylo smrtící zbraní. Belknap se vřítil na šikmý sjezd vedoucí zpátky k rychlé nábřežní silnici tak zběsile, až nízký podvozek poštovního vozu s jiskřením drhnul o vozovku. Přejel další most, Ponte Palatino, a po smyku do další ostré zatáčky se ocitl na Porta di Ripagrande.

Konečně si můžu trochu vydechnout, říkal si, když hnal dodávku kolem velkých anonymních budov. Jenže pohled do zpětného zrcátka mu ukázal nejméně pět vozů policie. Kde se tady vzaly? Pak si vzpomněl na velkou policejní stanici poblíž Piazzale Portuense. Vjel do levého silničního pruhu, prosmýkl se po krajnici a odbočil do Clivio Portuense, jedné z rychlejších ulic v oblasti. Jedině bezpečnostní pásy mu zabránily, aby neodlétl na druhou stranu.

Policejní vozy nedokázaly včas zareagovat a prosvištěly kolem. Setřásl je – alespoň na chvíli. Ujížděl městem až k via Parboni, kde se dal doleva.

Ale co to měl před sebou? V rámusu kvílící sirény, motoru vytočeného na maximum a pištících pneumatik nedokázal pořádně uvažovat.

Připadalo mu, že ho šálí zrak! Kousek vpředu, na rohu via Bargoni, uviděl silniční zátaras. Jak ho sem mohli tak rychle umístit? Přimhouřil oči a uvědomil si, že ho tvoří dvě hlídková auta a přenosné dřevěné zábrany. Mohl by ho zkusit prorazit…

Jenže v zápětí se za ním bůhvíodkud přihnal neoznačený vůz silniční patroly policia minuzipale, Lancia s třílitrovým motorem určená k pronásledování pachatelů ve vysoké rychlosti.

Belknap šlápl na plyn a sledoval, jak čtyři carabinieri stojící u zátarasu uskakují stranou – urostlí muži se slunečními brýlemi a pažemi založenými na prsou. Poté zařadil neutrál, sevřel ruční brzdu a přesně ve stejném okamžiku otočil volantem doleva. Auto se smýklo napříč a silná lancia s hrozivým skřípěním sjela z vozovky, aby zabránila střetu s poštovním vozem, a prudce se zarazila o požární hydrant.

Belknap vrátil ruční brzdu na své místo, sešlápl plyn až na podlahu a vyrovnal řízení. Vozidlo se otřáslo a hlasité řinčení mu napovědělo, že působením bočního tlaku odlétly poklice z kol. Ve zpětném zrcátku spatřil oblak hustého černého dýmu, který stoupal z jeho výfuku: z převodovky pří tom divokém manévru vytekl olej. Přesto dokázal obrátit auto bez přerušení. Nyní letěl v protisměru po via Bargoni, ale s tím rozdílem, že tentokrát byla ulice téměř prázdná. Tim, že ji zatarasili na druhém konci, mu policisté nechtěně nahráli. Zahnul doleva na via Bezzi, vřítil se na rychlou viale de Trastevere, kolem Autorita per la Informatica nella Pubblica Amministrazione – a zbavil se pronásledovatelů.

O deset minut později seděl v kavárně, kde si konečně objednal espresso, které mu doporučil Gianni Mattucci. Své vyčerpání vydával za únavu znuděného turisty, ale při první příležitosti zavolal svému známému u karabiniérů.

„Teď si můžeme promluvit,“ prohodil tichým konverzačním tónem. Mnozí uprchlíci se rychle prozradí nervózním chováním, které neomylně upoutá pozornost ostatních. Belknap se však takové chyby nehodlal dopustit.

„Ma che diavolo! Máš vůbec tušení, jak to u nás teď vypadá?“ Mattucciho hlas zněl struna napnutá k prasknutí. „Musíš mi říct všechno, co víš!“

„Až po tobě,“ odtušil Belknap.

6

„Myslím to vážně,“ řekl jí Hank Sidgwick do telefonu a Andrea Bancroftová si sklíčeně uvědomila, že skutečně nežertuje. „Povídám ti, tomu chlapovi by se ty prachy rozhodně hodily.“

Dokázala si ho představit za stolem. Sidgwick, zanedlouho čtyřicátník, si uchoval svůj nefalšovaně americký vzhled: modré oči, světlé vlasy a tělo zápasníka střední váhy, i když sluncem zarudlé brázdy na čele předpovídaly nepříliš lichotivé stáří. Vždycky voněl jako čerstvě vyprané prádlo. Byl to přítel a kolega z fondu Coventry Equity, Adrea ho však znala už dávno předtím, na univerzitě totiž chodil s její kamarádkou.

„Znáš ty nejzajímavější lidi,“ sdělila mu opatrně. Vždycky byla ráda v Hankově společnosti a jeho telefonát ji proto nejdřív potěšil. Hanka zase zaujal její popis první porady v nadaci. Teď si však Andrea kladla otázku, zda měla být tak otevřená. Neslíbila snad, přísně vzato, že dění v nadaci bude považovat za „přísně důvěrné“? Ale co jí skutečně vyrazilo dech, byla nezralá Hankova odpověď, když mu řekla o zkoušce, které ji podrobil Paul Bancroft. Hankova žena znala jednoho nezávislého dokumentaristu. „Ten by dokázal využít dvacet milionů na dobrou věc,“ sdělil jí Hank v první reakci. Dotyčný filmař chtěl snad dokončit dokument o nějakých umělcích z East Village, kteří se zabývali bizarními praktikami zdobení těla. Andrea pohlédla ke dveřím a bezděčně tím dala najevo svou netrpělivost. Mluvila o zachraňování životů a Hank přijde s takovou banalitou?

„Jen mě to tak napadlo,“ prohodil Sidgwick předstíraně ledabylým tónem.

„Jasně,“ odvětila automaticky.

Copak to nikdo nechápe? Nechtěla však ukázat svou rozmrzelost. Dávala si dobrý pozor, aby nepřipadala ostatním jako snob. Bylo pro ni důležité, aby v ní všechni viděli tu starou dobrou Andreu, kterou nečekaně nabyté peníze nezměnily.

Jenže já jsem jiná, přemítala trpce. Taková je pravda.

Ano, byl čas skoncovat s přetvářkou. Všechno se změnilo. Jen co zavěsila, telefon znovu zazvonil. „Slečna Bancroftová?“ otázal se volající. Hlas zněl poněkud ochraptěle, kuřácky.

„Ano.“ Okamžitě ucítila bodnutí nejistoty. „Jsem z bezpečnostního oddělení Bancroftovy nadace. Jen se chci ujistit, že vám jsou jasné podmínky doložky o důvěrnosti informací.“

„Samozřejmě.“ Napadla ji hloupá, paranoidní myšlenka: jako by to věděli. Jako by slyšeli, že si pustila pusu na špacír, a teď ji chtěli pohnat k odpovědnosti.

„Je tu ještě pár dalších otázek ohledně bezpečnosti. Někoho za vámi brzy pošleme, jestli vám to nevadí.“

„Ale vůbec ne,“ odpověděla vylekaná Andrea. Když položila sluchátko, objala se, jako by jí byla najednou zima.

V hlubokém zákoutí mysli jí vzklíčilo cosi drobného a znepokojivého, a tak se raději přinutila myslet na jiné věci. Znovu se přistihla, že přechází po svém malém domku – vlekla se jako v mrákotách. Vítej v novém životě, pomyslela si.

Jenže ona nechtěla žít jen pro sebe. To bylo důležité. Stane se součástí neuvěřitelného díla – něčeho opravdu velkého, opravdu důležitého. Merlinovo ujištění: Na vaše doporučení.

Který z projektů si zasloužil největší pozornost? Na světě toho tolik chybělo. Voda a hygiena byly pro mnohé lidi otázkou života a smrti stejně jako choroby typu AIDS a malárie nebo podvýživa. Dále se nabízely problémy globálního oteplování či ohrožených druhů. Existovalo tolik možností, tolik neznámých, tolik jen částečně známých. Jak vynaložit prostředky, aby přinesly ten největší užitek? Bylo to těžké, zatraceně těžké. Opravdu to totiž chtělo počítat a uvažovat pět tahů dopředu, jak tvrdil Paul Bancroft. Dvacet milionů bylo na některé problémy dostatečnou částkou, na jiné však zcela mizivou. Hlavou jí létaly všemožné plány a její obdiv k úspěchům Paula Bancrofta stále rostl.

Kdosi zaklepal na dveře a její myšlenky se rozplynuly jako kroužky dýmu. Ve dveřích stál muž, kterého nepoznávala. Pod oblekem na míru se skrývala svalnatá postava: vypadal jako kříženec bankéře a… boxera.

„Přicházím z Bancroftovy nadace,“ sdělil jí host. Žádné překvapení.

„Chtěla jste doručit jisté spisy,“ pokračoval. Všimla si aktovky, kterou držel v ruce, a vzpomněla si na svůj včerejší požadavek. Čekala však kurýra nebo zaměstnance zásilkové služby. „Aha, ovšem,“ řekla. „Pojďte dál.“

„A je také třeba projít bezpečnostní předpisy. Doufám, že někdo dopředu zavolal a sdělil vám, že přijdu.“ Jeho ocelově šedé vlasy byly učesané na pěšinku ostrou jak břitva. Měl hranatou tvář s nevýraznými rysy, které vůbec neprozrazovaly věk. Nebyl to žádný mladík, ale kolik mu je let, to by se Andrea neodvážila tipovat.

„Jo, někdo volal,“ přitakala.

Vstoupil dovnitř s ladností šelmy z džungle. Pod drahou látkou se vlnilo pevné svalstvo. Otevřel aktovku a podal jí svazek desek. „Chcete se zeptat na něco z pravidel nadace? Vysvětlili vám všechno?“

„Ano, a důkladně.“

„To rád slyším. Máte kráječ?“

„Myslíte jako na sýr?“

Muž se neusmál. „Můžeme vám dodat skartovač s křížovým řezem. Je mou povinností vás požádat, abyste obsah těchto složek včetně případných kopií řádně vrátila do kanceláře nadace.“

„Dobře.“

„A teď si zopakujeme postup. Jste nová, takže vám mám připomenout podmínky dohody o mlčenlivosti, kterou jste podepsala.“

„Podívejte, dělala jsem ve financích, takže věci kolem utajení mi nemusíte vysvětlovat.“

Jeho oči se vpíjely do Andreiny tváře. „Pak jistě chápete, že máte zakázáno hovořit s cizími osobami o činnosti nadace.“

„Samozřejmě,“ řekla Andrea nervózně.

„Člověk snadno zapomene.“ Muž vyřkl ta slova s mrknutím, ona však neměla pocit, že šlo o přátelský posunek. „Ale je to opravdu důležité.“ Pomalu vykročil ke dveřím.

„Díky. Vezmu si to k srdci.“ Andrey se znovu zmocnily obavy, ale snažila se je nedat najevo. Bylo by opravdu možné, že ji nadace sledovala? Že věděla o rozhovoru, který před chvílí vedla s Hankem? Odposlouchávali ji?

Nesmysl. Nic než paranoidní představy rozrušené mysli, ujišťovala se v duchu. Jenže ten chlap se na ni tak divně díval: ten jeho úsměv a lehce spiklenecký výraz. Ne, určitě si to jen představovala.

Andrea se ho chtěla zeptat, jestli už se někdy viděli, a ještě než vykročil z domu, nabídl jí strohé vysvětlení. „Jste hodně podobná matce.“

Z tónu, jímž to řekl, ji zamrazilo. Slušně a zdvořile hostovi poděkovala. „Promiňte – ale jak jste říkal, že se jmenujete?“ pobídla ho.

„Já nic neříkal,“ odtušil bezvýrazně. Když se otočil a zamířil k čekající limuzíně, znovu zazvonil telefon.

Cindy Lewalská, realitní makléřka společnosti Cooper Brandt, opětovala hovor, na který Andrea málem zapomněla.

„Takže vy máte zájem podívat se na byty na Manhattanu,“ pravila ta žena úředním, ale přátelským hlasem.

„Ano, ano,“ odvětila Andrea. Vždycky snila o prostorném bytě v New Yorku a teď, když měla na kontě uloženo dvanáct milionů dolarů na dvouprocentní úrok, konečně si jej mohla dovolit. Nechtěla se vytahovat, ale nehodlala se přetvařovat a sama sebe trýznit nesmyslnou skromností – to by bylo vůbec nejhorší pokrytectví ze všech. Mohla si za hotové peníze koupit byt ve velkoměstě, sehnat něco pěkného. Něco opravdu pěkného.

Cindy Lewalská otevřela v počítači složku klientů, zapsala si Andreiny základní údaje a ujasnila si s ní cenové rozpětí a požadované vlastnosti – velikost, čtvrť a tak dále. Ještě jednou si ověřila Andreino příjmení. „Nejste náhodou jedna z těch Bancroftů?“ zeptala se.

Andrea reagovala bez nejmenšího zaváhání: „Máte moje číslo.“

WEST END, LONDÝN

Pro svět byl jen Lukas. Slavný rockový zpěvák narozený v Edinburghu nosil to jméno už od svých začátků se skupinou G7. A první ze čtyř platinových desek, které během své sólové kariéry nahrál, byla „stejnojmenná“, jak se tomu říkalo v hudebním průmyslu. Kdosi si povšiml stoupajícího výskytu toho jména u čerstvě narozených dětí a přišel s tvrzením, že nárůst započal právě startem Lukasovy hvězdné dráhy. Skalní fanoušci věděli, že se narodil jako Hugh Burney, ale nebylo to pro ně důležité. Dál ho pokládali za Lukase. Začal tak připadat dokonce i sám sobě.

Nahrávací studio, ukryté v budově někdejší dívčí školy v Gosfield Street, bylo nablýskané a moderně zařízené, na hony vzdálené místům, v nichž se pohyboval před startem své kariéry. Jisté věci v oboru však zůstávaly stejné. Třeba ze sluchátek ho asi po dvaceti minutách začínaly svědit uši. Sundal si je a znovu nasadil. Jeho producent Jack Rawls zahrál další basovou sekvenci.

„Hele, pořád je to moc tvrdý,“ ozval se Lukas. „Chybí mi tam víc lehkosti.“

„Jo, a pak to někam ulítne,“ zaprotestoval Rawls vlídně. „Tahle písnička je jako deka ve větru. Potřebuješ ji zatížit něčím těžkým. Třeba kamenem.“

„Jo, ale tohle je balvan. Je to prostě moc. Rozumíš mi?“ To nebyla nejzábavnější součást jeho zaměstnání. Vzduch v nahrávacím studiu houstl – bylo tam „na padnutí“, jak by asi řekl Rawls, jelikož ventilátory by dělaly nepřípustný hluk. Rawls seděl před řadou syntetizérů. V moderní době se hranice mezi producenty a muzikanty stírala a Rawls, bývalý klávesista, v sobě spojoval obě role. Lukas směřoval k éterickému zvuku – k ambientní elektronické hudbě. Když s Rawlsem chodili na uměleckou školu v Ipswichi, experimentovali s použitím magnetofonů místo nástrojů. I obyčejné syčení prázdné pásky mohlo hrát významnou zvukovou roli. A Lukas měl teď na mysli něco podobného.

„Co to zkusit v obou verzích?“ nadhodil Rawls nápadně příjemným tónem, který napovídal, že je odhodlán prosadit svou.

„A co kdybys prostě trochu ubral plyn?“ Lukas vykouzlil svůj věhlasný oslnivý úsměv. Snažíš se marně, Jacku.

Bylo to jeho první cédéčko po dvou letech a Lukas si hlídal každou drobnost. Dlužil to posluchačům. Svým fanouškům. Slovo „fanoušci“ sice Lukas nesnášel, ale v tomto případě sedělo. Jak jinak nazvat lidi, kteří si nekupují jen alba, ale i jednotlivé singly?

Kteří si navzájem vyměňují takzvané garážové nahrávky? Kteří znají jeho hudbu líp než on sám?

Asistentka předváděla za sklem divokou pantomimu: telefon! Lukas zlostně mávl rukou. Řekl jim přece, že žádné hovory nepřijímá. Že má práci. Turné po Africe mělo začít už za dva týdny, takže ho už ve studiu tlačil čas. Musel co nejvíc využít frekvencí, které si naplánoval.

Asistentka se znovu objevila, tentokrát s telefonem v ruce, na který ukazovala. „Důležité,“ vykroužila ústy.

Lukas si sňal sluchátka, vstal a odebral se do provizorní kanceláře, kterou si zřídil přes chodbu.

„Souhlasili!“ jásal jeho agent Ari Sanders. „O čem to mluvíš?“

„Osmdesát procent z baráku. Madison Square Garden! Určitě se ptáš: Jak to ten Ari Sanders zařídil? To by tě zajímalo, co? Ale tůdle. Kouzelník neprozrazuje svoje tajemství!“

„Já jsem natvrdlá skotská palice, Ari. Musíš mi to podat hezky po lopatě. Vůbec netuším, o čem to mluvíš.“

„Dobře, dobře, ty víš, že ti nic neodmítnu. Dostali jsme echo, že Garden musela zrušit nějakou hiphopovou akci kvůli problémům s pojištěním. Věřil bys tomu? Najednou se jim udělala v programu obří díra. Pátek večer, a v koncertním sále bude mít tmu, no to mě podrž. A právě teď přichází chvíle pro tvého věrného rytíře. Spáchá ozbrojenou loupež za bílého dne. Povídám manažerovi, znám jednoho chlápka, co vám vyprodá barák za čtyři dny, nekecám. Stačí dát do rádia reklamu na speciální Lukasův koncert! No co ti budu říkat, ten podvodník se málem pochcal nadšením. To je přece bomba, která přitáhne diváky!“

„To je fakt bomba,“ odtušil Lukas varovně. „No jo, jenže já na to šel chytře. Měl jsem jeho koule v hrsti, tak proč trochu nezmáčknout. Povídám, Lukas už dlouho ve Spojených státech nekoncertoval. A jestli sakra chcete, aby si to rozmyslel, musíte s ním slušně zacházet. Osmdesát procent kapacity. Jo, takhle jsem mu to vpálil! Ten parchant začal kňourat, že v životě nedali nikomu víc než polovinu, bla bla bla. A já na to: ‚Fajn, tak se nemáme o čem bavit.‘ On říká: ‚Počkejte vteřinku.‘ Tak v duchu počítám: jednadvacet, dvaadvacet… A on ustoupil. Věřil bys tomu? Ten chlap couvl! Dámy a pánové, potlesk pro… Lukase!“

„Poslyš, Ari,“ řekl Lukas. Ve vnitřnostech mu vrtal červík pochybností. „Já nevím, jestli…“

Nezdolný Ari Sanders se však řítil dopředu jako parní válec, který nic nezastaví. „Tebe by měli svatořečit! Jásej, Skotsko, máš o jednoho světce víc! Když si vzpomenu na všechny ty tvoje charitativní koncerty za poslední tři roky, úplně mě to dojímá k slzám. Ty zástupy sirotků a vdovy, kterým jsi pomohl. Smekám před tebou. A tvoje Dětská kampaň? Fakt skvělá věc. Jak napsal časopis Time, nikdo neudělal víc pro to, aby se pozornost světa obrátila k těm nejpotřebnějším z nás. Rocková hvězda se sociálním cítěním – teda, kdo by si to pomyslel? Ale, Lukasi?“

„No?“

„Stačilo. Jo, jasně, vdovy a sirotci – kdo by je neměl rád. Ale tajemství života spočívá v rovnováze. Musíš prokázal lásku tlupám Lukasových fanoušků. Ale musíš ji prokázat i Arimu Sandersovi, který za tebe den co den nasazuje krk na frontových liniích.“

„Dvacetiprocentní podíl najednou nestačí?“

„Vezmi to,“ prosil Ari. „Dneska jsem přepsal dějiny. Kvůli tobě, ty tupče. Osmdesát procent ze vstupného – to nedostane ani papež.“ Odmlčel se, aby se nadechl. „A kolik on získal cen Grammy?“

„Nechám si to projít hlavou,“ hlesl Lukas. „Nezapomeň, že jsme si naplánovali spoustu benefičních koncertů a…“

„No tak budou mí v Ougadougou jeden den smutek. Změníš plány a basta. Tohle přece nemůžeš odmítnout.“

„Já – zavolám ti.“

„Ježíši, Lukasi, ty mluvíš, jako by ti někdo držel pistoli u spánku.“

Lukas zavěsil. Všiml si, že se potí.

O chvíli později mu v mobilu zacvrlikal nápěv od Jimiho Hendrixe. „Tady Lukas,“ představil se.

Ten hlas znal až příliš dobře: byl elektronicky zkreslený, strašidelně zbavený sebemenší lidskosti či citu. „Držte se plánu,“ pravil. Kdyby ještěr uměl mluvit, pomyslel si Lukas, jeho hlas by zněl právě takhle.

Ztěžka polkl, jako by měl v krku kámen. „Heleďte, udělal jsem všechno, co jste mi řekli…“

„Pořád máme tu videokazetu,“ dostal odpověď. Videokazetu. Tu zatracenou videokazetu. S holkou, která přísahala, že je jí sedmnáct. Jak mohl vědět, že si přidává tři rozhodující roky? Což změnilo nevinné hrátky na pohlavní zneužití. Trestný čin. Zhoubný pro jeho reklamní smlouvy, kariéru, pověst i manželství. Ani jedno z toho nemusel Lukasovi nikdo připomínat. Určití muzikanti by takové odhalení možná ustáli, hlavně ti, co si záměrně pěstovali drsnou image. To však nebyl Lukasův případ. Někteří lidé ho naopak obviňovali z pokrytectví a tvrdili, že se dělá lepší, než je: ti by si na něm teď s chutí smlsli. A kdyby byl odsouzen? Už viděl ty titulky: LUKAS DOZPÍVAL. ROCKOVÁ HVĚZDA JDE DO VĚZENÍ ZA ZNEUŽITÍ NEZLETILÉ DÍVKY. ZVRHLÉ CHOUTKY OCHRÁNCE DĚTÍ.

Jisté typy hudebníků by to snad mohly přežít. Jenže Lukas k nim nepatřil.

„Dobře,“ řekl Lukas. „Rozumím.“ Nejvíc ho děsila rychlost, s níž telefonát následoval rozhovor s Arim. Zřejmě odposlouchávali veškeré jeho telefonáty a museli tak činit už tři roky. Mohl se jen dohadovat, nakolik je jeho život pod kontrolou těch manipulátorů bez tváře. Zdálo se, že o něm vědí doslova všechno – a on o nich nic.

„Držte se plánu,“ zopakoval hlas. „Rozhodněte se správně.“

„Jako bych měl na vybranou,“ odvětil Lukas rozechvěle. „Jako bych měl, kurva, na vybranou.“

* * *

DUBAJ, SPOJENÉ ARABSKÉ EMIRÁTY

Byl to obraz jako z románu od Julese Vernea: arabské písky, z nichž vyrůstaly mohutné stavby ze skla a oceli s obrysy oblými jako plášť kosmické lodi. Starodávné súky se krčily ve stínu nových obchodních center; plachetnice a dřevěné bárky kotvily vedle obřích nákladních i dopravních lodí. Přeplněné pouliční tržnice nabízely DVD přehrávače a přístroje na karaoke vedle koberců, galanterie i laciných cetek. Dubaj byla místem, kde nic nechybělo – až na poštovní adresy. Určitá budova stála v ulici Šejcha Zaída a na oficiální mapě měla dokonce své číslo. Jenže dopisy se tu doručovaly podle poštovních přihrádek, nikoli popisných čísel. Na dubajském mezinárodním letišti, které svou velikostí překonávalo centrum města, Belknap nastoupil do hnědého taxi a na halasné naléhání šoféra zaplatil i za tři prázdná sedadla.

Muž, zřejmě Pákistánec, měl na hlavě arabský šátek pokrytý bílými a červenými kostičkami jako ubrus v nějaké omšelé italské restauraci. Za jízdy ze sebe sypal jedno jméno tržiště za druhým. Svůj hlavní návrh však musel v půli cesty třikrát zopakovat, než mu Belknap porozuměl. „Chcete do vodního parku Wild Wadi?“ Byla to turistická atrakce s pěti hektary vodních skluzavek a řidič pravděpodobně dostával zprostředkovací poplatek za to, že tam vozil návštěvníky.

Ve vedru jako z vysoké pece a oslepující záři slunce si Belknap uvědomil, že přijel na planetu, která nesvědčí životu, a musel se tu pohybovat od jednoho okysličeného stanoviště k druhému. Většina velkých budov v Dubaji měla nepochybně za úkol vytvářet zcela umělé prostředí: oázy z freonu, oceli a polarizovaného skla. Bylo to místo s otevřenou náručí, avšak zároveň podivně obezřetné, když se někdo nezajímal jen o nákupy nebo nabízený luxus. Člověk tu našel tisíce uvítacích koberců, nebo tisíců zamčených bran – podle toho, s čím sem přijížděl. V Římě mu Gianni Mattucci dal adresu, která odpovídala číslu, z nějž telefonovala ta mladá Italka. V Dubaji však Belknap zjistil, že to není adresa žádné rezidence či hotelu, ale soukromé třídírny pošty, která vyřizovala zásilky pro několik honosných hotelů podél pláže.

Nebýt jemného azuru Golfského zálivu, připadal by si jako v letním Las Vegas: stejně okázalá přehlídka bohatství a uhlazený popmodernismus architektury, do níž se obtiskla bezbřehá lidská chamtivost. Avšak v nedalekých kopcích a údolích žili svatí muži koránu, kteří chtěli založit celosvětovou ummu a vyhodit americké impérium ze sedla. Dubaj existovala pro potěchu cizinců ve vyprahlé zemi, která horečně snila o jejich pokoření. Klid, který zde panoval, byl stejně pomíjivý jako duha.

„Žádný vodní park,“ zavrčel Belknap výstražně, když se šofér rozzářil šancí na další úlovek. „Žádná večerní plavba Dubaji. Žádný golf v poušti. Nic.“

„Ale sáhibe…“

„A neříkejte mi sáhibe. Nejsem plukovník od Kiplinga.“ Taxikář ho neochotně vysadil u malé třídírny pošty. Když Belknap vystoupil z vozu, zaútočila na něj spalující výheň a znovu se sklonil dovnitř. „Počkáte tady,“ přikázal řidiči a podal mu další svazek růžových a modrých dirhamů, jimiž se ve Spojených arabských emirátech platilo.

„Beru dolary,“ pravil šofér s nadějí v hlase. „To věřím. Proto přece Dubaj existuje, ne?“ Do mužovy tváře se vkradl vychytralý výraz. Belknap si vzpomněl na jedno arabské přísloví: Nechtěj vědět, co si velbloud myslí o člověku na svém hřbetu. „Já počkat,“ pravil řidič.

Pošta byla nabílená nízká krabice bez oken, až na průčelí opatřené mřížemi. Byla to infrastruktura, ne nadstavba: jedno z obslužných zařízení, jež nezdobila krása, ale účelnost. Měla k dispozici poštovní adresy k řadě poštovních přihrádek a doručovala zásilky po celé délce zadní uličky, která se táhla za obřími paláci rozkoše u pláže.

Belknap vsadil na úřední dojem, podpořený nažehleným modrým oblekem a bílou košilí. Už při vstupu poznal, že dům není na návštěvy zařízený. Nebyl tam žádný recepční, nikdo nestál za pultem. Rozlehlý prostor pokrytý protiskluzovou laminátovou podlahou – jaké se pokládají v dílnách, kde se nepoužívají těžké stroje – pokračoval k místu, kde zaměstnanci třídili poštu do drátěných košů. Na první pohled vypadali jako Filipínci. Belknapovi trvalo jen chvíli, než odhadl, kdo je tu vedoucí. Byl to tlouštík, podle všeho místní, jenž seděl s blokem na koleni na vysoké stoličce v rohu a v prstech připomínajících párky třímal nezapálený doutník. Jeho nehty se blyštily ve světle zářivek. Měl je naleštěné, možná dokonce natřené čirým lakem. Silné prsteny mu dělaly faldy na prstech, jako když čínský rybář podváže krk kormoránovi. Belknap se rozhodl využít zdání své nepatřičnosti. Přiložil k uchu mobilní telefon a začal rozvíjet vymyšlenou konverzaci, která však zněla oficiálně: „Jak říkáte, pane inspektore. Ceníme si vaší pomoci a budeme rádi, když vyřídíte pozdrav zástupci guvernéra. Neměly by nastat žádné problémy. Na shledanou.“ Pak velitelským gestem přivolal kyprého Araba ověšeného klenoty. Nebude předstírat, že sem náleží, ale naopak zdůrazní svou odlišnost. Zahraje si na namyšleného amerického agenta, který očekává, že mu všichni domorodci budou na povel díky výsadám zakotveným ve stovkách pochybných smluv a bilaterálních dohod.

Vedoucí k němu vykročil s pohledem na pomezí servility a mrzutosti.

„Jsem agent Belknap,“ spustil Američan. Důstojně podal muži řidičský průkaz vydaný státem Virginia, jako by to byly klíče od města.

Arab chvíli předstíral, že si kartičku prohlíží, a pak mu ji vrátil. „Chápu,“ odvětil tónem zodpovědného a schopného pracovníka.

„Z Úřadu pro potírání drog, jak jste viděl,“ pokračoval Belknap. „Mám oficiální pověření.“

„Ano, ovšem.“ Belknap poznal, že vedoucí se stále rozhoduje, zda nemá zavolat svého nadřízeného.

„Poštovní přihrádka 11417,“ oznámil Belknap jako muž, který nemá času nazbyt. „Kde přesně ji najdu?“ Svůj požadavek vyslovil s přísnou tváří: žádné „prosím“, žádné omluvy či zdvořilostní fráze. Jen s pomocí neoblomného přístupu mohl uniknout podezření. Nepřemlouval a neapeloval na mužovu diskrétnost, jak by učinil ten, kdo se snaží získat informace, na něž nemá nárok. Choval se, jako by Arab neměl vůbec právo rozhodovat, jestli jeho požadavku vyhovět. Naopak. Belknap se domáhal věci, která mu z povahy jeho úřadu náležela. Celé to divadlo mělo za cíl zmírnit nejistotu a nervozitu vedoucího: nemohl se dopustit chybného rozhodnutí, když se ho nikdo o žádné neprosil.

„Aha,“ řekl vedoucí, když dostal lehčí otázku, než očekával. „To bude hotel Palace. Asi dva kilometry za kruhovým objezdem Al Khaleej.“ Zamával rukou a Belknap si uvědomil, že mu ve vzduchu kreslí typický tvar hotelu, který vypadal jako skleněná velryba s centrální věží v podobě vodotrysku.

„To jsem potřeboval vědět,“ pravil Belknap. Tlouštík se zatvářil téměř vděčně: To je všechno?

Když se Belknap vrátil k taxíku, všiml si, že vedoucí vyhlédl z hlavních dveří a při pohledu na béžové auto se zatvářil zmateně. Zřejmě očekával něco více úředního. Nebylo však pravděpodobné, že by někomu svěřil, co se stalo. Pokud se opravdu dopustil chyby, bylo v jeho zájmu, aby to nikdo nezjistil.

„A teď vodní park Wild Wadi?“ otázal se řidič. „Ne, hotel Palace,“ odpověděl Belknap.

„Dobře, dobře,“ přitakal řidič. „Velryba už čeká.“ Jeho široký úsměv odhalil mezery mezi zuby zahnědlými od žvýkám katy.

Řidič to vzal zkratkou přes rybí trh, kde nádeníci z ciziny v tyrkysových hábitech kuchali ryby s pravidelností metronomu, a pak jel ulicí Šejcha Zaída lemovanou ohromnými blyštivými stavbami. Jedna obluda se skleněnou kůží za druhou. Palace patřil těm k novějším a exotičtějším. „Ocas“ fungoval jako krytý vchod a když taxík v diskrétní vzdálenosti zastavil, Belknap se vydal dovnitř jako muž s jasným posláním.

Co teď? Hotel Palace měl pravděpodobně přes sedm set pokojů. I když telefonát té Italky směřoval přes centrální ústřednu, samotný hotel si vedl záznamy odchozích hovorů. Manažeři Palace byli však jistě mnohem chytřejší než chlapík v zapadlé třídírně. Byli zvyklí jednat z hosty, pyšnili se svou mlčenlivostí a dobře věděli, co po nich úřady smějí a nesmějí žádat.

Ve vestibulu se rozhlédl a rychle vyhodnotil situaci. Uprostřed rozlehlého prostoru stálo velké modré akvárium. Místo podivuhodných mořských příšer se však v nádrži smáčela polonahá žena v obleku mořské panny a vodotěsných košíčcích zakrývajících hroty ňader. Pozvolna kroužila za zvuků jiskrné syntetické hudby ve stylu New Age a snažila se působit líně a přirozeně, jako by její pohyby nebyly dokonale nacvičené. Co chvíli se nadechla ze vzduchové trubice v barvě mořské zeleně. Kdyby snad do haly vkročil nějaký islámský fundamentalista, ten výjev by potvrdil jeho nejhorší obavy ze západní pokleslosti. Něco takového se však nedalo očekávat. Vzdálenost se v moderním světě neměří na míle nebo kilometry, nýbrž v příčkách na společenském žebříčku. Enkláva patřila ke světu nablýskaných letovisek jako Cap d’Antibes, East Hampton, Positano a Mustique. To byli její opravdoví sousedé. Uzavřený prostor hotelu Palace neměl nic společného s geopolitickou oblastí známou pod názvem Střední východ, kromě nahodilé zeměpisné spřízněnosti. Budovu navrhl tým architektů z Londýna, Paříže a New Yorku. Na provoz restaurace dohlížel proslulý španělský šéfkuchař. Dokonce i recepční a vrátní byli Britové, i když samozřejmě schopní konverzovat v hlavních evropských jazycích.

Belknap usedl na tmavomodře čalouněný otoman v koutě haly a přiložil k uchu telefon, tentokrát aby si skutečně zavolal. Během chvíle dostal spojení. Ještě si přitom vzpomínal na dobu, kdy mezinárodní hovory ustavičně rušilo chrčení a praskání, jako by člověk slyšel proudění vody, jíž vedly kabely na dně oceánů. V dnešní době byl signál spojující bohaté části světa křišťálově čistý – dokonce čistší než místní hovor z jednoho konce Lagosu na druhý. Když se ozval hlas Matta Gomese, Belknap ho okamžitě poznal, a platilo to i opačně.

„Povídá se,“ začal podřízený důstojník, „že jste s Billem „Hrozným“ Garrisonem závodili, kdo dočůrá dál. Když se taková věc přihodí, nám ostatním tady připadá, že prší.“

„Každý musí někdy trochu zmoknout,“ odtušil Belknap. „Jak zpíval Pat Boone.“

„Pat Boone? A co třeba Ink Spots, brácho?“

„Potřebuju píchnout, mladej,“ řekl Belknap a očima pročesával vestibul. Mořská panna uvnitř širokého mělkého akvária dál opisovala pomalé kruhy a v duchu nejspíš počítala svou hodinovou mzdu. Její blažený úsměv začínal vypadat poněkud strojeně.

„Všechny hovory můžou sledovat kvůli zjišťování kvality,“ varoval ho Gomes.

„Víš kolik hodin digitálních nahrávek už nahromadili? Nahrávat je snadné, protože to dělá automat. Ale všechno si poslechnout, na to nemá nikdo kapacitu. O tebe se snad nikdo nebude zvlášť zajímat, takže to risknu.“

„Kdo tady vlastně riskuje: ty, nebo já? Protože když na tebe jen pomyslím, slyším další liják.“

„Potřebuju, abys udělal to, co Pat Boone: dal mi přístřeší.“

„Můžeš mi zaručit, že se jedná o oficiálně schválenou operaci?“ Gomesův hlas jako by na něj spiklenecky mrkl.

„Bereš mi slova z úst,“ pravil Belknap. Pak sdělil Gomesovi, co by od něj chtěl. Nemusel svému podřízenému připomínat, že mu něco dluží.

Ve všech mezinárodních hotelových řetězcích se najde člověk, který rád vypomůže americkým špionážním službám, když potřebují nějakou zvláštní službu. Už ze samotné podstaty oboru poskytujícího dočasné ubytování desítkám tisíc turistů vyplývalo, že mezi nimi občas hledali útočiště zločinci, ba i teroristé. Oplátkou za nenápadné upozornění CIA občas poskytovala hotelům, na stejně neformálním základě, informace o určitých osobách, o možných bezpečnostních rizicích a podobně.

Gomes by nezavolal přímo do Palace. Osloví někoho z centrály společnosti v Chicagu a dotyčný pak zatelefonuje řediteli hotelu. Po pěti minutách Belknapovi tiše zavibroval mobil. Byl to Gomes se jménem zástupce ředitele, který dostal důrazné pokyny, že má s agentem Belknapem plně spolupracovat.

A také to splnil. Jmenoval se Ibrahim Hafez a byl to malý vzdělaný třicátník, pravděpodobně syn nějakého hoteliéra, který řídil v Emirátech jiný nablýskaný dům rozkoše. V přítomnosti Američana se nechoval ani zakřiknutě, ani mrzutě. Povídali si v malé kanceláři ukryté před zraky hostů. Byl to útulný koutek s úhlednými hromádkami obálek a dvěma fotografiemi, zřejmě Hafezovy manželky a malé dcerky. Žena měla štíhlou postavu, třpytivě černé oči a usmívala se do objektivu s vyzývavým a současně poněkud stydlivým výrazem. Zástupce ředitele ji tu zřejmě měl jako nutnou připomínku reality v říši napodobenin.

Hafez se posadil k počítači a zadal hledané číslo v Římě. O chvíli později se na obrazovce rozzářily výsledky hledání. Telefonní stanice přijala pět hovorů.

„Můžete mi říct číslo pokoje, ze kterého se volalo?“ Dívka tvrdila rodičům, že je „to tam moc hezké“, což bylo slabé slovo. Pokud bydlela v hotelu Palace, dostávalo se jí vskutku královského zacházení.

„Číslo pokoje?“ Zástupce ředitele zavrtěl hlavou.

„Ale…“

„Pokaždé jiné číslo pokoje.“ Poklepal zavřeným perem na sloupek cifer.

Jak to? „Takže ten host se ubytoval v různých pokojích?“

Hafez se na něj podíval jako učitel na tupého žáka. Drobné zavrtění hlavou. Klikl na několik čísel pokojů a otevřel datová políčka, která ukazovala jméno každého zapsaného hosta i délku jeho pobytu. Pět různých jmen. Mužských.

„Takže vy říkáte…“

„Co myslíte vyl“ Bylo to konstatování, a ne zrovna zdvořilé. Lucia Zingarettiová pracovala jako prostitutka – „společnice“ – a vzhledem k tomu, že navštěvovala Palace, nepochybně drahá. Pokud by si tu a tam zavolala z některého z pokojů – možná při návštěvě toalety – nebylo pravděpodobné, že by si její klienti stěžovali u vedení hotelu na vysoké telefonní účty.

„Můžete mi dát jména dívek, které tady pracují?“

Hafez se na něj vlídně podíval. „Děláte si legraci? Hotel Palace podobné věci neschvaluje. Jak bych o nich mohl vědět?“

„Chcete říct, že nad tím zavíráte oči.“

„Já vůbec nic nezavírám. Boháči ze Západu se k nám jezdí povyrazit. My se jim snažíme splnit první poslední. Jistě jste si všiml, v bazénu ve vestibulu nám celý den plave šarmuta.“ Šarmuta byla arabské hanlivé označení pro děvku nebo běhnu a Hafez to slovo doslova vyplivl s neskrývaným odporem. Dělal hostům pomyšlení, ale nepředstíral, že veškeré jejich choutky schvaluje. Všiml si, že se Belknap dívá na fotku jeho ženy, a plavným pohybem ji obrátil lícem dolů. Neurazil se: Udělal to proto, že obličej jeho ženy neměl spatřit nikdo cizí. Belknap si náhle uvědomil, proč se na snímku tvářila tak rozpačitě. Byla to žena, která na veřejnosti chodila pouze v závoji. Odhalením celé její tváře i vlasů se oba manželé dopustili hříchu téměř stejného, jako by se fotila úplně nahá. „Pereme po vás prostěradla, čistíme záchody a vynášíme špinavé odpadky vašich menstruujících žen, ano, to všechno děláme a ještě se u toho usmíváme. Ale nechtějte po nás, aby se nám to líbilo. Nechte nám aspoň trochu důstojnosti.“

„Díky za fatvu. Ale potřebuju jména.“

„Já je neznám.“

„Tak jméno někoho, kdo je zná. Jste profesionál, Ibrahime. V tomhle domě se nešustne nic, co byste nemohl zjistit.“

Hafez vzdychl. „Jeden poslíček snad bude vědět.“ Navolil na telefonu pět čísel. „Conrade, přijď za mnou do kanceláře.“ Znovu neskrýval nelibost. Conrad byl nepochybně jedním z evropských zaměstnanců, které mu podsunuli zahraniční majitelé. Hafez ho zjevně řadil do stejné kategorie jako špinavá prostěradla a použité dámské vložky.

V reproduktoru se ozval hlas s irským přízvukem. „Už běžím.“

Conrad byl drobný mladík se zrzavými kudrnami a příliš pohotovým úsměvem. „Nazdar, Brame,“ pozdravil Hafeze s úsměvem a vymrštil ruku k hotelové kšiltovce, jako by salutoval.

Hafez se neobtěžoval odpovědět. „Odpovíš tady pánovi na pár otázek,“ oznámil poslíčkovi přísně. „Nechám vás o samotě.“ S úsečnou úklonou odešel.

Během Belknapova vyptávání Conradův úsměv uvadal a nepříjemně rychle zase rozkvétal. Jeho výraz se měnil ze zmateného a starostlivého na spiklenecký, až oplzlý. Všechny varianty se Belknapovy hnusily. „Tak o jakou kurvičku byste jako měl zájem, šéfe?“ zeptal se nakonec.

„O Italku,“ odpověděl Belknap. „Mladou. Snědou.“

„Ale, ale,“ zavrkal Conrad. „Vy víte, co chcete. To se mi líbí.“ Nejspíš však nechápal, proč to organizoval Hafez.

„Znáte nějakou vhodnou adeptku?“

„Přijde na to.“ Conradovy oči počítaly. „Ale jo, něco by na skladě bylo.“

„Kdy ji můžu mít?“

Conrad se pokradmu podíval na hodinky. „Brzy.“

„Do hodiny?“

„To by snad šlo. Zkusím to. Mimochodem, jestli pořádáte mejdan, možná by se hodilo něco na zub. Extáze, koks, tráva – jsem k službám, stačí říct.“

„Je teď v hotelu?“

„Proč vás to zajímá?“ opáčil Conrad. Takže byla.

„Číslo pokoje.“

„Jestli je libo trojku…“

Belknap udělal krok k malému Irovi, chytil ho za límec a nadzvedl ho do vzduchu. Přitiskl se k němu tváří. „Řekni mi to číslo pokoje,“ vyštěkl. „Jinak tě předám k výslechu těm prašivým Egypťanům. Rozumíš?“

„Ježíšmarjá!“ Conrad zrudl. Začínal chápat, že je v tom až po uši.

„Jestli chceš mařit mezinárodní vyšetřování, měl by sis honem najít právníka. A až ti naši egyptští přátelé nabídnou elektrošoky do varlat, tak to ber všema deseti. Protože druhá možnost je mnohem horší.“

„Čtrnáct set padesát, pane. Čtrnácté patro, hned nalevo od hlavních výtahů. Jen mě z toho, prosím vás, vynechte.“

„Nedáš jim echo?“

„Po tom, co jste říkal o varlatech? To radši ne.“ Nucený smích měl vyjádřit uvolněnost, vyzněl však zcela opačně. „To bylo zaklínadlo. Dokážu si ty elektrošoky živě představit.“

Belknap jen natáhl ruku. „Klíč,“ poručil.

Poslíček mu zdráhavě podal svou kartu. Chvíli tam ještě postával, jako by očekával spropitné. „Elektrošoky“, vykroužil Belknap ústy a protáhl se kolem něj.

O necelé čtyři minuty později dorazil k pokoji 1450, který se nacházel ve dvou třetinách centrální věže hotelu. U dveří se zastavil: nic neslyšel. Palace byl dobře navrženou budovou postavenou z prvotřídních materiálů. Vložil kartu do štěrbiny, vyčkal bliknutí zeleného světla a vzal za kliku. Uvnitř najde Luciu Zingarettiovou: svou jedinou stopu. Vydrž, Jarede, žadonil v duchu. Už jsem na cestě.

* * *

Andrea Bancroftová si nejdřív chtěla vyklidit svůj stůl v kancelářích Coventry Equity, ale když se posadila, napadla ji jiná myšlenka. Mohla by zdrojů firmy využít. Její kolegové litovali, že odchází. Jistě by jí neupřeli právo strávit posledních několik dní podle vlastních představ.

V hlavě však měla i jinou věc. Pořád musela myslet na to, co vyslovil její bezejmenný host: Jste hodně podobná matce. Co tím chtěl říct? Nebo ji už podezíravost připravila o rozum? Snad ji opožděně zasáhla vlna zármutku z matčiny smrti, snad překvapivé dědictví po Bancroftovi – ale ne, nebyla přece žádná hysterka. Vyplývalo to z její povahy. I když si nebyla jistá, kým teď vlastně je.

Jsi profesionálka. Udělej to, co umíš nejlíp. Nadace byla úplně jiná organizace – dobročinná společnost – a ona měla zkušenosti s prověřováním zdraví firem, ať už státních, či soukromých, s nahlížením pod lesklé sliby jejich brožur a tiskových zpráv. Mohla by se zblízka podívat i na samotnou Bancroftovu nadaci.

S pomocí počítače napojeného na síť prohledala řadu tajemných databází. Nezisková organizace registrovaná ve Spojených státech – dokonce i soukromá jako ta Bancroftova – musela dodržovat různé předpisy a nařízení. Federální úřady evidovaly původní stanovy, směrnice i rodná čísla určitých vedoucích pracovníků.

Po dvou hodinách podrobného zkoumání dokumentů v digitální podobě dospěla Andrea ke zjištění, že nadaci tvoří – alespoň formálně – souhrn jednotlivě zapsaných společností. Bancroftova realitní, Bancroftův filantropický fond, Bancroftův rodinný fond a tak dále a tak podobně. Zdálo se, že jimi peníze protékají jako spletí trubek a ventilů.

Všude kolem sebe viděla kolegy – tedy vlastně už bývalé kolegy – pilně pracující u svých počítačů. Najednou si uvědomila, že vypadají jako trubci. Seděli u stolů, klapali do kláves, mluvili do telefonů – prováděli stovky úkonů prostřednictvím tří nebo čtyř základních pohybů, jež se opakovaly celý den.

V čem já jsem jiná? uvažovala. Dělám přece úplně totéž. Zevnitř to zkrátka vypadalo jinak. A jinak to viděl člověk, který se zabýval něčím smysluplným.

Zavrněl telefon a vyrušil ji z rozjímání.

„Ahoj, lásko!“ Medový baryton Brenta Farleye byl naladěný na ten nejsladší tón. „To jsem já.“

Její hlas byl vyprahlý jako step. „Co potřebuješ?“

„Kolik máš času?“ odpověděl bodře. „Víš, hrozně mě mrzí, jak to všechno skončilo. Musíme si promluvit, souhlasíš?“

„A čeho by se to mělo týkat?“ Zachování úředního chladu ji stálo překvapivě málo úsilí.

„No tak, nebuď taková, Andreo. Hele, sehnal jsem lístky na…“

„Jen by mě zajímalo,“ uťala ho, „proč mi voláš tak najednou? Proč zrovna teď?“

Zakoktal se. „Proč – proč volám? Nic zvláštního v tom není,“ zalhal. V tu chvíli měla jasno: doslechl se o tom. „Jak říkám, jen mám pocit, že si musíme promluvit. A třeba začít znovu. Ale ať to dopadne, jak chce,… opravdu si musíme promluvit.“

Protože ta „přízemní“ holka má náhle víc peněz, než v životě vyděláš?

„Máš pravdu, vážně jsme si potřebovali promluvit,“ odvětila klidně. „A díkybohu se tak právě stalo. Sbohem, Brente. Už mi, prosím tě, nevolej.“

Když zavěsila, cítila zadostiučinění, rozčilení a bůhvíproč i únavu.

Vykročila ke kávovaru, mávla na Waltera Sachse, technického guru firmy, který právě vedl vzrušenou debatu s asistentkou na téma sladkých tyčinek. Byl to mimořádně inteligentní chlapík, ale na kariéře mu vůbec nezáleželo. Otevřeně dával najevo, že je mu úplně lhostejné, čím se živí. Odváděl dobrou práci, ale považoval ji za naprosto jednoduchou, což bylo podle přesně jeho gusta.

„Hej, Walte,“ zavolala na něj. „Děláš něco, nebo ne?“

Otočil svou k ní svou podlouhlou hlavu a usilovně zamrkal, jako by mu něco uvízlo v kontaktních čočkách. „Řídit firemní systémy můžu ve spánku levou rukou, a i ta ruka může klidně spát. Ano, troufnu si dokonce tvrdit, že i roztřesená levá ruka spícího Walta Sachse by na to stačila. Promiň, Andreo, dneska mám hrozně booleovskou náladu. Asi jsem dostal otravu ze sladkých tyčinek. Uvědomuješ si, že ty jejich vločky jsou úplně nasáklé obilným sirupem? Víš, o kolika produktech v regálech supermarketů by se tohle dalo říct?“ Znovu usilovně zamžikal a jeho víčka připomínala stěrače auta. „Vezmi si třeba kečup.“

„Rozumím, Walte,“ řekla a vrátila se ke stolu s polystyrenovým pohárkem kávy.

Stáhla si další dokumenty, další digitální soubory. Plástvovitá složitost struktury nadace pro ni představovala intelektuální výzvu. Dávala pozor na drobné odchylky i větší nesrovnalosti. Když listovala federálními dokumenty za posledních deset let, na seznamu pracovníků nadace s velkým překvapením objevila jméno své vlastní matky Laury.

Bylo to zvláštní. Její matka přece s činností nadace neměla nic společného, tak jak je možné, že v ní kdysi sama pracovala? Andrea se do spisu trochu zahloubala a všimla si něčeho ještě podivnějšího. Laura Bancroftová odstoupila ze své funkce pouhý den před autonehodou, při níž zahynula.

DUBAJ, SPOJENÉ ARABSKÉ EMIRÁTY

V modrém sametovém křesle v rohu potemnělého pokoje se rozvaloval asi šedesátiletý muž s vyholenou lebkou zarudlou od slunce, bělostnými chlupy na hrudi a povislými prsy. Na klíně mu seděla útlá mladá žena. Když za Belknapem zaklaply dveře, chlap ji ze sebe shodil a neohrabaně vstal.

„Ta holka odteď pracuje pod novým vedením,“ zavrčel Belknap.

„Co sakra chcete?“ Muž mluvil se švédským přízvukem. Usoudil, že se stal obětí podvodu, že ta děvka je s vetřelcem domluvená. Byl to odhad protřelého člověka, který se vyznal v obchodu se sexem a nedělal si iluze o hranicích lidské zkaženosti. „Vypadněte sakra z mého…“

„A když ne?“ přerušil ho Belknap neomaleně.

Starší muž rychle odhadl svého soka. Byl to byznysmen zvyklý vyhodnocovat šance a podle toho se zařídit. Učinil rychlé rozhodnutí, shrábl peněženku s oblečením a vyrazil z pokoje. „Ze mě už nedostaneš ani euro, slyšíš?“ sykl na dívku cestou ven.

Když se k ní Belknap obrátil, už nebyla na podlaze, ale oblékla si hedvábné šaty a teď stála s překříženýma rukama proti němu.

„Lucia Zingarettiová?“ zeptal se.

Po tváři se jí rozhostil ohromený výraz. Věděla, že by nemělo smysl zapírat. „A kdo jste vy?“ obořila se na něj s hrdelním italským přízvukem.

Přešel její otázku bez povšimnutí. „Vaši rodiče nic netuší, viďte.“

„Co vy vědět o mých rodičích?“

„Včera jsem s nimi mluvil. Dělali si o vás starosti.“

„Tak vy jste s nima mluvil.“ Její hlas zněl mrtvolně.

„Stejně jako vy. Až na to, že vy jim věšíte bulíky na nos. Pěkně vypečená dceruška.“

„Vy o mně ani o nich nic nevědět.“

„Jsou hodní. Věří vám. A vy je jen využíváte.“

„Jakým právem mě chcete soudit!“ vyhrkla Italka. „Já to všechno dělat pro ně!“

„Počítáte do toho i vraždu Chalíla Ansárího?“

Dívka zesinala. Klesla do modrého sametového křesla a tiše spustila. „Slibovat mi spoustu peněz. Rodiče se celý život dřou a co z toho mít? A oni mi řekli, že když já udělám, co po mě žádají, mohla bych rodiče na zbytek života zahrnout luxusem.“

„Oni?“

„Oni,“ zopakovala dívka vzdorovitě.

„A vám by z toho určitě taky něco káplo. Kam vás nakonec odvezli?“

„Bylo to úplně jiné než tady,“ špitla dívka. „Nedodrželi, co řekli. Takové místo se nehodit pro člověka. Spíš pro zvířata.“

Zjevně ji zaskočilo, že nesplnili své sliby. Belknap se víc divil, že vůbec nechali dívku žít. Kde brali jistotu, že bude držet jazyk za zuby? „A to vás překvapilo?“ otázal se vlídně.

Smutně přikývla. „Když mě oni přivézt letadlem do Dubaje, oni říkat, že je to jen na chvíli, než se uklidní situace. Že mě jen schovat, aby mi nikdo neublížil. Pak když já přijít, oni říct, že muset pracovat. Musím si na sebe vydělat. Jinak skončit na ulici nebo mě zabít. Bez peněz. Bez papírů.“

„Byla jste jejich vězeň.“

„Po jednom dni mě odvézt z hotelu. Vzít mě do toho… magazzino,… skladiště. Na kraji Dubaje. Oni říct, že já muset dělat tuhle věc. Zákazníci si nesmí nikdy stěžovat. Jinak…“ Zajíkla se. Byla sexuální otrokyní, která se snažila potlačit ponížení, k němuž ji přinutili. „Ale oni říct, že na konci roku já být volná. Po jednom roku, oni říkat, si Lucia moct dělat, co chce. Zařídit si život. My všichni.“

„Vy a vaši rodiče,“ řekl Balknap. „Zařídit si život, povídali.

A vy jste jim uvěřila?“

„Proč jim nevěřit?“ vybuchla mladá Italka: „Čemu jinému já můžu věřit?“

„Když vás přiměli otrávit Ansarího, neřekli vám, že skončíte jako luxusní děvka. Nebo snad ano?“

Její mlčení bylo souhlasem.

„Jednou vám lhali. Opravdu si myslíte, že vám nelžou i teď?“

Lucia Zingarettiová neodpověděla, ale on viděl, jak se jí v obličeji sváří emoce. Belknap si uměl představit, co se stalo. Byl to jev obvyklý ve větších organizacích, jejichž každá část měla své vlastní zájmy a potřeby. V Dubaji dívčina krása znamenala velkou hodnotu pro ty, kdo poskytovali sexuální služby bohatým hostům. Navíc byla jen obyčejnou služebnou: mnozí Arabové by ji stejně už jaksi přirozeně považovali za šarmutu. A jak sama přiznala, smlouvat s nimi nemohla. Oni věděli, co provedla. Spácháním toho strašného skutku si nezískala jejich vděčnost. Naopak se jim vydala na milost a nemilost.

„A vy je přesto kryjete. Chráníte lidi, kteří vás odsoudili k životu v degradaci.“

„Vy nebudete říkat, co je to degradazione.“ Lucia Zingarettiová se našpulila a vstala. „Vy ne.“

„Povězte mi, co jsou zač,“ pokračoval Belknap neodbytně. „Vy se do toho neplést.“

„Povězte mi, co jsou zač,“ zopakoval naléhavějším tónem. „Abych já nebýt v jejich spárech, ale ve vašich? Děkuju pěkně, ale nemám zájem.“

„Zatraceně, Lucio…“

„Co mám udělat, abyste jít pryč?“ zeptala se dívka. Její hlas zněl vzdychavě a smyslně. „Co vám můžu nabídnout?“

Pokrčila ramena a šaty z ní sklouzly na podlahu. Teď před ním stála nahá. Cítil žár jejího těla i vůni medové pleti. Měla malá ňadra, ale dokonale tvarovaná.

„Vy mi nemůžete nabídnout vůbec nic,“ odpověděl Belknap opovržlivě. „Tímhle tělem by se dalo zaplatit hodně věcí. Ale takovou měnu já nepřijímám.“

„Prosím,“ zavrněla a udělala k němu krok, rukou si přitom hladila prsa. Její gesta působila eroticky, ale řídil je pud sebezáchovy. Svůdně přimhouřila oči, až jí mezi víčky zbyly jen úzké štěrbiny…, které se náhle prudce rozevřely.

Belknap spatřil, jak jí uprostřed čela rozkvetla rudá tečka, a o zlomek vteřiny později za sebou uslyšel zvuk podobný plivnutí. Padl k zemi a převalil se za velkou postel s přehozem. Čas se táhl jako med.

Někdo vystřelil z pistole s tlumičem. A navždy utlumil život Lucii Zingarettiové. V duchu si vybavil, co zahlédl z útočníků, a přinutil se poskládat útržky obrazu do celku. Ve dveřích stáli… dva muži třímající zbraně s dlouhou hlavní a dalekohledem. Oba měli krátké tmavé vlasy. Ten v černé bundě měl mrtvé žraloci oči – zřejmě veterán ošlehaný bojem a vynikající střelec. Přesná trefa do hlavy přes celý pokoj byla nad síly i většiny profesionálů. Na lesklém podstavci mosazné stojací lampy Belknap zahlédl jejich odraz. Otáčeli zbraněmi v širokých obloucích, ale vstoupili jen pár kroků do místnosti. Byli ostražití. Ostražitější, než by byl v jejich situaci Belknap. Některý z nich měl využít momentu překvapení a vpadnout do pokoje.

Z jejich pohybů však jasně vyplývala jedna věc: šli po něm. A neskončí, dokud i jemu nevystřelí mozek z hlavy.

Belknap se odplazil pod postel nadosah jednoho ze střelců. Ohnul ruku jako hák a vší silou s ní máchl před sebe.

Riskantní krok: právě prozradil svou polohu.

Muž těžce dopadl na podlahu. Belknap shrábl jeho zbraň a o vteřinu později na něj vypálil. Boj zblízka je jako rapid šach. Když přestanete přemýšlet, prohrajete. Rozhodující je rychlá reakce. Cítil, jak mu vlhne obličej postřikem teplé krve. Nedbal na to. Kde byl druhý útočník, který změnil místo, aby dostal na mušku celý pokoj?

Belknap objal trup mrtvoly a zdvihl ji do vzduchu. Nenadálý pohyb vyprovokoval střelbu, přesně jak Belknap očekával. Okamžité reflexivní ra-ta-ta-ta, které nepochybně vyprázdnilo zásobník – a určilo přesnou palebnou pozici druhého muže. Belknap nastavil ukořistěnou pistoli do režimu jednotlivých ran a stiskl spoušť. Přesnost byla důležitější než počet nábojů. Lepší několikrát vypálit, než se nechat chytit s prázdnou komorou.

Výkřik mu napověděl, že kulka zasáhla cíl – ale žádný z životních orgánů.

Pak uslyšel tříštění skla a z balkonu vtrhli do pokoje další dva muži. Belknap na sebe položil tělo bezvládného útočníka jako krycí desku. Vnímal teplo jeho těla i nakyslý zápach potu. Jeho kumpáni nemohli s jistotou vědět, jestli je mrtvý – přinejmenším ne hned – a tak jeho směrem nevypálili.

Tím Belknap získal jen pár vteřin, víc však ani nepotřeboval. Jeden z příchozích – vysoký, hřmotný a svalnatý – měl na sobě bojovou vestu a svíral drobný samopal Heckler & Koch MP5 pověstný svou účinností. Nasměroval spršku střel do matrace. Ten, kdo by se pod ní skrýval, nemohl přežít. Bylo to rozumné preventivní opatření, ocenil Belknap v duchu, a vyslal přesně zacílenou střelu do prsou obou hochů z balkonu. Dvě rány od sebe dělila vteřinová pomlka. Naštěstí oba měřili skoro stejně, takže nemusel dělat velké úpravy.

Belknap zaslechl, jak další muž zacvakl do své pistole nový zásobník – ten, kterého zranil, ale pak na něj zapomněl. Sakra! Dopustil se chyby, kterou si nemohl dovolit.

Rychlostí blesku máchl rukou s pistolí a stiskl spoušť. Věděl, že o úspěchu či nezdaru rozhodnou příští dvě desetiny vteřiny. Sledoval, jak jeho jediný zbývající náboj prolétl krkem útočníka a ten se zhroutil na podlahu. Kdyby byl Belknap jen o dvě desetiny pomalejší, stačila by vypálit jeho oběť, a posledním mrtvým v místnosti by se stal on sám.

Belknap se vratce postavil a podíval se na úděsná jatka kolem sebe. Zde, v luxusně zařízeném hotelovém pokoji, ležela čtyři těla urostlých mladých mužů – přes dvacet let živených a cvičených za značných nákladů. A teď byli mrtví. Stejně jako krásná dívka v rozpuku mládí slepě milovaná udřenými rodiči, jimž svět nedal nic zadarmo. Ze živoucích lidských bytostí zůstaly jen kosti a maso. Kdyby byli venku, a ne v klimatizovaných útrobách téhle skleněné velryby, už by se nad mrtvoly začínaly slétat mouchy. Belknap právě odpravit čtyři po zuby ozbrojené střelce a sám přežil. Boj zblízka je vzácným uměním a on s ním měl víc zkušeností než jeho soupeři. Vítězný pocit však přesto neprožíval. Cítil jen hluboký zmar.

Pokud se ke smrti nechováme s úctou, říkával Jared, ona nám to vrátí.

V příštích třech minutách prohledal bojové vesty pobitých mužů. Měli u sebe peněženky s falešnými průkazy – působily obecně, aby jejich majitelé mohli pohodlně měnit identitu. V náprsní kapse vesty zručného střelce nakonec našel útržek papíru. Pocházel z úzké ruličky, jaké se vkládají do pokladen v obchodech. Jednoduchým bezpatkovým písmem na ní byl vytištěn seznam jmen.

V koupelně si Belknap smyl krev z obličeje a chvatně opustil hotel. Až když si vypůjčil v nedaleké pobočce společnosti Hertz otlučené terénní auto a vyrazil pryč, konečně si seznam přečetl.

Pár jmen poznával. Nedávno zabitý investigativní reportér italského deníku La Repubblica. Smírčí soudce z Paříže, o jehož vraždě se také před časem psalo v novinách. Dostali cejch smrti? Většina dalších jmen tvořila podivnou směsici osob, o kterých jaktěživ neslyšel. Byla tam ovšem i Lucia Zingarettiová.

A nakonec spatřil vlastní jméno.

7

Za volantem byla jízda do centrály Bancroftovy nadace v Katonah úplně jiná než ze zadního sedadla. Andrea Bancroftová v duchu děkovala, že si při první cestě vtiskla do paměti množství odboček, přesto několikrát zahnula špatně a do cíle dojela se zpožděním.

U hlavních dveří ji srdečně uvítala žena s tuhými měděnými vlasy, kterou její návštěva, jak se zdálo, poněkud zaskočila.

„Chci si jen prostudovat pár věcí,“ vysvětlila jí Andrea. „Víte, ráda bych byla na příští schůzi rady dobře připravená. Vzpomínám si, že jste v prvním patře měli velice obsáhlou knihovnu.“ Členkou rady skutečně byla. Ve skutečnosti si však chtěla prohlédnout možné projekty za dvacet milionů dolarů. Dospěla k názoru, že o zvláštní nabídce Paula Bancrofta raději před ostatními pomlčí. Mohli by ji chápat jako určitou formu protekce. Mlčenlivost jí připadala jako nejrozumnější postup. „A navíc vracím listiny, které jste mi včera poslali.“

„Vy jste tak svědomitá,“ pochválila ji žena se škrobeným úsměvem. „To je úžasné. Uvařím vám trochu čaje.“

Zaměstnanci nadace jeden po druhém vycházeli ze svých kanceláří, zdravili ji a nabízeli pomoc se vším, co ji zajímalo. Starostlivost se jim nedala upřít.

Byli možná až příliš starostliví. Příliš ochotní pomáhat jí s hledáním, jako by ji snad chtěli sledovat? Prvních pár hodin Andrea shromažďovala nudné údaje a zjišťovala čísla o zdravotnických projektech v méně rozvinutých zemích. Musela uznat, že škála dostupných informačních zdrojů byla mimořádná a pozoruhodně uspořádaná. Knihy a složky ve studovnách byly uloženy v elegantních ořechových skříních, které se tyčily nad podlahou z tmavého dřeva. Když procházela „čtenářským koutkem“ knihovny, spatřila chlapce s vlnitými světlými vlasy a tvářemi jako jablíčka. Brandon. Na klíně měl hromádku knih: jakousi studii o dějinách přírody, pojednání o teorii čísel v ruštině a svazek Kantových Základů metafyziky morálky. Do běžné četby třináctiletého kluka to mělo hodně daleko. Když ji uviděl, celý se rozzářil. Vypadal unaveně, pod očima měl kruhy.

„Nazdárek.“ Usmál se.

„Ahoj,“ odvětila. „Nějaká odpočinková četba?“

„A víš, že jo? Slyšela jsi o jaterní motolici? Úžasná věc. Je to vlastně miniaturní červík a má dost děsný životní cyklus.“

„Můžu hádat? Denně dojíždí do kanceláře v New Yorku a na stáří se přestěhuje do Miami.“

„To je úplně jiný živočich, madam. Ale k věci: ten náš červík přinutí plže, aby ho vykálel. Mravenci, kteří milují šnečí hovínka, motolici snědí, a když je uvnitř, pronikne do mravenčího mozku a v podstatě mu provedou lobotomii. Když pak mravenec vyleze na stéblo trávy, ochromí mu kusadla, takže tam ten chudák zůstane celý den a parazit má skoro jistotu, že ho sežere ovce.“

„Hmm.“ Andrea se ušklíbla. „Naprogramuje mravence, aby se nechal sníst ovcí. To zní zajímavě. Každý si zkrátka krátí čas jinak.“

„Je to otázka přežití. Musíš si uvědomit, že motolice se rozmnožuje v ovčích střevech. Takže když se ovce vykadí, pošle jich do světa miliony. Miliony maličkých červíků připravených vlézt do dalších mravenců a naprogramovat je k sebezničení. Tak zní zákon jaterní motolice.“

„A já měla ve škole problémy zvládnout učivo o životě ptáků a včel,“ zatřásla hlavou Andrea. <

Když o něco později vracela na místo krabici s cédéčky plnými údajů Světové zdravotnické organizace o nemocnosti a úmrtnosti, jakási bělovlasá úřednice na ni upřela dlouhý pohled.

Andrea přívětivě kývla. Žena vypadala zhruba na šedesát a její bílé vlasy neladily s růžovým, lehce odulým obličejem. V životě ji neviděla. Na stole před ní ležel arch samolepek, jimiž pečlivě označovala různé schránky s disky.

„Promiňte, mladá paní,“ oslovila ji úřednice nesměle, „ale někoho mi připomínáte.“ Zaváhala. „Lauru Bancroftovou.“

„To byla moje matka,“ odvětila Andrea ucítila na tvářích jehličky. „Vy jste ji znala?“

„Ale ovsem. Byla to milá dáma. Vnesla sem závan čerstvého vzduchu, alespoň mně to tak připadalo. Měla jsem ji moc ráda.“ Podle přízvuku pocházela z Marylandu nebo Virginie – její hlas měl jižanský nádech, ale nejen to. „Byla typ člověka, který si všímá ostatních, jestli mi teda rozumíte. Všímala si lidí, jako jsme my. Pro některé nadřízené – jako byl třeba její exmanžel – jsou úřednice a sekretářky jako kusy nábytku. Kdybyste je neměla, asi by vás to trošku mrzelo, ale nevěnujete jim žádnou pozornost. Vaše matka byla jinačí.“

Andrea si vybavila slova muže v šedém obleku, který ji navštívil: Jste hodně podobná matce. „Přiznám se, že jsem netušila, jak aktivní roli maminka hrála v nadaci,“ pravila po odmlce.

„Laura se nikdy nebála říct svůj názor. Jak povídám, byla to moc pozorná ženská. A myslím, že jí na práci opravdu záleželo. Až tak, že si za ni odmítala brát odměnu.“

„Vážně?“

„Když navíc Reynoldsovi skončilo funkční období, nehrozilo, že by tady do sebe vráželi.“

Andrea se posadila vedle bělovlasé dámy. Bylo na ní něco babičkovského, jakýsi dar nezištného porozumění. „A tak jí nabídli pracovní místo přímo v nadaci. Byla sice za Bancrofta jen provdaná, ale potřebovali ji k naplnění rodinné kvóty. Je to tak?“

„Víte, že stanovy tyhle věci přesně určují. Jo jo, tak nějak to tehdá bylo. Asi se vám tím nepochlubila, že?“

„Ne,“ přiznala Andrea.

„To mě ani nepřekvapuje.“ Žena sklopila oči ke svým samolepkám. „Nerada bych, abyste si myslela, že jsme tady samé drbny, ale pár věcí o tom manželství se nám doneslo. Není divu, že vás před tím zmatkem chtěla ochránit – asi usoudila, že Reynolds si najde způsob, jak vás trápit, stejně jako to dělal jí.“ Zarazila se. „Promiňte – já vím, o mrtvých se nemá mluvit špatně. Ale když to neřekneme my, tak kdo? Nemusím vás přece přesvědčovat, že Reynolds byl kvítko.“

„Já tomu asi nerozumím. Čeho se matka bála?“

Žena na ni upřela chrpově modré oči. „Když má člověk zodpovědnost za dítě, někdy se snaží udělat za minulostí co nejtlustší čáru. Vyhnout se zbytečnému vysvětlování, otázkám a planým nadějím. Víte, já sama jsem rozvedená matka čtyř dětí, dneska už dospělých. Takže na to mám vlastní pohled. Můj názor je ten, že vás máma chtěla ochránit.“

Andrea těžce polkla. „A proto nakonec odešla z nadace?“

Žena odvrátila zrak. „Promiňte, ale nemám ponětí, o čem to mluvíte,“ řekla po chvíli. Její tón lehce ochladl, jako by Andrea překročila nějakou hranici. „Takže mohu vám s něčím pomoci?“ Její tvář byla nyní profesionální a uzavřená, bezvýrazná jako leštěný kámen.

Andrea jí chvatně poděkovala a vrátila se do svého studijního koutu, znovu však ucítila podivné mravenčení. A ještě něco jiného: hluboké, žhnoucí znepokojení. Jako by uhlíky, které celá léta jen doutnaly, náhle rozfoukal vítr.

Laura se nikdy nebála říct svůj názor. Jistě jen pocta jejímu charakteru, nic víc. Byla to pozorná ženská. Ale co jiného to znamenalo, než že zkrátka nepatřila mezi snoby? Andrea se pokárala za paranoidní myšlenky a nezvládnuté emoce. Vášeň musí být spoutána rozumem, pravil Paul Bancroft. Měla by tedy umět své city podřídit tvrdým požadavkům racionality. Jakkoli se však snažila, nedokázala rozptýlit pochybnosti, jež se kolem ní nyní vyrojily. Byly jako mušky při pikniku, drobné, avšak neodbytné, a ať je rozháněla sebevíc, neodlétly pryč.

Pokusila se znovu soustředit na stránku v ročence Světové zdravotnické organizace, ale vůbec jí to nešlo. V duchu se pořád vracela k samotné Bancroftově nadaci. Organizace si určitě vedla archivy o vlastní činnosti, jež zacházely do mnohem větších podrobností než zprávy požadované státem. Pokud se tu skrývaly nějaké odpovědi, mohla by je najít v podzemních análech, kde byly uloženy starší písemnosti o aktivitách nadace.

Cestou z křídla vyhrazeného knihovně znovu uviděla Brandona, a když zachytil její pohled, poskočilo jí srdce.

„Škoda, že tady nemají koš. Jinak jsme si to mohli rozdat jeden na jednoho,“ uculil se sladce.

„Příště,“ prohodila Andrea. „Teď se bohužel musím ponořit do archivu. Znáš to, nudná práce v podzemí.“

Brandon pokýval hlavou. „Ty nejlepší věci dávají do klecí. Všechny jsou zamčené jako špinavé obchody.“

„A copak ty o nich víš?“ zeptala se naoko přísně.

Chlapcova tvář se roztáhla do dalšího z veselých šklebů. Byl to génius, ale pořád jen kluk.

Klece: ty se v málo využívaných archivech bez dohledu skutečně používaly. Potřebovala se do nich dostat, ale k tomu byla nutná pomoc některého ze zaměstnanců. Rozhodla se, že neosloví žádného z vedoucích, ale spíš někoho mladšího a níže postaveného. Zamířila do jedné z menších kanceláří, prošla kolem zásobníku s vodou a kávovaru a představila se mladému muži, který se zrovna probíral hromádkou pošty: mohlo mu být něco přes dvacet, měl nezdravě bledou pleť, krátké myší vlasy a nehty zažloutlé od kouření. Nepochybně slyšel, že se stala novou členkou rady, protože poznal její jméno a byl očividně rád, že se u něj zastavila.

„Takže,“ řekla Andrea po zdvořilostním úvodu, „něco bych potřebovala, ale nevím, jestli mi v tom můžete pomoct. Pokud vás ruším, klidně řekněte, já se neurazím.“

„Ale vůbec ne,“ odvětil muž, který se jmenoval Robby.

„Víte, požádali mě, abych probrala různé dokumenty z rady, jenže jsem si omylem zabouchla jeden ze sklepních archivů,“ řekla s vychytralosti, kterou v sobě vůbec netušila. „Je to trapas.“

„Ale kdepak!“ odpověděl muž srdečně. Byl jí vděčný, že ho na chvíli rozptýlila od otvírání obálek. „Ale kdepak! Mohl bych… určitě vám pomůžu.“ Rozhlédl se po kanceláři. „Někdo z těch lidí u sebe jistě bude mít klíč.“ Prohrabal zásuvky ve stole, až jeden našel.

„Vy jste moje záchrana,“ řekla Andrea. „Hned vám ho vrátím.“

„Půjdu s vámi,“ pravil muž. „Bude to jednodušší.“ Nepochybně doufal, že venku stihne rychlou cigaretu.

„Cítím se hrozně, že vás takhle otravuju,“ zavrkala Andrea.

Za jeho doprovod však byla ráda, jelikož ji nevzal dolů po hlavních schodech všem na očích, ale užším zadním schodištěm, jež klesalo do suterénu v několika ostrých zlomech. Podzemní trakt nevypadal jako sklepení. Byl vkusně zařízený a vzduchem se linuly vůně citronové leštěnky a starého papíru se stopou dýmkového tabáku. Stěny byly táflované, na podlaze ležely napohled kvalitní wiltshirské koberce. Archiv byl rozdělený na dvě části, z nichž jednu oddělovala kovová mříž, přesně jak říkal Brandon. Muž vpustil Andreu dovnitř a pak rychle vyšel po schodech jako Člověk, který nedokáže skrýt svou touhu po pravidelné dávce nikotinu.

Andrea zůstala sama v archivu nadace. Černé laminované krabice polepené alfanumerickými kódy se před ní táhly v dlouhých řadách. Byly jich stovky a Andrea nevěděla, kde má začít. Vytáhla nejbližší schránku a listovala obsahem. Fotokopie účtů – patnáct let staré výdaje za opravy domu a údržbu jeho okolí. Vrátila krabici do regálu a vybrala si jinou polici. Její činnost připomínala odebírání vzorků půdy. Když se prokousala k účtům z měsíce, kdy zemřela její matka, zpomalila tempo a pečlivě zkoumala každou maličkost v naději, že jí padne do oka něco neobvyklého. Vůbec ničeho si však nevšimla.

Pátá schránka, kterou prohlédla, ukrývala podrobné telefonní výpisy z centrály v Katonah, stejně jako ta vedle. Přešla na konec police a systematicky nahlížela do krabic, až našla tu správnou, která obsahovala účty z období matčiny smrti. Ani tady neviděla nic, co by na první pohled stálo za pozornost. Nakonec otevřela box, v němž byly telefonní účty za posledního půl roku. Aniž by měla v úmyslu něco konkrétního, vzala si seznam hovorů za poslední měsíc a strčila si ho do kabelky.

Obrátila se k jiné sekci, otevřela jinou krabici a pak další. Narazila tam na pár zajímavých zmínek o jakési instituci v Research Triangle parku v Severní Karolíně. Rychle prolétla další police a zastavila se u řady boxů s nálepkami začínajícími písmeny RTP.

Co to bylo za společnost? Skrčila se a vybírala dokumenty z krabic se zkratkou RTP v nejnižších regálech. Pár zdánlivě drobných rozpočtových položek naznačovalo, že byla štědře financovaná. Štědře financovaná – avšak při zasedání rady o ní nepadlo ani slovo. K čemu asi sloužila?

S těmito myšlenkami zvedla oči a ke svému úleku spatřila urostlého muže, který ji navštívil doma v Carlyle.

Stál s rukama v bok. Musel právě přijít – ale jak věděl, že ji tu najde? Andrea se rozhodla zachovat ledový klid, i když jí srdce div nevylétlo z hrudníku. Pomalu vstala a podala mu ruku.

„Já jsem Andrea Bancroftová,“ představila se s velkým přemáháním. „Jak si jistě vzpomínáte. A vy…“ Nejlepší obrana je útok.

„Přišel jsem vám pomoci,“ odvětil muž zdvořile. Cítila, že ji probodává pohledem. Zřejmě dostal za úkol na ni dohlédnout.

„Jste příliš laskav,“ odtušila Andrea mrazivě.

Zdálo se, že muže její přetvářka trochu pobavila. „Přiměřeně,“ ujistil ji.

Následovala dlouhá pauza. V tu chvíli v sobě nenašla dost osobní statečnosti, aby se s ním pouštěla do delšího střetu. Potřebovala mluvit s Paulem Bancroftem. Měla otázky. A on bude znát odpovědi. Ale co když o dění v nadaci neměl dokonalý přehled? Nebylo by to poprvé, kdy se idealista nechal napálil lidmi s méně vznešenými cíli.

Nepředbíhej událostem, Andreo.

„Právě jsem si chtěla promluvit s Paulem,“ snažila se použít svůj blízký vztah se šéfem jako zbraň. Strojeně se usmála. A mezi řečí se ho zeptat, jestli má zapotřebí zaměstnávat lidi, jako jste vy.

„Odjel z města.“

„Já vím,“ zalhala Andrea. „Chtěla jsem mu zavolat.“ Uvědomila si, že zbytečně vysvětluje. Tomu chlapovi nemusela nic zdůvodňovat.

„Odjel z města,“ odvětil muž neochvějně, „a je nedostupný. Měli vám to oznámit.“

Andrea se pokusila opětovat jeho pevný pohled, ale ke své mrzutosti odvrátila oči jako první. „A kdy se vrátí?“

„Na další schůzi správní rady.“

„Ovšem,“ odtušila Andrea schlíple. „Stejně už jsem byla na odchodu.“

„Tak mi dovolte, abych vás doprovodil k autu,“ pravil muž s nacvičenou obřadností.

Nepromluvil na ni, dokud nedošli na štěrkové parkoviště, kde zaparkovala vůz. Ukázal na pár kapek motorového oleje pod podvozkem. „Někdo by se vám na to měl podívat,“ poradil jí vlídným tónem, jeho oči se však zúžily do štěrbin.

„Díky, vezmu si to k srdci,“ odpověděla Andrea.

„V autě se může porouchat spousta věcí,“ pokračoval muž. „Věcí, které ohrožují život. Právě vy byste měla nejlíp vědět, co všechno se může stát.“

Při nastupování do auta Andrea ucítila závan chladu, až jí naskočila husí kůže. Jako by ji olízl aligátor. V autě se může porouchat spousta věcí. Byla to v podstatě přátelská rada.

Proč ji tedy pochopila jako výhrůžku?

DUBAJ, SPOJENÉ ARABSKÉ EMIRÁTY

„Tak co jsi zjistil?“ zajímal se Todd Belknap. Pevně sevřel mobilní telefon.

„Skoro všechna jména na tom seznamu mají něco společného,“ řekl Matt Gomes. Belknap poznal, že má rty blízko sluchátka a mluví tlumeně. „Jsou mrtví. A všichni zemřeli během posledních několika týdnů.“

„Násilnou smrtí?“

„To se různí. V některých případech šlo jednoznačně o vraždu. Dvě sebevraždy. Několik nehod. Pár lidí zemřelo přirozenou smrtí.“

„Vsadil bych poslední peníze, že to všechno byly vraždy. Jen se je v některých případech podařilo líp zamaskovat. A co Gianni?“

„Dostal silný infarkt. Je to jen několik minut.“

„Panebože,“ zahřímal Belknap.

„Řekl jsi mi všechna jména z toho seznamu?“

„No jasně,“ odsekl Belknap a zavěsil. Všechna až na jedno: Todd Belknap.

Co to celé znamenalo? Dalo se s úspěchem předpokládat, že to byli lidé, které Ansárího banda nebo její noví šéfové považovali za hrozbu. Ale proč? Odehrál se v organizaci vnitřní puč? Pokud ano, jak to souviselo s únosem Jareda Rineharta? Nebo tady žádné spojení neexistovalo?

Belknapovi se stáhla kůže na hlavě zlou předtuchou. Ten seznam. Nesl veškeré znaky úklidu. A takový úklid se obvykle provádí před riskantní operací. Mohlo to znamenat, že měl na nalezení Polluxe ještě méně času, než si myslel.

Mohlo to také znamenat, že už je pozdě.

Ještě něco vrtalo Belknapovi hlavou. Vzhledem k očividné bezohlednosti šéfů zločinecké sítě bylo zarážející, že tu italskou holku nezabili hned, už v Římě. Proč s tím čekali na jeho příjezd? Měla pro ně nějakou hodnotu, o níž Belknap nevěděl? Tomu se nechtělo věřit. Ať s ní však naložili jakkoli podivně, byl v tom i záblesk naděje – naděje, že i Polluxe nechali žít.

Italka tvrdila, že bydlela kdesi za Dhow Building Yard v ulici Marwat. Rozhodl se tam zajet ve vypůjčeném terénním voze. Možná se tam někomu s něčím svěřila. Třeba měl pán domu informace, které Belknapa zajímaly.

Mobilní telefon, který sebral mrtvému veliteli oddílu, tiše zavrněl. Odpověděl neurčitou slabikou: „Jo.“ Hlas na druhém konci k jeho překvapení patřil ženě.

„Haló, je to…“ Žena – Američanka – se odmlčela.

Belknap nic neřekl a žena po vteřině zamumlala cosi omluvného a zavěsila. Vedoucí oddílu? Špatné číslo? Ze seznamu přijatých čísel vyčetl, že hovor přišel ze Spojených států. Nešlo o žádný omyl, tím si byl jistý. Znovu požádal Gomese o pomoc.

„Nejsem žádná tvoje sekretářka, Castore,“ zavrčel Gomes, když mu Belknap přečetl číslice. „Je to jasný?“

„Koukej, potřeboval bych jen trochu píchnout. Dost to tady hoří. Uděláš dobrý skutek. Zjisti mi, komu patří to číslo, buď tak laskav.“

Za půl minuty se Gomes znovu ozval. „Tak jo, brácho, mám jméno Jane Doeová a taky jsem se mrkl do záznamů.“

„Možná to bude ta zatracená princezna temnot,“ pravil Belknap zasmušile.

„No, ve skutečnosti se jmenuje Andrea Bancroftová.“

Belknap se zarazil. „Od tamtěch Bancroftů?“

„Houby. Ale zrovna se stala členkou rady Bancroftovy nadace.“ Nafoukaně dodal: „Tak jakej jsem?“

Andrea Bancroftová. Co měla společného s těmi vraždami? Jak vysoko v hierarchii asi byla? Mohla něco vědět o zmizení Jareda Rineharta – nebo se na něm sama podílela? Příliš otázek, příliš nejistot. Jenže Belknap na náhody nevěřil. Ne, nešlo o žádný omyl. Všechno nasvědčovalo tomu, že Andrea Bancroftová je nebezpečná osoba nebo se přinejmenším pohybuje v nebezpečné společnosti.

Belknap zavolal jednomu bývalému agentovi, s nímž už léta nemluvil. Nevadí. Měl krycí jméno Modrásek a dlužil mu menší laskavost.

O pár minut později se před Belknapem zjevila stavba ze šedivých škvárových tvárnic, kterou předtím ze silnice nebylo vidět. Stála poblíž řady továrních hal, napohled zpustlá, a v horku se doslova chvěla. Podle popisu mladé Italky se jednalo o základnu prostitutek. Nepochybně tudy už prošli různí lidé ze všech společenských vrstev. Ale nikdo jako Todd Belknap.

* * *

Andrea Bancroftová znovu zkusila štěstí a vytočila další z nejčastěji volaných čísel na telefonním účtu. Tentokrát se dovolala do jakéhosi zahradnictví v New Jersey, které se pravděpodobně podílelo na údržbě pozemku kolem domu. Vyškrtla ho. Musela na to jít systematicky. Metodou pokusů a omylů by se daleko nedostala. V případě toho zahraničního čísla mobilu volaný skoro nic neřekl, což bylo sice možná podezřelé, ale nic to nedokazovalo. Odsunula telefonní výpis a zamyslela se. Něco jí nehrálo – nějaká podivná maličkost.

Ale jaká?

Bylo to od ní morbidní, ale najednou se jí vybavila dávná vzpomínka na matčinu smrt. Policista za dveřmi… přinášel špatnou zprávu. Ona už to však věděla – ale od koho vlastně? Stalo se to před více než deseti lety. Někdo jí tehdy zavolal, že její matka zemřela. Náhle si uvědomila, proč ji tak vyděsil telefonát se zaměstnancem nadace, jenž jí připomínal bezpečnostní předpisy a dohodu o mlčenlivosti.

Byl to tentýž ochraptělý kuřácký hlas, který jí volal té dávné noci.

Tenkrát se domnívala, že je to někdo od policie – jenže strážník u dveří se zatvářil zmateně, když se o tom hovoru zmínila. Možná se mýlila. Možná měla jen bujnou fantazii. A přece…, něco z té noci ji vždycky trápilo jako řasa pod víčkem. Oznámili jí, že matka měla v krvi jedno promile alkoholu – ona přitom vůbec nepila. Když to Andrea vyslovila, vlídný strážník jí položil bystrou otázku: A nebyla kdysi alkoholička? Ano, ale její matka se léčila a už léta si nedala ani kapku. Policista pokýval hlavou a přiznal, že on sám je bývalý alkoholik. Každý přece někdy v životě uklouzneme. Andreiny protesty policista ohleduplně přešel: pokládal je za výlevy milující dcery, jež se nedokáže smířit s pravdou.

Kdy se to stalo? zeptala se sedmnáctiletá Andrea. Je to asi dvacet minut, odpověděl strážník. Ne, řekla Andrea, muselo to být dřív – volali mi nejmíň před půl hodinou.

Policista na ni vrhl zvláštní pohled. Na víc si už nevzpomínala, protože všechno spláchl oceán žalu.

Musela to říct Paulu Bancroftovi. Musela s ním nutně mluvit. Ale co když to věděl? Co když věděl mnohem víc, než předstíral? V hlavě jí začalo tepat.

Když Andrea vyrazila po Staré poštovní cestě, zapnula stěrače a teprve tehdy si uvědomila, že jí pohled nezastírá déšť, ale slzy nahromaděné v očích.

Ztrácíš stopu, Andreo, plísnila se v duchu. Avšak jiný hlas, hlubší a temnější, říkal pravý opak: Možná ji nacházíš, Andreo. Možná ji nacházíš.

* * *

Hbité prsty se vznášely nad klávesnicí počítače. Prsty, jež znaly svůj cíl a s neobyčejnou přesností a rychlostí zadávaly složitou sérii pokynů. Z proudu tichého klapání se zrodil nový e-mail. Ještě pár úderů do kláves a zpráva byla zašifrována a odeslána anonymizační službě v zahraničí, která ji zbaví všech poznávacích kódů, dešifruje a přesměruje ke konečnému adresátovi, jehož adresa měla příponu senate.gov. Za necelou minutu pípne počítač v kanceláři senátora Spojených států. Sdělení dorazí i s podpisem.

GENESIS.

V několika dalších minutách se do světa rozlétly další zprávy s instrukcemi. Šňůry číslic přesunovaly peníze z jednoho účtu na druhý a hýbaly pákami, jež pohnou dalšími pákami a zatáhnou za nitky, které zatáhnou za jiné nitky.

GENESIS. ZROZENÍ. Pro některé to byl opravdu začátek. Pro jiné to znamenalo začátek konce.

* * *

Toma Mitchella bolelo snad úplně všechno. Takhle se cítil po nárazovém cvičení, na které nebyl zvyklý, nebo po velkém flámu. Postupoval vylučovací metodou. V posilovně nebyl, takže…

Usilovně zamžikal a podíval se do odpadkového koše vedle dřezu. Byl plný plechovek od piva – „plešek“, jak jim říkali jeho kamarádi z Austrálie. Kolik kartonů vlastně zdolal? V každém bylo gest kusů. Když na to jen pomyslel, rozbolela ho hlava. I bez toho ji měl jako střep.

Dveře se síťkou hlasitě bouchly ve větru. Bylo to jako výbuch bomby. Opodál bzučela vosa, ale jemu připadalo, že má nad hlavou stíhačku z druhé světové války. A když o něco dřív zazvonil telefon, znělo to jako siréna ohlašující nálet.

Svým způsobem to možná siréna byla. Volal Castor, a rozhodně ne proto, že by potřeboval půjčit hrnek cukru. Ale co naplat. Castora člověk nemohl odmítnout a Tom Mitchell – v aktivní službě míval krycí jméno Modrásek – měl vlastně radost, že mu může splatit starý dluh. Nikdo rozumný si to nechtěl s Ohařem rozházet. Měl totiž ostré zuby a nepatřil mezi psy, kteří jen štěkají, ale nekoušou.

Poklidná idylka v New Hampshire už Toma stejně ubíjela. Co by si namlouval, pro domácký život nebyl stvořený a chybějící vzrušení si musel vynahrazovat velkými dávkami alkoholu.

Ten dům mu našla Sheila. Trámová konstrukce, prkenné podlahy schované pod dřevotřískou – jásala nad tím, jako by snad objevila hrobku krále Tutanchamona. Jen kousek od nich se po obou stranách ulice táhly omšelé chatky a hnusné přízemní domky, před nimiž se povalovali přejetí jezevci pokrytí oblaky masařek. Ale vzadu byl dostatek místa, kde mohl občas provětrat svůj revolver značky Ruger a sestřelit ze stromů pár veverek, které považoval za Vietkong rodu hlodavců. Ptačí krmítka byla určena výhradně pro opeřence: lesní krysa je okrádala o potravu na vlastní nebezpečí.

To ovšem nebyla ta největší ironie jeho jednoduchého života. Třicet let se trmácel po celé zpropadeně planetě ve službách Spojených států amerických – včetně dlouhých měsíců mimo dosah signálu – a Sheila to věrně snášela. Třicet let – tedy přesně třicet jedna a půl. Jeho žena za ním stála v dobách dobrých i zlých. Vždycky se radovala, když se vrátil, ale dávala si záležet, aby mu při odjezdech nedělala srdceryvné scény. Takže teď jí mohl všechny ty roky trpělivosti splatit: získala manžela na plný úvazek, jak to má být. Našli si dům na venkově, o němž vždycky mluvili, a taky kus přírody. Úplný ráj, pokud člověku v létě nevadili komáři.

Sheila to vydržela jen něco přes rok. Víc neunesla. Nejspíš si ho během té doby užila víc, než za předchozí tři desetiletí. Což byl zřejmě ten problém.

Snažila se mu to vysvětlit. Tvrdila, že si nemůže zvyknout spát v posteli s někým jiným. Napovídala toho hodně. Tři hektary zeleně v New Hampshire, a ona si stěžovala, že potřebuje svůj prostor. Ani jeden z nich nebyl velký řečník. Den před Sheiliným odjezdem do Chapel Hill, kde žila její sestra a sehnala jí tam byt, toho však probrali opravdu hodně. Ona: Nudím se tady. On: Tak si pořídíme kabelovku.

Tom nikdy nezapomněl na její soucitný pohled. Nebyl naštvaný, ale zklamaný, jako když se s lítostí díváte na starého psa, když udělá loužičku, protože už neudrží moč. Sheila mu od té doby jednou týdně volala a z jejích slovech čišelo cosi opatrovatelského. S odpovědností sobě vlastní ho pravidelně kontrolovala, aby se ujistila, že mu nic neschází a nedostal se do maléru. Musel připustit, že si připadal jako auto rezavějící na špalcích. Což v těchto končinách nebyla žádná vzácnost.

Vyjmul konvici z kávovaru a nalil nápoj do hrnku ozdobeného kdysi vtipným nápisem TOHLE TĚLO ZE MĚ DĚLÁ TLUSŤOCHA. Nasypal si do něj vrchovatou lžíci cukru. Žádná Sheila se nedívá, tak co? Mohl si dopřát cukru, co hrdlo ráčilo. Jak pravilo heslo státu: Žít svobodně, nebo zemřít!

Malý náklaďák Dodge nastartoval hned napoprvé, po dvou hodinách jízdy se však káva přeměnila v moč a žaludeční šťávy. První problém vyřešilo pár zastávek. S druhým bojovala rulička tablet Tums. Vůbec necítil zadek, asi vinou špatných pružin v sedadle. Litoval, že si nekoupil speciální podložku, jakou vozí snad všichni šoféři trpící hemoroidy.

* * *

Když po čtyřech hodinách konečně dorazil do Carlyle ve státě Connecticut, měl náladu pod psa. Čtyři hodiny života! Mohl je využít – k čemu vlastně? Ale stejně: čtyři hodiny. „Bude to chvilka,“ slíbil mu Castor. Čtyři hodiny za chvilku rozhodně nepovažoval.

Ta práce ale bude hračka. Přesvědčilo ho o tom pár zkušebních průjezdů Jilmovou ulicí. Místní policie nestála za řeč. A dotyčná dáma bydlela v domečku pro panenky, který neměl napohled žádné zabezpečení. Krytý vchod. V oknech normální skla. Po stěnách se neplazily žádné popínavé rostliny, v nichž by se mohla ukrývat elektronická čidla. Nepřekvapilo by ho, kdyby ani nezamykala dveře.

Šlo však o přísně pracovní cestu, a ne o výlet. Byl profesionál. Castor by ho tím nepověřil jen tak zbůhdarma. Což znamenalo, že nadešel čas, aby Modrásek ukázal, co v něm je.

Zaparkoval přes ulici pár set metrů od domu. Když konečně vystoupil z vozu – opustit prostor zamořený vlastními plyny byla velká úleva – měl na sobě uniformu, jakou nosí opraváři: stříbrošedá košile, na kapse kalhot drobná nášivka s nápisem POHOTOVOSTNÍ SLUŽBA, kožený opasek s náčiním. Zkrátka obyčejný údržbář, kterého si nikdo ani nevšimne, snad s výjimkou člověka, který ho zavolal. Jilmová ulice byla plná vzorně posekaných obdélníkových zahrádek s univerzálními keříky: červené dřišťály, modré jalovce, ploché tisy, forzýtie – všechny tyto druhy už na rozpínavém předměstí dávno zdomácněly.

Zvedl hlavu a prozkoumal domy po obou stranách ulice, kam až dohlédl. Čtyři druhy rostlin, čtyři druhy domů. V USA je prostě všechno originál…

Modrásek spatřil prázdnou garáž, auto nestálo ani na příjezdové cestě. Za okny nikoho neviděl. Nikdo nebyl doma. Vykročil ke dveřím a zazvonil. Kdyby snad někdo otevřel, dělal by, že si spletl adresu. Jak se však dalo čekat, nikdo nepřišel. Zamířil tedy na druhou stranu domu a našel místo, kudy dovnitř vcházely telefonní a anténní kabely. Nic nemohlo být snadnější než instalovat na linku odposlouchávací zařízení. To jeho – jako řada bývalých agentů měl kouzelný měšec s podobnými věcmi – nepatřilo k výkřikům techniky, ale bylo vyzkoušené a spolehlivé. Klekl na kolena, vytáhl nástroj připomínající zkoušečku elektřiny s digitálním displejem, sáhl pod svazek kabelů… a nahmatal drobný podlouhlý předmět. Měl tvar malé baterie či spíš zařízení na zachycování signálů.

Co to sakra je?

Přimhouřil víčka a přesvědčil se na vlastní oči. Někdo tu byl před ním. Linka už byla napíchnutá, a lepším modelem, než měl k dispozici on. Vstoupil zadem do domu – stačilo patnáct vteřin práce s dvěma kovovými plátky uvnitř klíčové dírky: sice ne osobní rekord, ale ani špatný výkon – a začal procházel interiérem. Hezky, ale skromně zařízený. Dívčí byt, ale ne zase přehnaně. Nic příliš růžového nebo načančaného. Na druhou stranu, nic nenaznačovalo, že je to doupě neřesti.

Oko profesionála odhalilo řadu míst vhodných k tajnému umístění odposlouchávacího zařízení. Ideální poloha musela splňovat dva požadavky. Mělo to být místo, kde ho nikdo nenajde, ale kde bude mít dostatečně kvalitní signál. Strčte stěnici do trubky a nikdo na ni nepřijde, jenže vůbec nic neuslyšíte. A nesmí být ani v něčem, co se přemístí nebo vyhodí, jako třeba váza. Modrásek usoudil, že by bez problémů našel dobrý úkryt klidně pro půltucet odposlechů, počínaje lustrem v jídelně, který měl blízko k ideálu. Stoupl si na židli a prohlédl si vnitřní mosazný kruh, z nějž vybíhaly svítilny ve tvaru plamínku. Byla tam nenápadná prohlubeň, kudy vedly dráty, a právě tam by se dalo… Modrásek zamžikal. Znovu ho někdo předběhl. Většina lidí by tu věc nejspíš považovala za odpojený drát s izolací. On však přesně věděl, oč jde – už proto, že vrchol chrániče tvořilo sklo se strukturou síta.

V příští čtvrthodině vyhledal několik dalších vhodných míst pro odposlechy. Pokaždé zjistil, že už je tam kdosi nastražil.

Nervy měl nadranc, a kocovina za to nemohla. Skutečností bylo, že Jilmová ulice číslo popisné 42 byla zadrátovaná jako nahrávací studio. Něco tady nehrálo.

Jeho instinkty sice časem otupěly, ale přesto mu napovídal, aby odsud rychle zmizel, což také udělal. Vyšel zadními dveřmi a obešel dům k ulici. Zdálo se mu, že koutkem oka cosi zahlédl – jako by ho ze sousední zahrady někdo sledoval – ale když se tam znovu otočil, už to bylo pryč. Došel tedy k autu a odjel. Castor říkal, že se za pár hodin ozve. To si tedy něco vyslechne!

Klimatizace běžela naplno – nevzpomínal si, že by ji nechal puštěnou – a tak natáhl ruku ke knoflíkům na palubní desce, která se náhle zdála vzdálená, jako by někdo všechno odsunul. Odpolední slunce zablikalo a potemnělo, což znamenalo, že ho zakryl mrak, jenže světla stále ubývalo a žádný mrak přece nemůže přeměnit den v noc, a noc to určitě byla, protože kolem náhle panovala modrá temnota a jeho napadlo, že by měl zapnout reflektory, ale v příští chvíli mu blikla hlavou myšlenka, že to nemá cenu a jen tak tak se mu podařilo zajet ke krajnici a zastavit, než se ta podivná noční představa zalila inkoustovou černí. Pak už ho veškeré myšlenky opustily.

Hned za vozem zastavila tmavomodrá limuzína s kouřovými skly. Dva muži, kteří z ní vystoupili – oba střední výšky i postavy, středně hnědých vlasů střední délky, zcela průměrní až na ostře řezané rysy – se pohybovali s nacvičenou úsporností. Kdyby je spolu někdo viděl, asi by je považoval za bratry, jimiž skutečně byli. Jeden z nich zvedl kapotu náklaďáku a vytáhl ze systému klimatizace vypotřebovanou plochou nádobku. Druhý otevřel dveře u řidiče a vytáhl bezvládné tělo z kabiny, dával přitom dobrý pozor, aby se nenadechl. Jeho kumpán odveze auto zpátky na udanou adresu v New Hampsire, ale nejdřív pomohl odnést mrtvého muže do kufru limuzíny. I tělo se vrátí do domu dotyčného a bude tam naaranžováno do nějaké přijatelné pozice.

„Pozor, cesta potrvá čtyři hodiny,“ prohodil první muž, když zvedl mrtvolu v podpaží.

„To je to nejmenší, co pro něj můžeme udělat,“ odvětil jeho kolega. Společně uložili tělo v kufru tak, aby při přepravě neklouzalo. Než zavřeli víko, omotali Modráskovo tělo kolem rezervní pneumatiky, jako by ji objímal. „Sám by tam bohužel asi nedojel.“

8

Vydrž, Polluxi, modlil se tiše Belknap. Už si pro tebe jdu.

Trasa však nevedla po přímce – z důvodů, jimž Jared Rinehard rozuměl líp než kdo jiný.

Nejkratší vzdálenost mezi dvěma body, nadhodil jednou Jared, je často parabola následovaná elipsou a pak hyperbolou. Chtěl tím vyjádřit, že ve světě špionáže může složitá a křivolaká cesta vést k cíli stejně dobře jako přímá linka. Bylo to od něj tehdy varování. Belknap však nyní stejně neměl na vybranou.

Šedivá budova vypadala jako distribuční centrum průmyslových součástek. Kolem areálu se táhl ostnatý drát, který měl nejspíš za úkol odradit náhodné návštěvníky. Belknap projel s terénním autem hlavní branou a zaparkoval bokem. K podobné stavbě se nedalo proniknout v utajení a Belknap se o to nehodlal pokoušet. Takovým postupem by jen dával najevo, že nemá čisté svědomí, že je ve slabší pozici. To oni přitom měli co skrývat. Belknap si získá výhodu naopak nebojácným a troufalým chováním.

Vystoupil z vozu a okamžitě jej obklopil žár jako v peci, a tak spěchal k nejbližšímu vchodu, než se začne potit. Ne k tomu, který připomínal vrata do garáže vedoucí na asfaltovou cestu, ale k bílým ocelovým dveřím po levé straně. Zatlačil do nich, a když se jeho oči trochu vzpamatovaly z přechodu z oslepujícího jasu do pološera, připadalo mu, že narazil na menší uprchlický tábor.

V rozlehlém, špatně osvětleném prostoru se bez ladu a skladu povalovaly spací pytle a tenké matrace. Po jedné straně sálu se táhla řada otevřených sprchových koutů, z jejichž netěsnících kohoutků odkapávala voda. Vzduchem se linuly vůně jídla: z krabic levných polotovarů. A všude byli lidé – děvčata, chlapci, mnozí děsivě mladí. Někteří postávali kolem sloupů, jiní dřímali se svěšenými hlavami opodál. Očividně pestrá směsice národů. Zdálo se, že někteří přijeli z Thajska, Barmy nebo Filipín. Jiní vypadali jako Arabové. Hrstka pocházela ze subsaharské Afriky, několik dětí možná z nějaké indické vesnice. A bylo tu i pár zástupců Evropy.

Ten pohled Belknapa nepřekvapil, ale přesto se mu z něj udělalo zle. Mladé dívky a ještě menší chlapci, které nouze dohnala do sexuálního otroctví. Některé nepochybně prodali vlastní rodiče, jiní by byli šťastní, kdyby vůbec nějaké měli.

Pomalu k němu vykročil snědý tlouštík v lehké bílé košili a džínových kraťasech, jemuž se u pasu houpala dvě pouzdra: jedno obsahovalo dlouhou zahnutou dýku, druhé vysílačku. Při chůzi mírně kulhal. Obyčejný dozorce, vrátný. A to na tom celém bylo nejhorší: majitelé zařízení k hlídání těch kluků a holek nepotřebovali ozbrojené strážné, zámky, mříže ani pouta. Belknap stejně nemohl vězně osvobodit, byť by sebevíc chtěl. Opravdová želízka těchto dětí byla totiž ukována z chudoby. I kdyby se mohly volně procházet po Dubaji, sebrala by je jiná podobná banda. Měly na prodej jediné zboží: svou tělesnou krásu. Zbytek už obstarala neviditelná ruka trhu.

Belknapa udeřil do nosu čpavý chemický zápach přehlušující lidský smrad. Žlábky na betonových podlahách naznačovaly, že hala byla pravidelně sprchována hadicí a vytírána nějakou průmyslovou dezinfekcí. I prasata ve velkovýkrmnách měla lepší podmínky k životu.

Muž s nožem na něj zavrčel něco arabsky. Když na to Belknap nereagoval, přišel k němu blíž a angličtinou s těžkým přízvukem řekl: „Vy na špatném místě. Muset okamžitě odejít.“ Bylo jasné, že za skutečnou zbraň považuje vysílačku na opasku, s jejíž pomocí mohl přivolat posily.

Belknap tlusťocha ignoroval a dál se rozhlížel kolem. Byl to jakýsi Hádes, podsvětí, které většina jeho obyvatel nikdy neopustí, a když, tak s poskvrněnou duší. Z desítek lidí v budově bylo málokomu přes dvacet. Většina nejspíš neměla víc než dvanáct či třináct let. Každý prožíval svůj vlastní tragický příběh.

I přes velké horko se ho zmocnila zima. Byl zvyklý se pohybovat ve světě odvahy, kouzel se zbraněmi a špionáže, ale co si měl počít tváří v tvář takovým hrůzám? Drtivé chudobě ženoucí děti na podobná místa – a ještě aby byly vděčné, že naplní svá břicha?

Neboť na světě není větší ponížení než nouze, větší hanba než hlad.

„Říkám, vy muset jít!“ zopakoval kyprý muž, z jehož zkaženého dechu zavanul česnek.

Skupinka zbědovaných dívek mírně zahlučela. Chlap se otočil a zamračil se na ně. Vytáhl dýku a křikl řadu vícejazyčných nadávek. Zřejmě došlo k porušení některého ze zdejších pravidel. S nožem v ruce se obrátil zpátky k Belknapovi.

„Zajímá mě ta Italka,“ naléhal Belknap.

Tlouštík měl prázdný výraz. Holky pro něj byly jako dobytek. Rozlišoval je jen v nejhrubších rysech, jinak mu všechny splývaly v jednu masu. „Vy jít!“ zařval a přišel blíž k Belknapovi.

Když sáhl po vysílačce, Belknap mu ji vytrhl z baculaté dlaně. Vzápětí vymrštil ruku a vrazil zpevněné prsty do jeho měkkého krku. Muž padl k zemi, zoufale se chytil za rychle otékající hrtan a Belknap ho ještě nakopl do obličeje těžkou botou. Tlusťoch se bez hnutí roztáhl na podlaze. Rychle oddechoval, ale nevěděl o sobě.

Belknap se otočil. Sledovaly ho desítky očí, které ho nevelebily ani neodsuzovaly, ale prostě jen čekaly, co přijde dál. Náhle pocítil opovržení: jako by se na něj dívalo stádo ovcí.

Otočil se k dívce, která věkem odpovídala Lucie Zingarettiové. „Znáš tu Italku? Jmenuje se Lucia.“

Holka zmateně zavrtěla hlavou. Neustoupila dozadu, ani mu nepohlédla do očí. Chtěla jen nějak přežít. Pro někoho je i pouhé přežití úspěchem.

Zkusil to tedy u jiného děvčete, a u dalšího. Reakce byly stejné. Ti lidé se naučili, že ať udělají cokoli, stejně to bude marné. Škola bezmoci se zadře pod kůži.

Belknap vykročil hlavním sálem a nízkým oknem zahlédl malý sklad, který se nacházel v zastrčené části areálu. Vyšel zadními dveřmi a přes písčité prostranství zarostlé plevelem zamířil ke stavení z šedivých tvárnic. Všiml si, že na hlavních dveřích je oko pro těžký visací zámek a že ho před nedávnem někdo použil. Na některých místech byl nátěr poškrábaný až na lesklou ocel. Zatím žádná stopa rzi, což znamenalo, že vrypy byly čerstvé.

Vstoupil dovnitř, vytáhl z kapsy drobnou baterku a pročesával přítmí. Byla to v podstatě kůlna, jaké se obvykle nestaví z těžkých betonových bloků, ale z tabulového plechu. Na podlaze ležel prach, ale ne úplně všude – další důkaz nedávné činnosti.

Trvalo mu téměř pět minut, než to spatřil.

Na zadní stěně, necelého půl metru nad zemí, se rýsoval snadno přehlédnutelný nápis. Belknap si klekl a přiložil svítilnu až téměř ke zdi.

Dvě slova tvořená malými písmeny: POLLUX ADERAT.

V latině to znamenalo „Pollux byl zde“. Belknap zatajil dech. Poznal úhledné Jaredovo písmo – a ještě něco jiného.

Ta slova byla napsaná krví.

Jared Rinehart tady byl – ale kdy? A hlavně, kde je teď? Belknap se rozběhl zpátky do hlavní budovy a začal se vyptávat všech kolem, jestli v posledních dnech neviděli vysokého Američana. Odpovědí mu byla jen němá lhostejnost.

Když vykročil k autu, vlasy na čele slepené potem, zaslechl chlapecký hlas. „Pane, pane,“ volalo dítě.

Otočil se a spatřil Araba s očima jako dva uhlíky. Kluk mohl být v pubertě, ale zřejmě ještě ne, protože mu nepřeskakoval hlas. Zboží pro opravdové labužníky.

Belknap se na něj mlčky podíval a čekal.

„Vy ptát se na vašeho přítele?“ zeptal se kluk.

„Ano?“

Chlapec chvíli nic neříkal a zvedl hlavu k Američanovi, jako by odhadoval jeho charakter, jeho duši, možné nebezpečí, které představoval, a možnou pomoc, již mohl nabídnout. „Obchod?“

„Pokračuj.“

„Vy mě odvézt zpátky do rodná vesnice v Ománu.“

„A?“

„Já vím, kam odvezli vašeho přítele.“

V tom tedy obchod spočíval: informace za odvoz. Jenže dalo se tomu klukovi věřit? Pokud zoufale toužil po návratu do své vesnice v Ománu, mohl si všechno jen vymyslet, aby získal výhodu.

„Kam?“

Kluk zavrtěl hlavou a jeho pěkné černé vlasy se zaleskly ve slunci. Líčidlo nanesené kolem očí bylo nepochybně místní specialitou. Z chlapcovy jemné tváře však sálalo odhodlání, velké oči působily vážně. Nejdřív bylo potřeba dohodnout podmínky výměny. Něco za něco.

„Povídej,“ vyzval ho Belknap. „Přesvědč mě, že ti mám věřit.“

Chlapec – možná sto čtyřicet centimetrů vysoký – poklepal na kapotu auta. „Mít klimatizaci?“

Belknap ho zpražil pohledem. Pak usedl na místo řidiče a otevřel protější dveře, aby mohl malý Arab nastoupit. Nastartoval motor a během chvíle je oba ovanul chlad.

Hoch se usmál oslnivě bílými zuby a přitiskl tvář k nejbližšímu průduchu klimatizace. „Habib Almání – znáte toho prince?“

„Prince?“

„Říká si tak. Ománský džentlmen. Velice bohatý. Velký muž.“ Chlapec rozpřáhl ruce a naznačil statnou postavu. „Vlastní hodně majetku v Dubaji. Patří mu obchody. Patří mu dopravní firma. Patří mu loďařství.“ Ukázal směrem k šedivé budově. „A tohle je taky jeho. Nikdo to neví.“

„Ale ty to víš.“

„Otec mu dluží peníze. Almání je Beit, náčelník klanu.“

„A tvůj otec mu dal tebe.“

Kluk důrazně zavrtěl hlavou. „To otec nikdy neudělat! On odmítl! A tak muži Habíba Almáního sebrali jeho dvě děti. Šup, šup, za tmy nás odvézt pryč. Co může otec dělat? On neví, kde jsme.“

„A ten Američan?“

„Já vidět, jako ho sem přivézt se zavázanýma očima v dodávce Habíba Almáního. Oni použít jeho dopravní firmu. Použít jeho budovu pro najaté kluky a holky. Habib Almání pro ně tohle všechno dělá. Oni odvézt vysokého Američana pryč. Princ to vědět, protože on je nejvyšší šéf!“

„Jak jsi na to přišel?“

„Jmenuju se Baz. Baz znamená sokol. Sokolové vidí moc.“ Vrhl na Belknapa upřený pohled. „Vy být Američan, takže je pro vás těžké pochopit. Ale chudák neznamenat hlupák.“

„Rozumím.“

Cesta, kterou mu chlapec popsal, vedla pouští a dalším těžko sjízdným terénem. Jestli mu Baz lhal…, ale zdálo se, že chlapec si uvědomuje, co by v takovém případě riskoval. Jeho vyprávění navíc obsahovalo detaily, jež do sebe odporně zapadaly.

„Vy vzít mě s sebou,“ žadonil kluk, „a já vás k němu zavést.“

* * *

V ústředí společnosti SoftSystems ve městě Portlandu – rozlehlém komplexu z cihel a energeticky úsporného skla, které známý kritik architektury z New York Times označil za „portlandskou postmodernu“ – neměl nikdo důvod si stěžovat na kávu. William Culp, zakladatel a generální ředitel firmy, rád v žertu říkal, že programátor je stroj měnící kávu na číselné kódy. Podle nejlepších tradic Silicon Valley stály ve všech kancelářích moderní kávovary a kávou se rozuměl lahodný nápoj z vybraných zrn. Kafe Williama Culpa však bylo „rovnější mezi rovnými“. Odrůdy Kona či Tanzanian Peaberry neměly špatnou kvalitu, ale on si oblíbil zrna Kopi Luwak. Stála tři sta dolarů za kilo a každoroční sklizeň přitom činila jen asi dvě stě kilogramů, z nichž všechny pocházely z indonéského ostrova Sulawesi. Většinu z nich shrábli japonští gurmáni. Culpovi se však podařilo zajistit si pravidelné dodávky.

Co bylo na druhu Kopi Luwak vlastně tak zvláštního? Culp se ve vysvětlování přímo vyžíval. Boby totiž s oblibou pojídal jakýsi vačnatec žijící na stromech, který si jako dezert vždycky vybíral ty nejzralejší plody a pak je celé vykálel, avšak lehce pozměněné žaludečními šťávami a enzymy. Domorodci pak trus zvířete sbírali, pečlivě jej omývali a vybírali z něj zrna, jako by proplachovali zlato. Výsledkem byla ta nejlepší káva na světě – výrazná, chuťově bohatá a hořká s karamelovou příchutí a nádechem „divočiny“. Lépe to vystihnout nedokázal.

A právě nyní si vychutnával šálek čerstvě uvařené kávy.

Jeho zástupce Bob Donelly ho pobaveně sledoval. Muž se širokými rameny fotbalového obránce, jímž také za studií býval, na sobě měl modrou rozhalenku s vyhrnutými rukávy. Firma SoftSystems příliš nelpěla na formálním oblečení – pokud jste tu viděli někoho s kravatou, vždycky to byla návštěva – a dodržovala tak zvyklosti Silicon Valley. „Zase piješ tu svoji břečku?“ zeptal se kousavě. Seděli spolu v malé jednací místnosti sousedící s Culpovou soukromou kanceláří.

„Nevíš, o co přicházíš.“ Culp se usmál. „Což je mi celkem fuk.“

Donnelly nebyl jednou ze „starých pák“, jak si rádi říkali – nepatřil k šestici kluků z okresu Marin, kteří před desítkami let dělali v garážích pokusy se stařičkými počítači Atari a vynalezli první prototyp myši. Předmětem patentu však nebyla samotná myš – „periferní zařízení“ – ale software, který ji umožňoval fungovat a spojoval ji s obrazovým rozhraním. Rok se sešel s rokem a nyní snad každá krabice s programem v obchodech obsahovala duševní vlastnictví, jež si nechali patentovat Culp a spol. Společnost SoftSystems bobtnala. Culp věnoval balík akcií rodičům, a ti je prodali za tučnou sumu, jakmile cena vyšplhala nad sto dolarů. Culp jejich bojácným přístupem k finančnímu riziku v skrytu duše pohrdal. Cena podílů se jen během dalších pěti let ztrojnásobila, což učinilo z Culpa v necelých pětatřiceti miliardáře.

Postupem doby se však většina jeho starých přátel ze starých časů vydala svou cestou. Někteří založili vlastní firmy. Jiní si užívali s drahými hračkami – rychlými jachtami a letadly. Culp však držel neměnný kurz. Kluky z garáže vyměnil za vysokoškoláky s titulem a s výjimkou nepříjemného antimonopolního řízení, které se podařilo uhrát jen se štěstím, šla společnost SoftSystems od úspěchu k úspěchu.

„Tak co říkáš nápadu koupit Prismatic?“ zeptal se Donnelly.

„Myslíš, že z něj můžeme udělat ziskovou záležitost?“

Donnelly si prohrábl krátké nazrzlé vlasy husté jako prasečí štětiny a zavrtěl hlavou. „Je to případ ZZ.“ Zkratka ZZ v jejich slovníku znamenala „získej a zavři“. Když analytici SoftSystems narazili na podnik s technologií, která by mohla znamenat konkurenční hrozbu, někdy jej převzali i s patenty jen proto, aby se zbavili protihráče. Vybavit programy SoftSystems těmi nejlepšími algoritmy by bylo hodně drahé. Trhu přitom často stačila jen „uspokojivá“ kvalita.

„Zpracoval jsi finanční náležitosti?“ Culp si znovu usrkl hutné kávy. Vypadal jako věčný student: měl téměř stejné brýle s kovovou obroučkou jako kdysi na univerzitě a kštici pískově hnědých vlasů, jež neustoupily ani o milimetr. Při pohledu zblízka si člověk všiml vrásek kolem očí i toho, jak se mu po zvednutí obočí dlouho vyhlazovalo krabaté čelo. V útlém věku vypadal o dost starší, a tak bylo možná logické, že z něj teď čišelo zase cosi klukovského. Občas ho pobavilo, když o něm lidé, kteří se prohlašovali za jeho přátele, mluvili jako o „Billovi“. Kdo ho opravdu znal, dobře věděl, že byl vždycky „William“. Ne Bill, ani Will, ani Billy, ani Willy. William. Dvě slabiky oddělené náznakem třetí.

„Mám je tady,“ odtušil Donnely. Zhustil údaje na jedinou stránku. Culp byl rád, že jeho manažerské zprávy jsou skutečně stručné.

„To se mi celkem líbí,“ pravil Culp. „Kapitalizace pohledávky – myslíš, že do toho půjdou?“

„Můžeme to provést jinak. Dáme jim velkorysejší nabídku kmenového kapitálu, ale jestli je libo hotovost, no problemo. A já vím, co jsou jejich investoři zač – Billy Horrman, Lou Parini a podobní hoši. Budou chtít peníze rychle na dřevo. Když budou muset, došlápnou si na manažery.“

„Moc se omlouvám,“ řekla Millie Lodgeová, jedna z Culpových osobních asistentek. „Ale je to naléhavý hovor.“

„Vezmu si ho tady,“ odtušil Culp roztržitě.

Millie tiše zavrtěla hlavou – drobné gesto, ale Culpovi se při něm přesto sevřel žaludek.

Odnesl si kávu do kanceláře a zvedl telefon. „Tady Culp,“ zachroptěl.

Hlas, který ho pozdravil, až příliš dobře znal. Ten odporně elektronicky zkreslený zvuk. Byl šeptavý, sípavý, řezavý, bezcitný a děsivě naléhavý. Někdy ho napadalo, že kdyby uměl hmyz mluvit, znělo by to právě takhle.

„Přišel čas splátek,“ oznámil hlas.

Culpa polil studený pot. Ze zkušenosti věděl, že jde o hovor přes internet, který nelze dohledat. Mohl vycházet z patra pod ním nebo klidně z nějaké chatrče na Sibiři. To se prostě nedalo nijak poznat.

„Další prachy pro ty primitivní divochy?“ procedil Culp zaťatými zuby.

„Máme před sebou dokument sepsaný sedmnáctého října, mailovou korespondenci z odpoledne téhož dne, další interní zápis z jednadvacátého října a důvěrný dopis od Rexell Computing s.r.o. Máme poslat kopie Úřadu pro dohled nad kapitálovým trhem? Navíc jsme získali materiály týkající se založení mezinárodní obchodní společnosti pod názvem WLD Enterprises a…“

„Dost,“ zasténal Culp. „Chápu situaci.“ Jakýkoli náznak vzpoury či vzdoru byl rozdrcen. Každý ze jmenovaných dokumentů by sám o sobě zavdal Úřadu pro dohled i ministerstvu spravedlnosti příčinu k dalšímu vyšetřování monopolního chování. Vybřednutí z právnického bahna by mohlo firmu stát miliardy a na dlouhou dobu ochromit její postavení na trhu. Dokonce hrozilo nebezpečí, že se společnost rozpadne na části – což by bylo největší neštěstí, protože ty části měly podstatně menší hodnotu než celek. Nikdo mu nemusel zdůrazňovat, kam by to vedlo. Bylo to křišťálově jasné.

Proto už prostřednictvím Dobročinné nadace Williama a Jennifer Culpových nedobrovolně věnoval obrovské částky na léčbu tropických chorob. Kdyby se celá ta zpropadená Afrika jednoho dne potopila do mořských vln, Culp by nad tím rozhodně nebrečel. Jenže řídil impérium a měl vůči němu zodpovědnost. A jeho nepřátelé byli mocní, inteligentní a nelítostní. Culp na jejich vypátrání vynaložil hromadu peněz, a ničeho nedosáhl, až na několik útoků na internetové stránky vlastní společnosti.

Lidé si mysleli, že je pánem své říše. Nesmysl. Byl ubohou obětí. Co ve skutečnosti řídil? Podíval se přes sklo na svého zástupce. Donnelly měl u nosu bílou hlavičku, drobný uhřík, a Culp najednou dostal neodolatenou chuť ho vymáčknout nebo propíchnout jehlou. Zkřivil obličej do úsměvu. Co by se asi stalo, kdybych to vážně udělal. Zachytil pohled Millie Lodgeové. Té Millie Lodgeové, která znala tolik jeho tajemství a stála by za ním do poslední chvíle, o tom byl pevně přesvědčen. Jen kdyby se nevoněla tím svým příšerným parfémem. Kolikrát v minulosti už jí to chtěl říct, ale nikdy nenašel vhodný okamžik – nevěděl, jak má to téma nenápadně nastolit, aby ji neranil, a teď po všech těch letech by to navíc působilo hodně trapně. Věhlasný William Culp, vězeň její kolínské značky Jean Tatou nebo co to k čertu bylo.

Ale co když – co když právě Millie stála za jeho vydíráním? Znovu se na ni podíval a snažil se v ní odhalit potenciální zrádkyni. Moc mu to však nešlo. Ona zkrátka nebyla tak mazaná. Dál tiše soptil. Já, William Culp, třetí nejbohatší člověk světa podle časopisu Forbes, jsem hříčkou v rukou těch šmejdů. Kde je sakra nějaká spravedlnost?

„Evropská komise by se na vaši navrhovanou akvizici Logiciel Lilles jistě dívala podezíravě,“ pobídl ho hlas z pekla, „kdyby se dozvěděla o vašem plánu…“

„Ježíšikriste, už řekněte, co po mně chcete,“ odpověděl Culp s trpkou rezignací. Bylo to vrčení poraženého zvířete. „Tak ven s tím!“ Znovu si usrkl chladnoucí kávy a ušklíbl se. Chutnala nějak divně. Divně? Slabé slovo. Byla přímo hnusná.

OMÁN

Čáru obzoru vroubkovaly útesy a prolákliny, sem tam i zakrslý akát. V dáli na severu se rýsoval nepravidelný a napůl zahalený hřeben pohoří Hadžar. Venkovská silnička byla na mnoha místech pocukrovaná načervenalým pískem, takže dokonale splývala s okolní pouští. Nakonec se protáhla skalnatým průsmykem a klesala do zelené rokle lemované datlovníky, oleandry a trsy travin.

Belknap se chvílemi nechal unášet krásou krajiny, doslova pohlcený její vyprahlou vznešeností. Vždy se mu však do hlavy opět začaly vkrádat myšlenky na Jareda Rineharta.

Nemohl se zbavit pocitu, že nechal na holičkách člověka, jenž mu celý život pomáhal. Člověka, který mu nejednou zachránil život, nebo dokázal odvrátit hrozící nebezpečí. Vzpomněl si, jak ho Jared kdysi varoval, že žena, s níž se začal sbližovat – bulharská emigrantka zaměstnaná ve Vojenské nemocnici Waltera Reeda – je špionka sledovaná FBI. Materiály, jež mu Rinehart ukázal, Belknapa zdrtily. Kdyby se však nedozvěděl pravdu včas, bylo by to ještě mnohem horší. FBI obvykle tajila své tuzemské akce před jinými bezpečnostními složkami. Belknapovi hrozil konec kariéry a vzhledem ke své nedbalosti by si to snad i zasloužil. Jenže Rinehart to nechtěl dopustit. Za každých okolností nad ním držel ochrannou ruku, až mu někdy připadal jako anděl strážný. Když se Belknapův dobrý kamarád z dětství zabil při autohavárii, Rinehart se vydal na pohřeb až do Vermontu, jen aby tam Belknap nebyl sám. Chtěl tím ukázat, že Belknapův smutek je i jeho smutkem. Když Belknapovu přítelkyni zabili při jedné operaci v Belfastu, Rinehart si vymínil, že mu tu strašnou zprávu sdělí osobně. Vzpomínal si, jak se snažil zachovat důstojnost a bránil se slzám, ale pak zvedl zrak a uviděl, že i Rinehart má vlhké oči.

Zaplaťpánbůh, že tě pořád mám, řekl mu tehdy Belknap. Protože ty jsi moje všechno.

A teď? Co mu zbylo?

Nedokázal pomoci jedinému opravdovému příteli, kterého kdy měl. Jedinému člověku, jenž ho nikdy nezklamal.

Při přejezdu nerovnosti na popraskané silnici se terénní vůz otřásl a Belknap odtrhl pohled od rozeklaných hor v barvě žluti a okru. Před dvěma hodinami dotankoval nádrž a teď co chvíli kontroloval ručičku palivoměru. Nahoře před nimi se pod útesem krčil hlouček domků z vepřovic. Po obloze kroužilo několik ptáků.

„Sokoli!“ ukázal na ně Baz.

„Jako ty, Bazi,“ řekl Belknap s pochopením. Chlapec byl v úvodu cesty upovídaný, poté však zmlkl a Belknap chtěl mít jistotu, že se nesesype, pokud by je snad čekaly nějaké problémy. Jakmile vyjeli z Dubaje, kluk se na sebe podíval do zrcátka na odvrácené straně stínítka a začal si stírat líčidlo kolem víček. Belknap mu za tím účelem podal kapesník. Když vrstva téměř zmizela, vyloupla se z ní podoba, kterou měl Baz před nuceným vstupem do služeb Habíba Almáního. Prozradil Belknapovi, že otec z něj chtěl mít imáma a že mu dědeček už od útlého dětství vtloukal do hlavy písmo svaté. Otec, kdysi obchodník z pobřeží, ho také naučil anglicky. Baze velice zaujalo rádio v přístrojové desce a v první polovině jízdy s nadšením a obdivem přepínal mezi jednotlivými stanicemi.

Na úpatí srázu, naproti vesničce z vepřovic připomínající vosí hnízdo, se tyčila velká stavba připomínající stan. Látka – zdálo se, že krémové hedvábí – šustila v lehkém vánku.

„Tady to je?“

„Ano,“ přitakal Baz. Z jeho tónu čišelo napětí.

Ománský princ byl jistě uvnitř a uděloval audienci svým poddaným. Venku postávala řada šesti nebo sedmi mužů v turbanech a bílých hábitech: někteří byli vysušení sluncem a všichni hubení, až vychrtlí. Baz tvrdil, že Almání bude na jedné ze svých pravidelných návštěv své rodné oblasti, což se také potvrdilo – rozděloval dary místním kmenovým náčelníkům a stařešinům vesnice. Takto na místech podobných Ománu fungoval v podstatě feudální společenský řád.

Belknap se prodral do stanu a vykročil po hedvábných kobercích. Jakýsi vylekaný hlídač se na něj obořil v arabštině, máchaje vzrušeně rukama. Belknap si uvědomil, že muž je rozčilený, protože si nezul boty. A to ještě nevíš, co jsem zač, pomyslel si.

Baz mu řekl, že princ je muž silné postavy; ale to plně nevystihovalo skutečnost. Byl vyloženě tlustý. Při výšce necelých sto osmdesáti centimetrů musel vážit nejméně sto padesát kilo. Díky tomu však bylo snadné ho poznat. Seděl v proutěném křesle jako na trůnu. Na koberci před ním ležela kupka nevkusných cetek, zřejmě dary pozvaným stařešinům. Jeden z nich, oblečený v zaprášeném mušelínu, odsud právě odcházel bosý a třímal nějakou pozlacenou tretku.

„Vy jste Habib Almání,“ řekl Balknap.

„Můj drahý pane,“ odpověděl muž s elegantním mávnutím ruky a lehce rozšířil oči. Na rukou měl prsteny poseté blyštivými drahokamy. Na šerpě kolem pasu mu visal kandžár vykládaný diamanty, zahnutá pochva s tradiční obřadní dýkou. Mluvil tím nejvybranějším přízvukem britské angličtiny. Jako by se Belknap ocitl v noblesním klubu Athenaeum. „Potkáváme tady tak málo Američanů. Musíte prominout skromný a dočasný charakter mého příbytku. Tohle není žádný Muscat! A zač vděčíme potěšení z vaší společnosti?“ Jeho drobná tvrdá očka ostře kontrastovala se zdvořilostními frázemi.

„Přišel jsem pro informace.“

„Tak vy přicházíte k tomuto skromnému ománskému princi pro informace? Chcete popis cesty? Jak se dostat k nejbližší… diskotéce?“ Vyprskl smíchy a po očku se podíval na dívku, možná třináctiletou, která se tiše choulila v koutě. Opravdový obraz zhýralosti. „Jakpak by se ti líbil večer na diskotéce, ty moje malé poupátko,“ zavrněl na ni. Pak se znovu obrátil k Belknapovi. „Jistě jste slyšel o arabské pohostinnosti. Všude nás proslavila. Musím vás zahrnout lahůdkami a mít z toho potěšení. Ale víte, přece jen by mě něco zajímalo.“

„Jsem z ministerstva zahraničí USA.“

V mužově těstovité tváři to lehce škublo. „Takže špion. No výborně! Velká hra. Úplně jako za starých osmanských časů.“ Samozvaný princ si znovu usrkl ze stříbrného čajového šálku. Belknap byl dost blízko na to, aby ucítil whisky – konkrétně skotskou. A nejspíš drahou. Princ byl zjevně opilý. Nekomolil slova, ale vyslovoval je s pečlivostí člověka, který nechce své alkoholové omámeni dát najevo, čímž ovšem dosáhl pravého opaku.

„Nedávno k vám do harému přibyla jedna mladá Italka,“ sdělil mu Belknap.

„Obávám se, že nevim, o čem to mluvíte.“

„Pracovala pro eskortní službu, která vám patří.“

„Při vousech prorokových, vy mě šokujete do morku kosti, vy mě tnete do živého, vy mnou otřásáte v základech, vy mě děsíte…“

„Nezkoušejte moji trpělivost,“ sykl Belknap výhružně.

„Jestli hledáte nějakou italskou putta, tak to jste sakra mimo. Můžu vám však nabídnout jiné rozkoše. A také to udělám. Jakou byste rád drogu? Co by vás zajímalo? Nechcete třeba – ano, moje malé poupátko?“ Pokynul ke schoulené dívce. „Můžete ji mít. Ne napořád. Ale můžete ji vzít, řekněme, na zkušební jízdu – na zkušební jízdu do ráje!“

„Je mi z vás nanic,“ odtušil Belknap.

„Omlouvám se na tisíckrát. Chápu. Vy máte jinou orientaci. Jezdíte po druhé straně silnice. Nemusíte mi nic vysvětlovat. Víte, já jsem chodil do Etonu, kde byl anální sex prakticky školním sportem, něco jako wall game. Slyšel jste o ní? Hraje se jen v Etonu. Musíte tam jednou zajet na den svatého Ondřeje a sledovat, jak si to rozdávají družstva stipendistů a opidiánů. Trochu to připomíná fotbal. Ale jen trochu. Myslím, že gól padl naposledy na den svatého Ondřeje v roce 1909, věřil byste tomu?“

„Věř tomu, ty parchante, že ti vyrvu ruku z ramene, jestli nekápneš božskou,“ zavrčel Belknap tiše, aby ho slyšel jen Almání.

„Ach tak, pán by radši něco drsnějšího!“ Pod vlídným tónem se skrýval výsměch. „V tom vám též můžeme vyhovět. Dostanete cokoli, co rozžehne vaši pochodeň! Cokoli, co nabije vaši baterii! Teď se laskavě otočte, jeďte do Dubaje a já vám zařídím přesně…“

„Stačí jeden telefonát a přiletí sem pár vrtulníků, které odvezou vás i tu vaši zatracenou družinu na velice pochmurné místo, odkud se už možná nikdy nevyhrabete. Stačí jeden telefonát a…“

„Ale no tak!“ Ománec ověšený šperky zhltl zbytek tekutiny v šálku a opilecky vzdychl. „Něco vám povím. Vy jste typ člověka, kterého by slavný doktor Spooner nazval jiskrným mozkem.“

„Já vás varoval.“

„Ta taliánská holka – a co je s ní? Byla to jen protislužba, nic víc. Tyhle věci já nemám moc rád, to vám řeknu zadarmo. Někdo ji chtěl prostě uklidit.“

„Někdo napojený na skupinu Chalíla Ansárího.“

Princ se náhle zatvářil rozpačitě. Nedbalým mávnutím ruky a několika slovy hrdelní ománské arabštiny poslal ostatní pryč, včetně dvou zamračených statných mužů, jejichž kandžáry nevypadaly jako okrasa. Jen tichá schoulená dívka zůstala.

„Mlčeti zlato, jak se říká,“ zachmuřil se Almani.

„Kdo to byl?“ naléhal Belknap. „Tak kdo?“

„Chalíl Ansárí je mrtvý,“ pronesl Arab zasmušile. Do jeho hlasu se vkradla ostražitost. Člověk v jeho postavení nepošle stráže pryč jen tak zbůhdarma. Zřejmě se velice obával nežádoucího odhalení.

„Vy myslíte, že to nevím?“

„Teď už na tom stejně čerta sejde,“ pokračoval opilý Ománec. „Ke konci už obchody stejně neřídil on. Přišlo nové velení. Nový maestro.“ Přestíral, že je dirigent orchestru. „Tam-ty-dam, tamty-damty-dam,“ zabroukal útržek nějaké melodie, kterou Belknap nepoznával. „Stejně jsem neměl na vybranou. To vy kluci od CIA v životě nepochopíte. Vždycky udeříte na nás pěšáky, a krále, královny, střelce i věže necháte běžet!“ Náhle se změnil v plačtivé a lítostivé děcko. „Co jsem vám udělal, co?“

Belknap udělal výhružný krok blíž. Dovtípil se, že Almání se svého času zapletl se CIA. Promítalo se to do způsobu, jímž s ním jednal: zoufale se ho snažil zbavit, aby důkazy o jeho někdejších stycích neohrozily jeho postavení u současných kolegů. V Perském zálivu nebyla o podobné prostředníky nouze.

„Nejde jen o tu Italku,“ ucedil Belknap. „Povězte mi o tom vysokém Američanovi. O Jaredu Rinehartovi.“

Habib Almání vykulil oči a nafoukl tváře, jako by se mu chtělo zvracet. Nakonec vyhrkl: „Neměl jsem jinou možnost, sakra. Některým lidem a některým silám prostě nemůžete říct: ‚Trhni si!‘ Nemohl jsem nic dělat.“

Belknap uchopil jeho hebkou baculatou ruku a tvrdě stiskl. A ještě víc. Ve zkřiveném princově obličeji se zračila bolest.

„Kde je?“ zeptal se Belknap. Pak se přitáhl tváří k Ománci a z několika centimetrů na něj zařval: „Kde je?“

„Přišel jste pozdě,“ ušklíbl se Almání. „Tady už není. Ani v Emirátech. Ano, byl v Dubaji. Chtěli mi ho svěřit do péče, chápete. Ale pak vašeho přítele najednou naložili do privátního letadla a poslali ho pryč.“

„Kam, sakra?“

„Někam do Evropy, řekl bych. Ale víte, jak je to se soukromými letadly. Vyplňují letové plány – ale ne vždycky se jich drží.“

„Ptám se: kam?“ Belknap vymrštil ruku a vlepil Ománcovi facku, až to mlasklo.

Muž zavrávoral, pak se přikrčil a vztekle supěl. Zřejmě přemítal, jestli povolat stráže, ale velice rychle od toho upustil. Almání byl zvrácený a zpupný, nikoli však zbrklý. Brzy vychladl a nasadil masku uražené důstojnosti.

„Povídám, že nevim, vy potomku čubky a velblouda. Na takové věci se člověk přece neptá.“

„Kecy.“ Belknap uchopil oběma rukama Almáního silné masité hrdlo. „Vy asi netušíte, s kým máte tu čest. Chcete vědět, co udělám, když nebudete zpívat? Chcete to vyzkoušet? Opravdu?“

Ománcova tvář zbrunátněla. „Zašel jste moc daleko,“ zakašlal. „Svých dvacet otázek jste už vyčerpal. Ale jestli si myslíte, že bych…“

Belknap ho silně praštil: klouby jeho pěsti narazily do lícní kosti vystlané polštářem sádla.

„Jste blázen, jestli si myslíte, že bych šel proti Genesisovi,“ řekl Almání tichým naléhavým tónem. V jeho opilosti a přetvářce se zableskla jiskra jasného rozumu jako hlas doléhající ze dna studny. „Jste blázen, jestli si myslíte, že můžete bojovat s Genesisem.“

Genesis? Belknap vymrštil paži a vrazil mu loket do sanice.

Tlouštíkovi se objevil u úst pramínek krve, který kanul z tučných rtů, jako by se mu někdo pokusil přimalovat k puse zachmuřeně ohnuté koutky. „Namáháte se zbytečně,“ zajíkl se muž. Belknap se zarazil, ne však nad jeho slovy, ale nad odhodláním, které z nich cítil. Odhodláním a strachem.

„Genesis?“

Těžce oddychující Almání vyloudil křivý úsměv navzdory bolesti a utrpěným ranám. „On je všude, copak to nevíte?“

„On?“

„On. Ona. Ono. Oni. Co je k čertu zač, to nikdo pořádně neví, až na pár nešťastníků, kteří se teď modlí k Alláhovi, kéž by ho nikdy nepoznali. ‚On‘ říkám pro usnadnění. Má prsty všude. Jeho kumpáni jsou pořád mezi námi. Možná k nim patříte i vy.“

„Jo, myslíte?“ zabručel Belknap.

„Ale ne, asi ne. Vy se chováte až moc čitelně. Pro vás jsou dvě a dvě vždycky čtyři. Nic zbytečně nekomplikujete. Na Genesise vy nemáte. Ale kdo to vlastně je?“

„Já vás moc nechápu. Žijete ve svaté hrůze z osoby, kterou jste nikdy neviděl?“

„Stejně jako mnoho lidí po celá tisíciletí přede mnou. Ale málokdo z nich měl tak dobrý důvod. Princ se nad vámi slituje. Princ vám vysvětlí situaci, vy jeden hlupáku a naivko. Můžete to nazvat třeba arabskou pohostinností. Ale hlavně neříkejte, že jsem vás nevaroval. Někdo tvrdí, že Genesis je žena, dcera jednoho německého průmyslníka, který se v sedmdesátých letech zapletl s radikály ze skupin Baader-Meinhofová a Hnutí druhého června. Někdo říká, že Genesis vystupuje na veřejnosti jako dirigent, maestro, který cestuje po celém světě z jednoho angažmá do druhého a tajně přitom udržuje disciplínu mezi těmi, kdo nemají tušení o jeho pravé totožnosti. Někteří tvrdí, že je vysoký, jiní zase že je skřet, a to doslova. Už jsem slyšel, že je to krásná kočka i scvrklá ježibaba. Slyšel jsem, že Genesis se narodil na Korsice, ale taky na Maltě, na Mauriciu a všemožných dalších místech na východě, západě, severu i jihu. Někdo říká, že pochází z rodiny samuraje a většinu času tráví v zenovém klášteře. Jiní prohlašují, že jeho otec byl chudým nádeníkem na jednom ranči v jižní Africe a že ho adoptovala bohatá búrská rodina, po níž zdědil těžební společnost. Někteří tvrdí, že je Číňan, bývalý důvěrník Teng Siao-pchinga. Někdo si myslí, že je profesorem Školy orientálních a afrických studií v Londýně, ale přesně nikdo neví které. A další…“

„Nechte toho, plácáte nesmysly.“

„Chci tím jen vysvětlit, že existuje řada historek, ale žádná ověřená pravda. Genesis vládne zemi stínů, která obepíná celou zeměkouli, ale on sám – ona nebo ono – zůstává mimo dohled, jako odvrácená strana měsíce.“

„Co to sakra…?“

„Přesahuje to vaše chápání. Přiznávám, že i moje. Ale já to o sobě aspoň vím.“

„Mohl bych váš okamžitě zabít, je vám to jasný?“ zahřímal Belknap.

„Jasně, mohl byste mě zabít. Ale Genesis by mohl něco horšího. Nevýslovně horšího. Já slyšel o takových hrůzách! O Genesisovi se tradují legendy.“

„Báchorky od táboráku!“ ušklíbl se Belknap. „Fámy založené na pověrách – tohle máte na mysli?“

„Příběhy, které se předávají na nižších kmitočtech. Fámy, jestli chcete – ale fámy, kterým mám důvod věřit. Báchorky od táboráku, říkáte? Genesis o ohni vážně něco ví. Povím vám něco o jiném princi – členovi saúdské královské rodiny. Říkalo se, že mu nějaký Genesisův agent předal žádost. Žádost od Genesise. A ten hlupák si dovolil odmítnout. Myslel si, že se může Genesisovi vzpírat.“ Habib Almání těžce polkl. Čelo se mu lesklo ve slunci pronikajícím přes vrstvy hedvábí a mušelínu. Jeho měkké oblé ruce byly zaťaté do sebe. „Na týden zmizel. Pak ho našli v jednom kontejneru v Rijádu.“

„Mrtvého.“

„Kéž by,“ řekl Almani. „Slyšel jsem, že dodneška přežívá v rijádské nemocnici. V přesně stejném stavu, jako když ho našli.“ Ománec se předklonil s výrazem nepokrytého děsu. „Víte, když ho objevili, byl od krku dolů ochrnutý. Někdo mu pečlivě přeťal krční míchu a taky chirurgicky vyřízl jazyk. A pak u něj navodil stav permanentní blefarospazmy, zřejmě injekcí nervového jedu.

Už chápete? I oční víčka měl ochromená, navždycky zavřená. Takže nemůže komunikovat ani mrkáním!“

„Ten člověk byl jinak nedotčený?“

„Což je na tom nejstrašnější. On žije dál, je dokonale při vědomí, naprosto nehybný, uzamčený do svého temného já. Jeho vlastní tělo je tou nejhlubší kryptou… jako varování pro nás ostatní.“

„Ježíšikriste,“ vydechl Belknap.

„Alláh Akbar,“ pronesl Ománec.

Belknap přimhouřil oči. „Jestli jste ho nikdy neviděl, jak víte, že Genesis nejsem já?“

Tlusťoch si ho změřil. „Dokázal byste udělat takovou věc?“

Výraz na Belknapově tváři byl dostatečně výmluvný.

„A pak tu byl ještě ten krasavec z Kuvajtu. Dědic petrolejářského majetku. A velký proutník. Byl údajně tak hezký, že když vstoupil do místnosti, lidé úplně oněměli. A jednoho dne se vzepřel vůli Genesise. Našli ho – stále živého – s obličejem staženým z kůže. Rozumíte? Pleť z jeho tváře…“

„Dost!“ vyštěkl Američan. „Už to nehodlám poslouchat. Chcete tím říct, že Pollux je ve spárech toho Genesise?“

Habib Almání pracně pokrčil rameny. „Nejsme snad všichni v jeho spárech?“ Pak složil hlavu do rukou a znovu se odebral do říše strachu, kam za ním nikdo nemohl

„Odpovíte mi na otázky, sakra, nebo vám podříznu krk, utrhnu koule a nacpu vám je do chřtánu. Moc efektní to není, ale účel to obvykle splní.“ Vytáhl z kapsy skládací nůž a přiložil mu jej k hrdlu.

Almání jen schlíple zíral. „Nic víc nevím,“ pronesl ztrápeně. „O Polluxovi ani o Genesisovi. Všechno jsem vám už řekl.“

Belknap pátral v mužově tváři. Poznal, že mluví pravdu. Už se od něj víc nedozví.

Když Belknap zachmuřeně vyšel ven, chlapec na něj čekal před autem. Jeho lesklé černé vlasy pokrýval prach přivátý pouštním větrem.

„Nastup si,“ prohodil Belknap.

„Musíte udělat ještě něco,“ oznámil mu kluk.

Belknap se na něj nechápavě podíval a náhle si znovu uvědomil úmorné horko sálající ve vlnách ze samotné země.

„Neviděl jste ve stanu asi třináctiletou holku, kterou tam princ drží?“

Belknap kývl. „Arabku.“

„Musíte se pro ni vrátit,“ poručil mu Baz a odhodlaně založil své útlé paže na prsou. „Vezmeme ji s sebou.“ Zhluboka se nadechl a vzhlédl k Američanovi. Do očí mu poprvé vyhrkly slzy. „Je to moje sestra.“

9

Sídlo Casa de Oro ležící hodinu cesty za Buenos Aires bylo křížencem mezi klasickou haciendou a renesanční vilou: všude velké oblouky a mramor se zlatými ozdobami. Toho rána se hosté shromáždili na vzdálenějším konci jeho upravených, mírně svažitých trávníků, aby sledovali utkání v pólu, které se odehrávalo na sousedním hřišti o velikosti čtyř oplocených hektarů. Číšníci v žaketech tu neustále kolovali s ovocnými nápoji a jednohubkami. Mladý Asiat obsluhoval seschlého muže v elektrickém vozíku. Starší žena s chirurgicky napnutými tvářemi a vybělenými zuby, jež se hodily do úst někoho jiného, mnohem mladšího a mnohem většího, nadšeně naslouchala vyprávění šedovlasé eminence a hlasitě přitom hýkala.

Málo hostů věnovalo pozornost hráčům se žlutými saky, bílými helmami a dlouhými pálkami. Poníci při obrátkách hlasitě frkali a jejich dech tvořil v chladném ranním vzduchu strašidelné chuchvalce.

Přibližně padesátiletý muž si upravil svůj formální letní úbor – bílý frak přepásaný červenou šerpou – a zhluboka se nadechl. Z hřiště se nesl pach potu, koňského i lidského. Byl to mezinárodní obchodník, který měl podíly v telekomunikačních společnostech obsluhujících většinu jihoamerického kontinentu, takže zcela přirozeně uvažoval, za kolik by se asi dal zdejší areál pořídit. Vila a sto dvacet hektarů zeleně, která ji obklopovala. Neměl žádný důvod si myslet, že jejich hostitel Danny Munoz má zájem prodat, ani nepotřeboval rozšiřovat svůj seznam nemovitostí. Přesto se však těmto úvahám neubránil. Byla to jeho druhá přirozenost.

Jeden z číšníků – starší než ostatní, ale byl potřeba záskok na poslední chvíli – přistoupil k telekomunikačnímu magnátovi. „Dáte si ještě, pane?“

Muž zabručel.

Číšník mu s úsměvem nalil do sklenky trochu punče s příchutí citronu a melounu. Světlé chloupky na hřbetu jeho ruky se zaleskly v ranním slunci. Pak zamířil za řadu italských cypřišů a tiše vylil zbytek tekutiny na zem. Už byl téměř zpátky ve vile, když mu výmluvné zvuky napověděly, že magnát se zhroutil: nejdřív ticho, pak nepravidelné výkřiky a Vřískot.

„Ataque del corazon!“ vyjekl kdosi.

Ano, velice dobrý odhad, pomyslel si muž v číšnickém úboru. Skutečně to vypadalo jako srdeční záchvat. I ohledávač mrtvol dojde ke stejnému závěru. Falešný číšník přivolá pomoc. Neměl důvod to neudělat. Zvlášť když oběti už nebylo pomoci.

* * *

Andrea Bancroftová rozepnula zip černé tašky, vytáhla z ní přenosný počítač a položila jej na čtvercový stůl pokrytý papírem. Seděli s Walterem Sachsem v zadní části druhé nejlepší vegetariánské jídelny v Greenwichi. Zdálo se, že si Sachs ten lokál oblíbil jen proto, aby se mu mohl vysmívat. Bylo tam skoro prázdno. Servírka se občas rozhlédla, aby se ujistila, že ji nikdo nepotřebuje, ale většinou měla nos ponořený v brožovaném výtisku Velkých očekávání.

„Nová mašinka?“ zeptal se Sachs. „Celkem slušná. Ale mohla jsi ji sehnat za lepší cenu. Měla ses mě nejdřív zeptat.“

Walter Sachs nosil své šedohnědé vlasy po stranách krátké a nahoře dlouhé, takže jeho obličej ještě víc připomínal vytáhlý obdélník. Jeho rozdělená brada vyvolávala dojem síly, který příliš neladil s úzkou hrudí. Měl – Andree bylo trapné, že si toho všimla, ale co naplat – plochý zadek. Kalhoty si vytahoval až skoro k pupku, ale vzadu se mu trochu krabatily. Snad aby narušil tradiční obraz počítačového mága s brýlemi, nosil kontaktní čočky, ale nikdy si na ně pořádně nezvykl. Jeho oči byly pořád trochu zarudlé, jakoby podrážděné. Možná měl příliš suché oči nebo nevhodné zakřivení čoček. Andrea se na to nemínila ptát.

„Není moje.“

„Rozumím,“ prohodil Walter zvesela. „Kradené zboží.“

„Tak nějak,“ odtušila Andrea. „De facto.“

Walter se na ni zadíval. „Andreo…“

„Chci tě požádat o službičku. V tom počítači jsou soubory a já bych si je ráda přečetla. Jenže jsou zašifrované. To je celá věc. Kolik toho ještě potřebuješ vědět?“

Walter se poškrábal na bradě a vrhl na ni udivený pohled. „Čím míň, tím líp. Neděláš něco, co bys neměla, že ne?“

„Přece mě znáš.“ Andrea se mdle usmála. „Kdy jsem něco takového udělala?“

„Fajn. Už nic neříkej.“

Jak by mu to mohla vůbec vysvětlit? Vždyť tomu ani sama nerozuměla.

Její podezření bylo možná bezdůvodné. Rezaví mravenci pochybností se však dál hemžili a rozlézali. Musela udělat něco, aby se jich zbavila – nebo sledovat, kam nakonec dojdou. Rozhodnutí, které učinila, bylo impulzivní. Totéž platilo o způsobu provedení.

Jako by vystřelila do tmy, když vyměnila počítač Hewlett-Packard patřící účetnímu Bancroftovy nadace za stejný model, jemuž vymazala harddisk. Dal se z toho vyvodit logický závěr, že se disk zhroutil. Nebyla by to žádná tragédie, jelikož data se nepochybně zálohovala.

Odpojení přístroje od sítě a elektřiny netrvalo ani deset vteřin. Ten chlapík právě obědval v jídelně o patro níž. Byla to hračka pro děti. Až na zrádné bušení srdce, které cítila v hrudníku, když pospíchala na parkoviště s ukradeným předmětem v tašce. Vstupovala do jiného světa. Ale nejen to. Ona byla úplně jiná Andrea Bancroftová. Nevěděla, co všechno o nadaci odhalí. Už toho však zjistila dost sama o sobě a příliš povzbudivě to na ni nepůsobilo.

Walter už se probíral kořenovým adresářem počítače. „Je tady toho hromada. Hlavně datové soubory.“

„Začni u těch nejnovějších,“ zavelela.

„Všechny jsou zakódované.“

„Co jsem říkala?“ Nalila si další dávku Oázy klidu – zřejmě šlo o obyčejný heřmánkový čaj, ale ve veganské restauraci se muselo všechno jmenovat krásně. Kameninový hrnek jí nepříjemně drhnul o rty.

Walter restartoval počítač a držel přitom kombinaci kláves – Shift, Option a pár dalších, které Andrea nezachytila. Namísto obvyklé startovací obrazovky se objevil jediný příkazový řádek. Walter pracoval na úrovni strojového jazyka. Napsal pár linek a pak znalecky přikývl. „Celkem běžná šifra,“ pravil. „RSA komerční síly.“

„Dá se lehce rozluštit?“

„Jako když otvíráš plechovku sardinek,“ odvětil Walter a divoce mžikal. „Holýma rukama.“

„Paráda. Jak dlouho to potrvá?“

„Těžko říct. Půjdu na tu mrchu v C plus plus. Musím ji připojit k Velké Bertě. V říši sharewaru se dá najít pár slušných otvíráků na konzervy. Zkusím uploadovat deset souborů a pak je rozbombardovat. Jako když rozbiješ okno, abys mohla odemknout hlavní dveře. Jde tady v podstatě o obrácení jednosměrného hashovacího algoritmu, čímž získáme klín, kterým povytáhneme modul mezi dva klíče o délce 1024 bitů, a právě to trochu komplikuje situaci.“

Andrea naklonila hlavu. „Vůbec netuším, cos právě řekl.“

„Tak to jsem asi mluvil sám se sebou. Nebylo by to poprvé.“

„Jsi zlatíčko.“

„Doufám, že mě nedostaneš do maléru.“

„To víš, že ne. To bych ti nikdy neudělala. Maximálně do menšího malérku. To přežiješ, ne?“

„Ty jsi ale pěkná liška.“

„Jak to myslíš?“

Walter našpulil rty a soustředil se na počítačový jazyk, který začal zaplňovat obrazovku. „Kdo říká, že mluvím s tebou?“

* * *

Určitě byl mrtvý. Modrásek se uvolil splnit, co od něj Castor žádal, a zabili ho. Jak jinak si vysvětlit skutečnost, že v určenou dobu nezanechal zprávu a nebral žádné ze svých telefonních čísel? Belknapa se zmocňovala nevolnost smísená se vztekem a všiml si, že jede nebezpečnou rychlostí. Dneska zatím napáchal víc škody než užitku. Do kolonky plus si mohl zapsat to, že vysadil Baze a jeho sestru v rodné vesnici přisátá na hřeben růžových skalisek jako šedivý lišejník. Když odjížděl, uslyšel jekot a radostné výkřiky venkovanů, a v myšlenkách se vrátil k princovi a jeho cetkám. Takové vykořisťování. Taková zkaženost. Taková neúcta k lidskému životu ve sluncem vyprahlé oblasti, kde se jakákoli forma života dala považovat za zázrak. A co asi bude s dvanáctiletým Bazem? Vyroste z něj imám, jak si přál jeho dědeček? Padne za oběť další vlně cholery, tyfu či kmenových násilností? Stane se z něj terorista, nebo bude pomáhat ostatním? A jak se na něm projeví zlo, jemuž byl v dětství vystaven? Sklidí po letech jeho otrávené ovoce, nebo naopak bude ještě s větší vervou usilovat o dobro? Těžko říct. Chlapec byl chytrý, výřečný a už nyní vzdělanější než většina vesničanů, mezi nimiž žil. Možná unikne z temnoty, která ho obklopovala. Možná se jeho jméno stane mnohem známějším než jména jeho přátel a příbuzných – ale v dobrém, nebo ve zlém?

Někdo by možná řekl, že odpověď závisí na úhlu pohledu: ti nejhorší teroristé bývají pro vlastní lid naopak hrdiny. Někdo by mohl říct, že ty i já jsme teroristi, tvrdil mu jednou Jared. Belknap se rozčílil: Protože jdeme po zločincích? Jared zavrtěl hlavou: Protože oni si myslí, že zločinci jsme my.

Jindy však Jared s přílišným relativismem bojoval. Pravda zůstane pravdou a lež lží. Když ti někdo ukáže minci se dvěma pannami, tak víš, že je falešná, řekl mu jednou. Ale ještě něco navíc.

A co? zeptal se tehdy Belknap.

Jared se na něj ospale usmál. Že jsi měl vsadit na orla.

V duchu se vrátil k tomu, co Ománec vyprávěl o Genesisovi – o neskutečných trestech, které vykonával na těch, kdo se mu vzepřeli. Mohl být Jared skutečně v rukou toho netvora? Belknap se zachvěl. A jak se mohlo někomu podařit dokonale utajit svou totožnost, a přitom mít takovou moc? Země stínů, která obepíná zeměkouli.

Belknapovi se udělalo zle a ucítil v hrdle kyselou pachuť žaludečních šťáv. Zastavil auto a už potřetí během poslední hodiny se pokusil zavolat Gomesovi. Ten však zřejmě chodil po poradách a nikomu jinému Belknap nechat zprávu nemohl. Tentokrát byl Gomes přítomen, a když mu Belknap vysvětlil, že Modrásek nebere telefony, agent rychle potvrdil nejhorší tušení. Modrásek – vlastním jménem Thomas Mitchell – byl opravdu mrtvý. Potvrdila to policejní hlídka z městečka Wellington, kterou poslali k němu domů. Podle odhadu zemřel před sedmi hodinami. Příčina dosud neznámá. Žádné stopy po násilí. Žádné stopy po ničem.

Jenže Belknap věděl, že ho poslal na smrt.

Dal mu za úkol sledovat Andreu Bancroftovou, ale podcenil její úskočnost a bezohlednost – nebo těch, kteří ji ochraňovali.

Jeho vinou zemřel člověk.

Gomes mu na požádání podal podrobnější hlášení o Andree Bancroftové. Zdánlivá nevinnost informací o jejím životě mohla být dokladem umění dokonalé kamufláže. Bancroftová byla zjevně inteligentní a měla k dispozici ohromné zdroje.

Co když se za jménem Genesis skrývala právě ona?

Belknap vyjmenoval názvy deseti federálních databází. „Tohle bych potřeboval zjistit,“ sdělil Gomesovi.

Mladší analytik tentokrát neprotestoval. Smrt Modráska nemohli nechat jen tak. Poženou tu ženskou před soud.

Nebo nad ní vynese soud sám Belknap. Brutální soud.

ČÁST DRUHÁ

10

Během dvouhodinového letu z New Yorku do Severní Karolíny se Andrea Bancroftová snažila podřimovat, ale hlavou jí pořád vířily neodbytné myšlenky. Předchozího večera jí Walter Sachs konečně předal CD-ROM s rozluštěnými soubory. Andrea do nich na domácím počítači zírala tak dlouho, až ji pálily oči. Našla pár zpráv, desítky tabulek v excelu a soubory pojednávající o „správě životního cyklu aktiv“ ve formátu Oracle. Andrea mohla kteroukoli ze složek snadno otevřít. Důkladný rozbor však vyžadoval čas a soustředění.

Ta pravá záhada se však skrývala mezi zapsanými finančními transakcemi: stovky milionů dolarů putovaly do bezejmenného zařízení v Research Triangle parku a soudě podle kódů je schválil doktor Paul Bancroft osobně. Ve skutečnosti šlo o největší účetní položku celé nadace, umně zamaskovanou pod vrstvami právnických termínů. Jak se však rychle přesvědčila, dotyčná organizace nebyla uvedena na žádné mapě. V záznamech nadace našla adresu Želví ulice číslo jedna a domnívala se, že by se opravdu mohla vyskytovat na ploše tří tisíc hektarů borového lesa známé pod jménem Research Triangle park. Na mapách však nikoli.

Samotný Research Triangle park, tedy jakýsi „vědecký trojúhelník“, byl rovněž poněkud zvláštní. Jeho heslo znělo: „Místo, kde se setkávají světové mozky“. Nebylo ovšem jasné, komu vlastně patří. Poštovní služba Spojených států jej považovala za město nebo obec, a třebaže si na něj jisté právo osoboval Durham, park nebyl součástí žádného ze sousedních sídel. Nacházela se tu největší superpočítačová střediska světa, výzkumné základny předních farmaceutických firem a další odborná pracoviště. Čistě technicky vzato nebyl park státní ani soukromý, ale měl charakter neziskové organizace. Před více než čtyřiceti lety jej založil záhadný plutokrat – ruský emigrant, který údajně zbohatl na textilu a získal zdejší obří pozemek. Na mýtinách mezi stromy se rozkládaly areály high-tech společností a politických institutů, většinu parku však oficiálně zaujímal panenský les.

Co když však byla pravda složitější? Kdyby si tak jen mohla promluvit s Paulem Bancroftem – ale nikdo v nadaci jí nedokázal říct, kdy se vrátí, a ona už déle čekat nemohla. Sny i noční můry se čím dál víc točily kolem záhadného zařízení v Research Triangle parku. Že by nadace uvnitř nadace? Pokud ano, věděl o tom Paul Bancroft? Nepřišla na to její matka? Příliš otázek, příliš nejistoty.

Znovu měla pocit, jako by vítr rozfoukal uhlíky v popelu. Něco ji k nim přitahovalo. Jako můru k plameni?

Nečinnost ji přiváděla k šílenství. Nápad vydat se sama do Research Triangle parku byl možná také šílený, ale nedokázala prostě jen tak sedět za postranní čárou a přihlížet. Jasná banální fakta snad jednou provždy utiší její horečné představy. Nedalo se vyloučit, že celá záhada má nějaké nudné vysvětlení. Kdyby však dál přemítala o podivnostech, na něž narazila, příliš by jí to nepomohlo. Pasivita by jí klid nepřinesla.

Želví ulice jedna.

Mohla za to její nálada, ale když přistála, všechno jí připadalo zlověstné, dokonce i obří znak mezinárodního letiště Raleigh/ Durham vyvedený modrým písmem. Samotné letiště, svým sterilním modernismem stěží rozlišitelné od stovek dalších po celé zemi, na ni působilo jako džungle obložená dlaždičkami.

Kdyby k sobě byla upřímná, musela by uznat, že má pocuchané nervy. Skoro každý obličej, který spatřila, se jí zdál podezřelý. Dokonce se přistihla, že se dívá do dětského kočárku, aby měla jistotu, že to není jen nástroj používaný pronásledovateli. Dítě cosi zažvatlalo a ona by se v tu chvíli nejradši propadla hanbou. Vzpamatuj se, Andreo.

Sbalila si jen pár věcí a své jediné zavazadlo uložila v letadle do přihrádky nad hlavou. Teď je tlačila před sebou a razila si cestu k východu. U skel postával houf lidí s ručně psanými cedulemi, osvěžovaný chladivou klimatizací. Andrea si domluvila, že ji tu vyzvedne šofér, ale nikoho se svou jmenovkou neviděla. Když už to chtěla vzdát a zamířit ke stanovišti taxi, všimla si opozdilce zvedajícího list s nápisem: A. BANCROFTOVÁ. Takže se o pár minut zdržel. Zamávala na řidiče a potlačila mírnou mrzutost.

Šofér – drsně pohledný chlapík se šedýma očima – na ni kývl, vzal kufr a odvedl ji k tmavomodrému buicku. Mohlo mu být něco přes čtyřicet, měl podsaditou postavu, ale překvapivě mrštné pohyby. Ne, podsaditou vlastně ne, poopravila svůj prvotní dojem. Měl jen velké svaly, možná kulturista – amatér. Jeho čelo rudě zářilo, jako by byl nedávno na sluníčku.

Řekla mu adresu hotelu Radisson a muž pak s buickem tiše a plavně proplouval proudy letištní dopravy. Andrea se poprvé trochu uvolnila. Avšak myšlenky, které ji napadaly, nebyly vůbec uklidňující.

Jak rychle se sen může proměnit v noční můru. Laura Bancroftová. Když to jméno uviděla úhledně vepsané do formulářů v archivu, prožila šok, a při té vzpomínce se jí vždycky zmocnil ochromující žal. Maminčina smrt zastínila celý její život. Jenže do jaké míry mohla věřit vlastním pocitům a podezřením? Opravdu matce Bancroftovi ublížili, nebo si ublížila sama v zoufalé zlosti, kterou cítila? Jak dobře ji vůbec znala? Ráda by se jí zeptala na tolik věcí.

Ale maminka už jí nikdy, nikdy neodpoví. Ta nešťastná autonehoda všechno ukončila. Kdykoli na to Andrea jen pomyslela, přepadla ji krutá bolest.

Zdálo se, že auto přejíždí přes hrboly. Andrea otevřela oči, poprvé vyhlédla ven a zjistila, že jsou na téměř opuštěné venkovské silnici. Vůz směřoval pravým pruhem ke krajnici, zpomaloval a…

Co to má znamenat?

Náhle Andrea odlétla stranou a bezpečnostní pás se jí zaryl do těla. Auto ostře zatočilo a sjelo z krajnice za hustá křoviska podél cesty. Ježíšikriste… Byla to léčka!

Řidič si možná dopředu prozkoumal terén a zavezl ji na tohle zapomenuté místo, jelikož věděl, že než se Andrea vzpamatuje, už bude pozdě.

Spatřila jeho obličej ve zpětném zrcátku. Čišel z něj takový vztek a nenávist, až jí to bralo dech.

„Dám vám všechny peníze,“ zaprosila.

„Vážně?“ ušklíbl se řidič s mrazivým opovržením.

Ucítila na šíji jehličky strachu. Uvědomila si, že mu bohužel nejde jen o peníze. A byl to opravdu silný chlap. Ona se mohla spoléhat jen na možnost překvapení a doufat, že ji protivník podcení.

Jakou u sebe měla nejtěžší věc? Kartáč na vlasy, mobilní telefon, pero značky Cross, které jí před lety věnovala matka a… co dál? Přinutila se soustředit a levou rukou sjela ke kotníku. Když znovu zvedla zrak, chlap už přelézal přední sedadlo směrem k ní. Na chvíli měl plné ruce práce se zdoláváním překážky. Andrea se toho rozhodla využít. Schoulila se, aby vypadala malá, poražená a neškodná.

Najednou nečekaně vymrštila pravou ruku svírající střevíček s jehlovým podpatkem, šlehla po jeho tváři někam k očím a vyrazila ze sebe srdceryvný skřek.

Těsně vedle: bodec o pár centimetrů minul jeho oči. Muž uvěznil její zápěstí ocelovým stiskem a odrazil ji, jenže ona se druhou rukou ohnala po jeho nose. Vzpomněla si na radu jedné dávné spolubydlící z koleje, která chodila na hodiny bojového umění. Tvrdila, že oběti mají strach zasáhnout útočníka do obličeje – že se staly obětmi vinou vlastního strachu z agrese. Vyškrábejte jim oči, rozbijte jim nos, mlaťte je hlava nehlava – tak nějak vyzněl smysl celého výcviku. Tvým největším nepřítelem jsi ty sama, říkávala jí Alison.

Kecy! Jejím největším nepřítelem byl ten parchant, který se ji snažil zabít – a který se rychlým otočením hlavy vyhnul její druhé ráně. At se mi stane cokoliv, pomyslela si a zuřivě se snažila odemknout dveře, aspoň nikdo neřekne, že jsem se dala snadno.

Jenže ten chlap si šel tvrdě za svým. Měl velkou sílu a dokázal předvídat každý její krok. Přitiskl ji vlastním tělem a zařval: „Proč jste zabila Toma Mitchella?“

Andrea nechápavě zamrkala, ale ten netvor ji bombardoval dalšími divnými otázkami. Mitchell. Modrásek. Gerald – nebo snad Jared? – Rinehart. Palba jmen a obvinění.

Vůbec nic nechápala.

„Jak jste ho oddělala, sakra?“ Rychlým pohybem sáhl do bundy, vytáhl zbraň z namodralého kovu a přiložil k její hlavě. „S radostí vás odprásknu,“ pronesl hlasem plným čiré nenávisti. „Zkuste mi vysvětlit, proč bych to neměl dělat.“

* * *

Todd Belknap se mračil na svou zajatkyni. Byla to dračice a udělala mu podlitiny, které o sobě zítra určitě dají vědět. Šlo však jen o živočišný pud: ta ženská zjevně neměla žádný výcvik. To byla jedna z věcí, které mu nehrály. Navíc se zdálo, že jeho otázkám skutečně nerozumí. Ale třeba uměla mistrně lhát. Žádné z jeho zjištění nevylučovalo možnost, že právě ona je Genesis, nebo že mu alespoň pomáhá. Nic však tuto hypotézu ani nepotvrzovalo.

Pevně svíral pistoli a pozorně ji sledoval. V mysli se mu vynořila další otázka, jako ryba z kalného rybníka. Nebylo to všechno až příliš snadné? Koupila si letenku na vlastní jméno, takže se objevilo v databázích Federálního leteckého úřadu. Zavolala na hotelovou recepci a prostřednictvím platinové kreditní karty si objednala auto, opět pod vlastním jménem. Zbavit se pravého řidiče byla hračka, k níž Belknapovi stačila hrst bankovek a historka o překvapení k narozeninám. Pokud byla skutečně profesionálka, kde brala tu podivnou jistotu, že po ní nikdo nepůjde? Možná jí chyběly zkušenosti – využívali ji k příležitostné práci, ale neměla výcvik, díky čemuž působila jako neškodná amatérka. Nebo se od začátku jednalo o velký omyl. Ale proč by potom někdo volal z jejího telefonu vůdci oddílu v Dubaji?

Žena se snažila popadnout dech. Všiml si jejího půvabu i sportovní postavy. Použili ji jako návnadu?

Nabízelo se příliš otázek. Potřeboval znát odpovědi.

„Na něco se vás zeptám,“ opětovala žena jeho upřený pohled. „Kdo vás poslal? Děláte pro Bancroftovu nadaci?“

„Máte mě za hlupáka?“ vyštěkl agent.

Lapala po vzduchu ochromená strachem. „Jestli mě zabijete, tak se snad před smrtí můžu dovědět pravdu. Zavraždili jste i moji matku?“

O čem to k čertu mluví? „Vaši matku?“

„Lauru Bancroftovou. Zemřela před deseti lety. Údajně při autohavárii. Já tomu vždycky věřila. Ale teď nějak nevím.“

Belknap nedokázal zaplašit zmatený výraz, který se mu rozhostil na tváři.

„Co vy jste vůbec zač?“ zavzlykala. „O co vám jde?“

„O čem to mluvíte?“ otázal se Belknap. Situace se mu začala vymykat z ruky.

„Vy víte, kdo jsem, že jo?“

„Andrea Bancroftová.“

„Správně. A kdo vám nařídil mě zabít? Je to moje poslední přání, sakra. Něco jako cigareta na rozloučenou. Nemyslíte, že lidi mají právo na slušné zacházení?“ Mrkáním vyháněla slzy z očí. „Jako když se ve filmech říká: ‚Jelikož stejně zemřete, můžu vám prozradit…‘ Nic víc po vás nechci.“ Usmála se přes slzy, ale zjevně ji stálo hodně úsilí, aby se nezhroutila.

Belknap jen zavrtěl hlavou.

„Potřebuju to vědět,“ zašeptala. „Potřebuju to vědět,“ zopakovala. Křičela to na něj zplna hrdla, už ne prosebně, ale odhodlaně. „Potřebuju to vědět.“

Belknap otupěle vrátil pistoli do pouzdra v podpaží. „Včera odpoledne přijel z New Hampshire jeden člověk a na můj pokyn šel k vám domů. Do západu slunce byl po smrti.“

„Na váš pokyn?“ zeptala se Andrea nevěřícně. „Ale proč?“

Belknap vytáhl mobilní telefon patřící zabitému strážci, zobrazil seznam přijatých hovorů a vytočil číslo ze Spojených států. V příští chvíli jí v kabelce zatrylkoval mobil. Belknap přerušil spojení. Trylkování utichlo. „Tenhle telefon patřil šéfovi eskadry smrti. Měl jsem s ním rande v Dubaji. Proč jste mu volala?“

„Proč bych mu volala? Já to nebyla…“ Andrea se zajíkla. „No dobře, možná jsem to číslo vytočila, ale neměla jsem tušení, komu volám.“ Otevřela kabelku a začala v ní šátrat.

„Pomalu!“ zpražil ji a znovu vytasil pistoli.

Žena ztuhla. „Vidíte tu přeloženou stránku?“

Belknap nahlédl do tašky, vytáhl papír levou rukou a trhnutím zápěstí jej rozložil. Seznam telefonních čísel.

„To vám jsem se dovolala?“

Belknap jen zavrtěl hlavou.

„Vytáčela jsem postupně všechna čísla,“ řekla žena přesvědčivě. „Aspoň prvních deset. Jestli mi nevěříte, můžete si prohlídnout můj mobil a podívat se na seznam volaných čísel s časy.“

„Proč?“

„Já…“ Znovu se jí zlomil hlas. „Je to složitější.“

„Tak to zjednodušte,“ sykl Belknap ledově.

„Zkusím to, ale…“ Zhluboka a přerývaně se nadechla. „Strašně moc toho nevím. Spoustě věcí vůbec nerozumím.“

Belknapův pohled mírně roztál. Tak to jsme dva, pomyslel si. „Nevím, jestli vám můžu věřit,“ odpověděl opatrně, ale vrátil pistoli do pouzdra. „Volala jste, já to zvedl, vy jste zavěsila. U toho začneme.“

„Jo, proč ne. Někdo vám položí telefon, a tak se hned vydáte přes půlku světa a honíte ho s pistolí.“ Andrea neuhnula zrakem. „Nechci vidět, co děláte, když vám někdo zabere místo na parkovišti.“

Belknap se proti své vůli zasmál. „Chápete to špatně.“

„Vy možná taky.“

„Ale možná existuje způsob, jak si ve věcech udělat jasno,“ odtušil Belknap a do jeho hlasu se opět vplížilo napětí.

Pomalu zatřásla hlavou: udiveně, nikoli nesouhlasně. „Tak si to vyjasněme. Vy za mnou někoho pošlete domů do Carlyle. Aby zkontroloval, jestli jsem náhodou tajně nestrhla cedulku z matrace? Pardon, pořád mi to nejde do hlavy.“

„Potřeboval jsem vědět, jestli máte prsty v únosu Jareda Rineharta.“

„A Jared je…?“

„Jared?“ Zarazil se.

„Bez soupisky se totiž dá těžko orientovat ve hře.“

Belknap se netrpělivě ušklíbl. „A víte co? Ono je úplně jedno, jestli to chápete.“

„Komu je to jedno?“

„My teď hlavně musíme zjistit, proč se to číslo objevilo ve výpisu telefonů. S tím od vás budu potřebovat pomoct.“

„Ale jistě,“ řekla s uštěpačným úsměvem. Odhodila z čela závoj blonďatých vlasů a probodla ho pohledem. „Nechcete mi znovu připomenout, proč bych se na vás neměla vykašlat?“

Belknap na ni hleděl s rostoucí zlostí. „Běžte někam,“ obořil se na ni. Jenže ona měla svou pravdu: netušila, oč mu jde, a on zase nevěděl, oč jde jí. „Tak dobře, poslouchejte. Je to otázka bezpečnosti. Jde o přísně tajné informace. Víc vám bohužel nemůžu říct.“

„Chcete tím naznačit, že máte bezpečnostní prověrku a já ne?“

„Trefa.“

„Vy mě vážně máte za úplnou husu.“

„Co?“

„Slyšíte dobře. Vy že máte být tajný agent? Já padám. Fakt si nemyslím, že příslušníci rozvědky vedou operace tímhle způsobem. Kde máte oddíl? Proč jste sám? Spíš si myslím, že si hrajete na mstitele jako Charles Bronson ve filmu Touha smrti a já jsem se vám do toho přimotala. Ale jestli se pletu, ráda vás navštívím v kanceláři a proberu celou věc s vašimi šéfy.“

Belknap těžce vydechl. „Asi jsme to vzali za špatný konec.“

„Ale, myslíte? A jaký přestupek proti etiketě máte přesně na mysli? Jak jste mi mával pistolí před obličejem a vyhrožoval, že mi vystřelíte mozek z hlavy? Nebo jak jste mi v podstatě rozdrtil obě klíční kosti? Můžeme se podívat do příručky společenského chování, jestli se to sluší, nebo ne.“

„Prosím vás, poslouchejte mě. Teď zrovna nejsem ve službě, to jste poznala správně. Ale byl jsem. Agent z povolání, jasný? Uznávám, že vám to může připadat divné. Něco málo o vás vím. Vy o mně nevíte nic. Ale třeba – říkám třeba – si můžeme vzájemně pomoct.“

„To je nádhera. Tím je celá situace vyřešená.“ Andrea Bancroftová mluvila se silnou ironií. „Nebezpečný psychopat tvrdí, že si budeme pomáhat. Bouchněte šampus.“ Z jejích očí sršely blesky.

„Vážně si myslíte, že jsem blázen?“

Hodnou chvíli si ho měřila, pak odvrátila zrak. „Ne,“ špitla jemně. „Je to zvláštní, ale nemyslím.“ Odmlčela se. „A co vy? Opravdu si myslíte, že mám něco společného s únosem vašeho kolegy?“

„Chcete slyšet pravdu?“

„To by mohla být příjemná změna.“

„Spíš ne. Ale taky myslím, že na soudy je ještě brzo.“

„Nechcete se jasně vyjádřit.“ Smutné pousmání. „Já mám na chlapy smůlu.“

„Povězte mi víc o nadaci,“ požádal ji Belknap. „Co konkrétně dělá?“

„Co dělá? Je to Bancroftova nadace. Dělá… dobré skutky. Zdravotní projekty ve světě a tak podobně.“

„Tak proč jste se ptala, jestli nejsem z nadace?“

„Cože? Aha, promiňte, mně to teď vůbec nemyslí.“ Položila si dlaň na čelo. „Najednou se mi nějak roztočila hlava. Potřebuju vystoupit, na pár minut se projít a nadýchat se čerstvého vzduchu, jinak tady omdlím. Dostala jsem pořádně zabrat.“

„Fajn,“ odtušil Belknap nedůvěřivě. „Běžte se provětrat.“ Možná říkala pravdu, ale měl o tom vážné pochybnosti. Třeba potřebovala jen trochu času, aby si promyslela protiúder. Proto pozorně sledoval, jak vykročila jedlovým hájem, ostražitý na jakékoli náhlé pohyby. Zároveň nechtěl, aby získala dojem, že je zajatkyně. Pokud se její tvrzení zakládala na pravdě – a instinkty mu napovídaly, že z větší části ano – bylo by rozumné si získat její důvěru, nebo se o to alespoň pokusit.

Kráčela od něj bosá pevným rozvážným krokem, a když se nakonec otočila, vyčetl jí z tváře, že se něco změnilo. V duchu si přehrával, co všechno viděl a neviděl a pak mu svitlo. Vzala si s sebou kabelku: nenápadně navolila na mobilu číslo tísňové linky a požádala o pomoc.

„Pojedeme?“ zeptal se jí.

„Ještě pár minut,“ odpověděla. „Je mi špatně od žaludku. To tím stresem. Potřebuju se jen trošku uklidnit. Nevadí?“

„Vůbec ne.“ Udělal k ní krok, nečekaně jí vsunul ruku do kabelky a vytáhl z ní drobný telefon. Stiskl dvě tlačítka a zobrazil volaná čísla. Přesně, jak si myslel: první na seznamu bylo 911. Hodil jí mobil. „Zavolala jste posily?“

Znovu odolala jeho pohledu. „Říkal jste přece, že potřebujete pomoct. Tak jsem myslela, že bude nejlepší svěřit to profesionálům.“ Hlas se jí jen slabounce chvěl.

Zatraceně! Z dálky – ale ne z velké – uslyšel sirénu hlídkového vozu.

Upustil klíčky od auta na zem.

„Udělala jsem něco špatně?“ zeptala se s nádechem zlomyslnosti. Obrátila se k silnici.

Siréna sílila.

11

RALEIGH, SEVERNÍ KAROLINA

Andrea Bancroftová dorazila do hotelu o dvě hodiny později, než předpokládala. Utekla jsem čertovi z lopaty, pomyslela si s dávkou jízlivosti.

Měla v čerstvé paměti, jakou úlevu pocítila, když zaslechla sirény, jak se otočila k silnici, a když se obrátila zpátky, ten chlápek byl pryč. Zmizel jak pára nad hrncem. Neslyšela vůbec nic: žádné dupání ani supění. Jednu chvíli tam stál a pak se vypařil. Čáry máry fuk. Jistě se to dalo logicky vysvětlit. Všimla si například, že země nebyla pokrytá listím, ale jehličím, které tlumilo zvuk a pod nohama téměř vůbec nepraskalo. Ten člověk se navíc prohlašoval za agenta, a tak měl možná v podobných věcech výcvik.

„Vaši kreditní kartu, prosím,“ požádala ji žena u pultu – načesané kaštanové vlasy a tváře pokryté jemnými pupínky.

Andrea si vzala kartu zpět a podepsala přiložený formulář. Nikoli s hlavičkou hotelu Radisson, kde měla původně bydlet, ale Doubletree. Zdálo se nepravděpodobné, že by ten muž riskoval další setkání – pokud měl alespoň trochu rozumu, byla by to asi ta poslední věc, o kterou by stál. Opatrnosti však nezbývalo.

Policisté se chovali velice vstřícně, ale na její popis zjevně pohlíželi s určitou nedůvěrou, která se ještě prohloubila, když se jej pokusili prověřit. Tvrdila, že ji vyzvedl hotelový řidič, jenže oni po pár telefonátech zjistili, že vůz pocházel z půjčovny. Podle záznamů jste si ho navíc odvezla vy osobně, paní Bancroftová.

Začali jí klást otázky, jež měly za cíl zjistit její „vztah“ k tomu člověku. A jisté podrobnosti z její výpovědi neudělaly příliš dobrý dojem. Říkáte, že před chvílí zmizel? A jak je možné, že nezná jeho jméno, když o něm ví tolik zajímavých věcí? Po hodině strávené na policejní stanici ve třiadvacátém obvodu si připadala spíš jako podezřelá, a ne jako oběť. Policisté se k ní sice dál chovali s jižanskou zdvořilostí, ona ovšem poznala, že ji berou s rezervou. Slíbili, že si ještě jednou ověří informace půjčovny aut. Z auta sejmou otisky prstů, které pak porovnají s jejími vlastními. Pokud zjistí něco nového, samozřejmě jí dají vědět. Bylo však celkem jasné, že ji pokládají za hysterku a podle toho s případem naloží.

Ve čtvrtém patře požádala poslíčka, aby jí ukázal koupelnu a šatnu a poté ho propustila se spropitným. Rozepnula tašku, zavěsila její obsah do skříně u dveří a obrátila se zpět k oknu.

Vtom ucítila, že její srdce vynechalo jeden úder, a po chvíli si uvědomila proč.

Ten chlap. Ten svalovec s pistolí. Byl v jejím pokoji. Rýsoval se hned vedle okna. Ruce založené na prsou.

Věděla, že by se měla otočit a vzít nohy na ramena. Jenže muž stál naprosto klidně a nepředstavoval zřejmou hrozbu. Bojovala s panikou, jež se jí třepotala v hrudi. Mohla ještě několik vteřin zůstat, aniž by zhoršila své vyhlídky, a třeba se dozvědět něco užitečného.

„Proč jste tady?“ zeptala se mrazivě. Mohla se ho zeptat, jak se tam dostal, ale to nebylo tak těžké uhodnout. Když vstoupila dovnitř, určitě se schovával za těžkými závěsy shrnutými k jedné straně okna. Zřejmě obvolal všechny velké hotely v oblasti, zjistil si, že tady bydlí, a nějakou jednoduchou léčkou získal číslo jejího pokoje. Ne, hlavní otázka nebyla jak, ale proč.

„Abych navázal tam, kde jsme skončili,“ odtušil chlap. „Ani jsme se nestihli navzájem představit. Todd Belknap, jméno mé.“

Andrea ucítila další dloubnutí paniky. Její oči se rozšířily. „Vy jste úchyl.“

„Co?“

„Trpíte chorobnou sexuální fixací…“

„To si dost lichotíte,“ ohrnul nos. „Nejste můj typ.“

„Tak…“

„A neumíte dobře poslouchat.“

„Celá ta věc s únosem a bouchačkou mě poněkud rozrušila.“ Přimhouřila oči. Zvláštní: strach z ní pomalu vyprchával. Klidně se mohla otočit a utéct – věděla to. Avšak bůhvíproč necítila přímé ohrožení. Zkus trošku rozehrát situaci, řekla si. „Heleďte, mrzí mě, že jsem zavolala poldy,“ zalhala.

„Vážně? Mě ani moc ne.“ Jeho hluboký baryton byl klidný a přísný. „Něco mi to napovědělo.“

„Jak to myslíte?“

„Podobnou pitomost by totiž udělal jedině nic netušící civilista. Nemyslím, že mě chcete obelhat. Teď už ne. Myslím, že někdo obelhal vás.“

Andrea mlčela, avšak myšlenky, které jí vířily hlavou, se hlásily o slovo. Nakonec řekla: „Tak jo, poslouchám. Zopakujte mi, komu patří mobil, jehož číslo jsem získala ze záznamů nadace.“

„Patřil jednomu chlapovi z oboru vražd. Byl to profesionál, ostřílený zabiják.“

„Proč by někdo z Bancroftovy nadace volal takovému člověku?“

„To mi řekněte vy.“

„Já to nevím.“

„Zdá se, že vás to ani nepřekvapuje.“

„Překvapuje,“ odvětila. „Ale ne zas tolik.“

„Tak dobře.“

„Říkal jste, že jste pracoval jako agent. Kde bych si tohle vaše tvrzení mohla ověřit?“ Upjatý úsměv.

„Chcete reference?“

„Tak něco. Je to problém?“

Změřil si ji pohledem. „Zaprvé, co kdybych já zavolal do Bancroftovy nadace? Zeptám se, co tady děláte. Konkrétně v Research Triangle parku. Původně jste si rezervovala pokoj v hotelu Radisson.“

„To bych na vašem místě nedělala,“ řekla Andrea.

Ledový úsměv. „Tak to jsme ve slepé uličce, vážená.“

„Končím rozhovor.“

„Opravdu?“ Muž se znovu ani nepohnul. Jako by si uvědomoval, že jedině jeho nečinnost ji přesvědčila, aby odložila útěk. „Podle mě ještě nezačal. Během posledních několika hodin jsem měl příležitost trochu přemýšlet o našem setkání a zkusil se na to podívat jinýma očima. Někdo vám vyhrožuje s pistolí. Vy se ho ptáte, jestli ho poslala Bancroftova nadace. Co mi to napovídá? Že vás ta organizace něčím zneklidňuje. Že se možná bojíte toho nejhoršího. Nevím, o co jde, ale souvisí to s vaší náhlou cestou do RTP. Objednala jste si letenky ve stejný den, kdy jste nasedla do letadla. To je trochu zvláštní. Něco hledáte, stejně jako já.“

„Ale oba hledáme něco jiného.“

„Mohlo by to souviset.“

„Možná jo, možná ne.“

„Dokud toho nezjistím víc, dovolím si s vámi souhlasit. Pojďme prozkoumat variantu ‚možná jo‘.“ Muž ukázal ke křeslu opodál. „Můžu se posadit?“

„To je bláznovství,“ namítla Andrea. „Já vůbec nevím, kdo jste. Chcete po mně, abych riskovala, ale já nemám důvod.“

„Můj přítel Jared říkával: ‚Hoď kostkou, jinak nejsi ve hře.‘ Dejme tomu, že si oba půjdeme zase po svých. Už nikdy se neuvidíme. Jenže tím přijdeme o jedinou šanci dostat se věcem na kloub. A to je taky riziko, někdy dokonce to úplně nejhorší.“

„Tak si teda sedněte,“ svolila Andrea konečně, „ale tady zůstat nemůžete.“

„Mám pro vás novinku, Andreo Bancroftová. Ani vy byste tady neměla zůstat.“

* * *

Pár, který se ubytoval v nedalekém hotelu Marriott, nepoužíval jméno Bancroftová ani Belknap a společný pokoj nevyplýval z jejich důvěrného vztahu, nýbrž z bezpečnostních důvodů. Přes všechnu vzájemnou nedůvěru se nakonec dohodli, že budou pátrat společně. Rozhovor musel pokračovat.

K ničemu však nedospěl. Naděje na to, že jejich dvě verze do sebe zapadnou jako dva sousední dílky skládanky, brzy vyprchala. Namísto odpovědí před nimi vyvstávala čím dál hlubší záhada.

Paul Bancroft. Mohl být Genesis? Podle jejího popisu připadal Belknapovi jako velký dobrák, nebo právě naopak. Prostředky, jimiž vládl, nemluvě o jeho intelektuální kapacitě, z něj mohly učinit neuvěřitelně silného spojence, ale i protivníka.

„Takže Genesis bylo krycí jméno chlapa, který založil Inver Brass,“ zopakoval Belknap.

„Spíš něco jako titul. Označovalo toho, kdo stál v danou dobu zrovna v čele.“

„Inver Brass – mohl by ji někdo obnovit?“

Andrea pokrčila rameny.

„Mohl to udělat Paul Bancroft?“

„Myslím, že ano. I když se o organizaci ani o Genesisovi nevyjadřoval zrovna pochvalně. Ale to nic nedokazuje.“

„Jeden můj známý měl průpovídku, že všichni svatí musí být pokládání za vinné, dokud se neprokáže opak,“ přemítal Belknap. Mezitím se natáhl na jedno ze dvou lůžek.

„Citoval Orwella.“ Andrea se posadila na falešnou starožitnou židli u falešného starožitného stolu. Vedle lokte měla hromádku barevných letáků o okolních městech Raleigh, Durham a Chapel Hill, v nichž se to hemžilo řečmi o „rodinné zábavě“. „Na soudy je brzo. Třeba existuje nevinné vysvětlení. Možná jde jen o velké nedorozumění. Možná…“ Probodla ho pohledem. „Visí to na vašem svědectví o tom chlapovi z Dubaje. Co když jste si ho vymyslel.“

„Proč bych to dělal?“

„Jak to mám sakra vědět? Jen uvádím možnosti. Nestavím se na jednu stranu.“

„Tak s tím je konec.“

„Konec? A s čím jako?“

„S tou vaší takzvanou objektivitou.“

Z její zaťaté čelisti čišelo odhodlání a nesouhlas. „Poslyšte, už je pozdě. Hodím si sprchu. Co kdybyste něco objednal u pokojové služby? Trochu se najíme a pak – něco vymyslíme. Ale jestli mě chcete držet jako rukojmí, tak mi aspoň vraťte mobil, sakra.“

„To nejde. A dělám to pro vaše vlastní dobro, věřte mi. Možná vám hrozí nebezpečí.“

Svraštila obočí. „Ježíškriste…“

„Nebojte. Nepůjčím si váš zubní kartáček.“

„Tak to nemyslím a vy to víte,“ odsekla.

„Jen bych vás měl rád na očích.“

„Tak vy byste rád? A kdo se zeptá, co bych ráda já?“ Andrea za sebou zabouchla dveře do koupelny.

Když uslyšel sprchu, zvedl telefon a zavolal své staré známé ze signální rozvědky Konzulárních operací. Jmenovala se Ruth Robbinsová a začínala v Úřadu pro zpravodajství a výzkum při ministerstvu zahraničí. Byl to Belknap, kdo jí zajistil povýšení a zařídil převelení do exkluzivnější společnosti Konzulárních operací. Rozpoznal její inteligenci, úsudek i instinkty, jež překračovaly hranici pouhé schopnosti sbírat a porovnávat údaje. Svým způsobem v ní objevil spřízněnou duši, i když její přirozenou doménou nebyl terén, ale kancelář: říše kabelů, datových přenosů a počítačů. Nyní to byla statná padesátnice, kterou nemohlo nic rozházet. Sama vychovala dva syny – její manžel, voják z povolání, zahynul při výcviku – a slabiny organizace řízené výlučně muži, v níž prožila celou kariéru, brala s mateřským pochopením.

„Castore,“ řekla, když uslyšela jeho hlas. „Vždycky jsem se chtěla zeptat – to jméno máš po oleji do auta?“ Za jejím ostrovtipem se skrývala dobrosrdečnost. Bylo nezvyklé, že jí volal domů, ale ona okamžitě pochopila naléhavost situace. „Minutku,“ požádala ho, a třebaže přikryla mluvítko rukou, slyšel ji volat: „Televize už bylo dost, prcku! Jde se spát – a bez odmlouvání!“ Krátká pauza. Pak se znovu ozvala v telefonu: „Kde jsme to skončili?“

Belknap ze sebe rychle vysypal několik klíčových slov a hlavních rysů hlavolamu, který nemohl rozluštit. Při jménu Genesis zaslechl prudké nadechnutí.

„Poslouchej, Castore, nemůžu mluvit do telefonu. To slovo máme opravdu v databázi – má jistou historii. A nedávno jsme po létech mlčení zachytili telefonát související s Genesisem. Víš, jak to u nás v práci chodí – po pracovní době se tam nedostanu, i kdybych chtěla. Ale až se zítra ráno přihlásím do systému, prověřím všechny zdroje. Tohle se vážně nedá probírat po drátě – už teď možná porušuju předpisy.“

„Tak se musíme sejít.“

„To radši ne.“ Její hlas zněl nervózně.

„Ruth, prosím tě.“

„Jde mi o krk. Jestli někdo uvidí, že s tebou za současných okolností obědvám, mohli by mě vyhodit. Půjdu třídit spodní prádlo do jednoho z výcvikových táborů.“

„Zítra v poledne,“ rozhodl Belknap.

„Ty mě neposloucháš.“

„Park Rock Creek. Bezpečné místo na veřejnosti. Krátká schůzka. Nikdo se o ní nikdy nedozví. Vzpomínáš na tu koňskou stezku u strže na východní straně? Budu tam na tebe čekat. Přijď včas.“

„Sakra, Castore,“ řekla Robbinsová, ale smířila se s osudem.

Věděl, že Ruth Robbinsová miluje koně a často tráví polední přestávky právě na pěšinách v parku Rock Creek, osmi stech hektarech lesa v severozápadní části Washingtonu. Bylo rozumné vybrat její oblíbené místo: nikdo si nevšimne ničeho zvláštního a Ruth může pravdivě popsat, kde se pohybovala, kdyby se snad někdo ptal. Zároveň se dalo předpokládat, že je tam nebude nikdo pozorovat.

Mohl se vydat ranním spojem na letiště Ronalda Reagana nebo Dullesovo a dorazit tam s dostatečným předstihem. Lehl si na pohovku a snažil se přivolat spánek. Jeho schopnost spát na rozkaz vytrénovaná v terénu v poslední době poněkud selhávala. Ležel bdělý v potemnělé místnosti a slyšel dech Andrey Bancroftové, která odpočívala na posteli jen kousek od něj. I ona předstírala, že spí. Uplynuly snad celé hodiny, než vědomí konečně otupělo. Zdálo se mu o blízkých, které ztratil. O Yvette, o niž přišel ještě dřív, než vůbec byla jeho. O Louise vyhozené do vzduchu při jedné operaci v Belfastu. Zákoutími jeho mysli se míhalo procesí tváří: přátelé a lásky, které přežil, přátelé a lásky, kteří ho opustili. Jen jeden s ním zůstal po celá ta léta: Pollux věrný svému Castorovi.

Jared Rinehart. Jediný, kdo ho nikdy nezklamal. Kéž by to platilo i naopak.

Belknap si ho v duchu představoval: zajatého, zmučeného a utrápeného. Doufal však, že v něm ještě doutná jiskra naděje. Pollux nejednou zachránil Castorovi život a Castor byl odhodlaný za něj bojovat do posledního dechu. Vydrž, Polluxi. Brzy jsem u tebe. At se cesta klidně kroutí, já po ní půjdu až do cíle.

Druhý den ráno vysvětlil Andree svůj plán.

„Dobře,“ souhlasila. „A já zatím najdu Želví ulici. Chci zjistit, co všechno věděla moje matka.“

„Nemáte jistotu, že to s věcí souvisí. Střílíte do tmy.“

„Omyl. Střílím za bílého dne.“

„Nemáte výcvik, Andreo.“

„K tomu výcvik nepomůže. A jen jeden z nás je navíc členem správní rady nadace. Jen jeden z nás má rozumný důvod tam jít.“

„Teď na to není vhodná chvíle.“

„Takže jedeme podle vašeho plánu?“

„Půjdu s vámi. Pomůžu vám, jo?“

„Kdy?“

„Potom.“

Andrea ho probodla pohledem. Najednou kývla. „At je po vašem.“

„Letí mi to v devět. Odpoledne jsem zpátky. Do té doby na sebe dávejte pozor. Objednejte si jídlo, nevystrkujte nos a nic se vám nestane.“

„Rozumím.“

„Musíte hrát podle mých not, je to důležité.“

„Udělám přesně to, co řeknete,“ ujistila ho Andrea. „Můžete se spolehnout.“

* * *

Udělám přesně to, co řeknete, tvrdila Andrea vemlouvavě a zdálo se, že jí Todd Belknap uvěřil. Cosi v jeho pohledu jí napovídalo, že ho její zájmy příliš nezajímají a nic mu nezabrání jít za svým, hlava nehlava. Arogance toho kulturisty překračovala všechny meze, ale Andrea se nedá zastrašit. Šlo tu přece o její život. A co on byl vlastně zač? Jeho oficiální postavení se utápělo v mlze. Všechno nasvědčovalo tomu, že ho z rozvědky nevyhodili náhodou. Přesto mu v základních rysech věřila. Někdo z Bancroftovy nadace zavolal velice, velice pochybnému člověku. Zapadalo to do představy, že v sobě nadace ukrývá nějaký nekalý prvek, který se řídí zcela jinými potřebami. Základní otázkou zůstávalo, zda o tom Paul Bancroft věděl.

V danou chvíli cítila takové odhodlání, že vůbec neměla strach. Možná se z ní všechen vyplavil při včerejším setkání s Belknapem v autě. V purpurovém Fordu Cougar z půjčovny projížděla silnicích křižujících Research Triangle park a hledala ceduli s nápisem Želví ulice.

Zdejší pozemek Bancroftovy nadace měl rozlohu přes čtyři sta hektarů. Něco tak velkého se nedalo ukrýt. Nemůžete přece schovat čtyři sta hektarů borového lesa… leda snad v třech tisících hektarech borového lesa.

Bylo to k zbláznění! Rychle hnala vůz po hlavní dopravní tepně a pak brázdila menší cesty spojující různá střediska výzkumu a vývoje. Jezdila sem a tam. Věděla, že její cíl neleží u velkých silnic ani podél dálnice. Jižní část trojúhelníku byla nejrozvinutější. Což znamenalo, že musela pátrat spíš na severu. Zde se uličky rozvětvovaly krajinou jako kapiláry a jejich názvy se vyskytovaly jen velice příležitostně. Měla silný dojem, že už se nepohybuje po veřejných komunikacích a překračuje zákon. Seděla v autě celé hodiny, nikam však nedojela. Nakonec po nespočetných odbočkách, obrátkách a objížďkách spatřila štěrkovou cestu se znakem zelené želvy. Výmluvnější však byla sousední cedule s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN.

Sjela na cestu, jež se vlnila vzrostlým lesem. Zhruba po každých sto padesáti metrech se tyčily další značky. CIZÍM VSTUP ZAKÁZÁN. ZÁKAZ LOVU A RYBOLOVU. SOUKROMÝ MAJETEK. Cedule nebylo možné přehlédnout.

Andrea je však přehlížela. Štěrk brzy nahradila úzká, klikatá, ale vzorně vyasfaltovaná silnička. Kolem však stále neviděla nic než nedotčený les. Co když se spletla? Ale pokračovala dál. Spálila čtvrt nádrže benzinu jízdou po cestě, jež chyběla na mapách. Namátkově odbočovala a doufala, že dřív nebo později čirou náhodou narazí na hledané místo.

A teď se jí to povedlo, o tom nemohlo být pochyb.

Na budově, kterou uviděla, ji okamžitě cosi zaujalo. Nebyla postavená ve stejném slohu jako ústředí v Katonah, přesto se mu hodně podobala tím, jak ladila s okolní přírodou. Byla to nízká stavba z cihel a skla, z níž vyzařovala těžko popsatelná velkolepost.

Stejně jako u domu v Katonah, i tady mohl být člověk velice blízko a nic nevidět – místo bylo určitě dokonale chráněné před pohledem z letadla – ale když už si něčeho všiml, okamžitě ho zaujala nenápadná krása budovy. Působila dojmem kvality a mohutnosti bez zbytečné okázalosti. Byla to architektura rozumu.

Chraplavé vrčení silného motoru jí napovědělo, že není sama. Ve zpětném zrcátku se zjevil velký černý Range Rover a pak vjel prudce doleva. Další ostrý manévr a Range Rover byl jen centimetry od jejího auta. Do vozu neviděla – možná kvůli odrazu slunce, možná kvůli kouřovému sklu. Silný protivník však tlačil její drobné auto do cesty, jež vedla k domu z cihel a skla. Srdce měla až v krku. Ale právě tohle místo přece hledala.

Člověk musí dobře vážit, co si přeje…

Mohla by šlápnout na plyn a – co? Vrazit do terénního vozu, který vážil dvakrát víc než ten její? Neodvážili by se jí ublížit, nebo ano? Range rovery se používaly k ostraze: zřejmě ji považovali za vetřelce. Podobné věci si Andrea v duchu říkala…, ale příliš jim nevěřila.

O chvíli později vystoupili z roveru dva statní muži a pomohli jí ven způsobem, který se dal považovat za úslužný, či násilný.

„Co to sakra děláte?“ obořila se na ně. Troufalý výraz jí poslouží lépe než bázlivost. „Víte vůbec, kdo já jsem?“

Jeden z chlapů si ji zaujatě změřil. Při pohledu na jeho skvrnitou pleť a obočí připomínající netopýří křídla se Andrea zachvěla.

„Doktor Bancroft vás očekává,“ oznámil jí druhý a zdvořile, avšak pevně ji vedl ke dveřím domu.

12

A skutečně.

Sotva za ní jemně zaklaply skleněné dveře, zpoza rohu vyšel rozzářený Paul Bancroft a rozpřáhl ruce, jako by ji chtěl obejmout. Ona k němu však nepřišla. Viděla jeho úsměv brázdící jemnou pleť drobnými linkami, nezastřený srdečný pohled a nevěděla, čemu má věřit.

„Propána, Andreo,“ zvolal filantrop. „Vy me dokážete vždycky překvapit.“

„Jsem tam, kde jste vy,“ pravila Andrea suše. „Jako nezvaná návštěva.“

„Není nezvaných návštěv. Jen špatně pochopených.“ Paul Banroft se vesele zasmál. „Vítejte u nás.“

Pátrala v jeho tváři po známkách hněvu či hrozby, žádné si však nevšimla. Doslova z něj sálala dobrá nálada.

„Nevím, jestli mě víc ohromuje vaše zvědavost, umíněnost, odhodlání nebo důvtip,“ řekl jí šedovlasý myslitel.

„Můžete zůstat u zvědavosti,“ opáčila Andrea opatrně. „Ta je opravdu velká.“

„Vidím ve vás skutečné vůdcovské schopnosti, má drahá.“ Mávnutím elegantní ruky s dlouhými prsty odvolal statné muže, kteří ji doprovodili ke dveřím. „A v mém věku se člověk začíná rozhlížet po nástupci.“

„Spíš po zástupci,“ nadhodila Andrea.

„Ano, Brandon je ještě malý. Víte, já pořád doufám, že chlapec projeví zájem o rodinný podnik, ale žádnou záruku nemám. Takže když narazím na někoho, kdo má ty správné vlastnosti, musím zbystřit.“ V očích mu zajiskřilo.

Andrea měla sucho v ústech.

„Dovolte mi, abych vás tu provedl,“ řekl přátelským tónem. „K vidění je toho opravdu hodně.“

* * *

Už to muselo být dobrých deset let, usoudil Todd Belknap, kdy se ho Ruth Robbinsová snažila přesvědčit, že jízdu na koni – dopravním prostředku bez tlumičů a klimatizace – je možné brát jako zábavu, a ne východisko z nouze. Nikdy se nedal obrátit na její víru, nikdy nenalezl v koních zalíbení, ale rád trávil čas v Ruthině společnosti. Vyrostla v Oklahomě jako dcera středoškolského fotbalového trenéra, kteří zde byli považováni za jakési šlechtice. Šlechtice, kteří se občas zpíjeli do němoty. Její matka, původem z kanadského Quebeku, učila francouzštinu na jiné střední škole. Ruth měla talent na cizí řeči – od matky se naučila francouzsky a pak přidala další románské jazyky, španělštinu a italštinu. Ve čtrnácti navíc strávila léto v Bavorsku a od té doby také slušně mluvila německy. Byla blázen do fotbalu – milovala ho stejně jako jeho americkou odnož – a do všeho, co dělala, vnášela odvahu a ironický nadhled. Když se šla projet na koni, tak jedině v sedle jako z Divokého západu. Ke strojenosti východních krasojezdkyň měla daleko. Byla sběratelkou lidských osudů: lidé se jí z nějakého důvodu rádi svěřovali. Mladá děvčata jí vyprávěla o svých milostných pletkách. Ženy po třicítce jí říkaly o manželských problémech. Starší ženy jí zase povídaly o svých finančních problémech. Nešla pro slovo daleko, ale nikdy nikoho nesoudila a dokonce i ty nejostřejší poznámky pronášela s určitou laskavostí.

Téměř přesně v pravé poledne Belknap zaslechl klapání podkov na udusané hlíně. Odlepil se od skalního převisu vedle pěšiny a líně zamával společnici přijíždějící na koňském hřbetu. S napjatým výrazem seskočila a přivázala uzdu k jednomu ze slabších stromků. Parkem se táhlo téměř dvacet kilometrů koňských stezek a tohle byla nejspíš ta nejodlehlejší oblast, která se mezi nimi dala najít.

Ruth Robbinsová kdysi celkem trefně zavtipkovala, že nemá ňadra, ale prsa. Nebyla tlustá, ale měla statnou postavu dávných osadníků, jako jedna z žen s jedenácti dětmi, které se v devatenáctém století vydaly v povoze s plachtou na západ. Dokonce i z jejích šatů čišelo cosi starozápadního, i když by nedokázal přesně ukázat co. Rozhodně nenosila spodničku nebo krinolínu.

Když slezla z koně, postavila se blízko Belknapa, ale ne čelem k němu. Oba mohli pročesávat okolí v úhlu sto osmdesáti stupňů a zachytit sebemenší nesrovnalost. „Nejdřív to hlavní,“ spustila bez okolků. „Ansárího organizace. Víme toho hodně málo. Ale nepotvrzené odposlechy ukazují na jistého nejmenovaného magnáta z Estonska.“

„Kdo by to mohl být?“

„To by ses divil.“ Strohý úsměv. „Mohlo by jít o jednoho z těch, které zatím nemáme v hledáčku. Ale určitá logika v tom je. Sověti po rozpuštění říše zanechali ohromné zásoby zbraní – a většina z nich neskončila v rukou estonské armády, na to můžeš vzít jed.“ Vánek čechral listy dubů a nesl s sebou vůni hlíny a koňského potu.

„Proč by byl takový zájem o estonský arzenál?“

Ruth se k němu otočila. „Vzpomeň si na hodiny zeměpisu. Finský záliv byl považován za strategicky důležitý. Všechny zásilky mířící do Petrohradu – tehdy vlastně Leningradu – musely projít tudy. Na severu je zhruba tři sta kilometrů Finska a na jihu staré dobré Estonsko. Estonsko bylo důležité i pro přístup do Rižského zálivu – a vlastně do celého Baltského moře. Bez Estonska se na vodě nic nešustlo. Proto si tam taky Sověti zřídili obří námořní základnu a v obstarávání munice bylo sovětské námořnictvo jednička. Zřejmě tady hrála roli spíš válečná politika Moskvy než solidní strategické argumenty, ale když došlo na výdej laskomin, ruský námořník vždycky dostal místo v první řadě.“

„Předpokládám, že privatizace estonských zbrojnic nebyla úplně v souladu s oficiální politikou.“ Jeho pohled se ustálil na starém ořešáku, který pomalu škrtila ovíjivá bylina kudzu. Visela z větví stromu jako zelená plachta.

„Byla to velká krádež v době chaosu, kdy řada lidí na Východě pořádně nechápala rozdíl mezi kapitalismem a zlodějnou.“

„Takže o co tu jde? Říkáš, že Genesis je estonský oligarcha? Nebo jeho prostředník? Co si o tom mám myslet?“

„Pověděla jsem ti všechno, co vím, což není moc, to uznávám. Vlastně jen náznaky a dohady. Je to zvláštní, firemní brožurku na křídovém papíře nám Ansárího organizace neposlala. Věřil bys tomu?“

„A jak do celého obrazu zapadá Genesis?“

Ruth se mírně ošila. „Táta býval amatérský fotograf. Měl ve sklepě vlastní temnou komoru. Jedno z nás děcek občas vlezlo dovnitř, když vyvolával negativy, a všechny jeho prvotřídní záběry uřícených fotbalistů se změnily na šedé stíny a mlhu. Vždycky nám dal za uši, ale nemyslel to špatně. No a teď je situace podobná: žádný obraz nemáme, jen stíny a mlhu.“

„Ale já bych právě potřeboval vědět, komu dát za uši,“ naléhal Belknap. „No tak, Ruth. Povídej. Řekni mi něco o Genesisovi.“

„Genesis. S tou legendou se pojí řada pověstí. Je v nich určitá mystika. Vypráví se třeba o někom, kdo se vzepřel Genesisovi a pak strávil dva roky v ocelové kryptě vytvarované kolem těla, kdy ho při životě držela jen nitrožilní výživa. Celou tu dobu nemohl pohnout žádnou částí těla, maximálně o pár centimetrů. Po dvou letech zemřel na atrofii, velkou ztrátu svalové hmoty. Umíš si to představit? Je v tom hororová poetika jako od Poea. A povím ti ještě jednu historku. Pochází ze sektoru Athény. Jeden z nešťastníků patřil do mocné rodiny řeckých rejdařů. Ale ten příběh vlastně není o něm, ale o jeho matce. Zřejmě se nemohla smířit s jeho ztrátou. Čas všechno zhojí, ale v tomhle případě to neplatilo. Chtěla vidět toho, kdo připravil jejího syna o život, a nijak se tím netajila. Nemluvila o ničem jiném.“

„Chtěla se pomstít. To se dá pochopit.“

„Ale ne. Ona věděla, že odplaty nedosáhne. Chtěla jen spatřit Genesisovu tvář. Podívat se mu do očí. Vidět to, co ještě nikdy nikdo neviděl. A byla tak vytrvalá a neodbytná, že jednoho dne dostala zprávu.“

„Od Genesise?“

„Stálo v ní, že Genesis slyšel o jejím přání a že jí ho může splnit. Ale něco za něco. Musela zaplatit svým životem. Tak zněly podmínky. Mohla přijmout nebo odmítnout. Ale tak zněly podmínky.“

Belknap se zachvěl, a nebylo to kvůli jemnému větříku.

„Matka, kterou zármutek málem připravil o rozum, tedy svolila,“ pokračovala Ruth. „Souhlasila s obchodem. Myslím, že dostala mobilní telefon a řadu instrukcí, které ji zavedly na množství odlehlých míst. Její tělo bylo nalezeno příští den ráno. V podprsence měla zasunutý lísteček s vlastnoručně psaným potvrzením, že skutečně viděla toho, koho nesměl nikdo spatřit. Všichni proto věděli, že Genesis naplnil smlouvu. Zvláštní bylo – tak se to aspoň traduje – že nikdo nedokázal určit příčinu smrti. Prostě umřela.“

„To je neuvěřitelné.“

„Nebudu ti to vyvracet,“ odtušila analytička Konzulárních operací. „Je to legenda se vším všudy. Člověk jich slyší hodně, ale nemůže si je ověřit. A znáš mě: já nevěřím tomu, co si nemůžu ověřit.“

„Jsou věci mezi nebem a zemí…“

„Možná. Možná. Ale počítám jen to, co se počítat dá. Když v lese padne strom a Ruth Robbinsová nedostane spolehlivé potvrzení od signálního zpravodajství, tak ten strom pořád stojí.“

Belknap ji zpražil pohledem. „Pověz mi o Inver Brass.“

Ruth Robbinsová zesinala. V jejím pohledu se náhle objevilo cosi mrtvolného.

Po několika vteřinách si uvědomil důvod: z koutku úst se jí spustila krvavá stužka, jako by jí při líčení ujela rtěnka. Byla mrtvá ještě dřív, než dopadla na zem.

Rudý pramínek se leskl v poledním slunci.

* * *

Hrdost Paula Bancrofta na středisko v Severní Karolíně byla chlapecká, nespoutaná a neskrývaná. Velitelsky kráčel po chodbách z leštěné břidlice, podél stěn a přepážek z mléčného skla. K jakému účelu však toto zařízení sloužilo? uvažovala Andrea. Viděla police plné písemností, hloučky počítačů, slyšela pracovní šum jako v řídící stanici NASA. Slabé, avšak rovnoměrné osvětlení připomínalo knihovnu se vzácnými rukopisy. V pravidelných odstupech bylo vidět schody klesající o patro níž: zábradlí z dřeva a oceli, břidlicová podlaha. Značná část budovy se nepochybně nacházela v podzemí. U počítačů seděli muži a ženy v oblecích a kostýmech, kteří ke korzující dvojici občas lhostejně vzhlédli.

„Sestavil jsem skutečně silný tým analytiků. A když to říkám já, můžete tomu věřit,“ prohlásil Paul Bancroft, když došli do střední části. Střešní okna vybavená žaluziemi vpouštěla dovnitř přesně vyměřené množství slunečního světla.

„A dobře jste ho ukryl.“

„Je to tady trochu stranou,“ připustil expert. „Až vám to vysvětlím, sama pochopíte proč.“

Zastavil se a ukázal kolem sebe. V půlkruhu monitorů a křesel u stolu ve tvaru písmene U se radilo asi pět lidí. Jeden z nich – drobný muž se vzorně upravenou černou bradkou, který sice měl lehký tmavomodrý oblek, nikoli však kravatu – při Bancroftově příchodu vstal.

„Jak se vyvíjí situace v La Pazu?“ zeptal se ho Bancroft.

„Právě porovnáváme analýzy,“ odpověděl vousatý muž pisklavým hláskem. Jeho ruce byly jemné, téměř ženské.

Andrea se rozhlédla po přítomných. Znovu si připadala jako Alenka v říši divů.

„Jen tady trochu provádím svoji sestřenku Andreu,“ objasnil Paul Bancroft ostatním. Znovu se k ní otočil. „Většina počítačů je připojených k masivnímu paralelnímu systému procesorů – není to jen jeden superpočítač Cray XT3, je jich celý sál. Nejrychlejší počítač světa se pravděpodobně nachází v oddělení energetiky Národní laboratoře v Livermore. Druhý je údajně systém BlueGene od IBM v Yorktownu. Náš by se pravděpodobně umístil na třetím místě, těsně před počítači v Sandii a na univerzitě v nizozemském Groningenu. Mluvíme o skupinách počítačů schopných provádět stovky teraflopů za vteřinu – stovky bilionů kalkulací. Vezměte si všechny kalkulace uskutečněné ve světě během prvních padesáti let existence moderní výpočetní techniky – tyto stroje zvládnou víc za necelou hodinu. Používají se například ke genomické a proteomické analýze, k předpovídání seizmických poruch nebo k modelování jaderných výbuchů. A my tady modelujeme věc, která je stejně složitá. Modelujeme horizonty a kaskády událostí ovlivňujících všech sedm miliard obyvatel této planety.“

„Panebože,“ vydechla Andrea. „Snažíte se zajistit co největší blaho pro co nejvíc lidí – výpočet štěstí.“

„Vždycky to byla jen hezká fráze. Ve skutečnosti ještě nikdo neučinil vážný pokus to spočítat. Je tu jednoduše příliš mnoho neznámých. Úplná výpočetní exploze. Ale my jsme se dopracovali ke skutečným výsledkům. Byl to sen velkých duchů už od dob Osvícenství.“ V očích se mu zablesklo. „Převádíme mravnost do matematiky.“

Andrea nebyla schopna slova.

„Víte, říká se, že za patnáct set let od narození Ježíše Krista po renesanci se lidské vědění zdvojnásobilo. Mezi renesancí a francouzskou revolucí se zdvojnásobilo znovu. Do vrcholu průmyslové revoluce a zrození automobilu uběhlo jen století a čtvrt, ale lidské znalosti byly opět dvakrát větší. Podle našich odhadů, Andreo, se v dnešní době lidské vědění zdvojnásobuje každé dva roky. Naše mravní způsobilost však zaostává. Technické schopnosti lidstva o hodně předběhly etiku. A výpočetní technika, kterou jsme shromáždili, představuje v podstatě jakousi mentální protézu, která uměle prodlužuje naši intelektuální kapacitu. Nekonečně důležitější je však skutečnost, že spojení našich algoritmů, analýz a počítačových modelů může přinést mravní protézu. Nikdo nic nenamítá, když NASA nebo Projekt lidského genomu dávají dohromady vědce a počítače s cílem vyřešit určité technické či biologické problémy, jež před námi stojí. Tak proč se zblízka nepodívat i na blaho lidstva? A to je rukavice, kterou jsme zvedli.“

„Jak to ale myslíte? Já vám moc nerozumím.“

„I drobný zásah může mít velké následky. Snažíme se vymezit kaskády událostí, abychom mohli účinek zásahu přesně změřit. Promiňte, pořád je to příliš abstraktní, že?“

„Dalo by se tak říct.“

Věnoval jí vlídný, avšak pevný pohled. „Spoléhám na vaši mlčenlivost. Program by nemohl plnit účel, kdyby se o jeho aktivitách dozvěděla veřejnost.“

„O jeho aktivitách? Pořád mluvíte v šifrách.“

„A vám je ta moje opatrnost nepochybně podezřelá,“ pomohl jí Paul Bancroft. „Člověk se vám ani nemůže divit. Ptáte se, proč jsme vyčlenili tuto skupinu a držíme ji v utajení. Ptáte se, jestli mám co skrývat.“

Andrea přikývla. V hlavě se jí rojily neodbytné otázky, uvědomovala si však, že v dané chvíli bude lepší zachovat zdrženlivost.

„Je to delikátní záležitost,“ sdělil jí. „Ale až vám povím, jak to všechno začalo, snad pochopíte, proč to bylo nezbytné.“

Paul Bancroft ji zavedl do klidného výklenku s výhledem na svěží zeleň zahrady. Za oknem viděla zurčící potůček, který se vinul mezi keři a květinovými záhony.

„Nezbytné,“ zopakovala. „To je široký pojem.“

„Když chcete prosadit užitečné projekty ve zkorumpovaných zemích, někdy vám nezbývá nic jiného, než najít darebáky a škůdce a přinutit je, aby šli z cesty. Třeba pod hrozbou veřejného odhalení. A právě tak to začalo, chápete?“ Jeho příjemný medový hlas zněl konejšivě, téměř hypnoticky. Pohodlně se uvelebil v chromovaném křesílku potaženém kůží a zadíval se kamsi do prostoru. „Je to už hodně let. Nadace tehdy dokončila práci na drahém projektu vodního díla v provincii Zamora-Chinchipe v Ekvádoru, které mělo zajistit nezávadnou pitnou vodu pro desítky tisíc chudých vesničanů, většinou indiánů. Pak jsme ale zjistili, že se jeden zkorumpovaný ministr rozhodl pozemek zabavit. Brzy se ukázalo, že ho chtěl prodat důlní společnosti, která pro něj byla spolehlivým zdrojem úplatků.“

„To je svinstvo.“

„Andreo, já tam byl osobně. Procházel jsem nemocnicemi plnými dětí – čtyř, pěti, šestiletých – zbytečně umírajících kvůli špinavé vodě. Viděl jsem uplakanou tvář matky, která přišla o pět dětí: všechny zemřely na infekce z vody. A podobných matek tam byly tisíce a tisíce. Tisíce a tisíce dětí, které se nakazily, onemocněly a umíraly. Úplně zbytečně. Všemu by se dalo předejít. Jen by to někoho muselo zajímat. Ale to bychom toho asi žádali příliš.“ Vlhkýma očima se upřeně zadíval na Andreu. „Naše terénní pracovnice v Zamoře náhodou získala na toho ministra kompromitující informace. Předala je mně. A Andreo, já se zhluboka nadechl a udělal rozhodnutí.“ Jeho hnědé oči byly soustředěné, přátelské, pevné a bezostyšné. „Rozhodl jsem se je využít podle jejího přání. Toho korupčníka jsme zničili.“

„Nerozumím. Co jste s ním udělali?“

Neurčitě mávl rukou. „Pustili jsme do oběhu určitou informaci. Stačilo se zmínit správnému prostředníkovi. Udělali jsme krok dopředu. On o krok couvl. A tím jsme toho roku zachránili tisíce životů.“ Odmlčel se. „Udělala byste to jinak?“

Andra odpověděla bez váhání. „Neměli jste moc na vybranou.“

Souhlasně pokýval hlavou. „Takže rozumíte. Když chce filantropie změnit svět – zvýšit součet lidského štěstí – musí se držet světských prostředků. Musí mít dobrou strategii, dobrý úmysl je málo. Sběr podobných strategických informací – a v případě potřeby jejich využití – překračuje kompetence běžných programových pracovníků. Proto muselo být založeno tohle zvláštní středisko, kde sídlí zvláštní oddělení.“

„A nikdo o tom neví.“

„Nikdo se to nesmí dozvědět. Ohrozilo by to výsledky, jichž se snažíme dosáhnout. Lidé by se pokoušeli předvídat a odhadovat naše zásahy – a pak předvídat, co by pravděpodobně předvídali ostatní a tak dokola. To by teprve byla výpočetní exploze. Mlhavé obzory kauzality by ještě zhoustly.“

„Ale co je to vlastně za oddělení? To jste zatím neřekl.“

„Skupina Théta.“ Pohled Paula Bancrofta byl ostražitý, avšak přátelský. „Vítejte na její půdě.“ Vstal. „Vzpomínáte si, jak jste mluvila o nežádoucích dopadech? O dobře míněných skutcích se špatnými důsledky? To je právě problém, jemuž se můj zdejší oddíl věnuje. Ale na dosud nepoznané úrovni rozlišení a přesnosti. Jste zarputilá mladá dáma, Andreo, ale ne proto, že byste neměla srdce. Naopak, vy máte srdce i hlavu a dobře víte, že jedno se bez druhého neobejde.“ Čišelo z něj cosi až svatého, kombinace pokoje a neobyčejného soucitu s trpícími. Ten člověk to myslí vážně, cítila ve svém nitru. Zároveň se jí však vybavila Belknapova slova: Obelhali vás.

Andrea ho pronikavě sledovala a učinila rozhodnutí. Možná riskantní, ale současně promyšlené. „Mluvil jste o zásazích. Patří k nim i kontakty Bancroftovy nadace s velitelem paravojenské jednotky ve Spojených arabských emirátech?“ Snažila se zachovat chladný tón, i když cítila bušení v hrudníku.

Paul Bancroft se zatvářil zmateně. „Teď asi nerozumím.“

Andrea podala Bancroftovi fotokopii poslední strany telefonního výpisu. Ukázala na číslo, které začínalo 011 971 4, což byla předvolba do Dubaje. „Neptejte se mě, jak jsem k tomu přišla. Vysvětlete mi ten hovor. Protože já na to číslo zavolala a myslím, že bylo na mobil…, jak jsem řekla, nějakého bandity.“ Záměrně volila nekonkrétní slova, ale bezděčně se při nich zajíkala. O Toddu Belknapovi mu říct nechtěla. Zatím ještě ne. Sžíralo ji příliš nejistot. Pokud v tom měl Paul Bancroft prsty, pravděpodobně by si vymyslel nějakou historku o špatně vytočeném čísle. Pokud ne, chtěl by se dozvědět víc. Jako ona.

Zamžoural na to číslo a pak na svou sestřenku. „Nebudu se vás ptát, jak to víte, Andreo. Věřím vám a věřím vašemu citu.“ Vstal, rozhlédl se a gestem k sobě povolal muže v tmavém obleku.

Nebyl to žádný z těch, kdo seděli kolem stolu ve tvaru U, ale Andrea si ho doteď nevšimla. Vlasy v barvě pšenice, opálená tvář, zlomený nos a chůze, jež připomínala klouzání.

Bancroft mu podal list s mezinárodním telefonním číslem. „Scanlone, ověřte mi, prosím, v databázi tento telefon do Dubaje. Až na něco přijdete, dejte vědět.“

Muž mlčky kývl a odklouzal pryč.

Bancroft se vrátil do křesla a tázavě si sestřenici změřil.

„To je všechno?“ zeptala se Andrea.

„Prozatím.“ Namířil na ni další zkoumavý pohled. „Někdo mi říkal, že jste pojala zájem o archivy nadace. Myslím, že oba víme proč.“ V jeho hlase nebyla žádná výčitka, dokonce ani náznak zklamání.

Andrea neodpověděla.

„Jde o vaši matku, že?“

Odvrátila zrak. „Hodně věcí jsem o ní vůbec nevěděla. Teprve je začínám zjišťovat. Tak třeba o její roli v nadaci.“ Odmlčela se, a když vyřkla následující slova, dobře sledovala jeho výraz. „O okolnostech její smrti.“

„Takže víte, co se stalo,“ pravil Paul Bancroft a zarmouceně sklonil hlavu.

Jak se zachovat? Doufala, že se nečervená, když poněkud mlhavě odtušila: „Dost mě to znepokojilo.“

Paul Bancroft jí položil ruku na zápěstí a stiskl ji jako duchovní. „Prosím vás, Andreo. Nesmíte jí to vyčítat.“

Vyčítat něco matce? O čem to mluví? Emoce v ní vřely a drhly o sebe jako kostky ledu v pohárku. Nic neříkala v naději, že její mlčení poslouží jako pobídka.

„Pravda je,“ řekl stárnoucí učenec, „že neseme zodpovědnost za to, co se stalo.“

13

Andree se roztočila hlava a zvedl žaludek. „Když odstoupila z rady…,“ začala.

„Přesně tak. Když rada hlasovala o jejím odvolání, nikdo z členů neměl tušení, jak bude reagovat. Ale měli ho mít. Bolí mě srdce, když si na to vzpomenu. Během víkendového jednání rady si vyrazila na flám. Opila se. Já tam nebyl, ale vím o tom z doslechu. Velice mě to mrzí. Takové věci se asi poslouchají těžko.“

„Ale já je potřebuju slyšet,“ vyhrkla Andrea. „Od vás.“

„A tak ji odvolali. Podle mého názoru ukvapeně. Laura byla neskutečně energická a vnímavá žena. Vnášela do rady čerstvý vítr. A jestli měla nějakou slabost…, kdo z nás ji nemá? Když ji vyzvali k rezignaci, musela cítit křivdu. Byla rozčilená a rozzlobená, což jí nelze vyčítat. Měli její reakci předpokládat. V Katonah alkohol nezamykáme, takže se zpila skoro do němoty.“

Andrea cítila tepání v hlavě. Balzám gileádský, jak matka občas s nadsázkou říkávala všem těm sklenkám vodky s ledem. Ale nechala toho. Byla čistá a střízlivá. Dostala se z nejhoršího. Nebo ne?

„Jakmile někdo zjistil, že si vzala klíčky od auta a odjela, poslali jsme za ní jednoho člověka z ostrahy. Aby se ji pokusil zastavit a přivezl ji živou a zdravou.“ Zatvářil se zkroušeně. „Ale už bylo pozdě.“

Chvíli jen mlčky seděli. Paul Bancroft zřejmě pochopil, že na ni musí pomalu, a tak jí chtěl dopřát čas, aby se trochu vzpamatovala.

Opálený muž s pšeničnými vlasy – Scanlon – se vrátil s telefonními čísly.

„Telefon je registrovaný na jméno Thomas Hill Green mladší, pane,“ sdělil Bancroftovi řízně. „Úředník pro styk s veřejností na americkém generálním konzulátu v Dubaji. Podíváme se na jeho minulost.“

Bancroft se obrátil k sestřence. „Je to možné?“ Když viděl její nedůvěřivý výraz, dodal: „Tak tam zavoláme, ne?“ Ukázal na drobný černý telefon na nízkém stolku opodál.

Andrea stiskla tlačítko pro hlasitý odposlech a pak opatrně namačkala číslice. Po několika vteřinách šumu a praskotu se ozvalo předení vyzvánějícího telefonu.

Přátelský, téměř veselý hlas. „Tommy Green.“

„Volám z Bancroftovy nadace,“ začala Andrea. „Sháním tiskového mluvčího generálního konzulátu.“

„To máte štěstí,“ pravil hlas. „Co byste potřebovala? Jde o tu vzdělávací konferenci dneska večer?“

„Omlouvám se, pane Greene,“ řekla Andrea. „Ale zřejmě došlo k omylu. Ještě se ozvu.“ Ukončila hovor.

„Nadace skutečně podporuje vzdělávací programy v Perském zálivu,“ nadhodil Bancroft opatrně. „Pokud mu volali, mohlo to souviset s koordinací našich projektů v Emirátech. Ale můžu se na to podívat blíž, jestli chcete. Už jsme slyšeli zvěsti o zločincích všeho druhu, kteří ‚klonují‘ čísla mobilních telefonů, a tím pádem mohou volat zadarmo na účet majitele.“

Andrein pohled zabloudil k bublajícímu potoku. „Nemusíte se obtěžovat,“ uklidnila ho. Původně se chtěla zeptat na toho bezejmenného muže. V jasném denním světle však nevěděla, co tak strašného vlastně řekl nebo udělal. Když se pokusila zformulovat stížnost, dokonce i jí samotné připadala značně hystericky. Slova jí zemřela ještě v ústech.

„Víte, že se mě můžete zeptat na cokoli,“ nabádal ji. „Na všechno vám odpovím.“

„Děkuju,“ odvětila automaticky.

„Připadáte si hloupě. To není třeba. Já bych se zachoval stejně. Někdo vám podá zlatou minci, tak ji zkousnete mezi zuby a ověříte si její pravost. Narazila jste na věci, které vás zmátly. Potřebovala jste zjistit víc. A nenechala jste se odradit. Jestli to byla zkouška, Andreo, prošla jste na výbornou.“

„A byla to zkouška?“ Proti své vůli se trochu rozohnila.

„To jsem neřekl.“ Filozof stiskl rty a zaváhal. „Ale člověk je neustále podrobován zkouškám – každý den, každý týden, každý rok. Musí se rozhodovat. Vynášet soudy. A na zadních stránkách knihy nenajde žádnou nápovědu. Proto je hloupost v podobě nezájmu hříchem. Projevem lenivosti. V opravdovém světě se rozhodnutí vždycky rodí v podmínkách nejistoty. Znalost je vždycky jen částečná. Jednáte, má to nějaké následky. Nejednáte, také to má následky.“

„Jako s tou vaší splašenou tramvají.“

„Před deseti lety jsem nejednal a ztratili jsme někoho, na kom mi velice záleželo.“

„Moji matku.“ Andrea ztěžka polkla. „Ona věděla o…?“

„Thétě? Ne. Ale člověk jako ona by se nám hodil.“ Jeho oči byly jasné. „Umím si představit, že tahle část jejího života vás hodně zajímá a kladete si řadu otázek. Ale nesmíte být zklamaná tím, co je v oficiálních záznamech. Přínos vaší matky byl větší a důležitější, než by mohly písemnosti zachytit. S něčím se vám svěřím.“ Zhluboka se nadechl. „Já jsem měl Lauru velice rád. Tedy ne, že by mezi námi bylo něco milostného. Ale vždycky byla tak svěží, vitální a hodná. Promiňte, neměl bych vás s tím zatěžovat.“

„Nejsem ona,“ odtušila Andrea příkře.

„Ovšem. A přece, když jsem vás poprvé spatřil, hned jsem poznal, kdo jste, protože jsem ji ve vás viděl.“ Zlomil se mu hlas. Teprve po chvíli pokračoval. „A když jsme spolu večeřeli, nejdřív jste mi připadala jako duch na starém televizoru. Jako bych přímo cítil její přítomnost. Pak duch zmizel a já konečně uviděl vás.“

Andrea měla slzy na krajíčku, ale odmítala se rozplakat. Co si myslet? Komu důvěřovat? Věřím vašemu citu, řekl jí Paul Bancroft. Mohla se na to však spolehnout?

„Andreo, rád bych vám něco navrhl. Chci, abyste se stala členkou mé úzké poradní skupiny. S vašimi znalostmi a porozuměním – s vaším přehledem o dějinách ekonomie – máte pro tu práci dokonalou kvalifikaci. Mohla byste nám být užitečná. I světu.“

„O tom bych pochybovala.“

„Zjistila jste, že i já mám pocity. Mirabile dictu.“ Bezbarvý úsměv. „Ale ctím rozum. Aby nedošlo k omylu: můj návrh je racionální. Kromě toho už nejsem nejmladší, jak mi místní vědátoři často připomínají. Vidíte mě jako hostitele v sídle, kde už brzy nebudu pánem. Naše řady je třeba doplnit čerstvou krví. A my si nemůžeme dát jednoduše inzerát do novin. Jak říkám, nikdo se nesmí dozvědět, čím se tu zabýváme. Dokonce i v samotné nadaci by jen velice málo zaměstanců plně pochopilo naléhavé úkoly, které tady řešíme.“

„Naléhavé úkoly. Zajímalo by mě, co se tady doopravdy děje.“

„Brzy to zjistíte. Alespoň doufám. Je to postupný proces. Nemůžete zatížit algebraickou topologií studenta, který ještě nezvládl geometrii. Vzdělání přichází krůček po krůčku. Nemůžeme porozumět informaci, pokud vychází z chaosu. Vědění vyrůstá ze souvislostí. Ale o vás nemám nejmenší obavy. Jak jsem si všiml, učíte se rychle.“

„Neměl byste mi tedy nejdřív vyložit svůj světový názor?“ pobídla ho Andrea se špetkou jízlivosti.

„Ne, Andreo. Protože teď je to i váš světový názor. Bancroftova strategie – lépe než vy ji dosud nikdo nezformuloval.“

„Připadá mi, že jsem zabloudila někam strašně daleko. Už určitě nejsme v Kansasu.“

„Poslouchejte mě, Andreo. Vnímejte vlastní argumenty, hlas rozumu ve své hlavě i srdci. Tady jste doma.“

„Doma?“ Najednou zbystřila. „Víte, já vás poslouchám a všechno to zní naprosto jasně, jako že dvě a dvě jsou čtyři. Ale stejně musím přemýšlet.“

„Ale já chci, abyste přemýšlela. Potřebujeme lidi, kteří uvažují a pokládají nepříjemné otázky.“

„Tajná organizace, která plánuje tajné akce. Zajímalo by mě, kde jsou hranice? Co byste třeba neudělali?“

„Ve jménu dobra? Věřte mi, že podobné otázky řešíme věčně. Jak říkám, každý z nás je neustále podrobován zkouškám.“

„To je hrozně abstraktní odpověď.“

„Na hrozně abstraktní otázku.“

„Tak mi povězte něco bližšího.“

Odpověd byla vlídná, avšak neochvějná. „Až na to budete připravená.“

Andrea se zadívala přes zastíněnou paseku na zurčící potůček. Slunce prosvítalo jehličím vysokých borovic, jejichž mohutné větve, jak si Andrea nyní povšimla, zakrývaly objekt před pohledem shora.

Tolik věcí zde bylo ukryto před zraky ostatních.

Ani ona toho zatím většinu neviděla.

Naléhavé úkoly. Akce. Zásahy.

Sama Andrea měla co skrývat. Názory Paula Bancrofta obsahovaly racionální jádro, ale také ji znepokojovaly. Nebyl to člověk, který by se děsil logických závěrů vlastních soudů. A ocelová logika jeho učení mohla vést k činům jednoznačně nezákonným. Váhal by Paul Bancroft vzít zákon do vlastních rukou? Uznával pravidla, jež nevycházela z jeho složitého mravního systému?

„Nebudu vám to vymlouvat,“ rozhodla nakonec. Bancroftova slova ji přesvědčila jen napůl; bude předstírat, že jim uvěřila. Potřebovala zůstat přímo u zdroje, aby získala další informace, které by rozptýlily její pochybnosti – ať už tím či oním směrem. Kdo mohl tušit, co všechno se ukrývá v dobře střežené říši Paula Bancrofta? „Podívejte, já nevím, jestli bych se na to vůbec hodila,“ dodala. Nepovoluj moc ochotně. Předstírej váhání – nech se přemlouvat.

„Uvidíme, jak se my budeme hodit k vám. Každý máme jiný styl. A to je dobře – pokud Bancroftova strategie zůstane neměnná. Zvážíte to alespoň?“

Cítila částečnou vinu za to, že ho klame. Pokud by však dospěla k názoru, že je skutečně takovým mravním vzorem, za jaký ho zprvu pokládala, nemohla mu nijak ublížit. „Uvidíme.“

„A pamatujte,“ povytáhl čilý myslitel obočí. „Dělat správné věci není vždycky snadné.“

Vybavila si jeho poznámky o zlých skutcích s dobrými důsledky. Ecrasez l’infame! – Zničte hrůzu, tu hanebnici! Uvědomovala si však, že snaha zničit hrůzu často vede jen k dalším hrůzám.

„Nejvíc se asi bojím toho, že vás zklamu,“ zalhala. Musela dávat pozor, aby se jí neroztřásl hlas. „Nevím, jestli dokážu naplnit vaše očekávání.“

„Jste ochotná se o to pokusit?“

Zhluboka se nadechla. „Ano,“ odpověděla. „Jsem.“ Přinutila se k úsměvu.

I Bancroft se usmál, přitom se však zatvářil jaksi vyhýbavě a ostražitě. Uvěřil jejímu předstíranému nadšení? Musela být opatrná. Mohla by se snadno ocitnout pod bedlivým dohledem. Bancroftovi kolegové jí nedůvěřovali: to dobře poznala. Bylo jí svěřeno tajemství. Tím se z ní stala užitečná pomocnice – nebo potenciální hrozba. Nesměla se dopustit ničeho, co by je vyplašilo.

Vzpomněla si na výmluvnou výstrahu neznámého muže v Katonah a náhle jí připadalo, jako by slunce zakryl tmavý mrak:

Právě vy byste měla nejlíp vědět, co všechno se může stát.

14

WASHINGTON, D. C.

Prošívané tváře Willa Garrisona se zkřivily do šklebu zlosti a marnosti. „Je to moje vina,“ vztekal se zkušený člen Konzulárních operací. „Měl jsem toho parchanta dát zavřít, když byla možnost.“

Mike Oakeshott, zástupce ředitele pro analýzu, se pokusil zaprotestovat. „Ohaře…“

„… je potřeba odstřelit!“ zahřímal Garrison.

Oba muži byli v kanceláři operačního šéfa Garetha Druckera, jehož pohled neustále sklouzával k depeši, kterou měl na stole před sebou. Dlouholetá analytička Konzulárních operací zastřelena v přestávce na oběd. Ta zpráva by jím otřásla, i kdyby neměl k Ruth Robbinsonové osobně blízko. Takhle to pro něj byla dvojnásobná rána. Gareth zvedl tužku, jako by chtěl naškrábat nějakou poznámku, ale místo toho ji zlomil na dvě půlky.

„Přímo před nosem!“ Druckerovy oči divoce těkaly. „Stalo se mi to přímo před nosem!“

„Ale promiňte, co se vlastně stalo?“ Vytáhlý analytik Oakeshott nervózně vyskočil z křesla, kde se předtím rozložil, a prohrábl si kštici šedých vlasů. Ruth Robbinsová byla oporou jeho týmu. To on utrpěl ztrátu, a tak ho na jakési podvědomé úrovni dráždilo, že si Garrison jeho tragédii přisvojuje.

Garrison se k němu obrátil jako býk přikrčený před útokem. „Víte zatraceně dobře…“

„Koho zabili, jasně.“ Zachytil Druckerův pohled. „Ale jak, co, proč…“

„Nedělejte to ještě složitější, než to je,“ zavrčel Garrison. „Belknap se zřejmě utrhl ze řetězu.“

„Jako že zešílel žalem?“ Oakeshott se objal a jeho pavoučí ruce sevřely trup tenký jak rákos.

„Spíš toužil po pomstě,“ vyštěkl Garrison rozčilený, že ho někdo přerušuje. „A tak si vyrazil do světa na flám, při kterém vraždí, koho se mu zamane. Ten hajzl trpí přeludy a ztrestá všechny, kdo podle něj mají prsty v Rinehartově zmizení. Od té italské holky až po chudáka Ruthie Robbinsovou. Ježíšikriste! Před tím šmejdem není nikdo v bezpečí.“

Oakeshott se tvářil znepokojeně a pochybovačně, z Garrisonova vzteku však čišela přesvědčivá síla. „Vy určitě ne,“ poznamenal vrchní analytik.

„Jen ať si ten parchant něco zkusí,“ zařval Garrison.

Gareth Drucker je oba sledoval a bubnoval prsty o stůl. „Musíme oddělit domněnky od faktů,“ nadhodil. Na čele mu tepala naběhlá žíla. „Technici zkoumají video z bezpečnostních kamer u východů z parku. Ještě chvíli to potrvá.“

„Jenže nás tlačí čas,“ namítl Garrison.

„Do prdele,“ zaklel ředitel operací souhlasně. „Máme toho dost na vyslání záchranného oddílu. Chci ho přivést a vyslýchat s použitím všech nezbytných prostředků. Ale aby bylo jasno: rozkaz k likvidaci nevydám. Všechno musí běžet v souladu s předpisy.“

„Ta blbá Kirkova komise,“ ucedil Garrison. „Čert nám ji byl dlužen.“

Drucker přikývl. „Budeme boxovat podle pravidel. Od chvíle, kdy začalo vyšetřování, nepřipadá likvidace v úvahu. Přísné administrativní postupy. Chovejte se tak, jako by všechno, co uděláte, mělo být zapsáno do senátních výkazů, protože dobře víme…“

„Operace nejsou můj obor, takže vás nehodlám poučovat,“ řekl Oakeshott. „Ale jistě je vám známo, že hodně zdejších chlapců si Castora velice váží.“

„Co mi to tu vykládáte?“ obořil se na něj Drucker. „Chcete snad říct, že agenti neuposlechnou oficiální příkaz?“

„Oni totiž nevědí, čeho je schopen,“ odpověděl Oakeshott.

Drucker rázně zavrtěl hlavou. „Vidím to jinak. Ještě pořád tady velím já.“

„Jen vám říkám, že je potřeba postupovat obezřetně,“ pokračoval Oakeshott. „On má přátele. Přátelé dají výstrahu přátelům. Mohli by ho varovat. Hlavně mladší kluci berou Castora jako hrdinu.“ Podíval se na Druckera. „A vy jste jen šerif.“ Zvedl své dlouhé ruce na znamení smíru. „Jen tvrdím, že byste neměl zapomínat na soudržnost jednotky.“

„A to je další věc, kterou si nemůžu dovolit, když teď máme na krku to zatracené senátní vyšetřování.“ Ředitel operací se zoufale zahleděl kamsi do prostoru. „Myslíte, že jeden z jeho spojenců by to mohl vyzvonit komisi?“

„To neříkám,“ začal Oakeshott. „Jen říkám, abyste si dal pozor.“

Drucker se zachmuřil. „Tak to označíme za tajnou operaci se zvláštním přístupem. A použijeme k tomu speciální osazenstvo. Takhle se o tom tady nikdo další nedozví.“

„Tajných akcí má Belknap za sebou dost,“ upozornil Oakeshott.

„A právě proto použijeme jen prostředky z operací, které se nebudou vzájemně překrývat. To platí i pro podpůrný personál. Různé programy, různé druhy zabezpečení. Tudíž žádné úniky.“

Oakeshott naklonil hlavu. „To vám nedává velkou možnost výběru. Pokud jde o lidské zdroje.“

„Čím míň lidí, tím líp. Potřebujeme, aby operace běžela jak na drátkách. Protože ten syčák Kirk má políčeno na medvěda, jak jsem dnes mimo jiné zjistil na pracovním obědě.“ Ohnul ústa do úsměvu. „A přišel jsem i na to, že od dob Edgara Hoovera jde všechno postupně do kytek. Jestli si myslíte, že FBI přijde s nějakým spisem a donutí veleváženého senátora Bennetta Kirka zatáhnout drápy, můžete snít dál.“

„Dnešní federálové jsou jako banda teploušů, co nenajdou kámošův zadek ani dvěma rukama a s periskopem,“ zabručel Garrison.

„Nikdo netvrdí, že Kirk je čistý jako padlý sníh,“ pokračoval Drucker. „Jen se nijak zvlášť neušpinil. Celá ta věc má navíc příliš pohyblivých součástek.“

„Dvojnásobná rozkoš, dvojnásobná zábava,“ pronesl Garrison těžce. Nikdo mu nemusel zdůrazňovat, že Kirk koordinuje činnost nezávislé rady i vyšetřovací skupiny Senátu. Média byla plná Kirkových plamenných projevů o tom, jak si hodlá posvítit na americké zpravodajské služby i na spřízněné organizace. Ten chlap uvedl do pohybu síly, které už se nedaly zastavit. V tajných službách bylo heslem číslo jedna přežití. Důstojníci se dnes chovali jako vzorní hoši…, případně se usilovně snažili zamést důkazy o svých špatnostech.

„V životě bych nenapsal svoje jméno na cár papíru, který by se měl dostat Kirkovi do rukou,“ zamumlal Drucker. „V tom snad máme jasno.“ Znovu se podíval na osobní spis Ruth Robbinsové a pak se jeho pohled ustálil na kropenaté a brunátné tváři Willa Garrisona. Uběhla hodná chvíle. „Schvaluji vyslání záchranného oddílu. Tajná akce. Nic víc.“

„Jestli záchrana selže, zneškodním ho sám,“ slíbil Garrison pochmurně. Byla to pro něj věc osobní cti. Lehce nadzvedl bradu a Druckerovo mlčení si vyložil jako tichý souhlas. „Tvoje ruce zůstanou čisté, Garethe. Byla to moje chyba. Když bude potřeba, udělám to.“

RESEARCH TRIANGLE PARK, SEVERNÍ KAROLÍNA

„Paule, můžeme na chvilku?“ zeptal se muž s upravenou černou bradkou.

Paul Bancroft se zastavil a přisedl si k jednacímu stolu ve tvaru písmene U.

„Jistě. Oč jde?“

„Slečna Bancroftová…“

„Se vrací s doprovodem do hotelu.“

„Doufám, že se v ní nemýlíš,“ řekl George Collingwood.

Myslitel byl k upřímným poznámkám i kritice obvykle tolerantní. Tady šlo ovšem o rodinnou záležitost. A když přijde řeč na rodinu, člověk musí našlapovat opatrně – i před Paulem Bancroftem.

„Brzy se přesvědčíme,“ odvětil šedovlasý filozof. „Nemůžeme uspěchat… proces aklimatizace. Musí to jít krůček po krůčku. Tak jako kdysi s tebou.“

„Zní to skoro jako vymývání mozku.“

„Ve jménu kultu rozumu. Čí mozek si nezaslouží trochu očisty?“

„Ty její detektivní sklony ti nevadí?“

„Právě naopak. Získala podezření a měla příležitost je rozptýlit. Teď může pokračovat dál a hodit podobné věci za hlavu. To je dobrý první krok k tomu, aby se mohla stát vyznavačkou.“

„Vyznavačkou kultu rozumu.“ Collingwood si tu větu náležitě vychutnával. „No, ty ji znáš nejlíp. Já jen, že Kirkova komise mi připadá jako bouřkový mrak a jediná krystalka by mohla na naše hlavy přivolat krupobití.“ Podíval se na složku senátora z Indiany, kterou zrovna studoval jeden z kolegů.

„Rozumím,“ odpověděl Paul Bancroft neochvějně, „a připouštím, že se v ní mohu mýlit. Ale jsem optimista.“

„Budiž, ale všeho s rozumem.“ Collingwoodovi přelétl po tváři smutný úsměv.

Statná žena s ježatými černými vlasy namačkala několik knoflíků na nedalekém panelu, z nějž se s tichým šumem zvedla úzká kovová destička a zasunula se do sousední kartotéky. Jmenovala se Gina Tracyová a byla nejmladší členkou týmu. Podržela ruku na skleněné tabulce, dokud čtečka neschválila otisk její dlaně. Pak se boční stěna otevřela a ona vyjmula svazek dokumentů. Byly natištěné na papíře, který by při vystavení ultrafialovému záření okamžitě zčernal, stačilo by i mdlé světlo obyčejné zářivky. Osvětlení ve středisku Théta bylo důkladně filtrované a vylučovalo všechny vlnové délky kratší než indigo. Pokud by odsud někdo odcizil jakoukoli písemnost, ihned by podlehla zkáze jako filmový negativ na denním světle.

„Už jsme vyslali oddíl do La Pazu,“ oznámila a vyndala spis o projektu zaměřeném na zúrodnění půdy. „Je tam jeden falešný aktivista, který pořádá stávky a snaží se překazit práce. Ukázalo se, že ho platí místní zástupce jedné obří francouzské firmy.“

„To mě nepřekvapuje,“ pokýval hlavou Paul Bancroft.

„Odhalíme ho – rozešleme kopie jeho bankovních výpisů a ukážeme přesné částky vyplacené na jeho konto. Udělali to neuvěřitelně lajdácky. Jeho jméno je úplně na všem. Čeká ho okamžitá diskreditace.“ Usmála se. „Největší štěstí pro nejvíc lidí, ty troubo.“

„Výborně,“ řekl Bancroft rozkošnicky.

„Otázka odpuštění dluhů africkým zemím je složitější, jelikož v Evropské unii panuje hrozná byrokracie. Objevili jsme ale jednoho neznámého belgického politika. Je sice celkem nízko na žebříčku, ale očividně má velký vliv na ty výš. Je inteligentní, pracovitý a má svůj názor, takže si získal jejich důvěru. A tvrdě vystupuje proti jakékoli formě odpuštění dluhů třetímu světu. Je to zapálený ideolog. Burgess má jeho osobní údaje.“ Otočila se ke kolegovi – muži s ostrými rysy, jehož vlasy byly tak světlé, že vypadaly skoro bíle.

Jmenoval se John Burgess a než se stal členem skupiny Théta, pracoval deset let jako šéf vyšetřování u agentury Kroll Associates. „On není jen ideolog, ale taky starý mládenec,“ řekl. „Děti nemá. Z rodičů žije jen jeden a trpí Alzeheimerem. Vyzkoušeli jsme různé modely a rozhodli, že mu ulehčíme od utrpení – nebo alespoň mnoha jiným lidem.“

„Panuje plná shoda?“ zeptal se Bancroft.

„Oba týmy posoudily výsledky odděleně,“ odpověděl Collingwood, „a došly ke stejnému závěru. Zítra se nevzbudí a na světě se bude hned žít o něco líp.“

„Dobrá,“ pravil Bancroft pochmurně.

„A pokud jde o toho bankéře v Indonésii, slavili jsme úspěch,“ pokračoval Collingwood. „Včera večer měl telefonát a před chvílí podal rezignaci.“

„Výborně,“ pochvaloval si Bancroft.

V příští půlhodině se přítomní probrali dalšími osobními spisy. Vzpurný ředitel dolu v Jihoafrické republice, náboženský aktivista v indickém Gujaratu, telekomunikační magnát v Thajsku: ti všichni byli zdrojem velkého utrpení, jemuž se dalo vyhnout. Někteří budou přinuceni odstoupit nebo změnit chování: kde nepomůže vydírání, nastoupí elitní popravčí četa, která vykoná svou práci tak, aby to vypadalo, že dotyční zemřeli přirozenou smrtí či nešťastnou náhodou.

Ve výjimečných případech se však členové skupiny Théta uchylovali k divadlu pro veřejnost, jako když zosnovali vraždu Martina Luthera Kinga – šlo tehdy o tragickou nutnost s cílem podpořit hnutí za občanská práva. Nebo když zařídili pár katastrof amerických raketoplánů, čímž odebrali peníze rozmařilému a zbytečnému programu. Ztráta hrstky životů znamenala tisíce zachráněných životů a miliardy dolarů na užitečnější věci.

Ale museli si počínat obezřetně. Třebaže matematické modely byly čím dál propracovanější, všichni si dobře uvědomovali, že modely se mohou mýlit, i když za nimi stojí ohromná síla počítačů.

Bancroft a členové jeho poradního sboru nakonec dospěli k poslednímu spisu, tomu nejožehavějšímu. Obsahoval složitou politickou operaci, která si žádala smrt celého reprezentačního fotbalového týmu. Mužstvo před třemi dny vyhrálo mistrovství světa a jeden místní guvernér z toho měl tak obrovskou radost, že pro ně na své usedlosti uspořádal velkou slavnost. Vymínil si, že fotbalisté přicestují jeho soukromým letadlem, vzácným a láskyplně udržovaným strojem z druhé světové války, který připomínal bojové hrdinství guvernérova otce. Exploze ve vzduchu, jež připraví o život opěvované mladé muže, vrhne stín na celou zemi. Ale především zhatí guvernérovy šance při celostátních volbách, které se měly konat příštího dne, jelikož obyčejní lidé mu budou tu tragédii klást za vinu. Byl to jediný způsob, jak se vyhnout nástupu tragické vlády a zajistit úspěch reformního kandidáta. Parta fotbalistů zemře, hrstka životů skončí. Nebylo to vůbec snadné rozhodnutí. Ale zemi čeká rozkvět. Do země poplynou zahraniční investice a zrychlí se hospodářský růst, což ve svém důsledku zachrání tisíce životů.

Bancroft se na dlouhou dobu odmlčel. Takové věci nelze schválit s lehkým srdcem. Vyhledal oči nejzkušenějšího z analytiků, Hermana Liebmana. „Co si o tom myslíš, Herme?“ otázal se filozof tiše.

Liebman si prohrábl rukou své řídnoucí šedivé vlasy. „Vždycky ses na mě obracel jako na člověka, který si pamatuje minulé neúspěchy,“ odpověděl kousavě. „Není pochyb, že pan guvernér je kleptokrat. Což je rozhodně špatná zpráva. Ale nemůžu si nevzpomenout na případ Ahmada Hasana al-Bakra.“

„Kdo to byl?“ zeptala se Tracyová.

„Krutý irácký vůdce, který vládl ještě s jedním sunnitským sekularistou v sedmdesátých letech. To jste ještě nebyla na světě, Gino. Ale Paul si na to vzpomíná. Prali jsme se s tím problémem a všichni analytici byli přesvědčení, že al-Bakr je horší z těch dvou. Tak jsme poslali do Iráku komando. To bylo v roce 1976.

Po technické stránce to byla nádherná práce: chemicky navozený infarkt myokardu. Naprostou moc pohotově převzal jeho kolega. Saddám Husajn.“

„To nebyla naše nejšťastnější chvíle,“ souhlasil Paul.

„Hlavně moje,“ pokračoval Liebman. „Paul to z vrozené zdvořilosti nezmínil, ale to já se nejvíc zasazoval, abychom se zbavili al-Bakra. Zdálo se, že mi všechny modely dávají za pravdu.“

„To už je dávno,“ pravil Bancroft vlídně. „Od té doby jsme vypilovali naše algoritmy. Nemluvě o skutečnosti, že dnes mám k dispozici mnohem silnější počítače. Nejsme dokonalí a nikdy jsme nebyli. Ale z dlouhodobého hlediska jsme udělali z téhle planety lepší místo. Lidé, kteří by bez Théty zemřeli už v dětství, teď můžou vést slušný život. Naším oborem je chirurgie, Herme – to víš sám nejlíp. Když přiložíme skalpel k tělu, je to svým způsobem násilí. Hluboký řez nelze dělat bez dobrého důvodu a někdy na něm závisí i život. Vyříznout zhoubné nádory, vyčistit ucpané cévy anebo zkrátka jen zjistit, co se v organizmu doopravdy děje. Ano, při operaci mnoho lidí zemře. Ale daleko víc jich umírá proto, že si ji nemůžou dovolit.“ Obrátil se na Burgesse. „Je v tom kus ironie – díval jsem se v televizi na finále mistrovství světa. To mužstvo hrálo s takovým nasazením. A když dal Rodriguez gól, kdybyste viděli ten výraz na jeho tváři…“ Při té vzpomínce se usmál. „Ale my jsme všechno propočítali. Máme šanci ovlivnit vládu v zemi, kde špatná politika drancuje celé společenské vrstvy, celé generace – to nemůžeme nechat jen tak. Možná jde o jedno z našich nejdůležitějších rozhodnutí za celý rok.“

„Jen aby řeč nestála, co kdybychom se na těch dvanáct mužů, kteří budou v tom letadle, zkusili podívat trochu jinak.“ Liebmann ho nevyzýval na souboj. Věděl, že Bancroft od něj očekává rozbor bezprostředních důsledků i těch vzdálenějších, v něž doufali. „Jsou mladí.“ Poklepal prstem na druhou stránku spisu. „Tři z nich mají ženy. Včetně Rodrigueze – manželka mu už porodila dvě holčičky a čeká třetí dítě. Chtějí chlapečka. Hráči mají rodiče a většinou i prarodiče. Ti všichni zažijí strašlivou bolest, která jen tak nepřejde. Celá země se potáhne černým suknem.“

„Veškeré tyto faktory jsme pečlivě zvážili v počítačových modelech,“ řekl Bancroft vlídně. „Neuvažovali bychom o tom, kdyby možný přínos nebyl mnohem větší. Obyvatelé této těžce zkoušené země – její děti – si zaslouží naši největší pozornost. Nedozví se, co se doopravdy stalo, a už vůbec ne proč, takže nám nepoděkují. Ale za čtyři nebo pět let budou mít k díkům důvod.“

„Největší štěstí pro nejvíc lidí,“ zamumlal Burgess tichou modlitbu.

„Mám tu něco, co vám zvedne náladu,“ vypískl Collingwood třímající v ruce tiskovou zprávu, kterou právě vydala Culpova nadace. „William Culp věnoval peníze na další kolo očkování v Keni.“

„A sklidí všechnu slávu, syčák,“ podotkla Tracyová kysele. „To není fér.“

„My tady nejsme kvůli slávě,“ odtušil Bancroft se stopou příkrosti. Věděl však, že z občasných cynických poznámek nemá cenu dělat vědu: členové Théty byli idealisté až do morku kostí.

Obrátil se na Liebmana. „Pokud jde o tu fotbalovou reprezentaci, myslíš, že jsem rozhodl špatně?“

Liebman chvíli nic neříkal, pak zavrtěl hlavou. „Právě naopak. Ta nejlepší rozhodnutí, která skutečně mění svět k lepšímu, často nejvíc bolí. To jsi mě naučil. Naučil jsi mě hodně věcí. A pořád se mám co učit.“

„Stejně jako já,“ řekl doktor Bancroft. „Víš, Platon tvrdil, že veškeré vědění je založeno na paměti. Což aspoň v mém případě platí. Ono se totiž lehce zapomíná, jak morálně zaslepené umí lidstvo být. Vlády provádějí politiku, která vede k desítkám tisíc mrtvých – zcela zákonitě, například vinou špatného zdravotnictví. Ale na druhou stranu utrácejí miliony, aby vyšetřily jedinou vraždu.“ Odvrátil zrak. „Na AIDS umírá na světě tolik lidí, jako by se denně zřítilo dvacet plných dopravních letadel, a politici nehnou prstem. Kdežto smrt jediného pitomého arcivévody může zatáhnout do války řadu států. Jedno dítě uvízne ve studni a svět to několik dnů napjatě sleduje. Naproti tomu může hladomor doslova vyhladit celou oblast, a ve zprávách se dozvíme jen o výstřelcích celebrit.“

„To je zarážející.“ Tracyová pokývala hlavou.

„Spíš zrůdné,“ utrousil Bancroft. Tváře mu nápadně zčervenaly.

„Nejsmutnější je, že skupina Théta musí dělat dobré skutky tajně,“ poznamenal Collingwood, „místo aby se dočkala oprávněného vděku. Myslím to vážně.“ Otočil se k doktoru Bancroftovi. „Mělo lidstvo vůbec někdy takového dobrodince, jako jsi ty? To není lichocení, ale fakt. I počítače v suterénu by to určitě potvrdily. Upřímně a vážně se ptám: přinesla nějaká organizace světu víc dobra než skupina Théta?“

Burgess rozložil ruce na složce Bennetta Kirka. „Právě proto je sebeobrana tak důležitá. K práci, kterou děláme, potřebujeme klid. A přiznejme si, že mnozí lidé by nás rádi vyřadili ze hry.“

„V některých případech,“ odpověděl doktor Bancroft klidným, avšak neúprosným tónem, „nám vyšší zájmy velí vyřadit ze hry je.“

15

WASHINGTON, D. C.

Hartova budova stojící mezi Constitution Avenue a Druhou ulicí ukrývala bezmála sto tisíc čtverečných metrů kancelářských ploch v devíti patrech, které patřily Senátu Spojených států amerických a jeho personálu. Už od založení republiky měl každý ze států dva senátory. Počet zaměstnanců však nijak omezen nebyl a vyšplhal se přes deset tisíc. Mřížovaná mramorová fasáda chránila okna před spalujícím sluncem. Ve velkém proskleném atriu se tyčilo mobilní sousoší Hory a mračna od Alexandra Caldera, monumentální dílo z černé oceli a hliníku. Nádvoří obklopené výtahy a točitými schodišti překlenovala řada lávek.

Dvoupatrová kancelář senátora Bennetta Kirka se nacházela v sedmém a osmém podlaží. Místnosti byly pěkné, ne však luxusní – běžné perské koberce, obložení z mořeného dubu, nikoli z ořechu – ale čišela z nich určitá solidnost, jež náležela k mlčenlivé moci. Senátorova vlastní pracovna byla vznešenější a tmavější, ale také poněkud neosobní: nábytek jako by oznamoval, že ho senátor zdědil po předchůdcích a opět ho předá svým nástupcům.

Philip Sutton, který už přes deset let pracoval jako šéf senátorova štábu, seděl v hlavní posluchárně o pět pater níž a sledoval vysílání parlamentní stanice C-SPAN. Někdy svého nadřízeného našel nejsnadněji díky televizi, zvláště v těchto dnech. Sutton se podíval na hodinky: senátor před chvílí vyšel ze zasedací místnosti a za pár minut dorazí do kanceláře. Vypnul malý televizor a v pohaslé obrazovce zahlédl svůj odraz: malý, tlustý, plešatý – pro hlavní vysílací čas by se nehodil. Nehty měl okousané až skoro do masa. Byl přirozeným stoupencem, ne vůdcem, a tento fakt přijímal bez hořkosti či lítosti. Když chtěl vědět, co přesně mu schází, stačilo se jen podívat na Bennetta Kirka, a bylo to úplně jasné. A teď ho také viděl, jak v typickém poklusu vchází do kanceláře: široká ramena, úzký nos a stříbrná hříva, z níž vyzařovalo jakési světlo.

Senátor Kirk byl rázný, jadrný a prchlivý muž, mezi jehož vlastnosti patřila i ješitnost. Sutton znal všechny jeho chyby a slabůstky, to však neubíralo na obdivu, který k němu cítil. Bennett Kirk ho neupoutával jen svou senátorskou vizáží, sálala z něj i nezměrná cílevědomost a odhodlání. Vzletná slova, která by Kirka jistě rozčílila, ale bylo těžké to vyjádřit jinak.

„Phile, vypadáš unaveně,“ řekl senátor Kirk mrzutě a vzal ho kolem ramen. „Jako by sis kupoval jídlo v prodejních automatech. Kdy konečně přijdeš na to, že sendviče nejsou zdravá strava?“

Sutton si zkoumavě prohlížel tvář staršího muže, ale pokud možno diskrétně. Nechtěl, aby senátor myslel na své chatrné zdraví, a nemoc se na něm zatím téměř neprojevovala. Sutton mu už řadu týdnů pomáhal vést odvážné vyšetřování, senátor však kus těžké práce zvládal sám. Až příliš velký kus. To by se podepsalo i na zdravém člověku.

„Chcete slyšet o nejnovějších nabídkách?“ otázal se Sutton. „Ještě nikdy se lidi tak nepředháněli, aby vám mohli udělat laskavost.“

„Neuveď mě v pokušení, chlapče.“ Senátor se usadil do koženého křesla otočeného zády k oknům. Vytáhl z kapsy kalhot hnědou plastovou lahvičku, odšrouboval uzávěr a nasucho polkl oválný žlutý prášek.

„Můžeme si to projít. Dneska ráno volal Arch Gleeson – bývalý kongresman, dneska lobbista Národní asociace vesmírného průmyslu. Najednou mají zájem vám pomoci s financováním příštích kampaní.“

„No jo, lobbisti z obranného průmyslu. Jsou nesmělí jako potkan v popelnici.“

„A nezapomněl jemně dodat, že pokud nemáte zájem, předloží stejnou nabídku nějakému rozumnému protivníkovi. ‚Jen jsme chtěli ukázat vstřícnost‘, opakoval dokola. ‚Dovolíte mi, abych vám pomohl – nebo uvidíte.‘ Tak to zhruba vyznělo.“

„Mají strach, co všechno by se při vyšetřování mohlo provalit a jaký kolem toho spustíme humbuk. Těžko jim vyčítat, že brání vlastní zájmy.“

„Svatá ty prostoto,“ ucedil Sutton s ironickým úšklebkem. „Jiná firma zase nabídla Amandě místo zástupkyně ředitele pro styk s veřejností.“ Senátorova manželka byla učitelkou angličtiny na střední škole: šlo o další průhledný pokus dostat se na kobylku muži, který vedl senátní vyšetřování.

„Umím si představit, co jim Amanda odpoví,“ zaculil se. „To si za rámeček nedají.“

„A taky velký plat. Dokonce naznačili jak.“

„A nevzali by mě místo ní?“ utrousil senátor šibalsky. Od ustavení Kirkovy komise přicházely podobné zastřené hrozby či úplatky doslova každý den.

Kirk nebyl žádný svatoušek. Suttonovi se příčila senátorova podpora etanolových programů, úlitba velkému sponzorovi z oblasti zemědělství, i když jako každý zaměstnanec Senátu uznával i politické ohledy. Celkově vzato si však senátor zachovával čistý štít.

A teď zavětřil kořist. Žádný z těch, kdo měli styky nahoře, si však neuvědomoval, že se Bennett Kirk v žádném případě nedá zastrašit či odradit. Jeho diagnózu totiž znala jen manželka a nejbližší spolupracovníci.

Nikdo nemusel vědět, že Bennettovi Kirkovi zjistili agresivní a nevyléčitelný druh nádoru. V době rozpoznání už dosáhl čtvrtého stadia. Bylo zřejmé, že senátor se další kandidatury nedožije. Záleželo mu na jediném: aby po sobě zanechal hmatatelný odkaz. Takový, jaký se nedá ničím zaplatit.

Sutton jen občas zachycoval náznaky chronické bolesti, jíž senátor trpěl. Projevovaly se třeba jemným záchvěvem tváře nebo špatně zakrytým škubnutím. Celkově však byl Bennett Kirk odhodlán nevnímat příznaky své choroby nebo je přemáhat, dokud nemoc neprovalí stavidla jeho stoického klidu.

„Ale to není všechno, že?“ řekl Kirk a pohlédl Suttonovi do očí. Posunul se v křesle, překřížil nohy a zase je vrátil ve snaze nalézt pohodlnou polohu. Žádná poloha však nebyla pohodlná. Metastázy v kostech se hlásily o slovo. „Já to na tobě poznám. Dostal jsi další vzkaz.“

Sutton chvíli neodpovídal, pak kývl. „Ano, přišla zpráva od Genesise. E-mailem.“

„A ty bereš toho strašáka vážně?“

Šéf štábu zasmušile přikývl. „Už jsme to přece probírali. Z dřívějších zpráv, které jsme dostali, jasně vyplývá, že Genesis má přístup k těm největším tajemstvím. Souhlasím, že je to dost mlhavá figura, ale rozhodně ji nesmíme brát na lehkou váhu.“

„A copak nám ten duch sděluje?“

Sutton podal senátorovi poslední mail v tištěné podobě. „Genesis slibuje, že nám dodá informace – včetně jmen, dat, možných svědků a pachatelů. Tomu říkám dárek.“

„Vzpomeň si na moji filozofii: darovanému koni na zuby hleď. Ale když je ten kůň neviditelný, tak se prohlídka chrupu dělá dost těžko.“

„Nemůžeme to jen tak zahodit. Je to šance. Tyhle věci bychom sami nikdy nezískali, ať by na tom pracovalo sebevíc vyšetřovatelů. Díky nim můžeme odhalit a zneškodnit spiknutí, které tady nejspíš funguje delší dobu, než vy sedíte v senátu.“

„Anebo se totálně ztrapníme. Třeba je to všechno jen prvotřídní kanadský žertík.“

„Je tu příliš konkrétních informací. Příliš ověřitelných – a ověřených – detailů.“

„Víš, v politice se říká, že je vždycky třeba zvažovat zdroj. A já nerad rozprávím s duchy. Mám z toho všeho žaludeční neurózu.“ Senátor Kirk upřel na Suttona pronikavý pohled. „Potřebuju zjistit, co je Genesis zač. Došli jsme už k něčemu?“

Sutton rozpačitě pokrčil rameny. „Jsme v prekérní situaci. Normálně by to byl úkol pro bezpečnostní a špionážní služby, jenže ty jsou teď objektem vašeho vyšetřování.“

Kirk zavrčel. „Vsadím se, že řada z těch parchantů by Genesise dopadla dřív než já.“

„Povídá se,“ pravil šéf štábu, „že se lidem ukáže,… jen když je pak může zabít. Většině lidí zvědavost nestojí za to.“

„Panebože… Doufám, že mě jen vodíš za nos.“ Senátorova ústa se usmívala, jeho oči ovšem nikoli. „A doufám, že to nedělá Genesis.“

VÝCHODNÍ URUGUAY

Javier Solanas si pohladil plné břicho, dopil zbytek piva, rozhlédl se kolem stolu a připadal si jako ten nejšťastnější člověk na celém světě.

Jeho skromný ranč nedaleko Paysandú ničím nevynikal: v Uruguayi byste našly tisíce větších a bohatších. Jenže on jej vybudoval sám spojením tří malých pozemků – on, syn pasáčka koz! Oslava ovšem nepatřila jemu, ale jeho ženě Eleně, která s ním byla už čtyřicet let a právě měla narozeniny. To však bylo ještě lepší. Znamenalo to, že jeho pýcha nepřivolá pohled ďábla. Ani ďábel by se přece nemohl na Elenu zlobit. Dala mu pět dětí, tři dívky a dva chlapce, kteří už byli dospělí a měli vlastní děti. Měl tři zetě a dva z nich měl opravdu rád! Koho potká takové štěstí?

Na stole ležely poloprázdné talíře a podnosy. Na roštu se opékaly plátky dobrého uruguayského hovězího polité omáčkou chimichurri. Javier osobně připravil svou specialitu, morcilla dulce, tedy jakousi krvavou jitrnici s ořechy a rozinkami. V nabídce nechyběly ani Eleniny nadívané sladké papričky. Hosté je hladově hltali spolu s velkým množstvím Javierova piva.

A co teprve tvář jeho hezké tmavooké Eleny, když jí ukázal dvě letenky! Vždycky snila o návštěvě Paříže a teď ji konečně uskuteční. Už zítra se vydají na cestu.

„To jsi neměl!“ vykřikla Elena, ale její rozzářený výraz křičel: Díkybohu, že jsi to udělal.

Ano, tohle znamenalo být opravdovým mužem: mít kolem sebe děti různého věku, děti i vnoučata, a moci je všechny nasytit až k prasknutí. To věru nebylo na pasáčkova syna zlé.

„Přípitek!“ zvolal Javier.

„Už jsme si připili sedmkrát,“ pokárala ho dcera Evita.

„Papi!“ ozvala se její starší sestra Marie. Chovala v náruči miminko a po očku sledovala další batole. „Došlo nám dětské jídlo. Pedro miluje přesnídávku s mrkví.“

„Hlavně nám došlo pivo,“ řekl Evitin manžel Juan.

„Pepsi už taky není!“ zavolala Evita.

„Skočím do krámu,“ nabídl se Juan.

„Čím pojedeš?“ zeptal se Javier.

„Vaším autem?“ Odpověd byla nesměle tázavá.

Javier ukázal směrem na tři prázdné lahve od piva vedle Juanova talíře. „Já tam sjedu,“ rozhodl.

„Ne,“ nesouhlasila jeho žena.

„Za pět minut jsem zpátky. Ani si toho nevšimneš.“ Zvedl se od stolu a vykročil k zadním dveřím. Když se s Elenou brali, měl břicho ploché jako pampa; teď si přes něj neviděl ani na špičky bot. Elena ho škádlila: „Aspoň je tě víc k milování,“ ale Javier uvažoval, jestli by neměl začít cvičit. Paterfamilias měl povinnosti vůči své rodině. Musel jít příkladem.

Když došel k zelené garáži, v níž by stěží někdo poznal bývalý kurník, zavřel za sebou úzké boční dveře a rozsvítil. Pak bodl prstem do knoflíku, který zvedal roletová vrata.

Nic se však nestalo. Zkusil to podruhé. Zase nic. Bude je muset zvednout sám. Udělal krok a zmocnil se ho divný pocit. Znovu se zhluboka nadechl a pak ještě několikrát. Ať se však snažil sebevíc, nemohl popadnout dech.

Světla se rozblikala a pohasla. Javierovi to přišlo zvláštní. Uvědomoval si, že omdlévá, přestává ovládat svaly a pomalu klesá na betonovou podlahu. Uvědomoval si, jak tam leží: maso, jídlo, krev, kosti. Uvědomoval si, když mu na čelo sedla moucha a přilétaly další. Uvědomoval si, že si brzy nebude uvědomovat vůbec nic. Zřejmě dostal infarkt. Nebo mrtvici? Myslel si, že podobné věci se projevují jinak. Úvahám o smrti se však příliš nevěnoval.

Jeho mysl vířila a plynula. Takové to tedy je, říkal si v duchu. Škoda že se nemůžu vrátit a říct to ostatním. Není to vlastně tak hrozné. Člověk se hlavně nesmí bát tmy.

Pak se vědomí začalo vypařovat jako ranní rosa a mouchy vytvořily husté mračno.

* * *

Na kraji pšeničného pole za cestou se dva muži dívali do dalekohledů.

„Myslíte, že hodně trpěl?“ zeptal se jeden z nich.

„Udušení dusíkem je jeden z nejšetrnějších způsobů, jak někoho připravit o život,“ odpověděl ten druhý, zkušenější. Říkal si „pan Smith“, alespoň když byl v akci. „Vůbec vám nepřipadá, že se dusíte, jelikož se v krvi netvoří oxid uhličitý. Dojde vám kyslík, ale nevíte, co se s vámi děje. Jako kdyby někdo najednou zhasl světla.“

„Člověk přece vždycky pozná, že umírá,“ namítl první, vysoký muž s pískovými vlasy, který používal jméno „pan Jones“.

„Marco Brodz to nepoznal.“

„To je fakt,“ souhlasil jeho komplic. „Velkorážná střela do hlavy. Ani si jí nestačil všimnout. Tomu říkám milosrdná smrt.“

„Obě jsou milosrdné. I rychle účinkující jedy jsou příjemné ve srovnání s tím, co nám dokáže připravit příroda. Rakovina, která člověku postupně užírá vnitřnosti. Takhle umřela máma a byl to hnus. Anebo zdrcující pocit při infarktu – táta mi říkal, jaké to je, když měl první srdeční příhodu. Přirozená smrt je svině. Vážně, takhle je to mnohem lepší. Po našem.“

„Jak jste věděl, že do garáže vejde právě Javier a ne někdo jiný?“

„Že by někomu půjčil svoji fungl novou káru? Takový člověk? Vy to tady asi moc neznáte.“ Stiskl tlačítko dálkového ovládání. Dvě stě metrů opodál se otevřela vrata garáže.

Vyměnit vzduch v garáži za čistý dusík z nádrže s tekutým plynem trvalo téměř půl hodiny. Teď se atmosféra vyrovná během necelé minuty.

Pan Jones se zadíval do dalekohledu a otáčel s kolečkem pro zaostření, dokud nespatřil muže ležícího muže na betonu s tmavou skvrnou v rozkroku a závojem much kolem tváře. „Ve smrti není ani špetka důstojnosti,“ poznamenal. „Ale on vypadá celkem pokojně, co říkáte?“

Druhý muž, pan Smith, si vzal dalekohled a důkladně se zadíval. „Pokojně? Těžko říct. Rozhodně vypadá mrtvě.“

RALEIGH, SEVERNÍ KAROLINA

Když se Belknap vrátil do hotelu, ty obrazy mu stále kroužily hlavou. Ruthiny prázdné vytřeštěné oči, pramínek lesklé krve vytékající z koutku ochablých úst. Jednu chvíli mluvila, dýchala, uvažovala. V příštím okamžiku jednoduše přestala existovat a zanechala po sobě jen neživou tkáň. Ne, bylo toho víc. Zanechala po sobě dva malé kluky, z nichž se najednou stali sirotci, a také vzpomínky na svou jedinečnou a vzácnou osobnost. Osobnost, která vyhasla dobře mířenou ranou z pušky.

Smrtící střela přilétla neslyšně, takže vrah zřejmě pálil ze značné dálky a byl tedy zkušeným odstřelovačem. Kdyby Belknap okamžitě neskočil do křoví, mohl se stát jeho další obětí. Kdo a proč to udělal? Jak je mohli sledovat? Belknap se snažil uvažovat analyticky, ale cítil, jak v něm kypí vztek a obepíná chapadly jeho kamenné srdce. Kolik z přátel už viděl umírat? A pak tu byla jeho milovaná Yvette: vzpomínka, kterou se snažil zakopat co nejhlouběji, jako jaderný odpad pohřbený do solného dolu v poušti. Část Belkapa – sen o muži, jímž se mohl stát – zemřela spolu s jeho nevěstou. Tam, kde je krása, člověk nachází smrt.

Přesně v domluvené čtyři hodiny vstoupil do vestibulu hotelu Marriott v Raleigh. Dochvilná byla i Andrea Bancroftová, která se právě napila z bílého porcelánového šálku u jednoho z nízkých stolků po pravé straně vstupní haly. Doufal, že ho poslechla a zůstala v hotelu. Po tom, co se stalo v parku Rock Creek, měl důvodné obavy o její bezpečnost. Stejně jako o svou.

Ze zvyku přejel krátkým pohledem zbytek haly, jako když stěrač klouže po vlhkém čelním skle auta. Ucítil mravenčení v zátylku. Něco tu nehrálo. Kdyby se pokusil Andreu varovat, upozornil by na ni své nepřátele. Po ní nešli, jinak by tam nebyla.

Na dlouhé úvahy neměl čas. Musel jednat rychle, nečekaně a nepředvídatelně. Neotáčej se: na to přesně čekají. Jdi dovnitř! Todd bez sebemenšího zpomalení vykročil vstupní halou.

Koutkem oka si všiml, že Andrea vyskočila. Myslela si, že ji přehlédl, a vydala se za ním.

Horší věc udělat nemohla.

Prudce otočil hlavu a koulením očí se jí horečně snažil naznačit, aby se k němu nehlásila. Dělejte, že se neznáme!

Dál chvatně mířil sálem a aniž by se zastavil u recepce nebo počkal u výtahu, hbitě se protáhl výkyvnými dveřmi za stolem vrátného, na nichž nebyla žádná cedulka. Ocitl se v úschovně zavazadel. Koberec s květinovým vzorem vystřídalo tvrdé linoleum, světlo lustrů nahradily zářivky. Obě strany dlouhé místnosti lemovaly police s kufry.

I v poklusu jakýmsi vnitřním okem vyhodnocoval možné hrozby. Co přesně zahlédl ve vestibulu? Tuctový čtyřicátník v tuctovém šedém obleku si četl noviny v jednom z hotelových křesílek. Úhlopříčně naproti němu seděli u malého stolku muž se ženou, oba zhruba třicetiletí. Čajová konvice z bílého porcelánu, dva bílé hrnky. Amatér by se nad tím nepozastavil. Belknapa však znepokojilo, že ani jeden nezvedl oči, když vstoupil dovnitř. Běžný pár by reagoval na příchod cizího člověka alespoň hozením očka. Tihle dva to však neměli zapotřebí, protože pozorovali jeho příjezd tabulí skla vedle mimořádně širokých otočných dveří. Místo toho se žena letmo podívala na staršího muže držícího noviny o trochu níž než člověk, který doopravdy čte. A pak tu byla otázka obuvi. Starší chlapík měl nohy překřížené v kotnících, takže mu byly vidět podrážky, jež viditelně neladily s drahými koženými botami: drsná černá guma, nikoli kůže. Žena působila elegantně – světlá blůzka, tmavá sukně – i její boty však měly pryžové podrážky. Bezvadné líčení, vlasy pečlivě sepnuté nad krkem, vybrané oblečení – a k tomu střevíčky podražené gumou? Belknap všechny tyto věci zachytil jediným pohledem, instinktivně. Avšak správně je pojmenovat a vyložit, to chvíli trvalo. On ty lidi znal: tedy ne osobně, ale z práce. Věděl, jaký mají výcvik. Věděl, kdo je školil. Lidé jako on.

Byli to nepřátelé, ale co hůř, byli to kolegové. Členové záchranného oddílu Konzulárních operací. Ano, nepochybně. Špičkově cvičení profesionálové plnící rozkazy. Na nezdary nebyli zvyklí, neměli k tomu důvod. Párkrát v kariéře Belknap v podobné jednotce sloužil. Operace nikdy neskončila jinak než rychlým úspěchem. Jak mohli vědět, že se tady objevím? přemítal v duchu – ale na takové otázky nebyl čas.

Na konci místnosti se rýsovaly další výkyvné dveře s malým proskleným okénkem a Belknap se jimi protlačil do rozlehlé kuchyně. Řada drobných snědých mužů s rovnými černými vlasy umývala nádobí nebo dělala přípravné práce, ale v syčení tekoucí vody a řinčení hliníkových hrnců na sporácích ho žádný z nich neslyšel. Na ocelových vozících se vršily plechovky zeleniny o velikosti menších ropných barelů. Kuchyně měla zadní vchod – ale ten určitě sledovali. Vyhledal proto výtah, který zřejmě používala pokojová služba.

Za zády uslyšel klapání podrážek – nikoli gumových. Andrea za ním pospíchala.

Horší věc udělat nemohla. Nebyla profesionálka, a tak nepochopila, co se jí předtím ze všech sil snažil naznačit.

Další zvuk: dvojité cvaknutí pojistky. Z kouta vedle služebního výtahu se odlepil šlachovitý mužík a mířil na Belknapa pistolí M9.

Zatraceně! Andrea nebyla jediná, kdo se přepočítal. Oddíl neponechal nic náhodě a postavil agenta i ke kuchyňskému výtahu.

Andrea zatahala Belknapa za rukáv. „Co se to sakra děje?“

Šlachovitý chlápek – široká ošlehaná tvář a v ní kamenné oči – k nim přistoupil blíž a přejížděl pistolí z jednoho na druhého. „Co je to za ženskou?“ vyštěkl.

Andrea zalapala po dechu. „Ježíšikriste. To se mi snad zdá. To se mi snad zdá.“

V hale byli tři. Ne pět nebo sedm. Tři. To znamenalo, že nasadili do akce jen zkušené tajné agenty s nejvyšší úrovní bezpečnostní prověrky. Trojice ve vestibulu naznačovala, že muž s pistolí v ruce byl sám. Za chvíli povolá další – ale zatím to neudělal. Chce slíznout smetanu za dopadení, napadlo Belknapa. Bude chtít, aby při příchodu ostatních bylo naprosto jasné, že hledanou osobu už zajistil.

„Povídám: kdo je ta vaše přítelkyně?“ zavrčel pistolník.

Belknap se ušklíbl. „Přítelkyně? Za tři sta dolarů na hodinu aby ta děvka nebyla moje přítelkyně. Bude i vaše, jestli je libo.“

Belknap zachytil cosi v Andreině tváři. Záblesk porozumění.

„Jdi někam,“ zařvala na Belknapa s nečekanou vervou. „Ale nejdřív mi dej moje prachy!“ Bolestivě ho praštila do ramene. „Myslíš, že zdrhneš bez placení, ty hajzle?“ Pak se obrátila na střelce. „Co sakra čumíte? Tak pomůžete mi, nebo ne? Potřebuju jeho peněženku. Rozdělím se s váma.“

„Jste mimo mísu,“ odtušil střelec, zaskočený a zneklidněný. Belknap sledoval, jak sahá po vysílačce.

„Poslal vás přece Burke, ne?“ pokračovala Andrea. „Tak sebou kurva hoďte.“

„Ještě jeden pohyb, ty děvko, a zadarmo ti nastřelím umělý prsa,“ pohrozil jí. „Ani hnout – to platí pro oba. A už to nebudu opakovat.“

Jeden střelec. Jedna zbraň. Belknap se postavil před Andreu a zaštítil jí vlastním tělem. Pokud by ten chlap dostal rozkaz střílet, už by to dávno udělal. Zřejmě měl použít pistoli pouze v případě ohrožení akce. Belknap zabořil ruce do kapes a udělal dlouhý krok směrem ke střelci. „Chcete moji peněženku? O tohle tu běží?“

V mužových očích spatřil nejistotu. Nejdůležitější zbraní každého agenta jsou ruce. Žádný profesionál by si je dobrovolně nesvázal tak jako Belknap. Kdyby se k němu přiblížil s rukama zvednutýma do úrovně ramen, hubený pistolník by okamžitě odhadl jeho manévr. Vždyť ho totéž učili při výcviku. I s rukama vysoko by Belknap působil jako hrozba. Když je protivník nadosah, nebezpečí roste.

„Vyřiďte Burkeovi, že pokud chce po kunčoftovi peníze, tak ať si pohlídá, aby se holky neflákaly.“ Belknap mluvil důvěrným tónem, jako „chlap s chlapem“.

„Už ani krok!“ Rozkaz zněl nekompromisně, avšak mužova nejistota očividně rostla. Opravdu je to ten, koho hledali?

Belknap na něj nedbal. „Vžijte se do mé situace,“ dodal Belknap a opět se o něco přiblížil. Byl už dostatečně blízko, že cítil jeho cigarety i pot. „Něco vám na vašeho šéfa prozradím, ale nechci, aby to tahle děvka slyšela.“

Belknap sebou najednou trhl a udeřil chlapa čelem do obličeje, a než se ten ubožák zhroutil na podlahu, vykroutil mu pistoli z ruky.

„Andreo, poslouchejte mě,“ oslovil ji naléhavě. „V hale byli tři fízlové a jeden z nich sem možná za patnáct vteřin dorazí. Ostatní vás nepoznají. Musíte udělat přesně to, co vám řeknu.“

Klekl si, prošacoval ochablému muži kapsy a vytáhl poloprázdnou krabičku camelek a jednorázový zapalovač.

Andrea těžce oddychovala. Na okamžik dokázala potlačit hrůzu, ve vypjaté situaci na ni vlastně ani neměla čas. Vnitřně však tušila, že se strach brzy vrátí.

„Vezměte si to.“ Podal jí cigarety a zapalovač.

Mlčky přikývla.

Belknap jí při řeči hleděl do očí, jako by chtěl míst jistotu, že ho vnímá. „Vyjdete ven zadním východem jako manažerka, která si na chvíli odskočila zakouřit. Pět kroků ode dveří se zastavíte. Otočíte se čelem k hotelu. Otevřete kabelku. Vytáhnete cigaretu. Zapálíte si ji. Ta cigareta je pro vás jako kyslík. Pak vykročíte směrem k ulici, jako že si potřebujete koupit další cigarety. Nezastavujte se. Na jih odsud jsou hotely se stanovištěm taxíků. Do jednoho nastoupíte, pojedete do centra Durhamu a tam se budete držet na veřejných místech – kolem obchodů a tak.“

„Pojeďte se mnou,“ zašeptala. „Prosím.“

Zatřásl hlavou. „To bohužel nejde. Čekají na mě.“

„A co budete dělat? Ten chlap…, on vás chtěl…“

Belknap uslyšel kroky z místnosti, kde se ukládala zavazadla. „Toužíte po cigaretě,“ zdůraznil ji tiše, ale naléhavě. „Kouř je pro vás jako kyslík. Už běžte!“

Její ramena lehce ztuhla a Belknap uviděl, že pochopila situaci. Strčila si balíček cigaret do kabelky a beze slova vyšla zadními dveřmi. Věděl, že když ta ženská dostane roli, dokáže ji zahrát. A on jí právě jednu dal. Neměl o ni obavy.

Pokud šlo o něj, takovou jistotu zdaleka necítil.

Zabodl prst do knoflíku služebního výtahu. Zaslechl hlomoz padajících zavazadel. Jeden z agentů se zřejmě oddělil od jednotky v hale a vydal se prohledat vnitřní prostory. Správný krok: jeho kolegové střežící jiné východy nepochybně nahlásili, že se hledaný objekt dosud neobjevil.

Znovu stiskl přivolávací knoflík výtahu. Potrvá jen vteřiny, než agent zjistí, že se Belknap neskrývá mezi bagáží, a vydá se pátrat do zadní části hotelu.

Kabina výtahu se otevřela a Belknap nastoupil. Téměř bezmyšlenkovitě stiskl tlačítko do čtvrtého patra. Dveře se prudce zasunuly a kabina se dala do pohybu.

Zavřel oči, zklidnil tep a zvažoval možnosti. Musel počítat s tím, že ho viděli nastupovat do zdviže – v tom případě by další členové oddílu mohli zamířit do čtvrtého patra jinými výtahy, nebo jednoduše vyběhnout po schodech. Nahoře vyrazil chodbou a hledal vozík s ručníky či otevřené dveře. Jeho náskok před pronásledovateli, pokud vůbec nějaký měl, se dal měřit na vteřiny.

Otevřené dveře. Díkybohu! Pokoj se právě nacházel ve fázi úklidu: prostěradlo a deka byly úhledně složené v nohách postele, polštář načechraný na svém místě. Strojově se pohybující pokojská ve světlemodré uniformě ho uvítala španělským přízvukem: „Dobrý odpoledne, pane.“ Pokládala ho za hotelového hosta. „Zrovna končím,“ dodala.

Nahle zaječela a Belknap si uvědomil, že ho opustilo štěstí. Když se otočil, spatřil dva ozbrojené muže, kteří vpadli do pokoje. Jeden z nich obrátil pokojskou čelem vzad, vystrčil ji z pokoje a postavil se na stráž vedle dveří.

Belknap si měřil oba agenty a snažil se normálně dýchat. Žádný z nich předtím nehlídkoval v hale; viděl je poprvé v životě. Jeden vypadal trochu jako Filipínec, ale s dlouhými údy a vyvinutými svaly dobře živeného Američana. Dítě domorodé matky a vojáka ze základny, usoudil Belknap. Druhý byl statnější a tmavý: měl vyholenou lebku, která se leskla jako ebenové dřevo. Oba třímali automatické zbraně s krátkou hlavní, rukojetí z polymerů a zahnutým zásobníkem obsahujícím třicet nábojů ráže 9 mm. Při plné palbě by zbraň pravděpodobně dokázala vystřílet všech třicet ran během několika vteřin.

„Lehnout na podlahu.“ Černoch promluvil jako první. Jeho hlas byl suverénní a strašidelně klidný. „Spojit ruce za hlavou. Kotníky přes sebe. Vždyť to znáte.“ Počínal si jako učitel autoškoly, který říká žákovi, aby pustil spojku. „Ihned.“

Rinehart se vždycky ošíval, když Belknap mluvil o štěstí. Napadlo tě někdy, že to tvoje „štěstí“ ti akorát pomáhá z malérů, do kterých tě navezla smůla?

„Nebudu to opakovat,“ dodal muž, jako by se nechumelilo.

Já bych byl taky v klidu, kdybych mířil samopalem na člověka s pistolí schovanou v kapse.

„To ani není třeba,“ odpověděl Belknap. „Jako kolega vám můžu říct, že jste zatím odvedli fakt špičkovou práci. Ale kdybych psal hlášení o provedené akci, asi bych nadnesl otázku střeliva. Hotelové stěny bývají strašně tenké. Předpokládám, že používáte běžnou munici z výzbroje NATO. To znamená, že jedna rána dokáže prorazit pět takových zdí. Máte ty věcičky nastavené na dávku tří střel? Nebo jen jednotlivě?“

Oba muži si vyměnili pohledy. „Na plnou palbu,“ pravil černoch.

„Aha, tak to je pech.“ Prasklina v brnění: ten chlap mu odpověděl. Bezmezně věřili ve svou převahu a měli k tomu důvod. Belknapovou jedinou nadějí bylo najít způsob, jak tu sebedůvěru využít ve vlastní prospěch. „Bezpečnostní otázky jste moc neřešili, co?“

„Na zem, nebo střelím.“ Černoch vyřkl ta slova tónem člověka, který zabil dost lidí na to, aby vzniklou situaci považoval jen za drobnou lapálii. Pýcha mu zároveň bránila upravit palebný režim zbraně. Nechtěl ztratit tvář před kolegou.

Přísně tajný záchranný oddíl. Belknap věděl, že pokud chce přežít, měl by se vzdát. Jenže podobné speciální akce nekončily u soudu nebo v titulcích novin. Jakmile by ho „zachránili“, mohl se nejspíš těšit na léta vězení v nějakém utajeném kriminále v západní Virginii, případně kdesi na polském venkově. Svého života si necenil natolik, aby pro něj byla kapitulace lákavou možností.

„Zaprvé je od vás velice nezodpovědné užívat plnou palbu uprostřed nevinných civilistů,“ řekl Belknap stylem instruktora výcviku. „Když jsem začínal v oboru, vy dva jste ještě cucali dudlíky, tak mě laskavě poslouchejte. Plná palba proti hotelové zdi ze sádrokartonu? Hlášení o akci se bude psát úplně samo. Klasická začátečnická chyba: na tak jemnou práci musíte se štětečkem z velbloudí srsti, a ne s válečkem, vy chytráci.“ Zatímco mluvil, přešel k oknu. „Ale já vám z toho pomůžu. Máme tady okno.“

Ten, co vypadal jako poloviční Filipínec, se ušklíbl. „Ale, tak vy jste si ráčil všimnout? A hoteloví hosté ve vzduchu nelítají, viďte.“

„Kdo vás sakra školil?“ obořil se na něj Belknap. „Jen mi, prosím vás, neříkejte, že jsem to byl já. Ne, vaše ksichty bych určitě poznal. Takže než budete muset vysvětlovat Willovi Garrisonovi, proč dva hoši se samopaly zpackali záchrannou operaci a museli střílet na neozbrojeného člověka“ – okořenil svou lež jménem, které znali – „což má do úspěšné mise daleko, jak se snad shodneme, položím vám jednu otázku. Jak daleko doletí devítimilimetrová kulka?“

„Nejsme vaši žáčci,“ odfrkl si větší ze střelců.

„Vysokorychlostní náboj, jaké tu máte, zvládne přes tři kilometry. Tři tisíce metrů. Když to přepnete na trojitou ránu, musíte počítat s tím, že třetí projektil vlastně letí řídkým vzduchem v brázdě, kterou mu udělaly první dva. A teď se podíváme, jak bude asi vypadat přirozená trajektorie.“ Otočil se k nim zády a otevřel okno sahající od podlahy ke stropu, jež vedlo na úzký balkon.

„Hele, Denny,“ prohodil vykrmený Asiat ke svému parťákovi, „já už vím, co napíšu do hlášení. Cíl byl zneškodněn, protože strašně otravoval.“

Belknap na něj nedbal. „Jak jste si možná všimli, nacházíme se v poměrně zastavěné a hustě osídlené oblasti.“ Ukázal směrem ke kancelářské budově ze skla a oceli na druhé straně nedaleké silnice, ale ve skutečnosti se soustředil na velký bazén, který bylo z balkónu vidět. Před rušnou ulicí jej chránil vysoký živý plot z rododendronů.

Černoch se s nenuceným úsměvem přikrčil a dál mířil na střed Belknapova těla, nyní však šikmo vzhůru. „Řekl bych, trajektorie se dá lehce změnit. Plácáte nesmysly.“

„Tak se podívejte pořádně,“ nedal se Belknap. „Měli jste udělat to, co já.“ Vstoupil na balkon a odhadl vzdálenost k bazénu.

„Ten vůl si myslí, že bude natahovat čas,“ utrousil druhý střelec s odporným smíchem.

„Jen se vás snažím něco naučit,“ pokračoval Belknap. „Protože jestli chcete, Denny, střílet z podřepu jako na rýžovém poli, váš terč by měl být o něco výš.“ Jako by to chtěl předvést, znovu se otočil k agentům zády a vylezl na ocelové zábradlí, jehož výška nepochybně odpovídala nějakému předpisu o bezpečnosti dětí. A co bezpečnost dospělých na útěku? Našel vratkou rovnováhu, ze všech sil se odrazil do vzduchu a zmizel ze scény.

Uslyšel třeskot střelby, jako když spustí motorová pila: režim plné palby vyprazdňoval jejich zbraně rychlostí osmi set ran za minutu, zásobník obsahující třicet nábojů se tudíž vyčerpal zhruba po dvou vteřinách. Pokud to slyšíš, netrefili tě. Nepodařilo se jim odhadnout jeho manévr a moment překvapení získal Belknapovi rozhodující výhodu.

Řítil se dolů, avšak ve volném pádu měl dojem, že stojí ve vzduchu a země se řítí proti němu, je stále blíž a blíž. Měl snad tři vteřiny na to, aby se narovnal a zformoval tělo do tvaru čepele, jež rozčísne hladinu. Z takové výšky se nedalo skákat do vody po hlavě. Dolů se raději ani nedíval: jestli se přepočítal a přistane na betonu, stejně už na ničem nezáleželo. Musel vycházet z toho, že dopadne tam, kam plánoval, tedy do hlubšího konce bazénu. Pro tělo padající z výšky dvaceti metrů není voda měkkou a poddajnou hmotou: je tvrdá, houževnatá a čím větší plochou na ni člověk dopadne, tím větší rána. Při výcviku se naučil základní rovnici: faktor tvaru krát hustota vody krát kvadrát rychlosti. Je to jako by vás někdo vzal fošnou přes bosá chodidla, vybavila se mu slova jednoho profesionálního skokana. Na hladinu se přiřítí rychlostí přes šedesát kilometrů za hodinu. Problém není dopadnout, ale zastavit se, pravil ten potápěč.

Svou rychlost Belknap ovlivnit nemohl. Nemohl změnit ani skutečnost, že voda je více než osmsetkrát hustší než vzduch. Zbývalo jen snížit faktor tvaru – dát nohy k sobě, natočit se kolmo k vodě, zvednout ruce nad hlavu a spojit dlaně. Šlehl pohledem po autech na sousední silnici a i když nepochybně ujížděla nejméně šedesátikilometrovou rychlostí, jemu připadalo, že se vlečou hlemýždím tempem, pokud úplně nestojí. V posledním okamžiku před dopadem do vody se Belknap zhluboka nadechl, co nejvíc naplnil plíce vzduchem a připravil se na to, nač se připravit vůbec nedá.

Ucítil strašlivou ránu, jež otřásla celým jeho tělem: páteří, každým kloubem i šlachou.

Už si skoro myslel, že se nedočká, ale paradoxně to přišlo dřív, než předpokládal. Udělal, co se dalo, přesto si připadal naprosto nepřipravený. Po šoku z drtivého nárazu si začal uvědomovat další pocity, například chlad a konejšivé laskání vody, která jako by se mu chtěla omluvit za předchozí ránu a zmírňovala jeho cestu na dno. Chlad se změnil v teplo, nepříjemné teplo, a v příští chvíli se začal dusit. V hlavě mu bliklo varování: nenadechuj se. Ucítil pod sebou pevnou zem – dno bazénu. Klesl ještě hlouběji, co nejvíc pokrčil nohy v kolenou a pak vystřelil k hladině ležící o čtyři metry výš. Teprve když volně zamával rukou před obličejem a přesvědčil se, že už není pod vodou, odvážil se nadechnout.

Čas byl však dál jeho nepřítelem. Vyškrábal se z bazénu a převalil na kamennou dlažbu.

Nenamáhal se zvednout oči k oknu, ze kterého vyskočil. Střelci byli vyzbrojení na boj zblízka. Nebyli to žádní odstřelovači, neměli pušky vhodné pro přesnou palbu na větší vzdálenosti a kolem bazénu se navíc pohybovalo příliš civilistů, což v podstatě vylučovalo použití jejich samopalů.

S velkým úsilím se zvedl na nohy. Celá dolní část těla ho bolela jako jedná velká modřina. Místo svalů měl huspeninu a než se stačil napřímit, zhroutil se k zemi. Ne! Teď to přece nevzdá. Do útrob se mu vyplavil andrenalin, který napjal veškerá svalová vlákna, jako by někdo natahoval kolíky houslí. Rozběhl se – nevěděl, jestli dokáže chodit, ale běžet mohl – a našel malý otvor ve stěně z rododendronů. Kvůli nasáklému oblečení s sebou musel vláčet nejméně pět kilogramů navíc a – jak si uvědomil, když málem vstoupil do cesty rychlému a nehlučnému autu – vůbec nic neslyšel: voda z bazénu mu zřejmě ucpala oba zvukovody. Chodidla měl jako dva jehelníčky, takže necítil asfalt pod nohama. Namísto fyzického vnímání a hmatových vjemů jen bodavá bolest a vlny spalujícího žáru.

Ale nechytili ho. Ještě ho „nezachránili“. Jeho protivníci prohrávali – zatím.

Belknap přeběhl rušnou silnici. Využíval přitom dvou či třívteřinových přestávek mezi vozidly – kdyby zakopl nebo byl jen o chvíli pomalejší, než měl, skončil by na nárazníku přijíždějící dodávky. Pak zamířil přes další křižovatku.

O ulici dál uviděl řadu domků se samostatnými garážemi. Většina z nich vypadala temně a opuštěně: čekala, až se majitelé vrátí z práce. Belknap vpadl bočními dveřmi do jedné z garáží a schoval se za hromadu pneumatik. Když jeho oči uvykly šeru, spatřil obrys sousoší zahradní techniky na benzin – vysavač listí, sekačku, kypřič půdy se zuby ucpanými starou trávou. Důkaz nárazového nadšení. Někdo všechny ty hračky nepochybně zakoupil po dlouhém vybírání a porovnávání cen, pak je párkrát použil a nechal rezivět. Vdechoval povědomé pachy staré gumy a motorového oleje a pokusil se nalézt pohodlnou polohu. Zůstane tam, dokud mu neuschnou šaty.

Mohl se uchýlit na množství různých míst, takže záchranný tým neměl důvod setrvávat na místě, obzvlášť po střelbě v hotelu, jež vzbudila nežádoucí pozornost. Dalo se očekávat, že skupina se rozptýlí a bude čekat, kde na něj znovu natrefí. Belknap proto musel po příštích šest hodin zůstat v klidu, provázen jen bolestí připomínající krutý zánět zubu, který se rozšířil do celého těla. Naštěstí však neměl nic zlomeného ani roztrženého. Čas všechno zhojí, a když si Belknap v duchu přehrával předchozí události, dobře si uvědomoval, že tělesné útrapy jako obvykle převáží jediná věc, která měla tu moc. Hněv.

16

LOS ANGELES

„Je mi líto, pane,“ pravil statný muž v černém stojící u sametových šňůr před luxusním nočním klubem na bulváru Sunset nedaleko ulice Larrabee. Spojoval v sobě funkce vrátného a vyhazovače. „Dneska tady máme soukromou společnost.“

V celém Los Angeles nebylo exkluzivnějšího podniku než Cobra Room a pořízek měl zajistit, aby tomu tak zůstalo. Chodili sem hlavně boháči a slavné osobnosti. Různí otrapové, nohsledi a snobové by mohli vzácnou klientelu rychle odradit. Obrovitý dveřník většinu večera s neochvějnou zdvořilostí opakoval variace jediné formulky: soukromá oslava, vstup zakázán. Jedině lidé, kteří prošli sítem jeho ostřížího zraku, dostali povolení vstoupit a prosmýkli se dovnitř davem neúspěšných žadatelů, jichž byla drtivá většina.

„Promiňte, slečno,“ řekl muž. „Dnes je tu soukromý večírek. Nemůžu vás pustit dovnitř.“ Nebo: „Je mi líto, pane. Uzavřená oslava. Cizím vstup zakázán.“

„Ale já jdu za kamarádem,“ žadonili příchozí, kteří toužili proniknout do klubu, jako by tenhle trik nezkoušely každý večer desítky jemu podobných.

Rázné zavrtění hlavou. „Bohužel. Výjimky se nepřipouští.“

Odbarvená blondýna s hlubokým výstřihem a imitací bot Jimmy Choos zašátrala v drobné černé kabelce, aby si zajistila vstup s pomocí úplatku. „To ne, paní, děkuji,“ upozornil ji dveřník. Vlasy byly zřejmě výsledkem domácí práce: dobrý kadeřnický salon by nepochybně vytvořil přirozenější účes. „Musíte odejít.“

Muž, který si říkal pan Jones, už půl hodiny pozoroval dění přede dveřmi Cobra Room zpoza kouřového skla limuzíny zaparkované opodál na druhé straně ulice. Pan Smith, jeho společník, mu předem připravil půdu.

Podíval se na hodinky. Měl na sobě černé manšestrové kalhoty, svetr od Helmuta Langa, hedvábnou bundu na zip a černé sportovní boty. Kostým – rádoby ležérní, avšak marnotratně drahý oděv typický pro místní celebrity – by sám o sobě nestačil, ale mohl mu jedině pomoci. Nechal řidiče objet blok domů a zastavil přímo před Cobra Room. Pak si nasadil sluneční brýle a volným krokem zamířil ke dveřím.

Strážcovým očím posazeným daleko od sebe téměř nic neuniklo a tohle už vůbec ne. Blondýna se náhle vrhla k panu Jonesovi.

„No né, že vy jste Trevor Avery?“ vyjekla. „Musím to říct holkám. My vás přímo zbožňujeme.“ Nadšeně pištěla a chytila muže v drahém svetru za obě ruce. „Počkejte tady chvilku! Prosím, prosím!“

„Vážená,“ varoval ji vyhazovač.

„Vy se nedíváte na Venice Beach?“ zeptala se strážného v narážce na televizní pořad oblíbený mezi mládeží.

„Ne, nedívám,“ odtušil muž stroze.

„Prosím, nemohl byste nás spolu vyfotit mobilem? To by bylo žůžo!“

Pan Jones se otočil k dveřníkovi. „Tohle přímo nesnáším,“ zamumlal.

„Běžte dovnitř, pane,“ řekl mu hromotluk, odepnul z mosazného sloupku sametovou šňůru a usmál se na nového hosta. Rozhodnutí bylo náhle snadné. „A vy, madam,“ – pohled, který by snad zmrazil maso – „laskavě odejděte. Ihned. Jak jsem řekl, je to soukromá akce.“

Blondýna se mrzutě vzdálila, otevřela malou kabelku a nepochybně sevřela stodolarovou bankovku, kterou jí nenápadně podstrčil pan Smith.

Pan Jones byl uvnitř. Jakmile se trochu rozkoukal ve sporém osvětlení, všiml si losangeleského developera Eliho Littlea, který seděl v jedné z černých umělohmotných kójí. Jeho bílé vlasy zářily v krvavě rudých reflektorech. U stolu s ním seděl mladý filmový režisér, jenž právě získal cenu na festivalu Sundance, jeden studiový manažer ze staré školy, slavný hudební magnát a herečka, která měla svůj vlastní seriál na stanici HBO. Zvěsti o spojení developera s organizovaným zločinem přitahovaly hollywoodské hvězdičky, které lákalo všechno, co mělo příchuť zakázaného ovoce.

Pan Jones s úsměvem na tváři přešel malým sálem, aby získal lepší výhled na svůj cíl. Developer, jehož obvykle střežila početná ochranka, divoce gestikuloval a tvářil se naprosto spokojeně, jako ryba ve svém vlastním akváriu.

Neměl tušení, že do nádrže právě vplul žralok.

DOLNÍ MANHATTAN, NEW YORK

Andrea Bancroftová seděla u večeře a srkala už třetí šálek kávy slabé jako splašky, kterou si s nechutí nalila ze skleněné konvice. Očima stále lpěla na chodníku. Ve výhledu přes výlohu jí jen drobně bránil křiklavý znak restaurace Greengrove a laminovaný jídelníček nalepený hned vedle dveří. Kdyby hledala soukromí, poohlédla by se po lepším místě, ale Belknap měl vlastní hlavu.

Byla úplně rozklepaná a nedokázala to zakrýt. Vstupovala do jiného světa. Světa léček a pastí, jehož obyvatelé běžně tasili zbraně a stříleli. Světa, kde život neměl žádnou cenu a za pravdu se draze platilo. Všimla si, že svírá hrnek tak silně, až měla bílé klouby. Seber se, přikazovala si v duchu. Seber se. Byl to Belknapův svět a on věděl, jak se v něm pohybovat. Ale její svět to nebyl.

Nebo ano?

Nejistota a strach na ni narážely jako mořské vlny na hráz. Mohla Belknapovi věřit? A mohla si dovolit opak? Vzpomněla si, jak se postavil mezi ni a střelce a zachránil ji nejen svými slovy, ale i činy. Nešli však po ní, ale po něm – a proč vlastně? Jeho odpovědi byly k zešílení mlhavé, ale vyplývalo z nich, že to na něj někdo nastražil. Což ovšem tvrdí všichni podezřelí. Neměla důvod mu důvěřovat. Bůhvíproč mu ovšem důvěřovala.

A co Paul Bancroft? Skutečně se nadace mohla podílet na únosu, jímž byl Belknap doslova posedlý? Paul ji ujistil, že jediným cílem skupiny Théta je konat dobro. I jemu z nějakého důvodu věřila.

„Překvapuje mě, že jste přišla.“ Belknapův hlas.

Otočila se a uviděla, že vklouzl na lavici vedle ní. „Po všech těch krásných věcech, co jsme spolu zažili?“ Řekla to kousavě, ale nemyslela to zle.

„Tak nějak.“ Pokrčil rameny. „Jak dlouho už do sebe lijete tu břečku?“

„Máte pravdu, kafe to rozhodně není.“ Znovu si usrkla. „Neviděla jsem vás přijít.“

Belknap pohodil hlavou dozadu, ke vchodu pro zaměstnance. „Doufám, že ani nikdo jiný.“ Mluvil lhostejným, téměř samolibým tónem, Andrea však poznala, že je ostražitý. Jeho oči těkaly po sále, pročesávaly chodník před lokálem a klouzaly po okolních stolech i lavicích. Bůh vidí i vrabečka padajícího z nebe: vzpomněla si na slova starého spirituálu. Něco jí napovídalo, že ani Belknapovi by padající vrabec neunikl.

„To, co se stalo v hotelu – promiňte, ale úplně se to vymyká chápání.“ Chtěla dodat: Díkybohu, že se vám nic nestalo, ale ovládla se. Nevěděla proč.

„Hotel byl rezervovaný na ověřené krycí jméno,“ sdělil jí Belknap svým tichým drsným hlasem. Měl na sobě bavlněnou sportovní košili, olivově zelenou, a ona pod látkou rozeznávala obrysy jeho silných svalů. „Falešná legenda člověka ochrání před nepřáteli z vnějšího světa. Ale nemůže ho ochránit před nepřáteli uvnitř agentury. Byla to oficiální záchranná skupina Konzulárních operací.“

Opět se napila teplé tekutiny bez chuti. „Ten chlap v zákulisí hotelu. Vážně jsem myslela, že by mě zastřelil. Takoví lidé…“ Zavrtěla hlavou.

„Agent programu zvláštního přístupu. ZP dalece překračuje běžnou bezpečnostní klasifikací. Znamená to, že mimo bezprostřední hráče nic neunikne. O některých podobných akcí může vědět jen pět nebo šest lidí v celé zemi.“

„Včetně prezidenta?“

„Někdy ano. Někdy ne.“

„Takže tohle je ta parta gaunerů s bouchačkou, proti kterým jdete. Začínáte si získávat moje sympatie.“

Belknap zavrtěl hlavou. „S tím radši opatrně. Viděla jste jich v akci jen pár a vyděsilo vás to.“

„To bych prosila,“ vyhrkla.

„A pravda je taková, že k nim patřím i já. Akorát ne v tuhle chvíli.“

„Ale…“

„Měla byste vědět, kdo jsem. Tak to bude lepší. Dělal jsem totéž co oni. Mohl bych být jedním z nich.“

„Takže se nabízí zásadní otázka. Jestli vám nevěří vlastní kolegové, proč bych vám sakra měla věřit já?“

„Nikdy jsem neřekl, že mi nevěří.“ Jeho břidlicové oči vypadaly skoro bezelstně. „Dostali za úkol mě spoutat a vsadit za mříže. To neznamená, že by se mi nedalo věřit. Možná je to dokonce tak, že jsem pro né příliš důvěryhodná osoba. Oni o ničem nerozhodují. Jen vykonávají cizí rozkazy. Nic jim nezazlívám. Jak říkám, sám jsem k nim patřil. Jediný rozdíl je, že já bych asi provedl stopování na vlastní pěst. Možná i zadržení. Tohle mi vždycky šlo.“

„Stopování?“

„To je moje práce, Andreo. Hledám lidi. Obvykle takové, kteří nechtějí, aby je někdo našel.“

„A jste v tom dobrý?“

„Nejspíš ten nejlepší,“ odtušil. Jeho odpověď nezněla vůbec chvástavé. Pronesl ji tak, jako by sděloval svou výšku nebo datum narození.

„A vaši kolegové si to taky myslí.“

Přikývl. „Dali mi přezdívku Ohař. Jak říkám, je to moje práce.“

Závan levné voňavky z drogerie oznámil příchod servírky. Měla jahodové vlasy a útlou postavu, tedy až na ňadra velká jako melouny. Košili měla rozepnutou po třetí knoflíček. „Co si dáte?“ zeptala se ho.

„Je tam Benny?“

„Jo.“

„Tak mu řekněte, ať nám udělá tu svoji topinku s italským sýrem mascarpone,“ požádal ji Belknap.

„Ta je výborná, co?“ zavýskla číšnice. „Už jsem taky jednu měla. Jasně, vyřídím.“

„Buďte tak hodná,“ mrkl na ni Belknap. „Dáme si dvě.“ Pak jí něco tiše řekl. Andrea všechno nezachytila, ale bylo to cosi o chlápkovi, kterému se snažil vyhnout, a že by mu mohla trochu píchnout.

„Budu mít oči na stopkách,“ odvětila tlumeně a mrkla. Její korálové růžový jazyk v koutku úst připomínal třešničku na dortu.

„Vidím, že se seznamujete snadno,“ prohodila Andrea poněkud podrážděným tónem, jímž překvapila sama sebe. Snad na něj proboha nežárlila?

„Nemáme moc času,“ oznámil jí Belknap. Zdálo se, že zálibně sleduje servírku, a když se k ní otočil, choval se zcela věcně. Andrea z nějakého důvodu cítila zklamání. Tiše mu popsala zážitky z předchozího dne. Svalnatý agent jí nevzrušeně naslouchal. Až když mu řekla o telefonátu do Dubaje, konečně zvedl obočí.

„Takže jak mi to vysvětlíte?“ zeptala se Andrea. „Čím mě chcete přesvědčit, že nekecáte?“

„Přesměrování hlavní linky. Jestli získali přístup k počítačům ISDN, netrvalo by to víc než třicet vteřin. Kolik času uběhlo od chvíle, kdy jste jim dala číslo, do vašeho zavolání?“

„Určitě víc než půl minuty,“ připustila Andrea. „Kristepane, já nevím co si mám myslet. Proč bych měla věřit zrovna vaší verzi?“

„Protože je náhodou pravdivá.“

„Tvrdíte vy.“ Sklopila zrak a zadívala se do hrnku, jako by chtěla vyčíst osud z kávové sedliny. „A co mi říkal o matce – je to koneckonců docela možné. Vlastně pravděpodobnější než jiné možnosti, racionálně vzato. Co když má pravdu a já jen bojuju s výplody svojí fantazie? To mě děsí. Vždyť já ani nevím, proč tu s vámi sedím.“

Belknap přikývl. „Neměla byste. Racionálně vzato.“

„Takže souhlasíte.“

„Poskytli vám solidní a dobře připravená vysvětlení. Proč jim nevěřit. Věřte všemu, co vám napovídali, a budete dlouho a šťastně žít. Kupte ten luxusní byt v Tribece, o kterém jste mi vyprávěla. Měla byste se bavit s bytovým architektem o ukázkách zařízení. Místo toho tady tvrdnete se mnou.“ Předklonil se. „Proč asi?“

Andrea ucítila na tváři srbění. V ústech jí vyschlo.

„Protože,“ pokračoval Belknap, „jste mu nevěřila.“

Napila se ze sklenky vody s ledem a původně plánované usrknutí se změnilo v dlouhý hlt. Když sklenici položila, byla prázdná.

„My dva máme něco společného. Okamžitě vycítíme, když jsou věci v pořádku jen zdánlivě. Dali vám rozumné a řádné vysvětlení. Jenže vám to stejně nějak nesedělo. Nejste si jistá, co se vám na něm nezdá. Ale víte, že tam něco je.“

„Nedělejte, prosím vás, že mě znáte.“

„Jen říkám, co vidím. Hodně pravdivých věcí postrádá logiku. Vy si to uvědomujete. Někdo se vám pokusil logicky vysvětlit zmatek, který jste měla v hlavě. A skutečností je, že vy o tom pořád nejste stoprocentně přesvědčená. Protože jinak byste tady nebyla a nepila to nejhorší kafe na dolním Manhattanu.“

„Možná,“ odpověděla rozechvěle. „Ale třeba jsem přišla jen z vděčnosti.“

„Ale jděte. Nebýt mě, nepotřebovala byste zachraňovat.“

Andrea se zkoumavě zahleděla do Belknapovy tváře a zkoušela si představit, jak by jí asi připadal, kdyby se potkali poprvé. Viděla by před sebou statného a drsně pohledného chlapa, ze kterého, ano, šel trochu strach. Jeho mohutné pevné svaly nebyly výsledkem usilovného cvičení v posilovně. Nevypadaly pěstěně, ale sukovitě: svaly na práci, ne jen na ukázku. A čišelo z něj ještě něco jiného: sebeovládání člověka, který by se snadno mohl utrhnout ze řetězu. Surovce? Ano, svým způsobem. Ale víc než to. I ze samotné jeho osobnosti vyzařovala jakási prudkost.

„Jak to, že pokaždé, když si o vás chci myslet něco hezkého,“ řekla po chvíli, „vy se mi to snažíte vymluvit?“

„Představte si jezero, velice hluboké a velice temné. Vaše bárka je vratká. Přesvědčovali vás, že v tom jezeře bydlí jen krásné malé rybičky. Jenže vám se tomu podvědomě nechce věřit. Připadá vám, že tam dole číhá nějaká strašlivá velká obluda.“

„Jezero,“ zamyslela se Andrea. „Jako je Inver Brass. Takže vy myslíte, že Paul Bancroft oživil Inver Brass? Je to Genesis?“

„Co byste řekla?“

„Já nevím.“

„Koukněte, musíte vycházet z toho, že vám navykládal jen lži.“

„Ale já to tak necítím,“ namítla Andrea. „To by bylo až moc prosté, a Paul Bancroft není jednoduchý člověk. Myslím, že na tom, co mi řekl, bylo hodně pravdy. Jen ji možná nedokážeme plně pochopit.“

„Mluvíte o chlápkovi z masa a kostí, ne o nějakém řeckém bohovi,“ vyštěkl Belknap.

„Vy ho neznáte.“

„Nebuďte si tak jistá. Strávil jsem pětadvacet let lovením různých pitomců. Když jdete k jádru věci, všichni jsou si podobní.“

Andrea zavrtěla hlavou. „Ne, takového člověka jste nikdy nepoznal. U toho musíte začít.“

„Dejte pokoj. Vsadím se, že si neoblíká obě nohavice najednou.“

„Moc vtipné, Todde,“ utrousila s podivnou hořkostí. Vzápětí ucítila, že se červená: poprvé ho oslovila křestním jménem. Přemítala, zda si toho také všiml. „Paul Bancroft je nejchytřejší člověk, se kterým se my dva kdy potkáme. Když byl na Institutu pokročilých studií, běžně vedl rozpravy s velikány – Kurtem Godelem, Robertem Oppenheimerem, Freemanem Dysonem a dokonce i se samotným Albertem Einsteinem – a oni se s ním bavili jako se sobě rovným. Rozumíte? Jako s kolegou.“ Odmlčela se, ale jen proto, aby nabrala dech. „Možná vám přijde jednodušší posuzovat jiné lidi podle sebe, ale nemáte tušení, jak směšně zní, když takhle mluvíte o Paulu Bancroftovi.“ Překvapilo ji, s jakým zanícením se na něj obořila. Snad stále doufala, že Bancroft je nevinen – že její obavy a podezření byly zbytečné. Ale pokud ne a Belknap by Paula Bancrofta podcenil, už by mu nic nepomohlo.

„Uklidněte se, sakra,“ zpražil ji Balknep. „Na čí straně vlastně jste? Zdá se, že vás ten geniální mozek úplně uhranul. On dobře ví, na jakou strunku zahrát.“

„Běžte někam,“ zasyčela Andrea. „Poslouchal jste vůbec, co jsem vám říkala o skupině Théta?“

„To si pište, a naskočila mi z toho husí kůže, jestli vás to uspokojí.“

„Pokud to má znamenat, že jste aspoň ve vzdáleném kontaktu s realitou, tak mě to uspokojí.“

Belknapův výraz potemněl. „Vy mi tu vyprávíte o duchovním vůdci, který má víc peněz než strýček Skrblík a bláznivou vizionářskou představu o zlepšení lidstva. Takoví lidé obvykle napáchají víc škody než opravdoví zločinci.“

Andrea pomalu přikývla. Ano, právě utopické plány doktora Bancrofta ji mrazily nejvíc. Belknapův poněkud hrubý názor nebyl daleko od pravdy. Vznešené teorie a velké myšlenky se staly hybnými silami historie. Kvůli utopii povraždila Světlá stezka tisíce Peruánců. Na vražedných polích v Kambodži zahynuly miliony lidí. Idealismus zabil stejné množství lidí jako nenávist. „Nevím, čeho všeho by byl schopen, kdyby si myslel, že to splní svůj účel.“

„Přesně tak,“ přitakal Belknap. „Vsadím se, že překročil určitou hranici, možná už dávno. Sám řídí závod a plní volební urny lidských osudů. A jak říkáte, udělal by cokoli, úplně cokoli, co může podle těch svých teorií ospravedlnit.“

„Ale stejně si nemyslím, že je Genesis.“

„Z čeho tak soudíte?“

„Myslíte, že se pletu?“

„Ne,“ odvětil a očima bloudil po ulici. „Myslím, že máte pravdu. Ale mám dojem, že do toho nějak zapadá. Je tady určité spojení – přítel nebo nepřítel, spolupracovník nebo mstitel, nevím co ještě. Ale souvislost existuje. Pravděpodobně složitá pavučina souvislostí. A Jared Rinehart se do ní zapletl. Možná i vaše matka.“

Andrea se zachvěla. „Ale jestli Genesis není můj bratranec, tak kdo tedy?“

Belknapův pohled znovu přelétl po okolí. „Když jsem byl ve Washingtonu, jedna známá mi o Genesisovi prozradila pár informací,“ vysoukal ze sebe. „Mají podezření, že by to mohl být magnát z Estonska. Gangster, který se při privatizaci státního průmyslu obohatil o miliardy a navíc získal moc nad významnou částí sovětského arzenálu. Kšeftuje se zbraněmi ve velkém.“

„Obchodník se zbraněmi?“ To jí znělo divně. Obávala se, že se Belknap znovu snaží zjednodušit protivníka na svou úroveň.

„Bavíme se o člověku, který rozprostřel chapadla po celém světě. O člověku s opravdu globálním dosahem a globální mocí. Je to druh obchodu, který překračuje hranice států stejně snadno jako ptáci na nebi nebo ryby v moři. Kdo by měl lepší možnosti? To je náš Genesis.“

„A co skupina Théta? Možná byste se měl té známé zeptat, jakou roli v v tom Théta hraje.“

Belknap se zachoval, jako by dostal facku. „To bohužel nejde.“ Se vzdychnutím dodal: „Zabili ji přímo přede mnou.“

„Panebože, tak to mě mrzí,“ špitla.

„Jednoho dne to bude mrzet někoho jiného.“ Belknapův hlas byl mrazivý.

„Genesise.“

Úsečně kývnutí. „Možná se ho skupina Théta snaží dostat. Možná chtějí spojit síly. Kdo to sakra může vědět? Ale ať je to, jak chce, já toho parchanta dopadnu. Určitě bude vědět, kde je Jared Rinehart. Brzy toho syčáka chytnu pod krkem a pěkně zmáčknu, a když se mi nebude líbit, co od něj uslyším, zakroutím mu krkem jako kuřeti.“ Zvedl své silné ruce a zahnul prsty jako pařáty.

„Estonsko je daleko,“ nadhodila.

„Genesis je světoběžník. Jako celá Bancroftova nadace. Proto by to byli přirození spojenci. Nebo soupeři.“

„Vy myslíte, že Genesis má v nadaci komplice?“

„Vypadá to pravděpodobně. Až se vrátím z Estonska, snad budu mít lepší představu.“

„Ozvěte se.“

„Slibuju,“ odvětil. „A vy se zatím držte po čertech daleko od všech agentů na útěku. My vás můžeme dostat akorát do maléru.“

„To jsem si všimla. Ale já se chci trochu věnovat vlastnímu pátrání. Víte, mluvila jsem s jedním známým z odboru daní a financí státu New York.“

„A ten člověk má známé?“

„Nadace je registrovaná v New Yorku, tak mě napadlo, že dokumenty musí ležet na tom odboru.“

Belknap znovu natáhl krk. Zřejmě pátral po čemkoli, co by se vymykalo z normálu. Nevšiml si něčeho? „A dál?“ pobídl ji.

„Na zlatý poklad jsem nenarazila. Ale říkal, že tam mají uložené písemnosti za desítky let.“

„Kde přesně?“

„Je to všechno v nějakém archivu v Rosendale ve státě New York,“ řekla Andrea.

„No a? Papíry není problém zfalšovat.“

„Jistě. Ale když jde o přísně evidované privátní dokumenty, je to něco jiného. Budou to autentické záznamy, které musí obsahovat aspoň část pravdy. Samozřejmě ne celou. Ale mohlo by v nich být dost pevných bodů, od kterých se můžeme odpíchnout.“

Servírka přinesla dva talíře s topinkami, jež si objednali. „Omlouvám se za zdržení, ale Benny musel skočit do krámu pro trochu mascarpone. Nechtěl vás zklamat.“

„Benny mě ještě nikdy nezklamal,“ odvětil Belknap.

„Ona si myslí, že jste polda, co?“ zeptala se Andrea, když číšnice odešla.

„Myslí si, že mám s policií něco společného, ale neví přesně co. Možná mě má za federálního vyšetřovatele. Nikdy jsem to jasně neřekl. Vtip je v tom, že tady mají policajty rádi.“

„Protože nemají co tajit?“

„Nebo právě naopak.“

„Takže Doug mi pomůže dostat se do toho archivu v Rosendale?“

„No jo, zas papíry.“

„Někde v minulosti nadace musí existovat nějaká skulinka. Stopa. Nápověda. Slabá stránka, které by se dalo využít. Prostě něco. Vždycky se něco najde.“

„Jo, v knížkách a ve filmech. V opravdovém životě často nemáte vůbec nic. Nechci vám brát iluze, ale příběhy jsou jedna věc. Život je úplně něco jiného.“

Andrea zatřásla hlavou. „Myslím, že příběhy nás drží při životě. Organizujeme si kolem nich život. Zeptáte se mě, kdo jsem, a já vám povím příběh. Ale příběhy se mění. Namlouvala jsem si něco o matce. Ale když se ta historka začala rozpadat, začala jsem se hroutit taky. Vy zase máte povídání o Jaredu Rinehartovi, o všem, co pro vás udělal – a proto je pro vás důležité ho zachránit, dokonce i za cenu vlastního života. Příběhy obsahují zkušenost, kterou jinde nenajdete.“

„Nepřipadá vám někdy, že jste moc dlouho seděla ve školní lavici?“ Belknap se na ni pobaveně podíval. „Vděčím Jaredu Rinehartovi za svůj život. A to je všechno. Nesnažte se to zbytečně komplikovat.“ Zpražil ji pohledem. „Ochutnejte tu topinku.“

„Proč? Já si ji neobjednala. Tohle je typicky mužské chování. Uplatňování nadvlády prostřednictvím jídla.“ Zamžikala. „Kristepane, ze mě se fakt stala protivná studentka.“

Belknap náhle ztuhl. „Musíme jít.“

„Říká kdo?“ zeptala se Andrea. Pak si všimla výrazu v jeho tváři a zarazila se.

„Chlápek od FedExu přes ulici,“ procedil Belknap zaťatými zuby. „Něco přinesl.“

„No a?“

„Ve špatnou dobu. FedEx nedoručuje zásilky ve čtyři hodiny odpoledne.“ Položil na stůl peníze a vstal. „Pojďte za mnou.“ Pokynul na číšnici, prošel výkyvnými dveřmi do kuchyně a zadním vchodem ven na asfaltový plácek s hromadou PET lahví čekajících na odvoz. Kousek za ní ústila úzká ulička. Protáhli se kolem kontejneru do přilehlé ulice. Na konci bloku Belknap otočil hlavu. Pak se, o něco klidnější, sklonil a odemkl dveře tmavě zeleného vozu Mercury. „Nastupte si,“ vyzval ji.

O chvíli později zahnuli za roh a po několika dalších odbočkách se vmísili do provozu v Západní ulici.

„Parkoval jste u požárního hydrantu,“ řekla Andrea nakonec.

„Já vím.“

„Jak jste věděl, že nedostanete lístek nebo vás neodtáhnou?“

„Nevšimla jste si pokutového bločku na palubní desce. Ale strážníkovi by to určitě neušlo. Znamená to policejní auto. Toho je lepší si nevšímat.“

„Tohle je policejní auto?“

„Ne, a dokonce to není ani opravdový pokutový blok.“ Podíval se na ni. „Jste v pohodě?“

„Jasně. Už se mě na to neptejte.“

„Prrr. Co kdybyste si schovala to vaše kousání a škrábání na jindy. Já to chápu. Jste silná. Jste nepřemožitelná. Jste ženská.“

„Hlavně jsem strachy bez sebe. Jak se vaši kámoši sakra…“

„Moji kámoši? To těžko. Spíš vaši.“

„Cože?“

„Tohle nevypadalo na zátah Konzulárních operací. Naši kluci by použili poštovní auto a bylo by jich tady víc.“

„Tak co to znamená?“

„Řekl bych, že po vaší návštěvě v Želví ulici vaši kolegové usoudili, že je třeba na vás nenápadně dohlídnout. Pohlídat nejistou situaci.“

„Dávala jsem si pozor,“ zaprotestovala. „Měla jsem oči na stopkách. Nevim, jak by mě tady mohli najít.“

„Jsou to profíci. Na rozdíl od vás.“

Andrea zrudla. „Promiňte.“

„Neomlouvejte se. Jen žijte a učte se. Nebo spíš: učte se a žijte. Chcete jet do Rosendale, jestli jsem správně pochopil.“

„Měla jsem v plánu přespat v jednom hotelu nedaleko odtud.“

„Odvezu vás tam.“

„Jsou to dvě hodiny,“ varovala ho.

Pokrčil rameny. „Máme autorádio.“

Cestou na sever po dálnici majora Deegana a dál po Osmdesáté sedmé však rádio ani jednou nezapnuli. Belknap záměrně vybral nenápadné auto. Ujišťoval ji, že je nikdo nesleduje, a ona si zase namlouvala, že nikdo nemůže odhadnout jejich pohyb.

„Včera nás mohli zabít,“ řekla, když si Belknap snad po desáté upravil zpětné zrcátko. „Je to banální, ale nemůžu to vyhnat z hlavy. Mohli jsme umřít.“

„Nepovídejte,“ odtušil jízlivě.

Andrea se na něj zadívala a znovu se snažila proniknout do jeho nitra. Byl samý sval, čišela z něj neukojená zlost, měl silné prsty a tlusté nehty – jeho ruce už dostaly nejednu ránu, ale určitě jich také hodně rozdaly. Působil na ni jako rváč a násilník, ale…, ale zároveň z něj cítila zvláštní inteligenci, jíž si předtím nevšimla. Byl drsný, neotesaný, avšak mazaný. Říkali mu přece Ohař, nebo ne? Teď už chápala proč. Sálala z něj divokost dravé šelmy.

„Vyváznete s odřeným hřbetem, uniknete smrti o vlásek, zubatá vám ukáže svoji kosu – moc by mě zajímalo, co si v takovou chvíli myslíte. Že se vám doteď vedlo celkem dobře, nebo co?“

Belknap se k ní otočil čelem. „Já nemyslím.“

„Vy nemyslíte.“

„Správně. Tajemství úspěchu špičkového agenta. Zbytečně nemyslet.“

Andrea se odmlčela a znovu po něm loupla okem. Všimla si, jak se mu kolem bicepsu napíná látka košile. Ruka, jež lehce svírala volant, vypadala opotřebovaně, byla však silná. Letmo ji napadlo, jak by si asi rozuměl s Brentem Farleyem. Brent by nad svalnatým agentem nejspíš jen ohrnul nos, ale kdyby mu Belknap pořádně zmáčkl ruku, asi by se, chudák, sesypal. Při té myšlence se pousmála.

„Co je?“ zeptal se jí.

„Ále nic,“ odvětila až příliš rychle.

Copak si o ní asi myslel? Že je jen rozmazlená panička z Connecticutu, která ničemu nerozumí? Přerostlá studentka, která ještě nedávno chodila v sandálích?

„Víte,“ řekla po několika minutách, „já vlastně ani nejsem Bancroftová.“

„To už jste mi vysvětlovala.“

„Moje matka – snažila se mě toho všeho uchránit. Ublížili jí a nechtěla, abych trpěla i já. Ale částečně byla i hrdá, že je Bancroftová. To jsem dřív nevěděla. Nadace pro ni něco znamenala. Škoda, že už si o tom s ní nemůžu promluvit.“

Belknap pokýval hlavou, ale nic neřekl.

Andrea přemýšlela nahlas a pochybovala, že ji Belknap příliš vnímá, ale zdálo se, že mu to nevadí. Bylo to přece jen trochu lepší než mluvit sama se sebou. „Paul říkal, že ji měl rád. Svým způsobem. Ale myslím, že se mu opravdu líbila. Byla moc hezká, ale žádná porcelánová panenka. Byla jako drát nabitý elektřinou. Prostořeká. Vtipná. Veselá. A měla problémy.“

„S pitím.“

„Ale já vážně myslela, že se z toho dostala. Začalo to, když ještě žila s Reynoldsem. Ale asi rok po rozvodu se zařekla, že už na láhev ani nesáhne. Od té doby už jsem ji s alkoholem nikdy neviděla. Ale na druhou stranu musím uznat, že jsem toho o ní hodně nevěděla. Moc bych se jí na to všechno chtěla zeptat.“ Cítila, že se jí v očích hromadí slzy, a snažila se je mrkáním zaplašit.

Vrhl na ni kamenný pohled. „Otázky jsou někdy důležitější než odpovědi.“

„Něco mi prozraďte. Umíte vy se vůbec bát?“

Další neúprosný pohled. „Myslím to vážně.“

„Všichni živočichové znají strach,“ pravil Belknap. „Vezměte si myš, veverku, divočáka nebo lišku. Myslí? To je mi záhadou. Uvědomují si vlastní já? Řekl bych, že ne. Smějí se? Těžko. Prožívají radost? Kdopak ví? Ale jednu věc víme jistě: vědí, co je to strach.“

„Ano.“

„Strach je jako bolest. Bolest je užitečná, pokud vám oznamuje, že jste se dotkla horké plotny nebo sáhla na ostrou věc. Ale když se jedná o chronickou záležitost, která se živí z vlastní podstaty, nic dobrého nepřináší. Jen nahlodává vaši schopnost normálně fungovat. Strach vám může zachránit život. Ale může vám ho i zničit.“

Andrea pomalu kývla. „Na dalším sjezdu odbočujeme,“ ohlásila za chvíli.

Po dalších pěti kilometrech přijeli k hostinci Clear Creek, kde si rezervovala pokoj. Andrea náhle pocítila bodnutí hrůzy. Zamžikala a hned viděla proč. O auto odstavené na parkovišti se opírala nezaměnitelná hřmotná postava neznámého muže z Bancroftovy nadace.

To snad ne! Rozbušilo se jí srdce a v jejím nitru se svářil děs se vztekem. Uvědomila si, že ji chtějí zastrašit, a to ji dopálilo.

„Jeďte dál,“ zavelela vyrovnaným hlasem. Byla vyděšená, to ano, ale také odhodlaná. Nedá se jen tak zastrašit. Už kvůli matčině památce.

Bez sebemenšího zaváhání jí vyhověl. Teprve když se vrátili na hlavní silnici, tázavě se na ni podíval.

„Měla jsem dojem, že jsem zahlédla někoho známého.“

„Hlavně mi neříkejte, že jste si rezervovala nocleh na vlastní jméno,“ zhrozil se Belknap.

„Ne, ne – použila jsem mámino rodné příjmení.“ Sotva to vyslovila, přepadly ji výčitky.

„Tak to jste je fakt zmátla. A nejspíš jste jim řekla i číslo vlastní kreditní karty, co?“

„Ach jo. Na co jsem vůbec myslela?“

„Ježíšikriste, ženská,“ zaúpěl Belknap. „Tohle jsme už snad probírali. Kdy konečně začnete používat mozek?“

Andrea si mnula spánky ukazováčky obou rukou. „Sedím v autě s někým, kdo je možná nebezpečný nepřítel státu a jdou po něm orgány USA. Jak mám podle vás používat mozek?“

„Tak dost.“ Belknapův hlas zazněl jako bručení kontrabasu.

„Už mlčím. Omlouvám se za porušení patriarchální vyhlášky o tichu.“

„Chcete zajet ke krajnici a dát mi feministickou přednášku? Poslužte si. Mrzí mě, že se se mnou musíte otravovat. Simone do Beauvoirová by vám jistě vyhovovala víc, ale ta bohužel není po ruce.“

„Simone do Beauvoirová?“

„To je…“

„Já vím, kdo to je. Jen mě překvapuje, že to víte vy.“

„Když si zrovna nečtu v návodu k pistolím…“ Pokrčil svá mohutná ramena.

„Fajn. Poslyšte, já – sakra, vždyť já nevím.“

„První rozumná věc, kterou jste v poslední době řekla.“ Sáhl za opasek a vytáhl podlouhlý předmět. Cukla sebou a on se na ni znovu podíval. Uvědomila si, že je to mobilní telefon.

Todd Belknap vytočil číslo hostince Clear Creek. „Volám za paní Parryovou,“ oznámil tónem, který zněl poněkud servilně, až zženštile. „Ne, já vím, že se ještě neubytovala. Mám vám vyřídit, že se zdržela a přijede pozdě v noci. Asi až v jednu hodinu. Můžete jí, prosím vás, podržet pokoj? Ano? Výborně. Děkuji.“ Ukončil spojení.

Chtěla se ho zeptat, proč to udělal, ale mlhavě to chápala: pokud tam na ni někdo číhal, bylo lepší, aby zůstal na místě, kde se ona rozhodně neobjeví.

„Poslouchejte a učte se, platí?“

Andrea sklíčeně zavrtěla hlavou. „Vím, že si na to musím zvyknout. Ale je mi to strašně proti srsti.“

Pohled, jímž po ní Belknap šlehl, byl téměř soucitný. Vůz náhle přejel do vedlejšího pruhu a Belknap zamířil na cestu, která končila u omšelého motelu vedle silnice. Otočil se k ní a halogenové světlo před domem nemilosrdně ozářilo jeho ostré rysy a hranatou čelist, vypouklý hrudník, mozolnaté ruce i pohled, který v ní viděl jen jakousi pomůcku, nástroj vyšetřování. „Tady dneska přespíte.“

„Jestli chytnu blechy…“

„Blech se můžete zbavit. S průstřely je to horší.“

Zavedl ji k dlouhému umakartovému pultu, za nímž seděl Ind na stoličce.

„Co si přejete?“ otázal se muž. V hlase mě víc než špetku hindštiny.

„Pokoj na jednu noc,“ oznámil Belknap.

„To není problém.“

„Skvěle,“ odpověděl Belknap. Pak ze sebe vychrlil: „Na jméno Boldizsar Csikszentmihalyi. B-o-l-d-i-z-s-a-r. C-s-i-k-s-z-e-n-t-m-i--h-a-1-y-i.“

Recepční už po několika hláskách přestal psát. „Promiňte, ale…“

Belknap se na něj chlácholivě usmál. „To se mi stává pořád. S maďarským jménem jsou potíže. Ukažte, napíšu vám to. Věřte mi, jsem na to zvyklý.“

Ind k němu neochotně přisunul knihu hostů. Belknap do ní rozmáchle vepsal falešné jméno. „Pokoj čtyřicet tři?“ Uviděl klíč visící na háčku za recepčním.

„Proč ne, ale můžu…“

„Nedělejte si starosti,“ uklidnil ho Belknap. „Kdysi jsem taky vedl hotel.“ Okázale se podíval do peněženky a předstíral, že zapisuje do sousední kolonky číslo svého řidičského průkazu. Hbitě vyplnil čas příjezdu, počet hostů a číslo kreditní karty. Pak s šibalským mrknutím vrátil knihu Indovi. „Všude je to stejné.“

„Ano, jistě,“ odvětil úředník.

„Budeme platit hotově. Osmdesát devět plus daň, to dělá 96,57. Zaokrouhlíme to na rovnou stovku, jestli vám to nevadí.“ Okamžitě rozložil na pultu pět dvacetidolarových bankovek. „Nechci vás honit, ale manželka už to nemůže vydržet – nedošla si na záchod na benzinové pumpě, víte? Kdybyste nám dal klíč od pokoje…“

„Ale ovšem, ovšem.“ Muž mu podal klíč a Andrea mlčky zahrála roli, kterou jí Belknap napsal.

O chvíli později už byli v pokoji a sami. Ruch z dálnice zněl jako prudký liják, který ve vlnách sílil a zase utichal. Andrea ucítila starý cigaretový kouř, vlasové pomády cizích lidí i chemickou vůni čisticích prostředků.

„Kdybych nosila klobouk, tak ho smeknu,“ řekla Belknapovi. „Jste komediant prvního řádu.“

„No, moc mě nechvalte, na Oskara to zase nebylo.“

„Vy teda dokážete člověka překvapit.“ Andrea se zhluboka nadechla. Teď ucítila i jeho. Tekuté mýdlo, jímž si umyl ruce i obličej při jejich první zastávce na občerstvení, a prací prášek z košile. Ta vůně alespoň trochu zmírňovala ponurost spoře osvětleného pokoje.

„Na bohatou dědičku je to ubytování bída, co?“

„Já na to pořád zapomínám,“ odtušila suše. Byla to však pravda.

„Toho se držte,“ pravil Belknap rozvážně. „Aspoň zatím. Peníze jsou jako maják. Pokud jsou lidé z ochranky Théty šikovní, dozvědí se o každém vašem výběru a přesně si zjistí, kde k němu došlo. Není to jako čerpat z anonymního konta v Lichtenštejnsku. Takže dokud se situace nevyjasní, dávejte si na to pozor.“

„Peníze jsou zdrojem všeho zla. Chápu.“

„Já si nedělám legraci, Andreo.“

„Povídám, že to chápu,“ odvětila Andrea poněkud nevrle. Nepodívala se mu do očí. „Tak co teď? Určitě jste unavený. Nechcete se tady trošku natáhnout, než pojedete?“ Věděla, že je to iracionální: jeho přítomnost pro ni byla nebezpečná, zároveň ji však uklidňovala.

Jenže Belknap si její nabídku vyložil jako další jedovatost. „Tak toho se bojíte?“ Statný agent zavrtěl hlavou. „Není třeba. Už odsud mizím.“

Takhle jsem to nemyslela, zaúpěla v duchu. Ale jak to tedy myslela? Věděla to vůbec?

Vykročil ze dveří, a než je za sebou zavřel, otočil se a upřel na ni své břidlicové oči. „Když zjistíte něco zajímavého, dáte mi co nejdřív vědět. Totéž platí z mé strany. Berete?“

„Beru,“ souhlasila prázdným hlasem. Dveře se zaklaply a Andrea viděla oknem, jak Belknap spěchá k autu. Dohodli se, že pro ni bude nejjistější, když si ráno zavolá taxíka. Cítila zvláštní rozpaky. Věděla, že je to nebezpečný chlap, který přináší samé problémy. V jeho blízkosti si však připadala bezpečně. Dobře si uvědomovala, že to nedává smysl, ale ona to tak zkrátka cítila.

Belknapova okoralá kůže plná jizev. Pevné svaly obalující jeho tělo jako pláštěnka. Živé ostražité oči, jimž neunikla ani myš. Andrea se dusila strachem. On ho dokázal překonat a využít ve svůj prospěch. Nebo si to alespoň myslela. Zítra ji čeká návštěva archivu, kde jí hrozila nanejvýš nuda. Co by se jí tam mohlo stát? Na říznutí papírem se přece neumírá.

Musíš se trochu vyspat, nabádala se. Máš před sebou dlouhý den.

Z okna motelu sledovala, jak se koncová světla odjíždějícího auta stále zmenšují a zmenšují, až z nich zbyly jen drobné tečky a nakonec jen vzpomínka.

17

Todd Belknap byl deset tisíc metrů nad Atlantikem, ale pořád měl před očima tu Bancroftovou, jak ji naposledy spatřil v levném doupěti u silnice. Nejspíš už ji nikdy neuvidí. Bude to jen další z řady letmých setkání jeho života, byť o něco bouřlivější. Když odjel od motelu, ještě chvíli nechal zavřená okna. V kabině stále cítil její lehkou citrusovou vůni a nechtěl, aby ji noční vzduch odvanul. Pomáhalo mu to bojovat s nepříjemně sklíčenou náladou. Mlhavě si uvědomoval, že zřejmě chová k Andree Bacroftové nežádoucí a neopětované city. Nebyl z toho zrovna nadšený. Příliš mnoho lidí, jež vpustil do svého života, skončilo v márnici. Smrt ho pronásledovala na každém kroku a s podivným sadismem si vybírala ty, kteří byli jeho srdci nejbližší. V uších mu jako vzdálená ozvěna zazvonil Yvettin hlas: Tam kde je krása, člověk nachází smrt.

Andrea se ho ptala, jestli se vůbec umí bát. Právě teď se bál oni.

Spánek, který ho nakonec přemohl, nepřinesl kýžený odpočinek. Podvědomím se mu míhaly různé představy, prchavé jako stíny a jindy hmotné jako skutečné prožitky. Znovu se ocitl v Calí a prožíval události, jež se staly před pěti lety, jako by se odehrávaly nyní. Stejné zvuky, vůně, obrazy. Stejný strach.

Měl za úkol zachytit zásilku zbraní, jejíž adresátem byl jeden kolumbijský drogový kartel. Jenže obchodníci dostali varování. Jeden z informátorů to zřejmě hrál na obě strany. Zpoza návěsu nákladního auta náhle vyskákali muži s náramenními pásy celoplášťových nábojů ráže .308 a skrápěli palbou místa, kde Američané číhali. Žádný z nich na to nebyl připraven. Belknap se krčil v obyčejném autě bez pancéře, které nemilosrdně provrtávaly hlučné vysokorychlostní náboje.

Pak za sebou zřetelně uslyšel výstřely z dlouhé pušky. Rány třeskaly s odstupem zhruba dvou vteřin a drnčení samopalů rázem utichlo. Pohled do rozbitého zpětného zrcátka mluvil jasnou řečí: všichni Kolumbijci padli k zemi. Čtyři střelci ověšení nábojovými pásy. Čtyři trefy do hlavy.

Ještě nikdy neměl z ticha takovou radost.

Belknap otočil hlavu ke krajnici, odkud vyšla palba z pušky. Na pozadí tmavnoucí oblohy se rýsovala vytáhlá postava svírající pušku s teleskopem. Na krku jí visel dalekohled.

Pollux.

Přišel k němu svým typicky dlouhým krokem, rychle zhodnotil situaci a pak se otočil ke starému příteli.

„Mám srdce až v krku,“ oznámil mu Rinehart.

„A jak je asi mně?“ vydechl Belknap s vděčností, za niž se nestyděl.

„Viděl jsi to? Paráda, co? Tangara ohnivá. No vážně: černá hlava, krátký zobák a krvavě rudé kolo na křídle. Zahlédl jsem i žlutou náprsenku.“ Natáhl ruku a pomohl Belknapovi z auta. „Ty mi nevěříš, kamaráde? Ukázal bych ti ji, kdyby naši kolumbijští přátelé nedělali tolik rámusu. Vyplašili všechny ptáky v okolí. Taková bezohlednost!“

Belknap se neubránil úsměvu. „Kde se tady bereš, Jarede?“

Později si Belknap domyslel, co se stalo: oddíl B někde špatně odbočil a nahlásil zpoždění na stanici v Calí. Rinehart, který monitoroval situaci z místního konzulátu, dostal podezření, že klíčový informátor není jen neschopný, ale navíc zrádce. To mu však tehdy Rinehart neřekl.

Místo toho jen pokrčil rameny a prohodil: „Kde jinde je k vidění krásná tangara ohnivá?“

* * *

Belknap otevřel oči a zamžoural mlhou dřímoty. Když ucítil závan vzduchu z průduchu nad hlavou a zavadil o pás v klíně, konečně si vzpomněl, kde je. Seděl v leteckém speciálu přepravujícím pěvecký sbor Empire State na jakýsi mezinárodní hudební festival do estonského Tallinu. Todd Belknap – ne, teď se jmenoval Tyler Cooper – cestoval jako zástupce ministerstva zahraničí, který měl na starosti program kulturní výměny. Belknapův starý spojenec a bývalý kolega „Želva“ Lydgate se znal se sbormistrem a zařídil to. Lydgate zdůraznil, že letecké chartery nejsou tak sledované jako běžné mezinárodní linky, a že na týdenní hudební akci do Tallinu jich navíc bude mířit celá řada. Mezi členy sboru se rozšířily zvěsti, že úředníci z kulturního odboru ministerstva by mohli sboru poskytnout finanční podporu v rámci nové iniciativy pod názvem „občanská společnost a umění“. Měli k němu proto přistupovat jako k čestnému členovi sboru. V důsledku toho se v jeho přítomnosti chovali zdvořile a poněkud zakřiknutě, což Belknapovi plně vyhovovalo.

On sám se nyní řídil podle nových pravidel. V Raleigh jen těsně unikl smrti, což ho pobídlo k nejvyšší bdělosti. Už žádné úředně schválené papíry. Musel sáhnout hodně hluboko do svých zásob skutečně neoficiálních dokladů. Měli je všichni agenti, které znal – ne že by chtěli žít v utajení nebo přeběhnout k nepříteli, ale jednoduše proto, že jejich práci byla vlastní určitá paranoia. „Tyler Cooper“ patřil mezi Belknapovy nejlepší legendy a dnes večer se musel vžít do jeho kůže.

Snažil se znovu usnout, ale v hluku motorů zaslechl – panebože, jejich další příšerné zpěvy.

Sbormistr Calvin Garth měl helmu oranžově obarvených vlasů, podivně masité rty, jemné baculaté ruce a trochu kňučivý smích. A co hůř, byl pevně odhodlán využívat času v letadle k dalším zkouškám.

Když někteří ze zpěváků začali reptat, vypěnil tak rozhorleně, že by mu mohl závidět i samotný generál Patton. „Uvědomujete si vůbec, co je v sázce?“ zeptal se procházeje uličkou. „Vy si zřejmě myslíte, že jste hvězdy mezinárodní scény. Paříž, Montreal, Frankfurt, Káhira, Rio a tak dál – upřímně řečeno, ty koncerty nebyly žádná sláva. Ve sborovém zpěvu hrají tyhle metropole druhou ligu. Byla to jen rozcvička, nic víc. Velká chvíle přijde teprve teď. Bude to hop, nebo trop. Za pouhých čtyřiadvacet hodin vás má poslouchat celá zeměkoule! Až se po letech ohlédnete, tak si uvědomíte, že to byla nejdůležitější věc, kterou jste kdy udělali. Že jste povstali za zvuku akordů svobody a dali o sobě vědět světu.“ Jeho kypré ruce zamávaly ve vzduchu, jako by chtěly vyjádřit cosi nevýslovného. „Mně můžete věřit. Vy víte, že já pojedu kamkoliv, abych udržel krok s vývojem v říši hudby. Pro Estonce není sborový zpěv pouhým uměním. To, co znamená pro Kanaďany lední hokej a pro Brazilce fotbal – tím jsou pro Estonsko sbory. Místní obyvatelé mají chorály v srdci. Takže vážení, hleďte pořádně reprezentovat naši zemi. Tady Jamal ví, o čem mluvím.“ Něžně se zadíval na tenora s francouzskými copánky a zlatým kroužkem v uchu. „Tallin hostí chóry a sbory z padesáti zemí světa. Budou zpívat tímhle“ – sevřel si bránici – „a tímhle“ – zabušil si na srdce – „a dají do toho celou svoji bytost. Ale něco vám povím, dámy a pánové: já slyšel, co dokážete. Někdo mě možná pokládá za pedanta, ale mně záleží na výsledku. Jedeme na sborovou olympiádu. A společně“ – do jeho tváře vstoupil éterický úsměv – „společně tam předvedeme krásnou muziku.“ Smetl si žmolek z hnědého saka.

Když se Belknap po třech hodinách znovu probral, sbormistr byl stále v ráži a udílel pokyny altům a basům. Mladí členové souboru seděli rozdělení podle hlasů. „Ar-ti-ku-lu-je-me, dámy a pánové!“ vzýval je Garth. „Sjedeme si to ještě jednou! Je to hymna sboru Empire State, tak musí být perfektní!“

Zpěváci pozorně sledovali ruce dirigenta a na správnou dobu spustili:

My dali hlasu svobodu a projeli jsme světa kraj Sbore národů jen zpívej a muziko, ty hraji Protože svobodu mít Znamená šťastný být.

Věčně nespokojený muž v hnědém saku je uťal. „To není ono! Osmdesát sólistů ještě netvoří sbor. Adame, Melisso, vy nám to kazíte. Tahle pasáž musí být allargando. Volně, až rozvláčně – sledujte moji pravou ruku. Amando, nemrač se tak! Eduardo, tlačíš na pilu, jako by to bylo affrettando. Ty snad někam pospícháš, nebo co? Až budeš za týden zase prodávat parfumerii na Páté avenue, klidně to můžeš rozbalit. Ale teď jsi vyslancem Spojených států amerických, rozumíš tomu? Teď reprezentuješ sbor Empire State. Myslel jsem to vážně. Všichni na sebe budete hrdí. A na tebe, Eduardo, bude hrdá i tvoje adoptivní země. Já to vím.“

„Adoptivní?“ O několik řad vzadu se ozval zmatený hlas. „Ale já se narodil v Queens.“

„A vidíš, jak ses vyšvihl,“ vedl si Garth dál svou. „Jdeš nám všem příkladem. A když se naučíš zpívat na první dobu jako ostatní, budeš co nevidět vystupovat v hlavním městě sborového umění celé planety. Když o tom je řeč, musíme si ještě jednou projít estonskou hymnu. ‚Mou rodnou zem.‘ Nezapomeňte, že ji máme v programu.“ Zanotoval úryvek melodie. Jeho hlas byl nepříjemně nosový a ostrý. Ti, kdo neumí zpívat, usoudil Belknap, vedou sbory. A soprány začaly:

Mu isamaa, mu onn ja room, Kui kaunis oled sa!

Má rodná zemi plná radosti a potěšení, Nad tebe v celém světě není!

Belknap se najednou prudce posadil s bušícím srdcem. Byl to tentýž pomalý pochodový nápěv, který si opilecky broukal obtloustlý ománský princ. Snažil se rozpomenout, v jaké to bylo souvislosti. Cosi o tom, že Ansárí ztratil moc nad svou zbrojní sítí, a o novém vedení. Opojený Ománec zahrál dirigenta s taktovkou. Nový maestro – ano, tak to říkal.

Ansárího organizace padla do rukou jakéhosi Estonce. Člověka, jenž se podle informací Ruth Robbinsové zmocnil rozsáhlého arzenálu z období studené války. Že by Genesis? Nebo jen jeden z jeho vlivných společníků?

Jdu si pro tebe, pomyslel si Belknap ponuře. Ohař zavětřil tvoji stopu.

Uplynula hodná chvíle, než se mu podařilo znovu usnout.

* * *

Když po devíti hodinách ve vzduchu přistáli na letišti v Tallinu, Cal Garth do něj šťouchl. „Už jsme tady,“ oznámil mu. „Připravte se na blázinec. Festival sborů v Estonsku je v podstatě olympiáda vokálního umění. Víte, že většina Estonců je členem nějakého sboru? Mají to v krvi. Schází se tu přes dvě stě tisíc sboristů a Tallinn má přitom jen asi půl milionu obyvatel. Takže je to vlastně naše město.“

Když se Belknap přidal k ostatním ve frontě před hrstkou přetížených budek celnice a pasové kontroly, přesvědčil se, že Garth nepřeháněl. Kolem něj stály stovky cizinců, kteří právě vystoupili z nabitých letadel: někteří třímali v rukou partitury a z většiny sálalo neklamné pěvecké nadšení. Belknapovi bylo jasné, že celníci nemůžou kontrolovat houfy sboristů důkladně. Tyler Cooper, zdánlivě člen chóru Empire State, byl vpuštěn do země lehkým mávnutím ruky, jemuž předcházel jen zběžný pohled do dokladů.

„Měli jsme ohromnou kliku,“ sdělil mu Calvin Garth, když shromažďoval svá vojska před letištní halou, „ale sehnali jsme vám vám pokoj v hotelu Reval nedaleko doků.“

„Jsem vám velice zavázán,“ poděkoval Belknap.

V autobuse se Garth posadil k Belknapovi. „Původně jsme měli bydlet v hotelu Michli, ale tam se ubytovali Litevci, a to je hrozná banda,“ hlaholil bodrým tónem. „Nechtěl jsem riskovat, že budou mít uši na stěně, až naši začnou nacvičovat čísla. Nemáte tušení, jakých triků a podvodů jsou tihle hoši od Baltu schopni. Když si budou myslet, že jim to pomůže v soutěži, klidně vám nasypou ledek do čaje. Člověk si musí pořád dávat pozor.“

Belknap neustále vyhlížel z okna a všímal si, že statky s větrnými mlýny ustupovaly stavbám typickým pro všechna předměstí – benzinovým pumpám, obřím nádržím s naftou a zemním plynem. „To zní dost hanebně.“

Pak se objevila historická část Tallinu. Shluky barokních budov s červenou střechou, kostelní věže s hodinami a staroměstská radnice, kavárny s modrými a červenými roletami. Po kolejích vsazených do dlažby projela modrá tramvaj. Belknap zahlédl smotanou americkou vlajku, jež čněla nad jednou z restaurací. Pod ní se vyjímala cedule s nápisem NIMETA BAAR a na zrcadlovém skle bylo napsáno „Jack Lives Here“. Chabý pokus svézt se na vlně vzkvétající anglofilie. Šlo o další ukázku jevu všudypřítomného v méně rozvinutých oblastech: nostalgie bez vzpomínek.

„Tylere, vy nemáte tušení, co se tady děje,“ zamečel Gart svým ostrým nosovým hlasem a zamával rukama. „Odvrácená strana hudby. Já slyšel historek, kterým byste v životě nevěřil.“

Mladá žena za nimi vstala a zamířila za přítelem sedícím o pár řad dál. Belknap přemýšlel, zda ji z Garthova hlasu nebolí hlava tak jako jeho, obzvlášť po tom úmorném letu.

„Opravdu?“ otázal se Belknap.

„Radši se ani neptejte, čeho všeho jsou někteří z těch lidí schopni. Proto když mluvím se zpěváky, musím je nabádat k opatrnosti. Hrozně nerad se chovám jako nějaká kvočna, ale v sázce je strašně moc. Strašně moc!“

Belknap zachmuřeně přikývl. V duchu si kladl otázku, jestli ho sbormistr náhodou nevodí za nos. Mluvil totiž nějak divně. „Jak říkám, jsem vám velice zavázán, že jste se mě ujal. To mi pomůže v rozhodování, až budeme plánovat další programy kulturní výměny…“

Než mu Garth odpověděl, rozhlédl se kolem. „Tercius mě poprosil, abych vám pomohl,“ sdělil mu tiše. Jeho hlas zněl tentokrát docela jinak: bez rytmických samohlásek, přehnaného nadšení a sykavek, které dosud předváděl. Jeho ruce byly klidné, tvář netečná. Ta proměna Belknapa až zarazila.

„Toho si cením.“

Garth se k němu naklonil blíž, jako by mu chtěl ukázat nějakou pamětihodnost na obzoru. „Nevím, co máte v plánu, a ani to vědět nechci.“ Hlas byl znovu tlumený a drsný. „Ale musím vás upozornit na pár věcí. Estonskou zpravodajskou službu založili a řídili Sověti, což vás asi nepřekvapí. V současnosti připomíná natahovací hodiny bez klíče. Nejsou peníze, nejsou lidi. Pozor si musíte dát na STP, Státní tajnou policii. Ta má víc peněz a taky je agresivnější, protože se tady rozmáhá organizovaný zločin. Snažte se jí vyhnout.“

„Rozumím.“ Belknap se neubránil obdivu. Zcestovalý sbormistr: dokonalá zástěrka – ale čeho vlastně? Lydgate mu vůbec nic nenaznačil, Belknap si to však dokázal domyslet. Věděl o bývalých agentech, kteří nabízeli své služby podnikové klientele a pomáhali firmám umést cestu pro pobočky a dceřiné firmy v oblastech, kde vláda zákona nebyla zrovna pevná. V končinách, kde se znalost terénu a zkušenosti ze špionáže mohly hodit. Pokud taková „kariéra po kariéře“ nepřekročila únosnou míru, šéfové tajných služeb nad ní přivírali oči. „Rozumím,“ zopakoval Belknap.

„Tak mě dobře poslouchejte.“ Garthův hlas zněl jako tiché hřmění a jeho oči ztvrdly. „Jestli se dostanete do maléru, za mnou nechoďte. Protože já vás neznám.“

Belknap zasmušile kývl, pak se obrátil a znovu vyhlédl z okna. Nebe bylo azurově modré. Obyvatelé země lačnící po slunci vyšli ven a nastavovali mu svá těla, jako by se jeho blahodárné účinky daly uložit do zásoby na tmavé období. To místo mělo svou krásu, ducha a historii. Dlouhé měsíce tmy z něj však dělaly dokonalý inkubátor pro obchodníky se smrtí, kteří si v temnotě libovali a vydělávali na souběhu dvou nevymýtitelných sklonů lidské povahy: násilí a hamižnosti.

* * *

Zšeřelý pokoj, žádné osvětlení kromě slabého jasu monitoru. Tiché klapání klávesnice, po níž létaly hbité prsty. Řady číslic a písmen přeskakovaly z kláves na obrazovku a mizely ve složitých šifrovacích algoritmech, než se znovu poskládaly ve vzdálených končinách u vzdálených adresátů. Zprávy odcházely a přicházely. Pokyny byly vydávány a ověřovány.

Digitální instrukce převáděly peníze z jednoho anonymního konta na druhé. Tahaly za nitky, jež tahaly za další nitky a tak dále.

Genesis znovu přemítal o jednoduchých označeních kláves: CONTROL. Řízení. COMMAND. Příkaz.

Ale také OPTION. Možnost. A samozřejmě SHIFT. Změna.

Změnit běh dějin vyžadovalo víc než úder do klávesy. Ale série úderů – těch správných a dobře načasovaných – by to snad dokázat mohla.

Získat jistotu nějakou dobu potrvá. Velice dlouhou dobu. Vlastně velice, velice dlouhou dobu.

Možná až sedmdesát dva hodin.

* * *

Tallin byl více než ze čtyřiceti procent ruský – pozůstatek někdejšího impéria. Rusové se nevyskytovali jen v horních vrstvách obyvatel, ale také mezi těmi nejchudšími. Mohli to být pankáči s kohoutem na hlavě a zavíracími špendlíky ve tvářích, číšníci v restauracích, výpravčí na nádražích, ale i úředníci či podnikatelé. Našli se tu mnozí bývalí funkcionáři, kteří považovali Estonsko za malebnou provincii velkoruské říše, a také příslušníci KGB, kteří v Tallinu kdysi působili a po odchodu do výslužby se tu rozhodli zůstat v klidném závětří. Jako například muž, s nímž se měl Belknap sejít.

Genadij Čakvetadze byl gruzínského původu, ale vyrostl převážně v Moskvě a pak dvacet let pracoval na stanici KGB v Tallinu. Začal v kanceláři jako nižší úředník, jak náleželo člověku s maturitou na průmyslovce, který se nemohl opřít o známé na vlivných místech. Měl hrubé venkovské rysy: baňatý nos, oteklé oči posazené daleko od sebe a nevýrazné lícní kosti i bradu. Ale jen hlupáci ho kvůli vzhledu či chování podceňovali. U obálek a razítek nezůstal příliš dlouho.

Když ho Belknap poprvé potkal, nacházeli se na opačných stranách velké geopolitické bariéry známé pod názvem studená válka. Avšak i tehdy měly velké mocnosti společné nepřátele: teroristy a buřiče, kteří se snažili rozvrátit stávající světový řád. Belknap hledal POŠLOSŤ, což bylo krycí jméno jednoho sovětského vývojáře zbraní, který na černém trhu prodával informace Libyjcům a dalším zapovězeným zákazníkům. Američané neznali jeho pravé jméno, ale Belknapa napadlo vydat se za libyjskou delegací na vědeckou konferenci v letovisku Paldiski padesát kilometrů západně od Tallinu. Tam se mu podařilo nahrát rozhovor mezi člověkem, jenž prokazatelně patřil k libyjské tajné policii Muchábarátu, a ruským fyzikem Dmitrijem Barašenkovem. Během panelové diskuse, jíž se Barašenkov účastnil, vnikl Belknap do jeho pokoje – hosté byli ubytováni v poněkud zchátralých lázních – a rychle jej prohledal. Našel toho dost, aby potvrdil fyzikovu totožnost. Když však vyšel z pokoje a vykročil chodbou obloženou žluto-bílými dlaždičkami v šedivém cementu, přistoupil k němu agent KGB se sedláckými rysy a unaveným pohledem: Genadij. Později si Belknap uvědomil, že Genadij mohl přijít s celou družinou, ale neudělal to, protože ho nechtěl vyplašit. Pro Sověty znamenal POŠLOSŤ velkou nepříjemnost – byl to jejich soukmenovec, který překročil vymezené hranice střežené rezervace a uzavíral pochybné kšefty bez ohledu na státní politiku a oficiální místa. Dva roky se marně snažili odhalit jeho pravou identitu. Ještě smutnější však bylo, za jakých okolností se jim to nakonec podařilo.

„Mluvím s panem Ralphem Coganem, vědeckým pracovníkem z Technické univerzity Rensselaer?“ zeptal se ho Čakvetadze.

Belknap na něj vrhl nechápavý pohled.

„G. I. Čakvetadze,“ odpověděl Rus. „Ale můžete mi říkat Genadiji.“ Usmál se. „Pokud vám já můžu říkat Todde. Jsme něco jako kolegové. Jestli jste zaměstnancem Rensselaeru, já dělám u Kyjevské naftové společnosti.“ Vzal Belknapa kolem ramen a ten strnul. „Musím vám poděkovat. Jménem sovětského lidu.“

„Nechápu, o čem to mluvíte,“ odtušil Belknap.

„Pojďte, dáme si v hale čaj,“ pozval ho neupravený muž z KGB. Knoflíky na jeho levném tmavomodrém saku se napínaly pod náporem břicha a podivně krátká kravata visela nakřivo. „Řekněte mi, byl jste někdy lovit kance? U nás v Gruzii je to oblíbená činnost. Potřebujete k ní psy. Aspoň dva druhy. Stopaře, kteří dokážou najít divočáka po čichu. Ale když kance objeví, co dál? Ohlásí ho štěkáním. A potom? Potom potřebujete chytače. Psa, který praseti zaboří tesáky do čumáku a drží. Menší umění? Určitě. Ale neobejdete se bez něj.“

Společně vykročili ze schodů. Nemělo smysl klást odpor. „My hledáme POŠLOSŤ, ale nemáme úspěch. Pak zjistíme, že slavný pan Belknap přijíždí do přímořského letoviska tady v Estonsku. Jak se nám to povedlo? Před vámi, Todde, nemám tajnosti, kromě věcí, o kterých nechci mluvit. Nebyla to vaše chyba. Jeden z vašich tvůrců legend nedával pozor a dokumenty na jméno ‚Ralph Cogan‘ omylem dostali dva agenti. Zrovna teď, jak se tu spolu bavíme, je jeden Ralph Cogan v Bratislavě. Estonské úřady v tom mají zmatek, a tak fotka putuje na vyšší místa a tam se zjistí zajímavá věc. Není to nikdo jiný než Todd Belknap přezdívaný Ohař. Koho asi hledá? Může to být ten, koho hledáme? Počkáme a uvidíme.“

Když došli do přízemí, Belknap usoudil, že si s agentem KGB skutečně dá čaj a pokusí se ho odhadnout stejně jako on jeho.

„Takže my jsme vám vděčni. Ale teď máte důvod zase poděkovat nám. Co byste dělal s tím prasetem, až byste ho zahnal do rohu? Vy Američani jste moc zhýčkaní, černá práce vám nevoní. Ale musíte ho zneškodnit. Problém je vyřešen. Po skončení diskuse skončí zkažený fyzik ve spárech sovětské spravedlnosti. Váš úkol bude splněn a vaši stopaři si neumažou tlapky. Nepříjemnou povinnost přenecháte nám. Zjistil jste, že Dmitrij Barašenkov je opravdu POŠLOSŤ? Pokud odpovíte ano, nechám ho zavřít. Jak se rozhodnete?“

Belknap si dal s odpovědí načas.

V průběhu následujících dvaceti let na sebe ti dva čas od času narazili. Pokaždé to stálo za to. Belknap věděl, že agent KGB o jejich schůzkách píše hlášení, ale měl podezření, že nebývají úplná. A když se sovětské impérium zhroutilo a KGB zeslábla, Belknap automaticky předpokládal, že si Gruzínec udržel pozici, ačkoli měl tolik převleků, že si tím nemohl být jistý. Někdy se legenda změní ve skutečnost: existovaly případy, kdy někdo nastrčený KGB do role obchodníka přestal poslouchat nadřízené a pokračoval v tajné kariéře na vlastní pěst. Belknap věděl, že Čakvetadze už je v důchodu. Přece jen mu bylo přes šedesát a léta silného pití se na něm podepsala. Určitě si však schoval brašnu s nářadím, kterou dřív u řemesla používal. Dělali to všichni důstojníci KGB, stejně jako si pěšáci z druhé světové války často nechávali suvenýry v podobě pistolí.

Čakvetadzeho chata u jezera Ulemiste stála jen několik kilometrů jižně od tallinského starého města. Nebyla to žádná idylka: opodál se nacházelo letiště a hřmot proudových motorů tu byl stejně běžný jako ptačí zpěv. Byl to skromný přízemní domek obložený půlkruhovými šindely, z jehož středu vyrůstal mohutný cihlový komín.

Čakvetadze možná z hrdosti nepřiznal, že ho telefonát starého známého překvapil. „No jistě, už se na tebe těším,“ pozval ho s gruzínskou bodrostí, kterou estonský chlad ani po letech neotupil.

Hned po Belknapově příjezdu ho zavedl domem na betonovou terasu, kde bylo pár omšelých křesel s plátěnými opěradly a stůl se stříbrným nátěrem. Pak přinesl láhev vodky se dvěma sklenkami a bez okolků začal nalévat.

„Brzdi s tím, mám před sebou dlouhý den,“ řekl Belknap.

„Když si trochu nezahřeješ břicho ohnivou vodou, bude ještě delší,“ zahalasil Gruzínec. „Škoda, že ses nestavil dřív. Mohl jsem tě představit manželce.“

„Odjela?“

„Myslím o pár let dřív, durak, ne o pár hodin. Raisa je už dva roky po smrti.“ Posadil se, pořádně si přihnul a ukázal na jezero, z nějž stoupaly chuchvalce mlhy jako pára z polévky. „Vidíš tu skálu uprostřed? Říká se jí Lindakivi. Podle estonské tradice si velký král Kalev vzal ženu, která se vylíhla ze slepičího vejce, jmenovala se Linda. Když zemřel, měla mu na hrob přinést obří balvany, ale jeden jí vypadl ze zástěry. Tak si na něj sedla a dala se do pláče. Proto se to jezero jmenuje Ulemiste. Slzavé.“

„A ty tomu věříš?“

„Všechny lidové báje jsou pravdivé,“ odpověděl Genadij pevně. „Svým způsobem. Taky se říká, že v jezeře žije stařec Ulemiste. Když ho potkáš, zeptá se, ‚je už Tallin dokončen?‘ a ty musíš vždycky odpovědět ‚Ne, ještě je toho potřeba hodně udělat‘.“

„Co když odpovím ano?“

„Tak zaplaví město.“ Gruzínec se bujaře rozesmál. „Takže vidíš, že dězinfarmácija je velice stará estonská zábava.“ Zavřel oči a nastavil tvář vánku od jezera. Ozval se zvuk připomínající bzučení vzdáleného komára: právě přistávalo letadlo.

„Dezinformace jsou mocná zbraň,“ připustil Belknap. „Ale ty já nehledám.“

Genadij otevřel jedno oko a pak i druhé. „Tobě bych nic neodepřel, kamaráde, kromě toho, co ti odepřít musím.“

Belknap se podíval na hodinky. Byl to slušný začátek. „Díky, maj drug.“

„Tak jakým neslýchaným požadavkům vděčím za tvoji návštěvu?“ Gruzínec měl v očích ostražitý výraz, jeho úsměv však byl upřímný.

* * *

Archiv v Rosendale sídlil ve starém dole přestavěném na přísně střežené zařízení. Když taxikář zastavil na udané adrese v Binnewater Road, zvenčí toho nebylo příliš vidět, tedy kromě velké černé rohože z umělé hmoty – zábrany proti vlhkosti – natažené přes písčitý pahorek. Andrea ukázala průkaz strážnému v budce, ocelová závora se zvedla a vpustila vůz na velké parkoviště, u kterého však nestála žádná budova, jelikož skladovací prostory se nacházely pod zemí. Jak si Andrea zjistila, okolí bylo kdysi hustě protkané žilami vápence vyhledávaného pro svůj nízký obsah magnézia, což z něj dělalo ideální surovinu k výrobě cementu a betonu. Většina moderních staveb na Manhattanu měla svůj původ právě zde. A právě na místě jednoho z vápenných lomů dnes stálo archivační středisko. Kvůli zabezpečení se mu hovorově říkalo „železná hora“, ale ve skutečnosti šlo o důl vyztužený vrstvou oceli.

Při vstupu byla její fotografie podrobena pečlivé kontrole. Její známý z odboru daní a financí sem předem zavolal a domluvil návštěvu. Ohlásil ji jako „nezávislou auditorku“, kterou stát New York pověřil zvláštním úkolem. U dýhovaného pultu vedle vchodu seděl muž s hruškovitou hlavou, zapadlýma očima, širokými svěšenými rameny a řídnoucími černými vlasy. Mohlo mu táhnout na čtyřicet. Navzdory mohutnému trupu neměl v obličeji téměř žádný tuk: jeho tváře byly zbrázděné a téměř vyzáblé, jako by někdo potáhl kůží umrlčí lebku. Nakonec jí poněkud neochotně podal speciální kartu s magnetickým proužkem.

„Tou kartou se aktivují veškeré dveře a výtahy,“ pravil tónem někoho, kdo pravidelně uděloval oficiální pokyny. „Funguje osm hodin od označení. Musíte se vrátit před vypršením lhůty. Při každé příští návštěvě musíte vyplnit stejný formulář a dostanete novou kartičku, nebo dobitou. Musíte ji mít pořád u sebe.“ Poklepal na ni dlouhým nehtem. „Automaticky vám rozsvítí světla tam, kde budete zrovna pracovat. Dávejte pozor na zaměstnance v elektromobilech. Pípají přesně jako vozíky na letišti. Když uslyšíte pípnutí, uhnete stranou, protože kárky můžou frčet pěkně rychle. Na druhou stranu, pokud budete potřebovat něco přivézt, stačí zvednout jeden z domácích telefonů a zavolat svůj požadavek. Číslo, písmeno a tak podobně. Jestli už jste v podobném archivu někdy byla, tak to asi znáte. Jestli ne, teď máte šanci se mě na něco zeptat.“ Když vstal, Andrea uviděla, že je menší, než si myslela.

„Jak velký je zdejší archiv?“

Vrátil se ke svému průvodcovskému tónu. „Přes třicet tisíc metrů plochy rozdělených do třech pater. Ovzduší je řízené: má automatickou korekci oxidu uhličitého a vlhkosti. Tohle není žádná městská knihovna. Jak povídám, tady byste určitě nechtěla zabloudit nebo nedejbože ztratit kartu. U každého výtahu je počítač, s jehož pomocí zjistíte souřadnice příslušného místa ke studiu. Čísla a písmena označují podlaží, sektor, řadu, pozici a regál. Když pochopíte systém, je to legrace, ale problém je v tom, že ho nepochopí skoro nikdo.“

„Díky za důvěru,“ hlesla Andrea. Věděla, že podobné sklady bývají velké, ale o jeho pravých rozměrech ji přesvědčil teprve pohled přes prosklené stěny z výtahu, jímž pomalu klesala do nejnižšího patra. Bylo to jako podzemní město, nějaký výstřelek ze sci-fi filmu Metropolis od Fritze Langa. Katakomby digitální doby. Mikrofiše, mikrofilmy, papírové spisy, lékařské karty, záložní pásky, zkrátka veškeré známé nosiče obsahující informace, jež firmy a obce musely ze zákona uchovávat, a ještě mnohem víc. Všechno to končilo zde, úhledně zařazené a uskladněné na obřích hřbitovech informačního věku.

Na Andreu padla svíravá tíseň, snad kvůli špatnému osvětlení nebo současnému působení jinak protichůdných pocitů agorafobie a klaustrofobie. Připadala si pohřbená v prázdnu. Vzchop se trochu, pokárala se v duchu. Vykročila po zdánlivě nekonečné betonové podlaze a sledovala bílou čáru opatřenou světlemodrým označením: 3P2:566-999. Kartička kolem krku tiše zvěstovala její přítomnost a zapínala světla: zapuštěný elektronický čip zřejmě nějak reagoval na rádiové signály. Vzduch byl podivně bezprašný a chladnější, než čekala. Zalitovala, že si nevzala svetr. Všude kolem se táhly dlouhé ocelové regály sahající až ke stropu vysokému čtyři metry. Na konci každé dvoumetrové sekce byl připraven malý skládací žebřík. Napadlo ji, že architekt vyprojektoval budovu spíš pro opice než pro lidi.

Zašla za roh a zabočila do další uličky. Znovu ji vylekala náhlá záře světel oživených čidlem v kartě. Až po dobré čtvrthodině chození a hledání našla první část písemností, které hledala. A další hodinu trvalo, než narazila na něco zajímavého.

Údaje o směně valut. Většina lidí by to přešla bez povšimnutí, ji to však zaujalo. Když nějaká organizace mění ve velkém americké dolary na cizí peníze – v přípravě k nákupům či platby v zahraničí – často se předem jistí před nepříznivými změnami kurzu. A právě to Bancroftova nadace v pravidelných odstupech dělala.

Proč? Při běžných akvizicích se přece využívá zažitých postupů mezinárodního bankovnictví v podání hlavních institucí globálního trhu. Kurzové jištění svědčilo o nalévání peněz ve velkém. Ale za jakým účelem? V moderní ekonomice obvykle vysoké částky ukazují na činnost za hranicí zákona. Že by úplatky? Nebo něco zcela jiného?

Připadala si skoro jako indián na stopě. Lesní zvěř sice ještě neviděla, ale všimla si několika zlomených větviček a podivných pěšinek a věděla, že tady zvířata byla.

* * *

O třicet metrů výš naťukal muž se zapadlýma očima číslo Andreiny karty a na rozděleném monitoru před ním se objevily záběry z kamer, které ji snímaly z bezprostřední blízkosti. Několika kliknutími zvětšil obraz a pak jej natočil, aby mohl přečíst písmena na stránce. Bancroftova nadace. Pro takové případy měl jasné instrukce. Zřejmě nešlo o nic významného. Ta kočka byla nejspíš od nich – jmenovala se přece Bancroftová. Ale za přemýšlení mu neplatili. Platili mu za bdělost. Jo, Kevine, proto dostáváš tolik babek. No dobře, tolik zase ne, ale ve srovnání s almužnou, kterou mu dávala archivní ochranka, to byl úplný balík. Zvedl telefon a podržel prst nad číselníkem. Pak vrátil přístroj do kolébky. Nechtěl po sobě v práci nechávat stopy. Vytáhl tedy mobil a zavolal.

* * *

Toho večera se ukázala pravá hodnota Belknapova přidělení k pěveckému sboru. V rezidenci estonského prezidenta se konala slavnostní recepce na počest mezinárodního festivalu. Chór Empire State patřil mezi skupiny, jež měly vystoupit na dobročinném koncertu, který po ní následoval. Pro přední estonské ministry byla účast povinná. Plán, který si Belknap mlhavě načrtl v hlavě, měl brzy dostat konkrétní podobu.

Malátný z nevýspání a těžkého smaženého jídla nastoupil jako poslední do autobusu, který odvážel sbor na místo určení, do paláce Kadriorg v ulici Weizenbergi v severní části města. Posadil se vedle mladíka se slámovými vlasy, širokým elastickým úsměvem a očima štěněte, který opakoval slova „něžný jako báseň, pevný jako ocel“ s takovou vervou, až mu létaly sliny od úst. Za ním pár altů zpívalo „má rodná zemi plná radosti a potěšení.“

Belknap měl stejný odznak sboru jako všichni ostatní. Snažil se splynout s davem, a proto nasadil lehce zmatený a okouzlený výraz. Samozřejmostí byl také pohotový úsměv.

Park Kadriorg, jako tolik estonského lesku, byl dědictvím po Petru Velikém: ruské bohatství ve stopách ruské nadvlády. Řada pavilonů se změnila v muzea a koncertní sály, avšak hlavní část paláce zůstala oficiálním sídlem prezidenta používaným při slavnostních příležitostech – a mezinárodní festival sborového zpěvu takovou příležitostí v očích Estonců bezpochyby byl. Největší budova měla dvě podlaží – dvě velice honosná podlaží, barokní fantazie bílých sloupů na červeném kameni. Kousek nad ní stál prezidentský palác postavený v roce 1938 v podobném, byť poněkud zjednodušeném slohu. Většinu Evropy tehdy zahalil tmavý mrak, ale Estonsko vidělo na obzoru úsvit. Nová ústava podepsaná po čtyřech letech diktatury zaručovala demokratické svobody. Naděje však po necelém roce uhasly, stejně jako zoufalá snaha zachovat pobaltskou neutralitu. Ta budova zosobňovala bláhové naděje. Snad právě proto byla tak hezká, napadlo Belknapa.

Před palácem stál provizorní plátěný vchod, který zajišťoval bezpečnost podle tallinských měřítek. Viděl, jak se Calvin Garth dohaduje se strážcem v modrém obleku a ukazuje doklady. V příští chvíli byli členové jeho sboru mávnutím ruky vpuštěni dovnitř. Belknap si dal záležet, aby nikdo nepřehlédl jeho odznak, a srovnal krok s ostatními. Byl sice o víc než deset let starší než opravdoví zpěváci, ale nasadil zasněný úsměv a nikdo ho nezastavil k dodatečné kontrole.

Vstupní hala byla přeplácaná složitou štukaturou s ornamenty, jež se tyčily do výše soch. Belknap si vyměnil pohled s mladými pěvci a pěvkyněmi ze sboru a předstíral, že je stejně uchvácený jako oni. Hodovní síň, kde se recepce konala, byla už zaplněná, všiml si s úlevou. Vykročil tedy ke stěně a dělal, že si prohlíží obraz carevny Kateřiny, zatímco si nenápadně odepnul odznak ze saka. V tom spočívala jeho lest: přišel jako jedna osoba, ale rychle se musel převtělit do jiné.

A ne ledajaké. Nyní byl Roger Delamain ze společnosti Grinnell International. Unylý úsměv nahradil výrazem nadřazené podezíravosti a chvatně se rozhlédl. Tváře ministrů se naučil z fotografií, přesto musel improvizovat. Prezidenta poznal snadno: vzdělaný muž s huňatým obočím a hřívou stříbřitých vlasů byl prototypem obřadní hlavy státu, jež s oblibou pronáší vzletná prohlášení. Nacvičeným pohybem „zmáčkni a usměj se“ si potřásal rukou s přítomnými, ale jeho pravé umění spočívalo ve schopnosti rychlého odloučení – člověk se musí odlepit od jednoho hosta, aby přivítal jiného. Prohodit pár letmých slov a jít zase dál, aniž by to působilo nezdvořile. Belknap se přikradl blíž. Podlézavé otázky byly přijímány jako duchaplnosti vyvolávající pobavené úsměvy, případně jako vážně míněné poznámky, které si prezident jistě vezme k srdci. Záleželo na tónu, jímž byly vyřčeny. Stisk ruky, pevný pohled, úsměv, odchod. Stisk ruky, pevný pohled, úsměv, odchod. Byl to úplný virtuoz. Estonský parlament neudělal chybu, když ho vynesl na tento post.

Ministerský předseda přišel jako většina jeho kolegů z vlády v tmavomodrém obleku. Nebyl tak zdatný v odpoutávání jako prezident. S přehnaným nadšením přikyvoval jakési statné ženě – nepochybně významné osobnosti hudebního světa – ale očima zoufale vysílal nouzové světlice svým asistentům, aby ho vysvobodili z jejího zajetí. Ministr kultury – muž s mastnou pletí a obočím, které vypadalo jako obarvené – květnatě promlouval ke skupině hostů ze Západu. Zřejmě jim vyprávěl nějaký vtip nebo veselou příhodu, protože sám sebe neustále přerušoval výbuchy smíchu. Úředník, kterého Belknap hledal – náměstek ministra obchodu – měl poněkud jiné chovám. Sklenka v jeho ruce s s malým kolečkem citronu pravděpodobně neobsahovala nic silnějšího než minerálku. Malá očka zanikala pod čelem s výraznými kouty. Nemluvil, ale přikyvoval a u žádné skupinky se nezdržel dlouho.

Náměstek se jmenoval Andrus Part a Genadij usoudil, že by ho Belknap mohl vyzkoušet. Mělo to svou logiku. Magnát, po němž pátral, byl velký. Estonsko bylo malé. Andrus Part, jak ho Genadij ujistil, měl kontakty se všemi významnými postavami estonského soukromého sektoru, ať už oficiální, či pokoutní. V této malé pobaltské republice se nemohl prosadit nikdo, kdo by neměl svolení vysoce postavených členů vlády. Andrus Part znal všechny místní hráče a dalo se tedy s úspěchem předpokládat, že bude vědět i o muži, po němž Belknap šel. Jakmile ho agent zbystřil, jeho jistota ještě vzrostla. Ohař má vynikající čich, pomyslel si.

Ale teď přišlo to nejtěžší. Belknap proplouval mezi hloučky po drahém koberci a ještě dražším parketu, až se ocitl asi metr od náměstka. Nasadil výraz odlišný od milých úsměvů obvyklých na podobné recepci. Byl to zaměstnaný muž. Příliš úlisný úsměv znamenal pro politiky signál, aby okamžitě pokračovali dál. Belknap si však nemohl dovolit ani nezdvořilost. Když se tedy obrátil na náměstka, po tváři mu přelétlo opatrné pousmání.

„Ctihodný Andrus Part, pokud se nemýlím,“ začal Belknap. Jeho přízvuk byl plochý a neurčitý: angličtina člověka, který se jí učil jako cizímu jazyku, ale na drahých školách.

„Správně,“ odtušil náměstek mdle. Belknap však poznal, že ho zaujal. Tohle nebylo shromáždění lidí zasvěcených do estonské politiky a Belknap se díky přímému pohledu vymykal z davu.

„Zvláštní, že jsme se nikdy nesetkali,“ řekl Belknap opatrně. Další kousek návnady, který měl podnítit náměstkovu zvědavost. Vyplývalo z něj, že k jejich setkání by mohl existovat důvod. V Partově tváři se mihl záblesk zájmu, toho večera nepochybně poprvé. „Byl jsem požádán, abych to napravil.“

„Opravdu?“ Estoncovy kalné oči příliš neprozrazovaly. „A pročpak?“

„Promiňte.“ Teprve nyní Belknap natáhl ruku a učinil tak s jistou noblesou. „Roger Delamain.“

Náměstkovy oči začaly těkat po sále. „Ze společnosti Grinnell International,“ dodal Belknap významně. To jméno patřilo skutečnému generálnímu řediteli Grinnellu. Pokud by si ho chtěl muž prověřit, našel by jeho pracovní životopis, i když bez fotografie.

„Grinnell,“ zopakoval Estonec tiše. Podíval se na Belknapa způsobem, který vypovídal za celé romány, všechny cizojazyčné. „No ne? Takže vy zakládáte hudební divizi?“ Úsměv rychlý jako tik. „Se zaměřením na vojenskou muziku?“

„Je to moje velká vášeň,“ řekl Belknap a ukázal kolem sebe. „Estonsko má velkou pěveckou tradici. Takovou příležitost bych si nemohl nechat ujít.“

„Naplňuje nás to pýchou,“ odpověděl Part automaticky.

„Vyznávám ovšem i jiné estonské tradice,“ dodal Belknap pohotově. „Bohužel tu nejsem jen kvůli svým zálibám, jak jistě chápete. Činnost naší firmy je už taková. Vždycky se objeví nové a nečekané požadavky. Přicházejí bez ohlášení a manažeři, jako jsem já, se s nimi musí poprat.“

„Kéž bych vám mohl nějak pomoci.“

Belknapův úsměv byl téměř něžný. „Třeba můžete.“

* * *

Po dvou hodinách luštění drobného písma začínaly Andreu pálit oči a v hlavě jí tepalo. Snažila se však překonat podvečerní únavu a na kousek papíru si zapsala několik sloupků číslic a dat. Možná to nic neznamenalo, ale třeba ano. Nyní se musela řídit instinktem: všechno si ověří, až se vrátí na planetu Zemi. Podívala se na hodinky a učinila okamžité rozhodnutí prohledat archivy od dubna toho roku, kdy zemřela její matka. Nejkrutější měsíc. Alespoň pro ni.

Anály nadace však neobsahovaly nic, co by s tím souviselo. Nakláněla se nad policemi a nahlížela do černých pogumovaných krabic v protější řadě, pohroužená do myšlenek. Koutkem oka zachytila jakýsi pohyb, a když se otočila, spatřila elektrický vozík. Řítil se vysokou rychlostí přímo na ni. Mají přece pípat, ne? napadlo ji letmo. Do krve ji chrstla dávka adrenalinu a hbitě před ním uskočila.

Jenže vozík zabočil jejím směrem. Jako by – to snad ne! – do ní chtěl vrazit. Vyjekla, když si uvědomila, že řidič má motocyklovou helmu se staženým tmavým hledím a krytem tváře. Při pohledu na něj viděla jen vlastní odraz, v němž se zračila hrůza, již prožívala. V posledním okamžiku se vší silou odrazila do výšky, zachytila se vysoké police a vytáhla se vzhůru. Do bezpečí.

Vozík prudce zabrzdil a chlap z něj hbitě seskočil. Andrea se rozběhla na konec řady regálů, zabočila doleva a vběhla do další dlouhé chodby. Kovové bludiště jí poskytovalo určitou ochranu. Pustila se další uličkou a několik nepravidelných odboček ji zavedlo hlouběji do nitra rozlehlého potemnělého prostoru. Její kolena kmitala vysoko ve vzduchu a boty s gumovou podrážkou jen občas zaskřípaly na betonové podlaze. Nakonec se schovala za nosný sloup u řady K, pozice L, ale vtom se náhle rozžehla řada halogenů a zaplavila sekci světlem. Sakra! To si mohla rovnou dát na hlavu naváděcí maják. Karta – bezpečnostní karta – byla nastavená tak, aby zapínala světla všude, kam Andrea vkročila. Nastražila uši a zaslechla jemné vrnění elektromobilu: muž v helmě ji pronásledoval.

Zaslechla kroky, asi sedm metrů opodál. Takže někdo jiný. Otočila hlavu a zahlédla dalšího člověka v maskovacím úboru, zřejmě ozbrojeného. Nepřišel jí na pomoc. Byl to pro ni nezvyk: muži se zbraněmi – obvykle policisté – dosud vždycky stáli na její straně. Pracovali pro ni. Věděla, že ne všichni lidé mají takové zkušenosti, ona je však skutečně měla. Jenže teď náhle stáli proti ní a ta myšlenka se srážela s jejími ustálenými předpoklady. Kartička. Sevřela ji a napnula šňůrku. Ta karta ji prozrazovala. Musela se jí zbavit. Nebo ji nějak využít?

Prudce vyrazila zpoza sloupu, doběhla na konec řady a kličkovala mezi regály až kamsi do oblasti označené písmenem P. Ukryla kartu do jedné ze schránek s dokumenty a právě ve chvíli, kdy se rozzářily reflektory, vyšplhala na horní polici, a kolem dlouhé řady kovových nádob, v jakých se uchovávaly filmové nebo magnetofonové pásy, zamířila na konec regálu, kde světla zůstávala zhasnutá. Nenadělala příliš hluku? Natáhla se na horní ploše, aby ji nebylo vidět. Snažně v to doufala. Pak odsunula jednu z těžkých plechovek, takže získala výhled o dění na zemi čtyři metry pod ní.

Muž v maskovacím úboru dorazil jako první. Nevšiml si jí a vbíhal do uliček po obou stranách. S výrazem marnosti se vrátil do osvětlené části, prohlížel regály a hledal ji nebo alespoň její průkaz. Pak promluvil do vysílačky.

„Ta děvka schovala kartu,“ oznámil hlasem drsným jako štěrk. „To si dovolila dost. Už máme od Théty povolení k likvidaci?“

Při řeči dál kráčel chodbou u pozice P a blížil se k Andree. Hlavní teď bylo správné načasování. Oběma rukama zvedla těžkou ocelovou nádobu, chvíli počkala, až temná postava dojde na zvolené místo na podlaze – teď! – pustila ji na zem.

Uslyšela přidušený výkřik, pak se podívala dolů a uviděla, že muž leží na zemi a ocelová nádoba se mu opírá o rozbitou hlavu. Panebože, co jsi to provedla, Andreo?

Pocítila vlnu nevolnosti a hnusu. Tohle přece nebyl její svět. Ona taková nebyla!

Pokud si však útočníci mysleli, že se nebude bránit každým vláknem svého těla, tak ji podcenili. Už máme povolení k likvidaci? Ta slova ji ovála jako ledový vichr.

V hrudníku jí bušila pěst vzteku. Ne, pitomče, ale já ho mám.

Seskočila dolů jako děcko z prolézačky a padla přímo na zabitého muže. V pouzdře na opasku měl zbraň. Její boky byly ploché, ne vyboulené, takže asi pistole. Uchopila ji a ve světle vzdálených reflektorů si ji prohlédla.

V životě nedržela zbraň v ruce. Zacházet s ní však přece nemohlo být tak těžké. Věděla, kde se mačká, a to byl slušný začátek. Věděla, že rapeři v hudebních klipech obvykle drží pistoli šikmo, i když neměla ponětí, jakým způsobem to mohlo ovlivnit dráhu střely. Viděla řadu filmů, kde zbraň nevystřelila jednoduše proto, že někdo nevěděl o pojistce. Měla tahle pistole pojistku? Byla vůbec nabitá?

Sakra. Na rukojeti nebyly napsané pokyny, a i kdyby, stejně by je neměla čas číst. Netušila, co se stane, když stiskne spoušť. Možná nic. Možná se nejdřív musel natáhnout kohoutek nebo tak něco. Ale třeba ji ten chlápek nechal v nastavení „zamiř a vystřel“.

Tak či onak, pistole by stejně napáchala víc škody než užitku. Muž v helmě s kouřovým hledím by uslyšel, že pistole cvakla naprázdno, a zabil by ji na místě. Utíkala na konec řady polic a sledovala přijíždějícího chlapa v přilbě. On ji však překvapil: vystoupil z elektromobilu a schoval se někam za sloup. Kde mohl být?

Uplynulo půl minuty. Po muži stále ani památky. Schoulila se na nejnižší polici, aby budila co nejmenší pozornost, a napjatě poslouchala.

Pak ho uslyšela a pomalu otočila hlavu. Sevřely se jí útroby: našel ji. Kráčel pomalu směrem k ní. Zůstala ztuhlá na místě a připadala si jako žába, která neví, že si jí všimli.

„Pojď k tatínkovi,“ vyzval ji a dál se k ní blížil. Držel černý plastový přístroj, z jehož konce výhružně sršela elektřina. Nějaký elektrický paralyzér nebo taser. Hodil jí pouta z umělé hmoty. „Můžeš si je nasadit sama. Bude to pro tebe lepší.“

Andrea se ani nepohnula.

„Já tě vidím,“ prohodil muž s maskou téměř hravě. „Nikdo tady není. Jen ty a já. A já mám času dost.“ Vzduchem zajiskřil výboj elektřiny. Druhou rukou si povolil kožený opasek a začal se masírovat v rozkroku. „Hej, kočičko, šéf říká, že jde o co největší rozkoš.“ Udělal k ní dalších pár kroků. „Tak co kdybys mě taky trochu potěšila, ty děvko.“

Bez rozmýšlení vystřelila a ta rána ji ohromila. Muž v helmě se zastavil, ale nezhroutil se na zem a nevydal ani hlásku. Minula ho?

Tiskla spoušť znovu a znovu. Třetí náboj roztříštil kryt obličeje a chlap konečně padl naznak.

Andrea slezla z regálu, vratce se postavila a vykročila k zastřelenému. Neviděla ho poprvé. Poznávala obočí připomínající netopýří křídla i skvrnitou pleť. Byl to jeden z mužů, kteří ji vytáhli z auta v Research Triangle parku. Už máme povoleni k likvidaci? Roztřásla se po celém těle. Pak spatřila jeho vyhaslé oči, zlomila se v pase a začala zvracet. Teplý a kyselý obsah žaludku jí proudil z úst přímo na mužovu tvář, a když si to Andrea uvědomila, přepadla ji další vlna dávení.

* * *

Estonského činovníka vzala kolem ramen masitá ruka. „Andrusi!“ zahřímal přehnaně srdečný hlas. Podsaditý a hlučný chlapík s neoholitelným strništěm na bradě. Z jeho dechu čišela anýzová vůně populární estonské kořalky. „Seznámím vás se Stephanie Bergerovou. Je z Polygramu. Velice se zajímá o možnost založení studia v Tallinu. Možná by šlo dokonce o distribuční centrum.“ Z úcty k jeho anglicky mluvícímu partnerovi oslovil ministrova náměstka v angličtině.

Andrus Part se s omluvným pohledem otočil k Belknapovi. „To je škoda. Měl jste mi říct, že se do Estonska chystáte.“

„Moji kolegové se naopak domnívají, že je to dobře. Že jsem v Tallinu právě ve chvíli, kdy vznikla potřeba. Tedy dobře pro nás, abych se vyjádřil přesně.“ Ztlumil hlas. „A možná i pro vás.“

Náměstek ministra na něj vrhl zvědavý a neklidný pohled. „Hned jsem zpátky, pane…“

„Delamaine,“ doplnil ho Belknap.

Vydal se k dlouhému stolu potaženému bílou krajkou, kde číšníci pilně přijímali a vyřizovali objednávky nápojů, ale koutkem oka nepřestával sledovat Andruse Parta. Náměstek ženě naslouchal s pokyvováním a záblesky porcelánových zubů. Sevřel paži halasného chlápka – nepochybně obchodníka a jednoho ze zprostředkovatelů akce – a gestem naznačil, že to proberou později. Avšak nezamířil okamžitě zpět, jak si Belknap všiml. Namísto toho sáhl po mobilním telefonu a zmizel v sousední místnosti. Když se po několika minutách vrátil, měl viditelně lepší náladu než předtím.

„Roger Delamain,“ vyslovil jeho domnělé jméno po francouzsku. „Děkuji vám za trpělivost, pane.“

Takže si ho v rychlosti proklepl. Přinejmenším požádal nějakého asistenta, aby ověřil jméno a jeho příslušnost k nadnárodní bezpečnostní firmě Grinnell International. „Na výslovnosti nezáleží,“ odvětil Belknap. „V anglickém prostředí to vyslovuji jedním způsobem, a já věděl, že anglicky umíte. Před Francouzi zase volím francouzskou výslovnost. Jsem velice přizpůsobivý, přesně jako naše společnost. Klienti mají různé požadavky. Když střežíte ropnou rafinérii, potřebujete jeden druh dovedností. Pokud jde ovšem o prezidentský palác, musíte ukázat úplně jinou tvář. Bohužel, v dnešním nestabilním světě je o naše služby čím dál větší zájem.“

„Říká se, že trvalá ostražitost je cenou za svobodu.“

„V podstatě totéž jsme sdělili představitelům důlní společnosti Cuprex, když se konečně probudili a zjistili, že její měděné doly v Africe ohrožuje krvavé povstání vedené Armádou božího odporu. Trvalá ostražitost a dvanáct milionů ročně plus přímé výdaje: to je cena za svobodu v praxi.“

„A nepochybně i výnosný obchod, že?“ Náměstek ministra si vzal jednohubku ze stříbrného tácu, který jako by proplouval davem.

„Upřímně řečeno, právě proto jsem s vámi chtěl mluvit. Abychom si rozuměli: je to čistě neformální rozhovor. Nepřicházím jako oficiální zástupce jakékoli firmy.“

„Stojíme spolu na recepci a pojídáme chlebíčky s uzeným. Co může být neformálnějšího?“

„Já věděl, že si budeme rozumět,“ pravil Belknap spiklenecky. „Jde nám o významnou zakázku na malé zbraně.“

„Grinnell má jistě svého pravidelného dodavatele.“ Part si oťukával návnadu.

„Pravidelní dodavatelé nedokážou vždy uspokojit nárazové požadavky. Říká se o mně, že jsem zbytečně skromný. Ale já jen mám rád přesnost. Když řeknu o zakázce, že je ‚významná‘, tak myslím… dostatečná ke kompletnímu vyzbrojení pěti tisíc mužů.“

Náměstek ministra zamžikal. „Celá estonská armáda má patnáct tisíc mužů.“

„Pak chápete ten problém.“

„A k čemu to bude? K ochraně dolů?“ Černé obočí se svraštilo čirou nedůvěrou.

Belknap opětoval jeho zvídavý a obnažující pohled neurčitým výrazem. „Pane náměstku, když mi svěříte tajemství, můžete se spolehnout, že si ho nechám pro sebe. To platí v pracovním i v osobním životě. Bez důvěryhodnosti a diskrétnosti se v oboru zabezpečení nedá podnikat. Je zcela přirozené, že máte otázky. Doufám, že se neurazíte, když vám na ně odmítnu odpovědět.“

Náměstek ho zpražil pohledem, ale po několika vteřinách se obměkčil. Zdálo se, že pochopil. „V umění mlčet by se od vás moji krajané mohli učit. Je to smutné, ale nedokážou držet jazyk za zuby tak jako vy, Rogere.“ lekal očima kolem, aby měl jistotu, že je nikdo neslyší, a pak ho pobídl: „Ale jak vás napadlo, že mohu být nápomocen?“

„Dospěl jsem k názoru, že byste mohl zprostředkovat dohodu, o kterou usilujeme. Jistě nemusím zdůrazňovat, že nikdo ze zúčastněných nepřijde zkrátka.“

Belknap v náměstkově tváři rozpoznal neukojenou chamtivost. Prosakovala mu žilami jako droga a urychlovala jeho řeč. „Říkal jste, že jde o významnou zakázku.“

„Přesně tak,“ přitakal Belknap. Andrus Part se chtěl ujistit, co z ní bude mít. „Což znamená i významné odměny a zprostředkovací poplatky pro… dohazovače.“

„Jsme malá země, samozřejmě.“ Muž opatrně tahal za vlasec.

„Ano, ale myslel jsem, že máte bohaté tradice. Jestli tady není tak velký prodejce, jakého hledáme, řekněte to rovnou. Rozhlédneme se jinde. Nerad bych vás okrádal o čas.“ V překladu: Tak o něj neokrádejte vy mě.

Náměstek ministra mávl na jakéhosi vysokého vyzáblého hodnostáře na druhé straně sálu. Se zástupcem firmy Grinell strávil už dost času, což by někomu mohlo připadat podezřelé, a to se náměstkovi nelíbilo. „Rogere, já bych vám opravdu rád pomohl. Opravdu. Dejte mi pár minut na rozmyšlenou. Za chvilku jsem u vás.“

Po těchto slovech se Estonec ponořil do davu sbormistrů a milovníků hudby. Belknap zaslechl, jak Part zvolal: „Kolekce nejlepších nahrávek z festivalu v jedné sadě – vynikající nápad!“

Zavládl ruch následovaný káravým utišováním. Na vyvýšeném stupínku na vzdálenějším konci sálu se shromažďoval sbor Empire State. Barytony nasadily úsměvy od ucha k uchu, začaly luskat prsty a nakonec zpívat. Po několika taktech se síň zklidnila natolik, aby bylo slyšet:

Protože nikde v širém světě Takové místo už nenajdete Toť z hloubi srdce milovaná, Má rodná země drahá!

Belknap ucítil poklepání na rameno a otočil se. Náměstek stál znovu po jeho boku.

„Naše hymna,“ zašeptal Part se strnulým úsměvem.

„Určitě jste pyšný,“ odpověděl Belknap.

Ministr procedil zaťatými zuby. „Nebuďte ošklivý.“

„Ale já nejsem ošklivý, aspoň doufám. Jen netrpělivý. Uzavřeme ten obchod, nebo ne?“ zamumlal Belknap tlumeně.

Náměstek ministra přikývl a naklonil hlavu k místnosti vedle hlavního stálu. Promluví si tam, v klidu.

„Promiňte,“ řekl Estonec tiše a důvěrně. „Ale je to na mě dost rychlé. A nezvyklé.“

„Stejně jako pro nás,“ odpověděl Belknap. Náměstek si stále počínal opatrně, a tak bylo načase trochu přitlačit. „Zdá se, že jsem vám způsobil víc starostí, než jsem chtěl. Můžeme prozkoumat i jiné cesty a asi to uděláme. Děkuji za váš čas.“ Strohá úklona.

„Vy jste mě špatně pochopil,“ pronesl Part se stínem naléhavosti, ale ne paniky. Věděl, že zástupce firmy Grinnell dělá to, co všichni obchodníci: hrozí odchodem, aby urychlil jednání. „Opravdu bych vám rád pomohl. A snad je to i reálné.“

„Mlžení vám jde báječně, všechna čest,“ vytkl mu Belknap tiše. „Pořád mám strach, že se vzájemně připravujeme o čas.“ Jinými slovy: Teď je na vás, abyste mě přesvědčil.

„Před chvílí jste se, Rogere, zmínil o důvěře a diskrétnosti. Říkal jste, že jsou to základy vašeho oboru. A základem mé práce je zase opatrnost. Musíte mě pochopit. Jednou mi za to možná budete vděčný.“

Z hodovní síně přilétly verše: Nechť navěky žehná a vládne / Ó vznešeně všem tvým skutkům…

„Oba bychom možná měli poněkud slevit ze svých posvátných zásad. Ptal jste se na naše pravidelné dodavatele. Světaznalý muž vašeho formátu jistě dobře ví, že i tato oblast podléhá náhlým otřesům. Nepochybně jste slyšel zprávu o smrti Chalíla Ansárího.“ Když to jméno vyslovoval, zkoumavě sledoval Estoncův výraz. „Jistě si uvědomujete, že zavedené distribuční sítě se někdy zbortí a na trh vstoupí noví hráči.“

Zdálo se, že Andrus Part není ve své kůži. Věděl dost o tom, o čem Belknap mluvil, aby mu bylo jasné, že o těchto věcech není radno jen tak hovořit – a už vůbec ne politikovi z povolání. Potřeboval vyzvědět víc, aby si Belknapovy náznaky vyložil správně. Ale nechtěl se hrabat příliš hluboko, aby si neumazal ruce. Z podobných kalkulací zřejmě vycházel.

Belknap zvažoval každé slovo. „Vím o vás, že máte vybraný vkus. Slyšel jsem, že vaše venkovské sídlo v Paslepě je něco nádherného.“

„Je to skromný dům, ale manželce se tam líbí.“

„Možná se jí tam bude líbit dvojnásob, až jí koupíte dvakrát tak velký barák.“

Dlouhý upřený pohled: svářila se v něm hrabivost s nejistotou.

„Ale třeba ne.“ Další škubnutí za rybářský vlasec, aby se háček zasekl. „Moc hezky jsme si popovídali, ale možná je čas porozhlédnout se jinde. Jak jste… mě upozornil, Estonsko je velice malá země. Zřejmě jste tím chtěl naznačit, že v malém rybníku velké ryby nežijí.“ Další strohá úklona a tentokrát Belknap skutečně vykročil k východu, odkud slyšel sborový zpěv Mé rodné země.

Chvíli ticha přerušil nadšený aplaus, byť poněkud tlumený jednorukým tleskáním hostů držících sklenky, ubrousky a jednohubky.

Belknap ucítil ruku na rameni. „Estotek,“ pošeptal mu náměstek do ucha. „Ulice Ravala Puiestee.“

„To jsem si mohl zjistit na informacích.“

„Ujišťuji vás, že skutečná povaha této firmy je přísně tajná. Mám vaše slovo, že to nikomu neprozradíte.“

„Ale ovšem,“ odpověděl Belknap.

„Šéf se jmenuje Lanham.“

„Zvláštní jméno pro Estonce.“

„Ale pro Američana moc ne.“

Američan. Belknap přimhouřil oči.

„Uvidíte, že vaše potřeby mohou být uspokojeny,“ pokračoval Part. „Jsme malý rybník. Ale máme tu i pár velkých ryb.“

„Zajímavé,“ odtušil Belknap mrazivě. „Ta vaše rodná zem. Mám od vás Lanhama pozdravovat?“

Náměstek ministra se náhle zatvářil rozpačitě. „Nejdůvěrnější vztahy někdy vznikají na dálku. Řeknu vám to jasně. S tím člověkem jsem se nikdy osobně nesetkal.“ Strnul na místě, jako by bojoval s třesem. „A ani bych o to nestál.“

18

O tallinské obchodní čtvrti se v turistických brožurách příliš nepsalo, avšak mnozí ji považovali za pravé srdce města. Srdce obchodní čtvrti bylo zase místem, kde měla kanceláře firma Estotek. Dvacetipatrová budova pokrytá zrcadlovým sklem stála asi dva kilometry od Starého města, jen ulici od tak význačných bodů, jakými byly hotel Reval Olumpia či hypermarket Stockmann, nemluvě o multikinu Coca-Cola Plaza a neonem zářícím nočním klubu Hollywood. Vypadalo to tam zkrátka jako v každém jiném větším městě, a právě proto se tam obchodníci cítili jako ryby ve vodě. Restaurace, hotelové haly i bary nabízely bezdrátový přístup k internetu. Jsme stejně moderní jako vy, tak zněl vzkaz, které tím místo vysílalo, byť s nádechem zoufalství, jež snižovalo jeho věrohodnost. I přes značně pokročilou dobu se v nočním klubu Bonnie a Clyde ještě svítilo. Další zvláštnost Tallinu, napadlo Belknapa: noční kluby si tu zarputile říkaly „noční kluby“. Hned vedle nejvyššího hotelu sídlil autosalon značek Audi a Volkswagen. Místní byli nepochybně hrdí na to, že přímo uprostřed své finanční čtvrti vytvořili nákupní zónu.

Budova byla hranatá a potemnělá, fasády obroubené ocelí s bílým nátěrem. Kdyby ji přenesli vzduchem do pěti set jiných měst, vypadala by tam stejně domácky. Belknap vystoupil z taxíku a vydal se na obchůzku. Pro případ, že by ho někdo sledoval, zvolil vratký krok. Působil jako opilý manažer, který si nemůže vzpomenout, kde je jeho hotel.

Tu adresu mu našel Genadij Čakvetadze. I ve výslužbě si udržoval chapadla vlivu a stačilo mu pár důvěrných telefonátů na městské úřady.

Skutečná povaha této firmy je přísně tajná, pravil Andrus Part a nepřeháněl. Estotek, jak se ukázalo, byla estonská společnost registrovaná v zahraničí. Oficiální záznamy uváděly jen její domácí majetek, a ten byl zanedbatelný. Firma nevyvíjela žádnou viditelnou činnost a neměla významně jmění. Pronajímala si prostory v desátém podlaží kancelářské věže v obchodní čtvrti, řádně platila správní poplatky a jinak se o ní nic nevědělo. Byla to zjevně jen skořápka uspořádaná tak, aby neměla povinnost odhalovat své dceřiné společnosti v daňových rájích.

Belknapa to zmátlo. „To ani nemusí uvádět manažery a ředitele?“ zeptal se Genadije.

Gruzínce ta otázka zjevně pobavila. „V civilizovaném světě jistě. Ale v Estonsku všechny bezpečnostní předpisy a finanční zákony sepsali oligarchové. Tohle tě pobaví: uvedený šéf není jméno osoby, ale jiné firmy. A kdopak je ten šéf? Můžeš jednou hádat. Správně, Estotek. Připomíná ti to něco od M. C. Eschera? Ale v Estonsku je to dokonale v souladu se zákonem.“ Vysloužilý agent KGB se rozchechtal. Pokřivený kmen lidstva pro něj byl zdrojem útěchy a potěšení.

Belknap si ohrnul límce proti větru, který fičel kaňonem ze skla a oceli v centru Tallinu. Bylo dobře, že venku panovala tma. Zrcadlové sklo se večer stávalo průhledným. Odhadnout zabezpečení stavby přesto nebylo lehké. Z rohů v nižší části vystupovaly průmyslové kamery poskytující strážným pohled na chodník a garáž, o niž se dům dělil se sousední kancelářskou budovou. Avšak jaká opatření se skrývala uvnitř? Jednu věc věděl Belknap jistě: dnes v noci měl největší šanci tam nepozorovaně proniknout. Zítra by náměstek ministra mohl oslovit své kontakty v Estoteku a říct jim o manažerovi od Grinnellu. Nedalo se vyloučit, že by zástupci Estoteku prohlédli jeho léčku a dali si na něj pozor. Dnes na to však pan náměstek neměl čas. Musel totiž poslouchat zdlouhavé dobročinné vystoupení nejlepších pěveckých sborů světa, tisknout ostatním ruce a sladce se usmívat. V duchu si přitom možná maloval své nové venkovské sídlo a uvažoval, jak to vysvětlí svým přátelům a kolegům.

Belknap přešel ulici, vytáhl drobný plochý dalekohled a snažil se zaostřit na vrátného, jenž měl službu v hale. Nic však neviděl. Všiml si však zvířeného chuchvalce dýmu vystupujícího od jednoho ze sloupů. Vestibul skutečně hlídal strážný. Kouřil. A vypadal unaveně.

Američan si letmo prohlédl svůj odraz v okně. Tmavý oblek plně odpovídal roli, kterou hrál. Černá kožená taška značky Gladstone – dostal ji od Genadije včetně obsahu – byla poněkud naditější než běžné manažerské aktovky, ale nepůsobila nijak nápadně. Zhluboka se nadechl, přistoupil ke dveřím, ukázal průkazku a připravil se ke vstupu.

Vrátný na něj ospale pohlédl a stiskl bzučák odemykající vchod. Muž měl velké břicho, typické pro většinu estonských mužů po čtyřicítce: následek konzumace vepřového masa, sádla, palačinek a brambor. Naposledy potáhl z cigarety a zaujal své místo za žulovým pultem.

„CeMines,“ ohlásil Belknap. „CeMines Estonsko. Jedenácté podlaží.“

Strážný tupě přikývl a Belknap dokázal odhadnout, co si asi myslí. Cizinec, ale co, Tallin jich je plný. Návštěva lékařské společnosti CeMines v tuto pozdní hodinu byla sice nezvyklá, ale Genadij předem zavolal na vrátnici a estonštinou s ruským nádechem ohlásil hosta. Jakási systémová chyba prý vyžadovala zásah technika.

„Vy zde na tu opravu?“ zeptal se vrátný přerývanou angličtinou.

„Čidla ukazují poruchu chladicí spirály v bance biologických vzorků. Člověk nemá chvíli pokoj,“ prohodil Belknap se sebejistým úsměvem.

Strážný se zatvářil zmateně jako člověk, který nestačí zpracovávat informace v cizím jazyce. Směr jeho myšlenek byl ovšem vcelku jasný: dělat problémy bohatému cizinci mu rozhodně nestálo za to. Po chvíli mlčení požádal návštěvu o podpis, trhl palcem k výtahům a zapálil si další cigaretu.

Belknapovy obavy s každým patrem sílily. To nejtěžší měl pořád před sebou.

RESEARCH TRIANGLE PARK, SEVERNÍ KAROLÍNA

Gina Tracyová si při řeči pohrávala s pramínkem černých vlasů vedle ucha. „Vážení, stal se malér. Opravdu trestuhodná věc. Hoši, které jsme poslali do Jižní Ameriky, zřejmě oddělali špatného Javiera Solanase. Věřili byste tomu?“ Jižní Amerika se zdála být tak daleko od leštěných břidlicových podlah a mléčného skla sídla skupiny Théta, zásadní rozhodnutí však pocházela právě odtud. Tracyové někdy připadalo, že je ve vesmírném řídicím středisku a vysílá sondy na jiné planety. „Měli zneškodnit toho obchodního zástupce z Ekvádoru.“ Podívala se na zprávu, jež jí blikla na monitoru. „A místo toho dostali nějakého neškodného rančera se stejným jménem. Je to v prdeli.“

Nastal okamžik napjatého ticha. Vzduchem se neslo jen ševelení klimatizace.

„Oy, gevalt,“ zaklel Herman Liebman po židovsku a laloky na jeho krku se zachvěly zlostí.

„A to, prosím, měli být naši nejlepší,“ pokračovala Tracyová. „Naprostá špička. Asi jsme měli použít domorodce. Dát šanci místním talentům.“

„To se stává,“ vypískl George Collingwood a pohladil si vzorně upravené vousy. Někdo kdysi trefně poznamenal, že jeho bradka vypadá skoro jako ženské přirození, a Gina se proto při pohledu na něj někdy neubránila úsměvu. Tak jako nyní.

Naklonil hlavu. „Připadá ti to legrační?“

„To by byl hodně černý humor,“ ujistila ho Gina.

Vodnaté oči Johna Burgesse ji probodly. „Co tedy navrhuješ?“ Přefiltrované denní světlo zvýrazňovalo dráhy hřebenu v jeho téměř bílých vlasech.

„Musíme se vážně zamyslet nad tím, jak podobným věcem předcházet. Už se to nesmí opakovat,“ odpověděla. „Je mi z toho hrozně.“

„To nám všem,“ řekl Collingwood.

„Asi se to musím naučit brát s větším nadhledem,“ usoudila Tracyová. Někdo je mohl považovat za bezcitně technokraty, ale oni svou práci považovali za posvátnou, a každý neúspěch si proto brali osobně. „George má pravdu. Člověk prostě někdy sáhne vedle. Nechá se strhnout a ztrácí ze zřetele širší souvislosti. Tak nějak by to asi řekl Paul.“ Otočila se k jejich duchovnímu vůdci. „Nemám pravdu?“

„Mrzí mě to,“ pronesl Paul Bancroft. „Vážně. V minulosti jsme se dopustili některých přehmatů a ani v budoucnu se jim určitě nevyhneme. Může nás ale těšit, že počet chyb se drží v mantinelech, které jsme si stanovili jako přijatelné – a procentuální úspěšnost se stále zlepšuje. To je povzbudivý trend.“

„Ale stejně,“ ucedil Liebman nerudně.

„Důležité je zasadit tyto omyly do širšího kontextu úspěchu,“ pokračoval Bancroft, „a dívat se dopředu, ne zpátky. Jak říkáš, Gino, musíme se poučit z chyb a najít bezpečnostní pojistky, které nás jich napříště pokud možno uchrání. Výpočet rizika tvoří asymptotickou křivku. Což znamená, že vždycky existuje prostor pro zlepšení.“

„Myslíš, že máme poslat naše chlapce odrovnat toho správného?“ otázal se Burgess.

„Na to zapomeň,“ zpražil ho Collingwood. „To by byla moc velká náhoda. Co kdyby se někdo čirou náhodou zaměřil na úmrtí Javierů Solanasů? Není to moc pravděpodobné, ale přesto. Analýza rizik vám řekne, že to nestojí za to. Je jinak něco nového?“

„Určitě jste už slyšeli o ženě ze severní Nigérie, kterou se chystají ukamenovat k smrti,“ řekla Tracyová. „Venkovský tribunál ji odsoudil za cizoložství. Jsme snad ve středověku, nebo co?“

Paul Bancroft zachmuřil obočí. „Doufám, že tady nezapomínáš na širší pohled,“ pokáral ji. „Můžeme si to nechat ověřit, ale já osobně si myslím, že tato všeobecně známá událost bude mít velice příznivý vliv na boj s virem HIV. Je to klasický příklad syndromu ‚dítě ve studni‘. Světová média se soustředí na jednu ubrečenou ženu a nemluvně v jejím náručí. Sladkobolný obraz madony a dítěte. Jenže středověké právo těch nevzdělaných mullu pravděpodobně zabrání tisícům dalších případů AIDS. Což jsou tisíce bolestivých, pomalých, strašlivých a drahých úmrtí.“

Collingwood zamrkal. „Je to jasné jako facka,“ přisvědčil a otočil se k Tracyové. „Proč myslíš, že v muslimských zemích mají tak málo HIV pozitivních? Když trestáš a potíráš sexuální promiskuitu, počet nakažených klesá. Podívejte se na mapu. Senegal má jednu z nejnižších úrovní nemoci AIDS v subsaharské Africe. Je z dvaadevadesáti procent muslimský. A teď se přesuňme do Guiney-Bissau, která leží hned vedle. Ve srovnání se Senegalem tu žije jen polovina muslimů – a výskyt HIV je pětkrát vyšší. Ukamenovat, říkám!“

„Máme v Africe ještě něco zajímavého?“ zeptal se Bancroft.

Burgess nahlédl do elektronického seznamu ve svém počítači. „Co ten ministr těžby a energetiky z Nigeru? Neblokuje důležité projekty na pomoc zemi?“

„To jsme zamítli, vzpomínáš?“ Gina Tracyová se zatvářila otráveně. „Mělo by to příliš vedlejších účinků. Už jsme to probírali.“

„Připomeňte mi ten případ,“ nadhodil Collingwood. „Celé dopoledne jsem měl porady ohledně systémů.“

„Chceš to stručně?“ Burgess se odmlčel a rovnal si myšlenky v hlavě. „Zaprvé, ministr Okwendo je příliš známá osoba. Zadruhé, pravděpodobně ho nahradí Magamadou, ministr financí. Což je dobře, ale pak se nabízí otázka: Kdo přijde po něm? Pokud ho vystřídá Sannu, tak fajn. Ale stejně dobře se může stát, že ho nahradí Seyni. A to by mohlo vést ještě ke zhoršení situace. Než odstranit ministra dolů a energetiky, by bylo lepší odstranit Dioriho, jeho náměstka. Dioriho nástupce je podle našich informací celkem bezvýznamná postava. Jeho otec byl kleptokrat, syn má proto dost peněz, takže si ve vládě nepotřebuje nahrabat víc.“

„Zajímavé,“ pravil doktor Bancroft zamyšleně. „Diori se přitom jevil jako strategicky správná volba. Necháme to posoudit ještě expertům z druhé skupiny a pak porovnáme propočty. Nezávislé hodnocení je vždycky cenné, jak nás naučila krutá zkušenost.“ Pohled, který vrhl na Liebmana, prozrazoval jejich společnou minulost.

„Vypracovat novou řadu může trvat několik dnů,“ varoval Burgess.

„U zemí s úzkou vládnoucí elitou jako Niger vycházejí velice nepřesné výsledky, i když zadáte přesné vstupní údaje. Chceme se utvrdit v názoru, ne litovat.“

„Já se nehádám,“ řekl Liebman a spojil pod bradou své skvrnité ruce.

„No tak dobře.“ Bancroft se zasmušile podíval na Burgesse.

„A jak to vypadá se vstřebáním Ansárího organizace?“ zeptal se Liebman. „Doufám že to k něčemu bylo, když jsme do akce vložili tolik úsilí.“

„Žertuješ? Ukazuje se, že to byl jeden z Paulových mistrovských kousků,“ řekl Collingwood. „Dokonalá integrace chvíli potrvá, stejně jako převzetí celé sítě. Ale můžeme se těšit, že nám to umožní získat cenné informace o jejich klientech. A vědění znamená…“

„Mít moc konat dobro,“ doplnil ho Bancroft. „Všechno, co se dozvíme, slouží vyšším zájmům.“

„Přesně tak.“ Collingwood rázně pokýval hlavou. „Svět se doslova topí ve zbraních a ty teď právě plují k nejvyšší nabídce. Nejhorší je, když je nabídka rozdělená a obě strany občanské války se vyzbrojí až po zuby. Toho jsme byli třicet let svědky v Angole. Naprosto nesmyslná věc. A my teď budeme moci nasměrovat palebnou sílu ke státům a organizacím, která si ji zaslouží. Budeme moci uklidnit provincie, které se desítky let utápěly v bídě, protože dostávaly jen tolik zbraní, aby mohli vést válku, ale ne ji vyhrát. To je vždycky nejhorší, co se může stát.“

„Naši analytici mají celkem jasno,“ řekl Bancroft. „V případě občanské války je rychlé a rozhodné vítězství jedné strany z humanitárního pohledu téměř vždy lepší než vleklý konflikt.“

„A ani nezáleží na tom, která strana vyhraje. Patlat se v domnělých křivdách a vzájemném obviňování, kdo si začal, je obrovská chyba. My teď budeme schopni porovnat čísla, vybrat vítěze a zaručit optimální výsledek. Uvažte, jak je šílené, že Ansárího síť vyzbrojila horské kmeny v Barmě. Malé zbraně a druhořadá artilerie za peníze z drog. Díky nim mohli léta válčit s myanmarskou vládou. Jako by měli nějakou šanci! To je špatně. Špatně pro ten kmen. Špatně pro celou zemi. Nikomu se nelíbí represivní autoritářský režim, ale dlouhotrvající konflikt je ještě horší. Ale až armáda stabilizuje společenské poměry, můžeme začít pracovat na postupných změnách režimu tak, aby byl méně represivní a lépe se staral o občany.“

„Čekáš, že Ansárího spojenci mezi rebely přeběhnou na druhou stranu?“ zajímal se Liebman.

„Kdo toho ví o skladištích zbraní kmenů Wa nebo Karenni víc než jejich bývalí dodavatelé? Kdo toho ví víc o organizaci partyzánských oddílů? Poskytujeme myanmarským generálům vzácný poklad v podobě zpravodajských informací – a navíc zásilku zbraní na úrovni NATO. Silová převaha je klíč. Když zklidníte situaci, co nevidět dosáhnete míru. Z globálního hlediska se období vzpoury pomalu chýlí ke konci.“

„Pokud to není zrovna vzpoura, na které máme zájem,“ utrousil Liebman.

„Svrhnout režim válečnými prostředky bude vždycky až to poslední řešení,“ řekl Collingwood s mocným kýváním. „Ale když to musí být, tak jistě. Je to jedna z možností. A naše přebírání hlavních organizací v žádném případě neskončilo. Ansárího síť zajistí Thétě i přímější prospěch. I dobrodinci si musí chránit vlastní kůži.“ Obrátil se k Bancroftovi. „S tím bys souhlasil, ne?“

„Dikobrazí bodliny,“ řekl Bancroft.

„Když se objeví hrozba naší vlastní bezpečnosti, ať v cizině, či doma, poradíme si s ní.“

„Jak nejlíp dokážeme,“ přisvědčil stárnoucí učenec.

Collingwood si vyměnil pohled s Burgessem a pak i s Tracyovou. Zhluboka se nadechl. „V tom případě si, Paule, musíme promluvit o Andree.“

„Rozumím.“

„Paule, ty jsi příliš zatažený do děje. Promiň, že s tebou mluvím tak otevřeně. Ale tady je potřeba udělat rozhodnutí. Musíš ho přenechat profesionálům přímo na místě. Ona nám dělá jen problémy. Když odjela do Rosendale, překročila hranici. Myslel sis, že se bude řídit hlasem rozumu. Teď víme, že jsi ji přecenil.“

„Nebo podcenil. Záleží na úhlu pohledu.“ Bancroftův hlas zněl jaksi zastřeně.

„Viděl jsi ji moc růžově.“

„Vždycky se snažíš vidět lidi z lepší stránky,“ nadhodila Tracyová. „Což je vynikající vlastnost. Ale taky jsi nás učil, že ve světle nových skutečností se člověk nemá bát změnit názor.“

V tlumeném světle Bancroft náhle vypadal o léta starší než obvykle. „Chcete po mně, abych odevzdal případ, ve kterém jde o moji vlastní sestřenici?“

„Právě proto, že je to tvoje sestřenice,“ podotkla Tracyová.

Bancroft se zadíval kamsi do prostoru. „Nevím, co na to říct.“ Zdálo se jí to, nebo se filozofovi doopravdy zachvěl hlas? Když se otočil zpátky k ostatním, měl popelavou tvář.

„Tak nic neříkej,“ poradil mu Burgess tónem plným úcty i znepokojení. „Dal jsi nám dobrou školu, tak nám dovol převzít část odpovědnosti. Svěř případ do našich rukou.“

„Jak vždycky říkáš,“ dodal Collingwood, „dělat správné věci není vždycky snadné.“

„Ani s Kirkovou komisí nebude žádná legrace,“ poznamenala Tracyová.

„Jsi moc mladá na to, aby sis pamatovala vyšetřování Churchova výboru,“ řekl jí zkušený Herman Liebman. „My s Paulem si dobře vzpomínáme. Tyto věci přicházejí v cyklech.“

„Jako monzuny,“ pravil Collingwood těžce. „Když se na vás žene bouře, historická pravda vám moc nepomůže.“

„Dobrá poznámka,“ přitakal Bancroft a přimhouřil oči. „Vědět znamená mít moc. Bůh ví, že jsme obrátili hodně kamenů v senátorově minulosti. Co jsme tam našli za potvůrky?“

Collingwood se obrátil na Johna Burgesse s pohledem, jímž sděloval: řekni mu to ty.

„Moc jich není,“ odpověděl Burgess, bývalý vyšetřovatel agentury Kroll Associates, se škubnutím úsměvu. „Pro naše účely potřebujeme něco velkého, ale na nic jsme bohužel nenarazili. Upřímně řečeno, to, co máme, by se nedostalo ani na titulní stránku okresních novin. Úlitby sponzorům? Jistě. Ale neříkají tomu politici ‚služba voličům‘? Ilegální dary? Nic moc – senátor kandidoval čtyřikrát a někteří jeho soupeři měli slušnou finanční základnu. Jeden z nich to obvinění sice vznesl, ale je to už přes deset let a okolnosti případu byly tak složité, že se právní experti nemohli shodnout, jestli porušil pravidla, nebo ne. Šlo o samostatné příspěvky od společností, v nichž držel většinu akcií Kalifornský penzijní fond státních zaměstnanců. Pokud jsou obě ty firmy skutečně odnožemi jediné společnosti, byl ten dar nad rámec zákona.“ Povadlý úsměv. „Jeden novinář se Bennetta Kirka na to obvinění zeptal na tiskové konferenci. Kirk odpověděl: ‚Promiňte, mohl byste mi to ještě jednou vysvětlit?‘ a všichni vyprskli smíchy. Tím skandál skončil. A jinak? Před dvaceti lety měl snad údajně sexuální aférku s jistou servírkou z Rena, ale dotyčná dáma to rezolutně popírá, a i kdyby ne, stejně si nejsem jist, jestli by to bylo sousto pro média. Novináři tomu chlapovi nasadili svatozář. Museli byste dokázat, že zneužíval všechny děti z Harlemského chlapeckého sboru, aby to mělo nějakou odezvu.“

„No to půjde asi těžko,“ pronesl Collingwood svým pisklavým hláskem. „Víte přece o jeho zdravotním stavu. Kirk o něm mlčí, ale kdyby se to provalilo, vyvolalo by to vlnu sympatií veřejnosti. Ale jemu jde o příští generace. Ví, že další kandidatury se nedožije, ale vydrží dost dlouho, aby nám stačil nadělat kupu těžkostí.“

„Je to jako Samsonův efekt,“ dodal Burgess. „Ta nemoc nám nepomůže. Pořád má tolik síly, že by dokázal podkopat pilíře a strhnout celý chrám.“

„Říkáš, že vědět znamená mít moc.“ Collingwood se na Bancrofta významně zahleděl. „Problém spočívá v tom, co všechno Kirkova komise ví. Senátor nějakým způsobem získal informace, které se k němu neměly dostat. Proto se stal skutečnou hrozbou pro celou naši činnost.“

„A my pořád nemáme tušení, kdo mu je dal?“ Bancroftův pohled byl zaujatý, nikoli však znepokojený.

Collingwood pokrčil rameny.

Gina Tracyová se zatvářila netrpělivě. „Pořád nechápu, proč senátora Kirka nemůžeme jednoduše odstranit. Urychlit to, co stejně přijde. Vytrhnout si trn z paty.“

Bancroft zachmuřeně zavrtěl hlavou. „Ty jsi to zřejmě nedomyslela do důsledků.“

„Dokážeš si představit tu bouři nevole a zájmu?“ Collingwood po ní šlehl káravým pohledem. „To by mohlo být nebezpečnější než samotná komise.“

„Ale my jsme přece Théta, sakra,“ trvala černovláska na svém. „Théta jako ve slově thanatos.“ Pohlédla na Burgesse. „To je v řečtině smrt, pokud se nemýlím.“

„Já to vím, Gino,“ řekl Burgess. „Ale platí tady stejné postupy vyhodnocování rizik jako v ostatních případech.“

Tracyová vrhla na Bancrofta prosebný pohled. „Něco se přece udělat musí.“

„Buď si jistá, že nedovolím, aby celou práci Théty rozvrátil nějaký plantážník z Indiany,“ konejšil ji Bancroft. „To mi můžeš věřit. Skupina Théta dál zůstane hrotem šípu dobročinnosti.“

„Extrémní filantropie,“ uchichtl se Burgess. „Jako jsou extrémní sporty.“

„Nedělej si legraci z mého životního díla.“ Bancroft promluvil tiše, ale zpražil ho pohledem.

Dlouhou chvíli ticha přerušily vzrušené hlasy vycházející z komunikačního střediska o patro níž. Vzápětí vystoupil po točitých schodech jakýsi chlapík s pobledlou tváří a pozdravil vedoucí pracovníky ponurým výrazem. „Přišla další zpráva od Genesise.“

„Už zase?“ zarazila se Tracyová.

Muž z komunikačního podal Paulu Bancroftovi list papíru a ostatním sdělil: „Kluci dole to berou vážně.“

Bancroft rychle přelétl stránku a jeho oči se rozšířily. Mlčky předal papír Collingwoodovi.

„To se mi nelíbí,“ hlesl Collingwood s nepokrytým znepokojením. „Co si o tom myslíš, Paule?“

Z filozofa čišelo usilovné soustředění. Cizí člověk by si myslel, že hloubavě přemítá, přítomní však dobře věděli, že takhle se tváří vždycky v krizových situacích.

„Vážení, zdá se, že máme větší starosti,“ pravil Bancroft konečně. „Genesis stupňuje hrozby.“

„Budeme postupovat podle evakuačního plánu,“ ohlásil Collingwood a dál zkoumal sdělení. „Na čas tady přerušíme práci a přestěhujeme se na jiné místo. Třeba do Bulteru v Pensylvánii. Můžeme to provést nenápadně, v noci.“

„Představa, že utíkáme z boje, se mi hrubě nelíbí,“ namítl Liebman.

„Je to běh na dlouhou trať, Herme,“ přesvědčoval ho Bancroft. „Krátkodobé nepříjemnosti se dají přežít, důležitější je dlouhodobá bezpečnost.“

„Ale proč zrovna teď?“ zeptal se Liebman.

„S Ansárího organizací pod palcem,“ vysvětlil Burgess starému analytikovi, „nás už nic nezastaví. Teď se ale nacházíme v přechodném období, proto jsme zranitelnější. Až tím proplujeme, nikdo se nám nevyrovná.“

„Svět bude naše terárium,“ poznamenal Collingwood.

Liebmanův hlas zněl pořád mrzutě. „Ale když dovolíme Genesisovi…“

„Inver Brass napoprvé doplatila na to, že si vzala moc velké sousto.“ Bencroftův tón hypnotizoval svou přesvědčivostí.

Do tváře se mu vrátil výraz převahy a sebekontroly. „Genesis to udělá znova. Stačí zvládnout příštích pár dnů. A pak bude s Genesisem amen.“

Liebman jeho nadšení nesdílel. „Nebo s námi.“

„Kdy se z tebe stal nevěřící Tomáš? Já nestačím žasnout,“ pronesl Bancroft s neproniknutelným výrazem.

„Ve velkých věcech ses ještě nikdy nespletl,“ řekl Liebman dotčeně.

„To je od tebe hezké,“ odsekl Bancroft.

Liebmanovi se nechtělo pokračovat ve sporu, ale desítky let věrného přátelství ho nabádaly k upřímnosti. Odkašlal si. „Ale Paule,“ dodal opatrně, „všechno je jednou poprvé.“

* * *

Když výtah cinkl v jedenáctém podlaží, Belknap vystoupil a kvůli případným kamerám zachoval lehce znuděný výraz turisty utrmáceného z letadla. Estotek měl kanceláře o patro níž, tady sídlila společnost CeMine. Jak mu vysvětlil Genadij, CeMine byla mladá farmaceutická firma zaměřená na výzkum „biomarkerů“ a snažila se vyvinout jednoduché krevní testy, které by nahradily chirurgickou biopsii u určitých druhů rakoviny. Společnost pyšně prohlašovala, že staví na „strategické spolupráci mezi průmyslem, univerzitami a státem“. Mnoho partnerů, mnoho kapes.

Byla to jedna ze tří menších kanceláří v patře. Belknap si ji vybral, protože její činnost nebyla tak choulostivá, aby vyžadovala nějakou zvláštní ostrahu. Od sídla CeMine ho dělily jen dveře vyztužené ocelí s úzkým okénkem z drátěného skla.

Jakmile se ujistil, že v chodbě není žádná bezpečnostní kamera, vložil do zámku útlý paklíč. Pro zvýšení citlivosti jej držel až na konci. Pak do klíčové dírky zasunul planžetu a táhl zpátky proti stavítkům. Bezvýsledně. Jak se obával, byl to oboustranný zámek. Když vyhmatal horní stavítka, otočil planžetu a provedl totéž s těmi spodními. Po několika dalších minutách mučivého soustředění zámek konečně povolil a dveře se otevřely.

Žádné alarmy. Jak očekával, kanceláře, v nichž sídlilo finanční a právní oddělení firmy, se spoléhaly na ochranku budovy. Taková místa lupiče příliš nepřitahovala, takže stačila běžná bezpečnostní opatření.

Belknap za sebou zavřel. Soubor kanceláří byl mdle nasvícený pásem zářivek, který lemoval vnitřní stěny: nouzové osvětlení, jež vyžadovaly stavební zákony na celém světě. Většina pracovních míst se nacházela v jednom otevřeném prostoru, s výjimkou několika uzavřených kanceláří u oken. Na šedém koberci se vyjímal velký diamantový vzor. Po několika minutách zkoumání si Belknap vybral bod v podlaze, kam byly připojené dráty od počítače a telefonu. Jako ve většině kancelářských budov postavených zhruba v posledním desetiletí, i zde vedl pod podlahou svazek optických a koaxiálních kabelů. K jejich zakrytí se běžně používaly takzvané kobercové dlaždice o rozměrech padesát krát padesát centimetrů, a tak ho nepřekvapilo, že je tu našel. Podlahové desky se daly snadno zvednout, což umožňovalo snadný přístup k vedení. Lehl si na zem a odklopil kobercovou dlažici vedle přípojek. Dole se rýsovala ocelová mříž, pod níž se táhly dráty. Ale jaká mezera byla mezi oběma patry? Vytáhl z aktovky páčidlo a začal čtverce zvedat, tiše a rychle.

Pak dovnitř spustil drobnou kameru z optických vláken. Na druhém konci ústila do digitální kamery, jejíž plochý displej ukazoval mihotavý obraz. Hadí kamerka měla v průměru jen asi půl centimetru a zorné pole šedesát stupňů. Byly to čtyři metry černého kabelu připojeného k malé černé krabičce, jež skládala světlo z tisíců drobných vláken do celistvého obrazu. Malé Xenonové světlo v manžetě koncového zařízení svítilo kameře na cestu pod plovoucí podlahou. Belknap tlačil drát dál a dál, obcházel překážky, až kabel narazil na cosi bílého. Zvukový obklad stropu.

Stiskl knoflík na ovladači a z manžety, jež obsahovala optický přístroj, vyjel dutý otáčivý bodec. Bylo to jako vrtat otvor špendlíkem. Po chvíli úsilí Belknap nasměroval hlavici dálkově řízené kamery do čerstvě vytvořené dírky.

Obraz se zprvu utápěl v protivném oparu. Belknap si hrál ovládáním tak dlouho, dokud se sídlo Estoteku řádně nezaostřilo. Naskytl se mu pohled do obyčejné kanceláře: obdélníkové stoly, černá křesla s oválnými sedadly i opěradly, obvyklá sbírka tiskáren, počítačů, telefonů a zástrček. Znovu si pohrál s kamerkou a posouval její hlavici jedním směrem, pak zase druhým, až zaměřil to, co hledal.

Kontaktní spínače, nenápadné a viditelné jen cvičeným okem, namontované na rámu hlavních dveří. Infračervené detektory pohybu: malé plastové krabičky rozmístěné ve frekventovaných oblastech – v uličkách mezi řadami pracovních kójí a podél oken. Čidla se aktivovala, jakmile se kancelář večer vyprázdnila, a pro Belknapa v danou chvíli znamenala největší problém.

Ten model dobře poznával: pasivní zařízení, jež reagovalo na změny teploty. Když do chráněného prostoru vstoupilo tělo vyzařující infračervené paprsky, přístroje to vycítily, elektrický okruh se přerušil a spustil alarm.

Znovu se na ně zadíval. Vypadaly téměř jako obyčejné vypínače, tedy nic, co by stálo za druhý pohled. Fresnelova čočka prosívala infračervené záření přes speciální filtr. Čidlo mělo dva přijímací prvky, jež mu umožňovaly odlišit signály vyvolané slunečním světlem, vibracemi či přirozenou změnou teploty. Takové podmínky by zapůsobily na oba pyroelektrické prvky najednou. Pohybující se tělo by aktivovalo nejdřív jeden senzor a hned po něm druhý.

V podstatě neexistoval způsob, jak by mohl Belknap proniknout do místnosti, aniž by spustil poplach. Ani se o to nechtěl pokoušet.

Dal si tu práci a postupně vytáhl všech šestnáct šroubů spojujících ocelové podpěry, jež tvořily pevnou konstrukci podpírající podlahu. Nakonec zvedl dvoumetrový kovový nosník a odhalil síťkovanou vrstvu jemných drátů připomínající korálkový závěs. Potřeba všestrannosti přispívala rovněž k prostupnosti budovy. Kobercové dlaždice, příruby a ocelové prvky brzy skončily na jedné hromádce.

Belknap si proklestil cestu s pomocí štípacích kleští a spustil dolů svou luxusní aktovku, která se zasekla necelý metr pod podlahou. Pak se sám propletl změtí kabelů kolem vedení vzduchotechniky a pevného potrubí, které napájelo protipožární systém. Tápal v těsném prostoru a na cestu mu svítila jen drobná baterka, až se konečně ocitl nad stropními deskami dolního patra a zachytil se elektrických kabelů, aby neztratil rovnováhu. Opatrně klesl na panely, roztáhl se na tenkých kovových rámech – řadě nosníků ve tvaru T, příčníků a závěsných drátů – a tím rozložil tlak svého těla. Strop byl konstruovaný tak, aby udržel váhu člověka/jelikož zde občas museli pracovat opraváři. Avšak samotné desky byly z minerálních vláken, jež měly za úkol pohlcovat zvuk, nikoli sílu. Kdyby zkusil vstát, propadl by se dolů.

Sáhl dolů, vysadil z rámu asi metrový panel tvořící součást stropu firmy Estotek a otevřel koženou aktovku. O další fázi vloupání se postarají hlodavci. Vytáhl z tašky zmítající se plátěný váček, z nějž se linulo divoké pištění a vrčení. Povolil zdrhovací šňůru a vyklopil obsah do škvíry mezi deskou a rámem. Čtyři bílé krysy se zřítily na podlahu o tři metry níž. Poté Belknap znovu usadil panel na místo a pozoroval dění prostřednictvím titěrné kamery.

Na malé obrazovce viděl, jak havěť běhá po podlaze, zmatená a dezorientovaná. Namířil objektiv na nejbližšímu detektor pohybu. Zelená kontrolka pod čtvercovou čočkou se zbarvila dočervena.

Alarm byl spuštěn.

Belknapovy oči těkaly mezi hodinkami a digitálním hledáčkem. Uběhlo čtyřicet pět vteřin, než se něco stalo. Pak na scénu vstoupil muž v hnědé uniformě firmy Estotek s malou pistolí v jedné ruce a velkou svítilnou ve druhé. Rozhlížel se a teprve za hodnou chvíli jeho pozornost upoutalo pištění a záblesk bílého kožíšku. Příčina a následek. Nejdřív zareaguje pohybové čidlo, pak se objeví krysa – a teď i druhá! Strážný cosi utrousil, zřejmě kletbu, ale v jazyce, jemuž Belknap nerozuměl. Vzpomněl si, že estonština má neobvykle bohatou zásobu sprostých slov. Krysy posledních několik hodin nic nežraly kromě kávových zrn obalených v čokoládě a pod vlivem kofeinu byly ještě čilejší než obvykle. Laboratorním zvířatům chyběly schopnosti a obranné instinkty jejich divokých bratranců.

Do zorného pole přicupitala další krysa. Strážný se po ní vrhl v marném pokusu ji zašlápnout botou na tlusté podrážce. Připomínal Belknapovi děti, které se snaží nakopnout holuby na městském chodníku: tak blízcí, a přece tak vzdálení.

Další postup vyžadoval bezvadné načasování. Belknap vytáhl z vaku poslední krysu, nadzvedl růžek stropnice a strčil jí hlavou dovnitř. Ochotně zakvičela, jako když ji na nože bere. Belknap utrhl kus optického vlákna, přivázal jej kryse k zadní noze a spustil ji drobnou štěrbinou. Zoufale sebou házela ve vzduchu a Belknap ji silně zmáčkl ocas, aby zapištěla.

Strážný se prudce otočil a uviděl cukající hlavičku, jež koukala z uvolněné stropní desky. Estoncův tlustý popelavý obličej se rozjasnil mylnou domněnkou: ta havěť asi utekla stropem z laboratoře o patro výš.

„Kurat! Ema keppija! Kuradi munn!“ Příval nesrozumitelných kleteb. Z hlasu strážného čišela rozmrzelost, nikoli znepokojení či strach. Vždyť nešlo o narušení bezpečnosti, ale jen o nějaké krysy. Na pár minut zmizel a pak se vrátil. Belknap dobře znal standardní bezpečnostní postupy, a pokud zde také platily, hlídač odešel zrušit centrální hlášení. Byl to běžný dvoustupňový systém, v němž elektronická čidla doplňovala lidská síla. Alarm nejdřív upozornil jen strážného, který měl zhruba čtyři minuty na to, aby zjistil příčinu. Pokud ji vyhodnotil jako falešný poplach – a devadesát procent všech podobných poplachů bylo falešných – vypnul zařízení, a tím akce končila. Ve vážnějších případech alarm pokračoval na centrálu. Strážný zareagoval jako profesionál. Určil příčinu falešného poplachu, dočasně vyřadil z provozu senzory v daném sektoru a zachoval bdělost. Nevítaní škůdci nezavdávali příčinu k obavám. Ráno stačilo zavolat deratizační službu.

Belknap nyní také věděl, že zde slouží jediný hlídač. Kdyby tu byl i druhý, muž by ho určitě zavolal, třeba jen proto, aby mu zpestřil nudnou službu zajímavou podívanou.

Strážný došel přímo pod něj. Vypadal jako další z obětí estonské národní kuchyně, pohyboval se však s překvapivou hbitostí. Několik vteřin zíral na divoce hrabajícího hlodavce. Začal vyskakovat a máchat po něm – jen kousek od Belknapa, který mezitím zvedl stropní panel a s těžkým klíčem v pravé ruce se připravil k útoku. Odehrálo se to jako ve zpomaleném filmu. Uplynul dlouhý okamžik, během nějž se hlídač znovu vrhl do vzduchu a spatřil, jak se panel nad jeho hlavou zvedá a ze stínu za ním kdosi vystupuje. Oči obou mužů se na zlomek vteřiny setkaly. Po tváři strážného se mihl úlek a děs, které vzápětí vystřídalo hrozivé prozření: tvrdá ocel v Belknapově ruce ho udeřila do čela a s tupou ranou omráčila. Chlap se bezvládně zhroutil na koberec.

Belknap hodil dolů aktovku, pak se zhoupl ze stropního nosníku na nedaleký stůl a seskočil na podlahu. Začal si zkoumavě prohlížet modelové číslo nejbližšího pohybového čidla. Pokud si správně pamatoval jeho základní nastavení, mělo by pracovat v cyklech s pětiminutovou prodlevou. Dvě minuty už uplynuly.

Téměř automatickými pohyby zatáhl za bílý plastový kryt čidla, který lehce povolil. Kdyby šlo o starší systém, stačilo by vypnutý objektiv jednoduše zakrýt – třeba kouskem kartonu – a tím zabránit jeho další aktivaci. Jenže novější typy měly detektory blokování a pokud ucítily nějakou překážku, přepnuly se na poplašný režim. Belknap tedy vytáhl miniaturní šroubovák a uvolnil drobné šroubky v rozích, jež držely na místě zesilovač a porovnávací jednotky. Hned pod nimi spatřil čtyři dráty. Dva patřily k signálnímu obvodu a nesly drobné označení 12VDC – napětí a stejnosměrný proud. Se dvěma zbylými si musel trochu pohrát. Svlékl izolaci a zkroutil je k sobě. Pak čidlo znovu smontoval. Přešel k dalším dvěma senzorům v oblasti a zopakoval tentýž postup. Až se hlavní řadič znovu spustí, ucítí normální napětí, ale čidla už nebudou funkční.

Ty spisy! Genadij mu zhruba řekl, kde hledat. Ale nejdřív je musel najít. Pokud tu ovšem vůbec byly.

Drobná výkonová dioda se rozžehla: systém ukáže, že kancelář je znovu hlídaná poplašným zařízením. Nervózně mávl rukou před čidlem na stěně. Zelené světlo nepřestalo svítit. Deaktivace proběhla úspěšně.

Složky, o něž měl zájem, byly pravděpodobně zamčené ve velkém prostoru bez oken v útrobách budovy. Opatrně přistoupil ke dveřím a důkladně je prohlédl. Jak jinak: střežila je řada nenápadných poplašných systémů, počínaje velkou gumovou rohožkou přede dveřmi. Zprvu si myslel, že má za úkol chránit koberec, když dovnitř vjížděly vozíky na kolečkách. Bližší ohledám však odhalilo, že jde o tlakovou podložku. Mezi dvěma vrstvami plastu byla vlepená řada kovových proužků, oddělená jen jakousi houbovitou hmotou. Při vstupu na rohož se kovové proužky spojily a spustily alarm. Belknap odloupl kobercovou dlaždici vedle podložky a kapesní baterkou si posvítil na dva dráty, jež k ní vedly. Jeden z nich uštípl, čímž vyřadil tlakovou rohož z provozu.

Tvrdším oříškem byl kontaktní spínač podobný tomu ve dveřích na chodbu. Magnet nad vstupem jej uchovával v uzavřené pozici. Jakmile by se však magnet pohnul, spínač by se otevřel a došlo by k přerušení ochranného obvodu. Belknap si přitáhl židli a stoupl si na ni. Přejel konečky prstů po lakovaném rámu dveří, až ucítil na hladkém povrchu nepatrnou změnu. Poklepem nehtů se přesvědčil, že dutý kov nahradila silnější ocelová deska se solidnějším zvukem. Vytáhl z nářadí láhev s acetonem, navlhčil dotyčné místo a pak seškrábal nátěr šroubovákem až na ploché hlavičky šroubů. Zařízení bylo mistrovsky ukryté pod tmelem a lakem. Belknap je však odmaskoval.

Opatrně sňal destičku chránící alarm a odhalil drobný červený vypínač, dvě kovové pružinky zapouzdřené ve skleněné trubičce, uzavřené působením magnetu ve dveřích. Kleštěmi hbitě rozbil zkumavku a ručně spojil obě pérka. Poté je omotal lepicí páskou, aby držely u sebe. Právě se chystal pustit do zámku, když ho něco napadlo. Zastavil se u prvního kontaktního spínače, který našel. Ale co když jich tam bylo víc? Dál tedy prohmatával ocelový rám a poklepával na něj nehtem. A skutečně: narazil na druhý.

Sakra! Proklínal bohy i sebe, ale na druhou stranu si oddechl, že se nezachoval zbrkle. Jak mohl být tak neopatrný? Pevnějšími a zkušenějšími pohyby vypojil i druhý spínač a ještě jednou pořádně prohlédl celý rám, než konečně vložil do klíčové dírky paklíč a planžetu.

Po pěti minutách se dveře otevřely a odhalily vzduchoprázdny prostor, jemuž vévodila řada kartoték. Na jedné z vnitřních zdí byly další dveře: místnost uvnitř místnosti. Ale třeba vedly jen na schodiště.

Belknap se podíval na hodinky. Vloupání zatím probíhalo poměrně hladce, ale ta myšlenka ho spíš znervózňovala, než uklidňovala. Přehnaná sebejistota může mít smrtelné následky. A žádná opravdová operace nikdy nejde přesně podle plánu. Vždycky, když se podezřele dařilo, Belknap v duchu přemítal, odkud přijde rána.

Zámky na ocelových skříních obsahovaly jednoduchý mechanismus, který zanedlouho podlehl Belknapově soustředěnému úsilí. Otvíral zásuvky, vytáhl svazek papírů a začal je pročítat.

Začal propadat beznaději: nebyl žádný odborník a nevěděl, co přesně hledat. Kéž by tu byla Andrea a pomohla mu ty materiály rozluštit. Vysouval jednu přihrádku za druhou, až nakonec našel spis označený R. S. LANHAM.

Desky byly prázdné. Nicneříkající jméno, prázdná složka – vypadalo to jako ztělesnění marnosti vysmívající se všem jeho nadějím. Ohař se honil za vlastním ohonem.

Po dvaceti minutách listování ve spisech začala Belknapa zmáhat únava a bezmoc. Ano, Andrea Bancroftová by se mu hodila: podnikové materiály byly její obor. Ale přinutil se k soustředění a rychle pročítal obchodní písemnosti. Až když došel ke svazku papírů označených KOPIE, začal nalézat, co hledal. Byly to dokumenty o založení společnosti v zahraničí a Belknap je přelétal očima tak rychle, že zprvu to jméno nepoznal a považoval je spíš za název nějaké právnické osoby. Po chvíli ho však rozlišil: Nikos Stavros.

Tiše ta dvě slova vyřkl. To jméno znal – patřilo jednomu řeckému magnátovi z Kypru. Nikos Stavros byl samotář, o jehož majetcích po celém světě kolovaly legendy.

Jak nyní Belknap viděl, patřilo k nim i 49 procent akcií Estoteku.

Byl Stavros ve skutečnosti Genesis? A „Lanham“ jeho pseudonym? Ale Andrus Part řekl, že je to Američan. Ostatně, kdo vlastnil druhou půlku společnosti – a čím přesně se Estotek zabýval? Belknap se zadíval na jemnou stránku se záhlavím PARTNERSTVÍ a snažil se tomu porozumět. Vyskočil ze židle a zkusil otevřít vnitřní dveře… naštěstí bylo odemčeno. Rozsvítil, a když zářivky naskočily, spatřil další řady černých skříněk. O deset minut později začínal chápat spletitost firmy, jež si říkala Estotek. Připomínala ledovec, ze kterého kouká jen špička.

Po jedenácti minutách zaslechl z chodby příchod stráží. Vyrazil z místnosti jako králík z kotce a cestou si všiml – srdce se mu úplně zastavilo – povědomé destičky alarmu zabudované do obruby dveří. Klika cvakla, dveře se otevřely. Bohužel si neuvědomil, že je chrání zvláštní poplašný systém. Naprosto tichý. Ani estonština neměla dost sprostých slov, jimiž by se dalo vyjádřit Belknapovo naštvání na sebe sama.

A teď se ocitl tváří v tvář čtyřem ozbrojeným členům ostrahy. Nevypadali jako ten tlusťoch ve vestibulu nebo neschopný noční hlídač v hnědé uniformě. Tohle byli profesionálové. Všichni třímali vytasené pistole.

Štěkali na něj pokyny v několika jazycích. Rozuměl „Ani hnout!“ Pochopil i rozkaz, aby dal ruce vzhůru.

Pochopil, že hra skončila.

Přistoupil k němu strážný, jenž ovládal angličtinu. Měl ošlehaný obličej a ostře řezané rysy. Pohledem zaznamenal spisy vyházené ze skříní.

Po tváři se mu rozlil vítězoslavný úsměv. „Dostali jsme hlášení o krysách,“ řekl anglicky s jemným přízvukem. „A teď jsme jednu přistihli, jak okusuje náš sýr.“

Pak se otočil a řekl něco nejmladšímu z tří kolegů, hochovi kolem dvacítky se žlutými vlasy s vojenským střihem a silnými žilnatými pažemi amatérského vzpěrače. Ta slova zazněla v jakémsi slovanském jazyce. Belknap mezi nimi rozeznal jen běžné srbské příjmení Drakulovič – tak se dotyčný zřejmě jmenoval.

„Firemní historie – to je můj koníček,“ pronesl Belknap prázdným hlasem. Všiml si, že anglicky mluvící strážný drží Gyurza Vector SR-1, ruskou pistoli, která dokázala proniknout i neprůstřelnou vestou. Překonala i šedesát vrstev kevlaru a její náboje s ocelovým jádrem se neodrážely. Prolétly by jeho tělem jako oblázek vzduchem.

„Hele, tak to není. Vy si to asi špatně vysvětlujete,“ dodal Belknap.

Strážný ho nečekaně udeřil přes tvář rukou, v níž svíral pistoli.

Byla to rána, jako když kopne kůň. Belknap se rozhodl přehánět její účinek, což ho nestálo příliš úsilí. Odlétl dozadu, rozpřáhl ruce a pak si všiml pohrdavého pohledu strážného. Ten chlap se nedal ani na chvíli ošálit. Belknap dostal vzápětí druhý drtivý úder – na stejnou tvář, přesně tak, jak by to udělal profesionál. Podklesl v kolenou, ale přinutil se stát vzpřímeně. Instinkt mu napověděl, že nemá smysl se bránit. Strážný se snažil demonstrovat svoji sílu, ne ho zbít do bezvědomí. Chtěli mu přece položit pár otázek.

„Ani hnout,“ ucedil muž hlasem drsným jako štěrk. „Jinak je po vás.“

Belknap mlčky kývl.

Další strážný se smíchem cosi prohodil ke kolegovi se žlutými vlasy. Belknap moc nerozuměl, až na slůvko Pavel – jeho křestní jméno. Mladík zamířil k Belknapovi, prohledal ho a přesvědčil se, že není ozbrojený. Vylovil mu ze zadní kapsy drobný svinovací metr a odhodil ho stranou.

„Co tady děláte?“ Rázný muž, zřejmě jejich velitel, promluvil tónem člověka, který čeká na sebemenší náznak neposlušnosti, aby měl záminku k trestu.

Belknap nic neřekl. V hlavě mu vřelo.

Strážný s ostře řezanými rysy přišel blíž. Belknap ucítil jeho nakyslý dech. „Jste hluchý?“ zahřímal. Tak nějak se asi ptá vůdce party na školním hřišti, když se s rozkoší chystá šikanovat slabšího.

Belknap náhle prudce otočil hlavu a zadíval se do očí mladíkovi se světlými vlasy. „Pavle!“ zaúpěl prosebně i vyčítavě. „Řekni jim to!“

Starší strážný přimhouřil oči. V tváři měl zmatek a podezření. Pavel vypadal zaraženě. Belknap však neodvrátil zrak. „Slíbils mi to, Pavle! Slíbils mi, že se to nestane!“ Podsaditý chlap se úkosem podíval na žlutovlasého kulturistu. Mládencovi zacukalo v levém oku. Důkaz napětí. Bylo to nevyhnutelné – ale také podezřelé.

Pavel zamlumlal cosi, nač Belknap ani nepotřeboval slovník: zřejmě něco jako „já nevím, o čem to mluví“.

„Ale no tak,“ vybuchl Belknap rozhořčeně. Vybavil si radu Jareda Rineharta. Podezřeni, milý Castore, je jako řeka. Když se chceš vyhnout proudu, musíš ji odvést jinam. Ta vzpomínka vlila Belknapovi do žil novou sílu. Vystrčil bradu, narovnal ramena a zatvářil se dotčeně, nikoli provinile.

Hlas velitele zněl výhružně – třebaže bylo těžké říct vůči komu. „Vy ho znáte?“ zeptal se Belknapa.

„Drakuloviče?“ odsekl Belknap. „Myslel jsem, že jo. Asi jsem se spletl.“ Belknap šlehl po hochovi zlostným pohledem. „Ty hajzle!“ obořil se na něj. „Co to na mě hraješ? Myslíš si, že to můj šéf nechá jen tak?“ Belknap se vrhl do riskantní improvizace. Rozvíjel scénář, který by strážné zaujal, ale současně zmátl. Potřeboval zkrátka získat čas.

Když Pavel Drakulovič spustil proud námitek a protestů, Belknap teatrálně obrátil oči v sloup. Mladíkova zlost byla opravdová, ale působila defenzivně a nepřesvědčivě. Belknap si všiml, že další dva strážní od něj nenápadně poodstoupili směrem k veliteli. Drakulovič byl nyní nejistou veličinou; dokud se věc nevysvětlí, nikdo s ním nechtěl mít nic společného.

Pokračoval v odporu, dokud ho vůdce krátkým okřiknutím neumlčel. Belknap znovu dokázal odhadnout obsah: „Už ani slovo. To mi vysvětlíš potom.“

Belknap zvedl bradu. Nadešel čas hodit jim další jméno a zasít do jejich řad ještě větší chaos. „Jen vám chci říct, že Lanham z vás nebude mít radost. Minule jsem já pomohl jemu.“

Černooký pistolník náhle zostražitěl. „Kdo jste říkal?“

Belknap se zhluboka nadechl a pomalu odpověděl. Usilovně přitom uvažoval.

R. S. Lanham. Američan, alespoň podle Andruse Parta. „R“ mohlo znamenat Ronald, Richard, Rory, Ralph. Ale nejpravděpodobnější byl Robert. Ve spojených státech patřil k nejobvyklejším křestním jménům. Robertovi se mohlo říkat Rob, nebo Bert, ale pokud by člověk musel tipovat, sázka na Boba se jevila jako nejjistější.

„Věřte mi,“ řekl Belknap, „kdybyste znali Boba Lanhama tak dobře jako já, tak byste věděli, že je to ten poslední, koho byste chtěli naštvat.“

Černooký strážný se na něj zvídavě zadíval. Pak zapnul malou vysílačku a krátce do ní promluvil. Nakonec se obrátil k Belknapovi. „Šéf tady hned bude.“

Šéf. Ne Nikos Stavros. Zřejmě tedy druhý majitel. Většinový. Muž, jenž používal jméno Lanham.

Andrus Part: S tím člověkem jsem se nikdy osobně nesetkal. A ani bych o to nestál.

Velitel oslovil mladého kolegu tichým uklidňujícím hlasem. Pak úkosem pohlédl na Belknapa. Neuvěřili mu. Černooký chlap přesto vzal Drakulovičovi pistoli a strčil si ji do kapsy. Zatím byl v podmínce. Zvolili rozumný postup. Drakulovič usedl na malou stoličku v rohu místnosti. Byl celý zadýchaný a chtěl by protestovat dál, ale poslali ho do autu.

Belknap se rozhlédl po zbylých strážných a viděl jen sevřené pistole a výraz lhostejné profesionality. V hlavě mu vřelo, oči nervózně těkaly. Musíš se odsud dostat. Něco by se přece dalo vymyslet.

Kdosi přicházel. Šéf. Chvatná estonština, ale s americkým přízvukem, pokud se Belknap nemýlil.

Pak se vnější dveře znovu otevřely a v doprovodu dvou mladých světlovlasých pistolníků vstoupil muž, který řídil firmu Estotek.

Jeho vlasy obarvené načerno se zaleskly ve světle zářivek. Obličej měl podobaný, každý důlek vyplněný stínem. Uhlové oči jiskřily jako drahokamy zloby. Ústa byla úzká a krutá jako zahojená řezná rána.

Belknap upřel pozornost na pěticentimetrovou jizvu, která se mu klenula na čele jako druhé obočí a najednou mu připadalo, že se pod ním houpe podlaha. Přepadla ho závrať. Musely to být halucinace.

Belknap pevně stiskl víčka a znovu je otevřel. To přece nemůže být pravda.

Ale byla. Záhadného magnáta z Estonska, který převzal bývalou Ansárího zločineckou síť, ve skutečnosti znal. Setkali se před dávnými lety v jednom bytě v aleji Karla Marxe ve východním Berlíně.

Ty odporné obrazy se Belknapovi náhle vrátily. Turecký koberec na podlaze. Zrcadlo v ebenovém rámu, velký psací stůl ve stylu biedermeieru. Dva otvory brokovnice, dvě zlé oči.

Richard Lugner.

Ten chlap přece tehdy zemřel. Belknap to viděl. A přece tu teď před ním stál.

„To není možné!“ vykoktal ze sebe Belknap hlasitou myšlenku.

Chlap mírně rozšířil své šelmí oči, a tím rozptýlil poslední naději, že by mohlo jít o někoho jiného. „Vsadil byste na to svůj život?“ zeptal se hrozivě povědomým nosovým tónem. V levé ruce držel velkou pistoli.

„Ale já vás viděl umřít!“

19

„Viděl jste mě umřít, jo?“ Lugnerův ještěrčí jazyk přelétl po rtech, jako by tam hledal mouchu. „Teď bych zase já měl vidět umřít vás, aby se to vyrovnalo. S tím rozdílem, že tentokrát nepůjde o hru. Víte, na stará kolena mám radši skutečnost. Jsem starší, ale moudřejší. Na rozdíl od vás, pane Belknape. Když jsme se viděli naposledy, byl jste ještě hošík. Na ošukání moc starý, ale dalo se s váma aspoň vyjebat.“ Zasmál se suchým odpudivým smíchem.

Belknap se přinutil nabrat vzduch do plic. Poznával pistoli, kterou Lugner svíral. Matně černá s drážkovanou deskovitou částí obsahující závěr a hlaveň: devítimilimetrový Steyr SPP. Skoro třicet centimetrů dlouhý.

„Po těch letech,“ pokračoval Lugner, „jste bohužel ztratil pel naivního mládí a jen jste zhrubl. Zesílil a zhrubl.“ Přiblížil se o krok. „Póry na obličeji, žilky pod kůží, vaše rysy – to všechno pořád hrubne. Každým rokem ve vás ubývá ducha a přibývá svalů. Míň duše, víc těla.“

„Já… to nechápu.“

„Po čtyřech miliardách let evoluce to není nic moc, co říkáte?“ Richard Lugner se podíval na ozbrojené stráže. „Pánové, pohleďte na tu rezignaci v jeho očích.“ Otočil se k Belknapovi. „Jste jako zvíře v pasti. Zvíře – třeba norek, liška, lasička nebo hranostaj – nejdřív zuřivě bojuje. Drápe ocelovou klec, vrhá se na ni, zmítá se, skučí a hází sebou. Uplyne den a lovec, který past nastražil, se neobjeví. Zvíře sebou mrská, pak trucuje. Zase sebou mrská a zase trucuje. Uběhne další den a další. Zvíře slábne žízní. Schoulí se doprostřed klece. Čeká jen na smrt. Lovec konečně přijde. Ale zvíře už všechny naděje vzdalo. Otevře oči. Vůbec neskáče. Protože se smířilo se smrtí. I když ho lovec pustí na svobodu, zvíře je v koncích. Samo se odsoudilo k smrti. Přijalo porážku. Není cesty zpět.“

„Přišel jste mě pustit na svobodu?“

Lugnerova tvář se zkřivila sadistickým šklebem. „Přišel jsem osvobodit vaši duši. Smrt je údělem člověka. A já vám ten úděl pomůžu přednostně naplnit. Nikoho se nedovoláte. Jak jsem slyšel, vlastní zaměstnavatelé od vás dali ruce pryč. Bývalí kolegové vědí, že se vám nedá věřit. U koho chcete hledat zastání? U velkohubého senátora ze Středozápadu? U strašáka, kterého nikdo neviděl? Nebo snad u samotného Boha? Možná spíš u Satana.“ Drsný smích. „Je čas přestat se chovat jako dítě a přijmout konec se ctí.“ Obrátil se na anglicky mluvícího strážného. „Ten pán smí opustit budovu.“

Ozbrojenec povytáhl obočí.

„V pytli.“ Lugnerova štěrbinovitá ústa se roztáhla od ucha k uchu.

„Možná jich budete potřebovat víc.“ Belknap se snažil zachovat vyrovnaný tón.

„Jak je libo, klidně vás naporcujeme.“

Belknap se naschvál zasmál, hlasitě a bezstarostně.

„Těší mě, že dokážete ocenit vtip.“

„Jestli si myslíte, že jste vtipný, máte vlastně pravdu,“ zavrčel Belknap. „Já vám taky řeknu jeden vtip a ten vás všechny určitě pobaví. Jako společníky bych si vás na poslední cestu nevybral, ale takové věci člověk obvykle neovlivní. Živý se odsud nedostanu. To je fakt. Ale zapomněl jsem na jednu podstatnou maličkost: nikdo odsud neodejde živý. Triaceton triperoxid je vážně skvělá věc. Ten vám dokáže rozsvítit v hlavě.“ Vykouzlil ukázkový úsměv, jaký by mu záviděli i sboristé Calvina Gartha.

„Ty vaše lži už mě nudí,“ ušklíbl se Lugner. „Nemáte žádnou fantazii.“

„Však uvidíte. Všude jsem tu nastražil časované nálože. Touhle dobou už jsem měl být dávno pryč, ale bohužel došlo ke zdržení. A teď se osud chystá vynést poslední kartu.“ Spustil ruku a podíval se na hodinky. „Je v tom kus útěchy. Vím, že zemřu. Ale vy taky. Což znamená, že můžu odejít s jistým uspokojením. Pokud vás vezmu s sebou, nežil jsem zbytečně.“

„Mě neuráží to, že lžete, ale že lžete tak špatně. Snažte se trochu, člověče.“

„Namlouváte si, že lžu, protože si nechcete přiznat, že jste vlezl do pasti.“ Belknapův hlas zněl téměř bujaře. „Pchá! To si vážně myslíte, že jsem přesně nevěděl, jaký alarm spouštím? Považujete mě snad za amatéra, vy jedna podobaná kreaturo?“

„Mě neoblafnete,“ zopakoval Lugner neoblomně.

„Vy asi nechápete, že je mi to úplně fuk.“ Belknap mluvil asi tak vesele jako odsouzenec na popravišti. „Já se vás nesnažím o ničem přesvědčit. Já vám to oznamuju. Kvůli starým časům. Takže podmínky znáte. Abyste se nedivil, až budete umírat.“

„A co kdybych přistoupil na tu vaši absurdní hru a odešel?“

Belknap promluvil pomalu, ale rázně, a pečlivě přitom artikuloval. „Výtah se už určitě vrátil do haly. Šedesát vteřin, než odsud vypadnete, dalších mimimálně třicet, než přijede výtah. To nemáte moc času, obzvlášť při vašem kulhání. A vaši ochránci? Ti jsou navíc. Třešničky na dortu. Tohle je totiž jen mezi námi dvěma. Oni naštěstí neumějí pořádně anglicky, takže nemusíte mít obavy, že si budou chtít zachránit vlastní kůži. Jestli jsou opravdu věrní, určitě se s radostí usmaží se svým šéfem. Jako hindské nevěsty, které se vrhají na pohřební hranice milovaných manželů. Jenže teď je řeč o triaceton triperoxidu, nápoji boha hromů. Cítíte? Voní trochu jako odlakovač nehtů.“ Udělal pár kroků blíž k Lugnerovi. „Nechcete odpočítat poslední vteřiny nahlas?“

Lugnerův pohled ještě víc ztvrdl, Belknapovi však neušlo, že světlovlasý strážný vlevo od něj zesinal. Krátce zamával na rozloučenou a muž najednou vyrazil kupředu. Druhý se vyděšeně pustil za ním. Lugner ho bleskově střelil do hlavy. Rána hlasitě třeskla, avšak v uzavřeném kancelářském prostoru neměla téměř žádnou ozvěnu. Ostatní se ohromeně podívali na Lugnera.

Teď! Zatímco druhý strážný zíral na krvavou tvář zabitého muže, Belknap vymrštil paži a vyrval mu pistoli. Dvakrát rychle vypálil a zneškodnil podsaditého chlapa i jeho světlovlasého kolegu. Když se k němu Lugner otočil se zbraní v ruce, Belknap se vrhl za jednu z těžkých ocelových kartoték. Náboj prorazil kovový plát a, zpomalen hustými papíry, zanechal bouli na protější straně. Belknap si všiml svého malého svinovacího metru na podlaze opodál. Můžeš si vzít míru na rakev.

Uvažuj! Nakrátko ostříhaný muž s žilnatými pažemi jistě bude chtít získat zpět svou zbraň – padne na zavalitého strážného a bude se mu ji snažit vytáhnout z kapsy. Představ si to! Belknap opatrně vysunul ruku zpoza skříně a dvakrát naslepo vypálil. Výstřely nebyly mířené, ale letěly do míst, kde Belknap očekával vystříhaného chlapíka. Bolestné vyjeknutí mu napovědělo, že nejméně jedna střela zasáhla cíl. Strážce supěl jako raněné zvíře a hlasité hvízdání prozrazovalo, že otvorem po kulce proudí do pleurální dutiny vzduch způsobující kolaps plic.

Zbýval už jen Lugner. Nepochybně byl chytřejší než všichni ostatní. Belknap se snažil upokojit zvířenou mysl. Co bych dělal na jeho místě? Neriskoval by zbrklý útok, ale raději by zaujal obranný postoj, možná v přikrčení, aby ze sebe učinil těžší cíl. Snažil by se dostat z místnosti a zavřít za sebou, a pokud by se řeči o výbušninách neprokázaly, zbavil by se protivníka podle vlastních pravidel a libosti. Tiše by se odplížil ke dveřím. Možná by se pokusil odvést protivníkovu pozornost.

Vteřiny se táhly jako hodiny. Belknap zaslechl cosi z levé strany a měl nutkání se tím směrem otočit a vystřelit. Ale ne, to nebyl zvuk člověka. Lugner s největší pravděpodobností zmačkal list papíru a hodil ho přes místnost, aby ho zmátl, zatímco sám…

Belknap náhle vstal a bez rozhlédnutí, natož zamíření, vypálil na dveře – sklopil přitom zbraň, jako by střílel po prchající kočce. Znovu skočil za ocelové skříně a v duchu si přehrál, co spatřil. Nemýlil se: Lugner byl právě tam, kde ho očekával! Ale trefil ho? Neozval se výkřik bolesti ani zajíknutí.

Po několika vteřinách ticha Lugner promluvil klidným vyrovnaným tónem. „Jste naivní hazardér. Dneska bank nikdo nerozbije.“

Byl to hlas člověka, který má situaci pevně v rukou. Proč by se však dobrovolně prozrazoval? Lugner byl lhář do morku kostí. V Belknapově hrudi se zatřepotal motýlek důvtipu. Lugnerův tón zněl příliš vyrovnaně, příliš suverénně. Byl raněný, možná smrtelně. Snažil se jednoduše vylákat Belknapa z úkrytu. Uslyšel, že Lugner udělal krok a pak další. Pomalé a těžké kroky umírajícího člověka. Umírajícího člověka s pečlivě namířenou pistolí.

Belknap nasadil na konec svinovacího metru svou černou čepici a zvedl ji těsně nad kartotéku. Byl to starý trik, klobouk nebo helma na kůlu, které měly přilákat střelcovu pozornost.

Lugner byl příliš chytrý, aby na takovou vějičku skočil – a právě na to Belknap spoléhal. Zacílil by doleva a čekal by, že se Belknap převalí po zemi. Ten však vyskočil jako na pružinách a objevil se jen asi půl metru od své primitivní návnady. Lugner, přesně jak očekával, mířil pistolí těsně nad podlahu vlevo. Když Belknap stiskl spoušť, uviděl výraz, který se mihl po Lugnerově sadistické zachmuřené tváři. Čišel z něj pocit, který ten zrádný agent často podněcoval, ale málokdy sám zažíval: hrůza.

„Omyl, bank je můj,“ řekl Belknap.

„Chcípni…“

První rána zasáhla Lugnera do krku: rozdrtila hrtan a uťala jeho poslední slova. Projektil lehce prolétl masem i dveřmi vyztuženými ocelí a zanechal po sobě rudou spoušť. Stříkající tepenná krev odlišovala Lugnerovo tělo od bílého laku dveří. Druhá rána, mířená jen o kousek výš, mu vyhlubila v kůži i kostech třetí nosní dírku. Její neviditelné tlakové vlny doslova roztavily tkáň v oblasti prodloužené míchy a mozečku. Odborně se tomu říkalo „hydrostatický šok“ – a jeho účinek na centrální nervovou soustavu byl okamžitý a nezvratný.

* * *

O deset minut později Belknap kráčel rychlou chůzí po chodníku estonskou nocí. Do Tallinu přijel v naději, že vnese do věcí světlo. Počet neznámých v té podivné rovnici však naopak vzrůstal.

Nikos Stavros. Jakou roli v tom všem asi hrál?

Richard Lugner alias Lanham. Byl to přece jen Genesis? Nebo další z jeho pěšáků? Co se doopravdy stalo toho osudného dne v ruce 1987, kdy se Belknap a Rinehart sešli v Lugnerově bytě v aleji Karla Marxe?

Jisté bylo jen jedno: žádná z tehdejších událostí ve východním Berlíně nebyla tím, čím se jevila. Zinscenoval to sám Lugner?

Belknap těžce polkl. Nechal se Jared Rinehart napálit tak jako on? Nebo se – ta myšlenka ho sžírala jako kyselina – na celém podvodu aktivně podílel? Jaredovo chování v něm nikdy nevyvolalo podezření. Ale zjevil se v pravou chvíli na scéně, aby mu zachránil život? Nebo aby pomohl Lugnerovi sehrát divadlo a uprchnout, takže ho už nikdo nebude hledat?

Belknapa zaplavila další vlna závratě. Chodník jako by se mu prohýbal pod nohama.

Jeho nejlepší kamarád. Nejvěrnější spojenec.

Jared Rinehart.

Belknap si namlouval, že mu slzí oči z pichlavého větru. Chtěl myslet na něco úplně jiného, než na co potřeboval.

Co když ho Jared Rinehart podrazil i při dalších operacích? Kolikrát se k němu zachoval falešně, a proč?

Nebo je oba někdo podvedl?

Jared Rinehart. Pollux, věrný přítel Castora. Skála. Jediný člověk, na kterého se mohl vždycky spolehnout. Jediný, kdo ho nikdy v životě nezklamal. Spatřil ho před sebou jako strašidelný přízrak. Vybavil si jeho zdrženlivou oddanost, pronikavou inteligenci i neobyčejnou směsici ironické lhostejnosti, pevného odhodlání a bohorovného klidu. Parťák v dobrém i zlém. Spolubojovník. Ochránce.

Výjevy mu běžely před očima jako animované obrázky. Souboj v pokoji v Marxově aleji, přestřelka na předměstí Calí – a řada dalších podobných událostí, při nichž pomohl jen Jaredův včasný zásah. Ber to rozumně, nabádal se.

Rinehart byl hrdina, spasitel, přítel.

Anebo lhář a manipulátor, který měl prsty ve spiknutí tak dalekosáhlém a hanebném, že se to vymykalo veškerým představám.

Co bylo pravděpodobnější? Ber to rozumně.

Pak si vzpomněl, co sám poradil Andree Bancroftové. Pravda není vždycky rozumná.

Chtělo se mu padnout na kolena a zvracet, ucpat si uši rukama a řvát do nebes. Raději si to však odepřel. Když se vrátil do Gruzíncova domku u jezera, přinutil se čelit důkazům, jež nasbíral, a otázkám, které na něj útočily. Jako by polykal ostré střepy.

Kdo byl doopravdy Jared Rinehart?

ČÁST TŘETÍ

20

Let z Tallinu do kyperské Larnaky byl poklidný, bouře už pominuly. Calvin Garth neměl radost, když mu Belknap sdělil, že potřebuje použít pronajaté letadlo – bylo třeba vyplnit letové plány a zabezpečit logistiku – ale nakonec se podvolil. Vysvětlil to historkou o přátelství ze školních let. Genadij Čakvetadze se zase po hlasitém reptání postaral o doklady. Měl své lidi na estonském ministerstvu dopravy. Zdánlivě nemožný záměr se nakonec podařilo uskutečnit.

Rozhovor s Andreou Bancroftovou doprovázela ještě hustší bouřková mračna.

„Teď se mi o tom nechce mluvit,“ řekla mu, když se jí zeptal na návštěvu archivu v Rosendale. „Musím ještě zpracovat část materiálů.“ V jejím hlase zachytil cosi znepokojivého, náznak utajeného traumatu.

Uvažoval, že jí řekne o Jaredovi a o svých obavách, ale pak si to rozmyslel. Byl to jeho problém a nechtěl ji zbytečně zatěžovat. Řekl jí však o Nikosi Stavrosovi. V této věci se Andreina zkušenost s podnikovou ekonomikou mohla hodit. Zavěsila a po deseti minutách se mu znovu ozvala se stručným přehledem Stavrosova majetku a nedávných aktivit, jak je vyčetla z dostupných obchodních záznamů.

Znovu ho však vyděsil její nedůtklivý tón. „Pokud jde o ten archiv, můžete mi aspoň říct, jestli nadace vyvíjí činnost i v Estonsku?“

„Začátkem devadesátých let tam měla pár programů na snížení kojenecké úmrtnosti a zlepšení prenatální péče, ale to je tak všechno.“

„Nějak podezřele málo, ne?“

„Ani ne. Stejně jako v Lotyšsku a Litvě. Bohužel.“

„Zjistila jste ještě něco?“

„Řekla jsem vám přece, že to ještě musím pořádně zpracovat.“ Tentokrát se jí zachvěl hlas: byl si tím jistý.

„Andreo, co se stalo?“

„Ale nic… Jen bych vás potřebovala vidět.“

„Brzy jsem zpátky. Snad zítra.“

„Říkáte, že jedete na Kypr? Do Larnaky? Z Kennedyho letiště tam lítá přímá linka.“

„Vy nevíte, do čeho se pouštíte.“

„Budu opatrná. Jsem opatrná. Na vlastní kreditní kartu jsem si rezervovala let z Newarku do San Franciska, kdyby snad někdo sledoval účet. Pak jsem požádala jednoho známého, aby na svoji kartu zamluvil dvě místa v letadle do Paříže. Já jsem jen spolucestující, takže se moje jméno objeví na seznamu pasažérů, ale ne v platebních dokladech. A ze stejného místa létají spoje do Larnaky, který nebývají obsazené. Čtyřicet minut před odletem přijdu k přepážce s pasem, vytáhnu peníze a koupím si letenku. Cesty na poslední chvíli jsou normální – úmrtí v rodině, důležitá obchodní jednání a tak dál.“ Odmlčela se. „Chci jen říct, že jsem si všechno dobře promyslela. Zvládnu to. Určitě.“

„Sakra, Andreo, je to strašně riskantní.“ Pokud měly jeho obavy z Jareda Rineharta reálný základ, žádné místo pro něj nebylo dost bezpečné. „A zvlášť Larnaka. Pouštíte se do míst, kam nepatříte.“

„A můžete mi sdělit, kam patřím? No jen řekněte, kde to není riskantní. To by mě vážně zajímalo.“ Zdálo se, že nemá daleko k pláči. „Letím za vámi, ať se vám to líbí, nebo ne.“

„Prosím vás, Andreo,“ zaprotestoval, „buďte rozumná.“ Vzápětí si uvědomil že ta slova znějí směšně.

„Nashle zítra odpoledne,“ sdělila mu. Z jejího hlasu čišelo jasné odhodlání.

* * *

Vidina setkání s Andreou ho těšila a děsila zároveň. Byla amatérka. A Larnaka – jeho Larnaka – se mohla velice snadno změnit ve vražedné pole, zvlášť pokud by narazil na Genesise. Nemohl dopustit, aby se jí nedejbože něco stalo.

Belknap se opřel v sedadle a krajina jeho mysli se okamžitě ocitla pod náporem silných vichrů a vírů.

Nikos Stavros. Ve zřídkavých rozhovorech tvrdil, že se po střední škole přihlásil ke kyperskému obchodnímu námořnictvu a svého otce popsal jako rybáře, který dřel do úmoru. Barvitě líčil, jak si za bezměsíčných nocí svítil na vodu pětisetwattovou lampou a vábil hejna makrel, jež pak lovil do sítě. Taktně ovšem zamlčel, že jeho otec vlastnil největší flotilu rybářských lodí na Kypru. Ani se nepochlubil, že jeho firmy, Stavrosova námořní, vydělávala většinu peněz přepravou ropy pro velké naftařské společnosti. Od konkurentů s většími loďstvy ho odlišovala pružnost, s níž dokázal reagovat na nové zakázky. Jeho tankery mohly kdykoli převézt dvacet pět milionů barelů ropy, přičemž hodnota nákladu značně kolísala podle výkyvů na komoditním trhu a vrtochu organizace OPEC. Stavros měl pozoruhodný dar tyto chaotické odchylky předpovídat. Jeho majetek rostl právě díky prozíravosti, kterou lidé obvykle připisují těm nejmazanějším obchodníkům z Wall Street. O jeho soukromém majetku nebylo nic známo. Dalo se předpokládat, že má rozsáhlé jmění, ale ukryté v řadě různých společností. V jakých? To nikdo netušil. Všechno to o něčem svědčilo: ale o čem?

Jestli ses zmýlil v Jaredu Rinehartovi, v čem dalším jsi chyboval? Ta otázka ho bolestně hryzala. Co když celá jeho životní cesta ve skutečnosti nebyla cestou, ale výpravou labyrintem klamu, kterou řídil někdo úplně jiný. Jako by ho pocit odhodlání a víra ve vlastní schopnosti nadobro opustily. Jeho duše se vždycky živila vztekem na Jaredovy nepřátele. To kvůli němu riskoval. Položil by za něj i život.

A teď?

Všechno nasvědčovalo tomu, že Jared Rinehart je Genesis. Nebyl snad na všech správných místech? Úskočnost, tajnosnubnost, intriky – všechny tyto vlastnosti ho pro tuto roli předurčovaly. Odmítal povýšení, jež by snížila jeho mobilitu a omezila možnosti volně cestovat po světě. A zatím budoval temnou říši teroru.

Zemi stínů, která obepíná zeměkouli. Její tvůrce však zůstával neznámý. Nikdo ho nikdy nespatřil ani nepoznal. Připomínal odvrácenou stranu měsíce.

Byl by Rinehart schopen takových zvěrstev? Belknapova duše se té možnosti vzpírala. Jenže vyloučit se to nedalo.

Belknap dál odpočíval v mrákotách a hlavou mu létaly útržky obrazů a informací zvířené bouří nejistoty, dokud neuslyšel hydraulické skučení podvozku letadla. Dorazil na místo.

Kyperská republika, velká asi jako třetina amerického státu Massachusetts, byla neodolatelným soustem pro svárlivé síly, jež v roce 1974 tento ostrov rozdělily. Kypr měl mnohem blíž k Bejrútu než k Aténám, a to nejen zeměpisně. Zatímco odtržená turecká část Severní Kypr chřadla, obyvatelé jihu si užívali relativního blahobytu, který čerpal z turistiky, finančních služeb a lodní dopravy. Kyperská republika, země závislá na Řecku, měla šest vynikajících přístavů a obchodní loďstvo s téměř tisícovou flotilou velkých kontejnerových plavidel, nemluvě o dalších tisíci, jež se plavily pod vlajkami jiných států. Vzhledem k tomu, že na ostrově bylo rovněž dvacet letišť, stal se nevyhnutelně překladištěm heroinu mezi Tureckem a Evropou, s čímž souviselo rozšířené praní špinavých peněz. Často sem jezdili američtí turisté i agenti protidrogové jednotky.

Larnaka nesla v názvu řecký výraz znamenající „rakev“ – dostala tedy jméno po smrti. Patřila k nejnudnějším městům na celém Kypru. Její ulice tvořily bludiště, v němž se vyznali jen dlouholetí obyvatelé a ani ti nestačili sledovat časté změny názvů. Ve špíně severních předměstí se shromažďovali libanonští přistěhovalci. Okolní krajina byla vyprahlá a pustá, místní restaurace vyklidily pole mezinárodním řetězcům KFC, McDonald či Pizza Hut. Jako byste na pláži postavili odpudivé nákupní centrum. Pláže navíc zamořovaly písečné mouchy vyhánějící milovníky slunce a koupání. Za zakrslými piniemi a dlouhými moly připomínajícími tužky se však skrývala přístaviště plná jachet a nákladních lodí, jejichž značná část patřila věhlasnému rejdaři Nikosi Stavrosovi.

K letadlu konečně přijely hliníkové schody, dveře se otevřely a Belknap vykročil do azurového rána. Pasová kontrola byla jen zběžná. Netroufl si znovu použít doklady na jméno Tyler Cooper. Musel věřit tomu, že papíry od Genadije byly skutečně „neprůstřelné“, jak ho bývalý špion ujistil. Zatím to tak skutečně vypadalo. Cesta taxíkem do města trvala čtvrt hodiny. Potřeboval by delší dobu, aby se ujistil, že se na něj nenalepili nežádoucí společníci.

Belknap bojoval se silným kyperským sluncem, které vše ozařovalo až nadpozemským jasem a téměř zakrývalo bídu města a většiny jeho okolí. Do příletu Andrey měl sedm hodin. Většinu z nich chtěl strávit prohlídkou Stavrosovy rezidence.

Nesledoval ho někdo? Ne, usoudil téměř s jistotou. Opatrnosti však nezbývalo. Celou další hodinu procházel mezi obchody i stánky ve staré turecké čtvrti a dvakrát se přitom převlékl – vystřídal dva levné kaftany a pak se vrátil k úboru západního turisty: lehké košili a kalhotám v barvě khaki.

Adresa Lefkara Avenue číslo 500 byla sice přesná, ale nicneříkající. Belknap nakonec zjistil, že Nikos Stavros vlastní celé úbočí kopce a přilehlou pláž na samotné hranici Larnaky. Sídlo připomínající pevnost mělo krásný výhled na moře. Bylo obehnané vysokou zdí, po jejímž vrcholu se táhl ostnatý drát a na každých deseti metrech číhala bezpečnostní kamera. I řada bójí na moři naznačovala přítomnost ochranných čidel. Domem by snad mohla otřást bomba svržená z letadla, ale proniknout dovnitř se zdálo téměř nemožné.

Z nejbližšího pahorku, písčité vyvýšeniny zarostlé houštím, Belknap spatřil oslnivě smaragdový trávník, očividně výsledek intenzivního zavlažování. Dvoupatrové levantské sídlo s bílou fasádou a zdobenými balkony a štíty vybíhalo několika směry jako obří mořská hvězdice nebo japonská skládanka origami, jejíž souměrnosti si člověk všiml až po chvíli. Obklopovalo je asi šestnáct hektarů půdy. Blízko domu Belknap rozeznával složité květinové zahrady, upravené keře a pečlivě ořezané cypřiše poskytující blahodárný stín. Dalekohledem si prohlížel další stavby: stáje, bazén, tenisový kurt. Zaznamenal také několik nízkých kůlen postavených nad schodem v terénu, takže nebyly z hlavního domu vidět: určitě boudy pro hlídací psy. Pomáhali tu v noci střežit a jejich silné čelisti byly stejně smrtící jako projektily střelných zbraní. Kolem hlídkovaly postavy v uniformách. Když na ně pořádně zaostřil, všiml si, že mají na ramenou útočné pušky.

Ohromeně sklonil dalekohled. Vzpomněl si, jak mu Genadij vyprávěl o loveckých psech. Nezašel příliš daleko? Nepřecenil své schopnosti? I kdyby se mu snad podařilo překonat bezpečnostní techniku, narazil by na rejdařovu dobře vyzbrojenou četu. Najednou si připadal strašně unavený.

Situace je vážná, nikoli však zoufalá, říkával s oblibou Jared Rinehart. Při vzpomínce na Jaredův hlas pocítil skoro až fyzickou bolest, jako by ho někdo popálil louhem. Ne, nemohla to být pravda. Ale ano, byla. Ne! Ano! Otáčející se cívka pochyb a přesvědčení – střídavý proud poznání a odmítání – požírala jeho zbývající schopnosti soustředění.

Proč tu vůbec byl? Posledních devět dní se usilovně snažil zachránit Jareda Rineharta – nebo ho pomstít. Poháněla ho jistota, která ovšem včera večer zahynula. Nyní se Ohař rozběhl za něčím jiným, za něčím pevným, nedotknutelném a základním. Za pravdou.

Andrein hlas: Řekněte, kde to není riskantní. Země stínů obepínající svět.

Nikde nebylo bezpečno. A nebude, dokud se o to Belknap nepostará. Třeba i za cenu vlastního života.

Slunce jasně svítilo a polední nebe mělo nenapodobitelný azurový odstín Středomoří, Belknap si však připadal jako v inkoustové tmě. Pyšnil se tím, že dokáže prohlédnout jakýkoli klam, a přitom strávil většinu života jako oběť kolosálního podvodu. Břicho se mu sevřelo v ocelovou pěst. Možná přišel čas přiznat marnost všeho úsilí. A umožnit Genesisovi řádit dál?

Z bolesti vyklíčilo nové odhodlání. Stavrosovo sídlo bylo špičkově chráněné. Ostraha však určitě měla nějakou slabinu, alespoň jednu. Vířící mlhovinu nahradila křišťálová průzračnost a další Jaredova věta: Když nevíš, jak dovnitř, zkus hlavní dveře.

O půl hodiny později přijel Belknap k sídlu ve vypůjčeném land roveru. Sveřepému muži u první brány tlumočil vzkaz, který dotyčný poslal dál. Belknap i jeho vůz prošel prohlídkou a pak mohl pokračovat v cestě. Zaparkoval podle pokynů na zastíněném štěrkovém parkovišti, pečlivě uhrabaném jako japonská písečná zahrada. U vstupních dveří zopakoval sdělení sluhovi v livreji. Bylo prosté, avšak působivé: „Řekněte panu Stavrosovi, že mě posílá Genesis.“

Znovu to zabralo. Komorník, vyzáblý muž po šedesátce s mírně nažloutlou pletí a kruhy pod hnědýma očima, nenabídl Belknapovi něco k pití ani jinou laskavost. Mluvil anglicky s mlhavě levantským přízvukem, ale jeho pohyby byly toporné a téměř pedantsky dokonalé – zřejmě další pozůstatek koloniální minulosti ostrova. Vstupní hala měla kazetový strop z mahagonového dřeva, stěny zdobila složitá mozaika v korálovém odstínu.

„Přijme vás v knihovně,“ sdělil mu sluha. Když se otočil, Belknap zahlédl v kapse jeho černé livreje modravý odlesk pistole. Pochopil, že to byl úmysl.

V knihovně bylo víc dubového obložení než polic se svazky. Zdobený křišťálový lustr jako by vypadl z paláce z Benátkách a nejspíš také skutečně z nějakého pocházel. Dům zatím vypadal přesně tak, jak si ho Belknap představoval, od nábytku z období regentství až po méně významné obrazy starých mistrů.

Nikos Stavros však nikoli. Belknap očekával zavalitého chlapíka s výraznou čelistí, pronikavým pohledem a pevným stiskem – typického řeckého rej daře, který se naučil oceňovat jemné věci, ale v případě potřeby dokázal ukázat zuby.

Muž, který vstal a podal mu svou vlhkou povadlou ruku, ho však ničím nezaujal. Jeho pohled byl vodnatý a roztržitý. Měl slabou tělesnou schránku: propadlý hrudník, útlá zápěstí a lýtka tenká jako chlapec. Prořídlé a téměř bezbarvé vlasy se mu zplihle lepily na lebku, jak se potil.

„Nikos Stavros?“ Belknap si ho pozorně prohlížel.

Stavros zabořil do ucha malíček s dlouhým nehtem. „Můžete nás nechat, Caiusi,“ zavolal na hubeného muže. „Promluvíme si o samotě. Nic se neděje.“ Jeho tón však byl v rozporu se slovy. Zjevně se bál.

„Čím vám mohu posloužit?“ zeptal se Stavros Belknapa. „Ptám se jako nějaká prodavačka, že?“ Muž ze sebe vyrazil krátké suché zasmání a nervózně si olízl rty. „Ale vážně. Celou svou kariéru jsem založil na spolupráci.“ Přiložil ruce k sobě, aby se mu nechvěly.

Belknap se otočil a uviděl, že sluha zůstal stát na prahu knihovny.

Pak se dveře tiše zavřely. Interiér byl čalouněný cvočkovanou kůží v jakobínském stylu.

Belknap udělal dlouhý krok ke Stavrosovi, který se před ním krčil.

Ale pustil ho dovnitř. Proč? Protože nejspíš cítil, že nemá na vybranou. Nechtěl na sebe přivolat Genesisův hněv.

„Spolupráce je jedna věc,“ řekl Belknap stroze. „Kolaborace druhá.“

„Chápu, chápu,“ pravil Stavros, který však zjevně nic nechápal. Ten pohádkově bohatý muž se doslova třásl strachy. Belknap byl ohromen.

„Kolaborace.“ Agent přimhouřil oči. „S našimi nepřáteli.“

„Ne!“ vyjekl Stavros. „To ne. Nikdy.“

„Rozhodnutí se dělají na strategické úrovni. Které podniky nakoupit. Kterých se naopak zbavit. Které zavřít.“ Belknapovy narážky byly mlhavě výhružné. Měly za cíl Stavrose zmást a současně jej navést správným směrem.

Stavros mocně přikývl. „To bývá nejtěžší.“

Belknap ho nevnímal. „Chci se bavit o Estoteku,“ oznámil. Střílel do tmy, ale nesměl na sobě dát znát ani stín nejistoty či váhání. Půjde si za svým, zjistí potřebné informace a v případě nutnosti sáhne k improvizaci.

„Estotek,“ zopakoval Stavros a ztěžka polkl. „To je nějaká antikoncepční pilulka?“ Přidušený smích. Magnát si znovu nervózně olízl rty. Vypadaly rozpraskaně. V levém koutku úst měl sliny. Ten člověk prožíval silný stres.

Belknap učinil další výhružný krok ke kyperskému rejdaři. „Myslíte, že jste vtipný? Myslíte, že jsem přišel jen tak na kus řeči?“ Belknap natáhl ruku, uchopil magnáta za bílou hedvábnou košili a škubl s ním k sobě pohybem, který svědčil o bezedné studnici násilí.

„Promiňte,“ omluvil se Stavros. „Na co jste se to ptal?“

„Chtěl byste strávit zbytek života jako mrzák ve stavu naprostého ochromení a v nesnesitelných bolestech?“

„Musím se zamyslet… Ne.“ Stavros se divoce rozkašlal. Když se znovu otočil k Belknapovi, měl úplně rudý obličej. „Estotek. To je asi krycí firma, ne? Taková zástěrka. Při našem podnikání se to běžně dělá. Ale to přece víte.“

„Nejde o to, co vím. Jde o vaše chování.“

„Aha, ovšem. Už tomu začínám rozumět.“ Stavros se obrátil k několika láhvím s alkoholem a roztřesenýma rukama si nalil sklenku. „Já zapomněl, co je to zdvořilost. Měl jsem vám nabídnout. Tu máte.“ Podal Belknapovi sklenku s tlustým dnem.

Belknap si ji vzal a okamžitě vychrstl její obsah Stavrosovi do tváře. Kypřan divoce zamžikal: líh ho pálil do očí. Belknap si počínal drsně, ale podvědomě cítil, že musí dát najevo, kam až je schopen zajít. Jen člověk nadaný mimořádnou mocí by se opovážil obtěžovat takového boháče.

„Proč jste to udělal?“ zakňoural Kypřan.

„Držte hubu, vy zmetku,“ zavrčel Belknap. „Napáchal jste víc škody než užitku.“

Stavros zamrkal. „Vy jste od…“

„Posílá mě Lanham.“

„Nerozumím.“

„Uzavřeli jsme smlouvu. Koupili jsme vás.“

Stavros otevřel ústa, ale nic z nich nevyšlo.

„Nelžete mi,“ zahřměl Belknap. „Udělal jste chybu. Plul jste moc blízko větru.“

„Prosím, já jim neřekl ani slovo! Musíte mi věřit!“

Nyní se někam dostával. „Komu?“

„Ti vyšetřovatelé nic nezjistili. Nic jsem neprozradil.“

„Povězte mi víc.“

„Není co.“

„Co tajíte, sakra?“

„Vždyť vám povídám. Nikam se nedostali, ti parchanti z Washingtonu v hnědých oblecích. Byl se mnou právník, kterého doporučil Lugner. John McTaggart. Klidně se ho zeptejte. Blbci z Kirkovy komise pouštěli hrůzu, asi si to umíte představit. Ale my jsme celou dobu zatloukali.“

„Jenže to nebyla vaše jediná schůzka, co?“

„Přísahám že ano!“ Skřek strachu a rozhořčení. „Musíte mi věřit.“

„Tak vy nám chcete říkat, co musíme?“

„Ne! Takhle jsem to nemyslel! Vy mi nerozumíte.“

„Co jste jim řekl?“ Nenech ho nadechnout.

„Prosím vás, já nevím, jak se Kirkova komise něco dozvěděla, ale rozhodně to neměla ode mě. Proč bych jim něco říkal? Jakou by to mělo logiku? Vždyť mi jde o vlastní prdel! Vyhrožovali mi, že jestli budu pohrdat Kongresem USA, odeberou mojí flotile licenci. A tak podobně. Připomněl jsem jim, že jsem kyperský občan! Pořád se točili kolem jedné z mých amerických firem. Byli úplně mimo. Což jsem jim taky řekl.“

„Jde vám o prdel, to je fakt,“ utrousil Belknap. „A ta parta z Washingtonu vám provedla anální sondu. Kápněte božskou. Bude to tak lepší. Potřebujeme to slyšet od vás.“

„Bylo to úplně jinak. Já se držel. Heleďte, jsem Kypřan a my víme, co se sluší a patří. Nikdo ze mě nic nedostal. Byl jsem jako sud. McTaggart mi to dosvědčí. Musíte…, prosím vás, v tomhle mi věřte.“

Belknap hodnou chvíli nic neříkal. „Na tom, jestli vám věřím, zase tolik nezáleží.“ Ztlumil hlas téměř do šepotu. „Jde o to, jestli vám uvěří Genesis.“

Jak to slovo vyřkl, rejdař viditelně zbledl.

Belknap instinktivně využíval základního principu stihomamu. Jak pravil obtloustlý ománský princ, většina Genesisovy moci pramenila ze skutečnosti, že nikdo přesně nevěděl, co je zač a kdo všechno by pro něj mohl tajně pracovat.

„Prosím vás,“ zafňukal Kypřan. Jeho oči neúnavně těkaly. „Potřebuju na záchod,“ vykoktal ze sebe. „Hned jsem zpátky.“ Zamířil do sousední místnosti a vstoupil do malých dveří.

Co měl za lubem? Přivolat pomoc? To ne. Mohl upozornit svého sluhu stisknutím knoflíku. Takže něco jiného.

Belknapovi náhle svitlo. Volá svému partnerovi do Tallinu.

Když se Stavros po minutě vrátil, nějak divně se na něj díval. Zdálo se, že mu v hlavě vyrašilo množství drobných pochybností, jako když se pustina zazelená po dešti. „Richard Lunger je…“

„Po smrti,“ doplnil Belknap. „To je fakt. Víte, snažil se smlouvat s Genesisem. Budiž to lekce i pro vás.“

Stavrosova popelavá tvář ještě víc zbělela. Stál tam zkoprněle, hedvábná košile politá skotskou, ale také potemnělá potem kolem podpaží a ramen. Když Belknap opětoval jeho pohled, zachvěl se. „On – on…“

„Měl štěstí. Zemřel rychle. Ale o vás to platit nebude. Přeji vám hezký den.“ Belknap ho zpražil pohledem plným čirého opovržení, obrátil se k odchodu a zavřel za sebou masivní dveře. Prchavou radost z vítězství přehlušoval vír nejistot – a také jedna stará pravda: raněná zvířata bývají nejnebezpečnější.

Když Belknap ujížděl v land roveru z písčitého srázu a dál po silnici kolem pobřeží, v hlavě mu hučelo. Setkání se Stavrosem přineslo informace, o nichž neměl samotný magnát tušení. Ani Belknap si je zatím úplně neutřídil. Jedna skutečnost však byla podstatná: Stavros viděl v Genesisovi obávaného nepřítele, jehož bylo zapotřebí uklidňovat různými ústupky. Lugner nebyl Genesisovým agentem, nýbrž protivníkem. To Belknapa trochu překvapilo. Nenašel by se způsob, jak postavit jednu stranu proti druhé?

Musel si neochotně přiznat, že by se mu Andreina pomoc a odborné znalosti hodily… Dokonce je možná nutně potřeboval. Nešlo ovšem jen o její pomoc. Oč tedy? O její inteligenci. Její rozhled. Její schopnost zvážit a rozebrat protichůdné myšlenky. Ale pořád to ještě nestačilo. Ač se jí usilovně snažil odradit od příjezdu, v skrytu duše měl radost, že si to nenechala rozmluvit. Měl v plánu za ní přijít do hotelových apartmánů Livadhios na adrese Nikolaou Rossou. Pokud její letadlo nenabralo zpoždění, měla by tam za hodinu být.

Ve zpětném zrcátku si všiml, že ze strmé úzké cesty vedoucí jen ke Stavrosovu domu sjíždí jiné auto. Byl to sám Stavros? Vůz odbočil k velkému přístavišti a Belknap se za ním v bezpečném odstupu vydal. Přes řadu zakrslých pinií viděl, jak někdo – nikoli Stavros – vystoupil z auta a ráznou sebejistou chůzí vykročil k nábřeží. Belknap přijel blíž.

Muž byl vysoký, štíhlý a pohyboval se s pružností horské kočky. Prohodil pár slov s chlapíkem v budce u parkoviště, a když se otočil a ukázal ke svému autu, Belknapovi se sevřely útroby.

Ne, to není možné!

Krátké hnědé vlasy, elegantně protáhlé končetiny, oči ukryté za slunečními brýlemi – ale Belknap je znal, znal jejich oduševnělý šedozelený pohled, protože znal i toho muže.

Byl to Jared Rinehart.

Jeho přítel. Nebo nepřítel. Co platilo? Musel to zjistit.

Belknap vyskočil z auta a rozběhl se ostrým sprintem, aniž by si uvědomil, co vlastně dělá.

„Jarede!“ zavolal. „Ja-re-de!“

Vysoký muž se k němu otočil a to, co Belknap spatřil v jeho očích, bylo jasné a nepokryté: strach.

Jared se dal do běhu. Prchal, jako by mu šlo o život.

„Prosím tě, zastav!“ křikl Belknap. „Musíme si promluvit!“

Promluvit? To bylo hodně slabé slovo. Belknapovu hruď náhle naplnil příval emocí – v neposlední řadě jiskérka naděje, že mu Rinehart všechno nějak vysvětlí, že mu pomůže dát dopořádku vlastní život, že zacelí praskliny tmelem logiky a rozumu, jež ho vždy zdobily. Prosím tě, stůj. Jenže Rinehart utíkal přístavištěm, jako by pro něj Belknap znamenal smrtelné nebezpečí. Běžel neuvěřitelnou rychlostí po břehu a jeho nohy se lehce odrážely od dřevěných prken. Belknap se vydal za ním a brzy mu došel dech, proto trochu zpomalil. Molo vyčnívající do vody. Kam by Pollux, proboha, mohl jít?

Hloupá otázka, na niž dostal odpověď o chvíli později, když Jared skočil do motorové lodě uvázané opodál. Podle pravidel přístavu byl klíček v zapalování, takže Rinehart mohl po pár vteřinách vyrazit do zelených vod Larnackého zálivu.

Ne! Posledních dvě stě hodin nedělal nic jiného, než hledal Jareda. Teď když byl nadosah, ho nenechá jen tak pláchnout.

Bezmyšlenkovitě skočil do člunu Riva Aquarama připomínajícího luxusní sportovní vůz s laminátovým trupem a palubní deskou z tmavého leštěného dřeva a chromu. Uvolnil provazy, jež jej poutaly ke sloupkům přístaviště, zvedl poklop nad motorem a otočil klíčem. Motor naskočil a zaduněl.

Na přístrojové desce bylo všechno jako ve špičkovém sporťáku: velké kulaté ukazatele, světlemodré písmo na černém pozadí, to vše vsazené do lesklého dřeva. Volant byl bílý a pudrově modrý s chromovými paprsky. Belknap přidal plyn. Z dunění se stalo burácení doprovázené šplícháním zvířených vrtulí. Oranžová jehlice olejového měřidla škubavě stoupala vzhůru. Ručička ampérmetru se vyklopila dopředu. Jak motor zabral, loď se zvedla na vlny. Ale kde byl Rinehart?

Díval se přes pěnu a vodní tříšť proti slunci a připadal si jako člověk, který sleduje infračerveným dalekohledem někoho, kdo si zapaluje cigaretu. Příliš záře najednou. Voda se z břehu jevila klidně, vlny však ve skutečnosti byly silné a vzdouvaly se jako mocně oddechující mořská obluda. Čím víc se vzdaloval od pevniny, tím byly vyšší. Vpravo před ním, nad brázdami rozbouřené vody, zahlédl štíhlou postavu Polluxe nakloněnou nad kormidlem. Pěna od předních i zadních trysek napovídala, že se otáčí a chystá k nějakému manévru. Belknap nechal plyn naplno. Byla to fyzikální záležitost. Rinehart měl větší loď s velkými šrouby, jež po sobě zanechávaly širokou zčeřenou brázdu. Větší a silnější loď, ale ne rychlejší. Mezi běžným autem a náklaďákem je také podstatný rozdíl. Další vzedmutí vody zakrylo Belknapovi výhled. Nacházel se snad dva kilometry od břehu a Rinehart obracel svou Galii obloukem, jímž v podstatě usnadňoval Belknapovi pronásledování.

Belknap pevně svíral řízení a s rozbušeným srdcem připlouval blíž a blíž.

Pak spatřil Rinehartův částečný profil, viděl jeho vysedlé lícní kosti i stíny pod nimi.

Neutíkej přede mnou!

„Jarede!“ zařval.

Druhý muž neodpověděl, ani se neotočil. Snad ho v burácení motoru a víření vody neslyšel.

„Jarede! Prosím tě!“

Jenže Rinehart zůstal vzpřímený a nehybný, pohled upřený kamsi do dáli.

„Proč, Jarede? Proč?“ Ta slova z Belknapa vylétla jako zasténání samotného moře.

Hučení Galie zesílilo, ale vzápětí zaniklo v jiném hluku: basovém houkání klaksonu nákladní lodi.

Ve stejné chvíli Jared něco provedl s řízením Galie. Loď vyrazila kupředu a rychle zvětšovala odstup od Belknapa.

Mořskou cestou od zátoky Akrotiri směrem na západ se blížila velká černá loď s libérijskou vlajkou. Bylo to jedno z monster, jimž se skoro nedá vyhnout, ale na širém oceánu je člověk snadno přehlédne. Pollux namířil Galii na příď nákladního plavidla. Šílenství! Připlouval nebezpečně blízko. Když Belknapovi zastřela výhled další vysoká vlna, napadlo ho, jestli Jared nechce spáchat sebevraždu. Když se vlna převalila, Belknap si uvědomil, o co Rinehartovi šlo.

Žádné trosky. Žádný vrak. Nic takového. Jaredovi se podařilo dosáhnout svého: schovat se za mohutnou lodí.

Belknap dobře znal hranice vlastních námořnických schopností, a tak se nesnažil přiblížit k lodi či její nebezpečné brázdě, ale naopak se ji snažil obeplout, aby viděl, co se za ní děje. Strhl volant podobný těm v autech ostře doprava a hleděl přes zacákané čelní sklo.

Konečně získal potřebný úhel. Jak si všiml, libérijská obluda byla lodí pro přepravu hromadných substrátů, takže mohla převážet železnou rudu, pomerančovou šťávu, hnojivo nebo palivo. Když je zavřete do kontejnerů, vypadají úplně stejně. Samotné plavidlo vážilo možná čtyřicet tisíc tun a bylo téměř dvě stě metrů dlouhé. Nyní viděl i za né. Zkoumavě hleděl do vody, jež se ve slunci blyštila a zářila jako pouštní písek, a ucítil nával mrazivého chladu.

Jared Rinehart – jeho přítel, či nepřítel? – zmizel.

Když se Belknap vrátil do přístaviště, jeho mysl se vzdouvala stejně jako oceán. Stal se Rinehart doopravdy obětí únosu? Nebo to byla další důmyslná léčka?

Mučivá podezření na něj znovu udeřila. Myšlenka, že jeho nejlepší kamarád a spřízněná duše byl ve skutečnosti zrádcem, který prodal i jejich přátelství, jej bodala do srdce jako dýka. Potisící se snažil přijít na jiné vysvětlení. Promítal si Jaredovu napjatou tvář: výraz člověka, pro kterého Belknap znamenal hrozbu. Proč? Protože jeho lest prohlédl. Nebo snad existoval nějaký jiný důvod? Otázky se hromadily a vířily, až se mu začal zvedat žaludek, jako by ho přepadla mořská nemoc.

V celém tom zmatku měl jediný záchytný bod: že přijela Andrea. Napověděl mu to pohled na hodinky. Jeho kariéra nepřála vztahům a přinášela izolaci. To byl jeden z důvodů, proč pro něj Pollux tolik znamenal. Tajní agenti nesměli zapouštět kořeny a lidé, kteří si nedokázali zvyknout na samotu, v oboru dlouho nevydrželi. Člověk ovšem může určitou podmínku plnit, aniž by mu byla příjemná, a Belknap nyní víc než kdy jindy toužil po úlevě, po odpočinku. Znovu se podíval na hodinky.

Andrea na něj čekala v pokoji. Už nebude sám.

Cestou k hotelu Livadhiotis v ulici Nikolaou Rossou se musel nutit, aby sledoval silnici a ostatní vozidla. Neřídil se podle dopravních značek, ale podle tempa ostatních řidičů, které výrazně překračovalo rychlostní limity. Na ten hotel padla volba nikoli kvůli nabízenému komfortu, ale proto, že ležel poblíž hlavních dopravních tepen, a Belknap viděl nákladní vozy a kamiony mířící do přístavu či naopak na letiště. Byla mezi nimi žlutočervená dodávka zásilkové služby DHL: z otevřeného okénka vyčnívala chlupatá šoférova ruka, jako by podpírala střechu. Zelenobílá cisterna s dlouhým válcem plným tekutého propanbutanu. Míchačka s maltou, jejíž buben se pomalu otáčel. Bílá dodávka bez oken s nápisem Sky Café.

Ucítil, jak se mu zježily vlasy na hlavě, a znovu zkontroloval čas. Udělal chybu, když jí dovolil přijet. Měl se jí to snažit rozmluvit. Nepovedlo se mu to, protože ona už byla rozhodnutá, ale rovněž tak trochu proto, že ji tu chtěl mít.

Apartmánový hotel Livadhiotis měl nad vchodem velkou hnědou stříšku se svým názvem, který měl připomínat písmo tesané do kamene. Z markýzy trčely vlajky devíti států, zřejmě nahodile vybraných, které měly dodat zdejšímu zařízení mezinárodní punc. Nad přízemím se táhla tři patra s obloukovými, téměř půlkruhovými okny. Pokoje byly vybavené kuchyňkami – proto se jim říkalo „apartmány“ – a celý dům čpěl pachem staré žínky na nádobí, známým i z jiných levných ubytoven v teplých krajích. Když Todd Belknap vstoupil dovnitř, jakýsi muž na motorovém invalidním vozíku na něj vyštěkl pozdrav. Jeho žilkovaná tvář Belknapovi připomínala listy tropických rostlin. Ruce měl silné a upracované. Z jeho pohledu čišela skrytá agresivita a faleš.

Jenže Belknap měl příliš naspěch, než aby se zabýval ohnutým rtem chromého recepčního. Vyzvedl si klíč – platil tu ještě starý systém: klíč od pokoje připnutý k pryžovému přívěsku, který host při odchodu vracel na recepci – a zamířil do pokoje o patro výš, kde se toho rána ubytoval. Výtah byl pomalý a těsný. Když z něj Belknap vystoupil, v chodbě panovalo šero. Uvědomil si, že světla mají časový spínač: další úsporné opatření. Uvnitř pokoje pach staré žínky ještě zesílil. Zavřel za sebou dveře. U prádelníku z dýhované dřevotřísky si všiml Andreiných zavazadel a v prsou se mu zatřepotal motýl úlevy. Myslel na Andreu mnohem častěji, než by se dalo vysvětlit jen pracovními důvody. Její vůně, její vlasy, její hebká zářivá pleť: když letěl nad Atlantikem, nemohl je vyhnat z hlavy.

„Andreo,“ zavolal. Dveře do koupelny byly otevřené, v pokoji tma. Kde byla? Odskočila si snad do jedné z okolních kaváren, aby se vzpamatovala z časového posunu? Postel byla rozestlaná, jako by na ní někdo dřímal. Najednou se mu srdce rozbušilo jako o závod. Pochopilo dřív než hlava, co se tu stalo. Přeložený bělostný papír na malém nočním stolku: byl to vzkaz.

Zvedl jej, rychle přečetl, a pak ho zasáhl blesk strachu a zlosti. Prozkoumal řádky ještě jednou, pomaleji. Místo žaludku měl malý tvrdý míček.

Zmocňoval se ho čím dál větší děs. Papír nesl hotelovou hlavičku a vzkaz byl napsaný tužkou. Obě skutečnosti znemožňovaly jakýkoli pokus o kriminalístický rozbor. A samotná zpráva nebyla formulovaná jako oznámení o únosu. Převzali jsme zásilku, stálo v ní. Přejeme příjemný pobyt. Krev mu však ztuhla v žilách především z podpisu: GENESIS.

21

Panebože! Nebyla přítomnost Jareda Rineharta taktickým manévrem, který měl poskytnout únoscům čas? Belknapova hrůza přerostla ve vztek. Zlobil se hlavně sám na sebe. To on dovolil, aby se jí to stalo. Trýznivé výčitky svírající útroby však byly luxusem, který si nemohl dovolit – a Andrea už vůbec ne.

Uvažuj, sakra! Musel něco vymyslet.

K únosu určitě došlo nedávno – což znamenalo, že každý okamžik hraje roli. Byly to lehké počty: čím víc času od únosu, tím menší pravděpodobnost nalezení.

Ostrov Kypr byl po desítky let prokletý, sužovaný sváry, nenávistí, konflikty, korupcí a intrikami. Ale byl to pořád ostrov. Belknap mlhavě tušil, že tato okolnost má zásadní význam. Larnaka nebyla nejrušnějším přístavem na Kypru, ale nacházelo se tu největší letiště. Co bys udělal ty? Belknap si položil na hlavu prsty ztuhlé jako ocel a přiměl se vžít do role únosců. Nejdůležitější byla rychlost. Proto v něm vyklíčilo přesvědčení, že měli v plánu ji naložit do letadla. Zhluboka se nadechl a vypustil vzduch nosem. V zatuchlém pachu plísně a cigaretového kouře stále rozeznával citrusové tóny jejího parfému. Ještě před chvílí tady byla. Zatím neopustila ostrov. Musel se spolehnout na svůj pověstný odhad a řídit se jím do důsledků.

Zamžikal a náhle mu svitlo. Auto bez oken s nápisem Sky Café: nehodilo se sem. Zásobování letadel potravinami a dalšími věcmi se vždycky odehrávalo časně zrána, před zahájením pravidelných spojů. Dotyčný vůz však jel po dálnici k letišti uprostřed odpoledne. To bylo divné, jako by doručovatel zásilkové služby přinesl balíček až navečer. Vzpomněl si, jak se mu zježily vlasy: jeho podvědomí si té nepatřičnosti všimlo. Zaútočily na něj ostré jehličky obav.

Andrea byla v tom autě.

Mezinárodní letiště v Larnace leželo jen několik kilometrů na západ. Potřeboval se tam co nejrychleji dostat. Rozhodovaly vteřiny. Nesměl ztratit ani okamžik.

Bleskově seběhl ze schodů – bral je po třech i po čtyřech – a prohnal se opuštěnou vstupní halou. Nastoupil do land roveru a nastartoval motor ještě dřív, než za sebou zabouchl dveře. Za zvuku kvílejících pneumatik se vřítil na silnici vedoucí k letišti a nedbaje povolené osmdesátky se proplétal mezi pomalejšími vozidly. Larnacké letiště mělo nejvyšší podíl soukromých letadel na světě. Právě tento fakt Belknapovi řekl, co potřeboval vědět. Prosvištěl kolem rozlehlého odsolovacího zařízení, modrých nádrží a bílých trubek průmyslových destilačních přístrojů a zabočil na příjezdovou cestu k letišti, kde už o minutu později míjel odletovou halu, vysokou obdélníkovou stavbu z kouřového skla a hnědého kamene vyzdobeného modrým nápisem LARNACA AIRPORT. Létalo sem třicet zahraničních aerolinek a třicet charterových společností, Belknap se však o žádnou z nich nezajímal. Potřeboval projet kolem hlavních hal až ke čtvrtému terminálu. Nakonec se smykem zastavil u menší budovy a vběhl dovnitř. Podlahu tvořily blyštivé kamenné desky, poskládané do béžových a korálových vzorců, a Belknapovy polobotky na gumové podrážce po nich hladce běžely kolem obvyklých bezcelních obchodů, v jejichž chladně ozářených výkladech se leskly láhve s vínem. Slova „duty“ a „free“ ve štítu byly rozdělené letištním znakem ve tvaru pyramidy. Belknap utíkal kolem sloupů obložených drobnými modrými dlaždičkami. Halu vnímal jen jako šmouhu vchodů, přepážek a lhostejných strážných, kteří protestovali jen zběžně, jelikož muže uhánějícího jako o život logicky považovali za cestujícího, jenž nechce zmeškat letadlo. Podíval se velkou prosklenou stěnou čekárny otočené k ranveji a uviděl na dráze Gulfstream G550. Zjevně soukromé letadlo, i když schopné dálkového letu. Na ocase se vyjímal drobný, avšak nezaměnitelný emblém Stavrosovy námořní společnosti – tři spojené tyrkysové kruhy kolem žluté hvězdy. Motory už byly nažhavené, stroj se chystal k rozjezdu a vzletu.

Andrea seděla uvnitř. O tom byl zcela přesvědčen.

Otočil se, proběhl kolem jednoho z pilířů s modrými kachličkami a vrazil do strážného v uniformě.

„Promiňte!“ máchal omluvně rukama. Člena ochranky to naštvalo, současně si však uvědomoval, že důležité hosty letiště není radno si znepřátelit. Uchýlil se tedy ke svému rodnému jazyku a proklínal Američana řecky. Vůbec si přitom nevšiml, že přišel o vysílačku připnutou na nylonovém opasku.

Belknap předstíral, že je zadýchaný, a vydal se k řadě telefonních automatů naproti jedné z přepážek odbavení. Vytočil číslo letiště a nechal se přepojit na řízení letového provozu. Muži, který se nakonec ozval, sdělil tichým hrdelním hlasem: „V letadle u terminálu čtyři je bomba. Třaskavé výbušniny. Výšková nálož. Ještě se ozvu.“ Zavěsil.

Pak zavolal do pobočky amerického DEA, Úřadu pro potírání drog v hlavním městě Nikósii, poslední rozdělené metropoli na světě. Opatrně přimíchal do svých slov určitá hesla a profesionální zkratky, aby měli všichni úplně jasno. Na palubě gulfstreamu, který se právě připravoval k odletu z Larnaky, se nacházela velká zásilka tureckého heroinu, jejíž cílovou stanicí byly Spojené státy.

Belknap nevěděl, kdo zareaguje rychleji, zda řídicí věž nebo protidrogová jednotka, obě by však okamžitě vydaly zákaz startu letadla. Podíval se na hodinky. Úřad pro potírání drog sice sídlil v hlavním městě, ale měl odloučené pracoviště přímo na letišti v Larnace. Jak dlouho by mohla trvat jeho mobilizace? Belknap vytáhl kapesník a nenápadně otřel sluchátko.

Podíval se na Gulfstream. Oblak horkého vzduchu z motorů znatelný jen podle zkreslení obrazu krajiny se zmenšoval. Pilot dostal příkaz snížit výkon. Uplynuly dvě minuty. Tři minuty. K letadlu zamířil rychlý vůz se skládací rampou na střeše a hned se k němu přidal i druhý. Pak přijelo nákladní auto s plachtou plné příslušníků kyperské vojenské policie. Připojili se k nim další ozbrojenci, podle úboru agenti americké DEA. Kyperské úřady přislíbily Spojeným státům plnou spolupráci v boji proti drogám a jako příjemce americké vojenské, bezpečnostní i finanční pomoci musel Kypr alespoň předstírat, že tento závazek plní.

Belknap se rozběhl k ocelovým dveřím vedoucím na asfalt a ukázal strážnému plastovou průkazku. „Protidrogová jednotka,“ zavrčel. Ukázal palcem na dění venku, vzal za příčnou tyč dveří a vykročil k mlýnici mužů v uniformách, kteří obklopili Gulfstream. Bylo to asi poslední místo, kde by se měl vetřelec jako on ukazovat, ale ze zkušenosti věděl, že do podobných společných akcí je snadné se vmísit. Jako nezvaný host na svatbě, kde každý automaticky předpokládá, že asi patří ke druhé rodině. Nikdo by navíc nečekal, že by se ovce dostavila na shromáždění vlků: množství ozbrojených příslušníků bezpečnostních sil téměř zaručovalo, že by se k nim žádný cizí člověk neodvážil přiblížit.

Belknap se obrátil na jednoho z Američanů. „Bowers, zahraničí,“ představil se mu. Což znamenalo: zaměstnanec ministerstva zahraničí nebo agent, jemuž tento státní orgán poskytuje krytí. Na tom, která z obou možností se ujme, ani moc nezáleželo. Dotyčný, s nímž promluvil, měl košili v barvě khaki s kulatou nášivkou na rameni: nahoře bylo napsáno MINISTERSTVO SPRAVEDLNOSTI USA, dole se stáčelo BOJ PROTI DROGÁM a uprostřed se skvěl obrázek orla letícího modrou oblohou nad zvlněnou zelenou krajinou. Muž byl označený identifikačním číslem, podle nějž šlo o zvláštního agenta.

„Víte, že to letadlo patří Nikosi Stavrosovi?“ zeptal se Belknap.

Chlap jen pokrčil rameny a otočil hlavu k jinému Američanovi, zřejmě nadřízenému.

„Bowers,“ zopakoval Belknap. „Zahraničí. Dostali jsme totéž oznámení jako vy. Dvacet tři pět.“ Tak znělo úřední označení naléhavé akce. „Jsem tady jen jako pozorovatel.“

„McGee. Kypřani před minutou vtrhli dovnitř.“ Američan měl ulízané světlé vlasy, malé odstávající uši a rudé čelo, tváře i nos jako člověk, který tráví hodně času na sluníčku. „Dostali hlášení, že je tam bomba.“ Z kabiny doléhal štěkot psů. Dveře byly otevřené a opatřené schody.

„Nám bylo řečeno, že jde o zásilku heroinu.“ Belknap se tvářil otráveně, až nepřátelsky. Dobře věděl, že největší podezření obvykle vzbudí družné a milé chování. Vyšetřovatelé z vnitřních záležitostí se vždycky prozradili svou bodrostí.

„Nejspíš je to pár kilo sraček,“ prohodil blondýn s nádechem nářečí některého z pohraničních amerických států. „Ale uvidíme.“ Zvídavý pohled.

„Vy uvidíte,“ odpověděl Belknap. „Ale já tady nehodlám trčet celé odpoledne. Máte registrační údaje toho stroje?“ Muž až příliš dlouho nic neříkal. „Děláme na tom.“

„Tak vy na tom děláte?“ Belknap ho propíchl očima. „Kdybych si chtěl prdnout, tak si nechám nafoukat kouř do zadku.“

Člen protidrogové jednotky se zasmál. „Taková záhada to snad není.“

„Jen mě zajímá, jestli jste potvrdili Stavrose. A co pilot?“

„Je to Stavrosův zaměstanec,“ odvětil příslušník DEA a přikývl. „A tady ho máme.“

Halasně protestující pilot právě sestupoval po schůdcích v doprovodu dvou ozbrojených kyperských agentů.

Belknap vytáhl vysílačku a promluvil do éteru: „Tady Bowers. Mám ověřeno, že pilot patří ke Stavrosovi.“ Trocha divadélka pro Američana jménem McGee.

Blondýn se krátce poradil s jedním z Kypřanů a pak se obrátil zpátky k Belknapovi. „Drogy se zatím nenašly. Jen jedna zfetovaná pasažérka.“

Belknap zvedl oči a uviděl drobnou vratkou postavu omámeně ženy, kterou podpírali dva urostlí kyperští policisté.

Byla to Andrea.

Díkybohu! Neměla na sobě žádné viditelné šrámy, ale oči jí padaly a byla téměř bezvládná, zřejmě vlivem opiátů. Ochromující stav, ze kterého však vedla rychlá cesta.

Na asfaltu poblíž zeleného vojenského auta mával pilot nechápavě rukama. Belknap však nepochyboval, že jednal na rozkaz Nikose Stavrose.

Nikose Stavrose, jenž se zase řídil pokyny někoho jiného.

„Zajímalo by mě, kdo to je,“ pravil McGee při pohledu na otupělou Andreu.

„Vy to nevíte? My jo. Američanka z Connecticutu. Proklepneme ji. Pilot je váš.“

„Nemůžete nás obejít,“ zabručel McGee, znělo to však jako ústupek.

Belknap mu neodpověděl, ale znovu promluvil do vysílačky: „Beru si na starost tu holku. Pak ji předáme pobočce v Nikósii.“ Odmlčel se a předstíral, že poslouchá zvukový kanál. „Nic zvláštního,“ řekl. „Ukážeme chlapcům z DEA, jak se to dělá. Taky by se hodil doktor.“

Využil chvilkového zmatku, přistoupil k Andree, uchopil ji za oba lokty a jako rázný profesionál ji odebral kyperským policistům. Kdyby se to příslušníkům DEA nelíbilo, obrátili by se na McGeea, a Kypřané dostali pokyn se plně podřídit Američanům.

„Až vyplním ef osmdesát trojku, ozvu se vám,“ sdělil Belknap McGeeovi. „Pokud tam budou nesrovnalosti, počítač to hned vyplivne.“ Mluvil tónem, který zakrýval jeho námahu: vždyť na něm spočívala skoro celá Andreina váha. Po chvíli ji dovlekl k jednomu z elektromobilů, které přivezly k letadlu část vojenských policistů. Řidič, Kypřan s hrubými rysy, byl zřejmě zvyklý poslouchat rozkazy. Belknap se posadil na zadní lavici vedle Andrey a udělil šoférovi strohé a jednoduché pokyny. Muž se otočil na Belknapa a pokud v jeho žulovém výrazu hledal úřední moc, pak ji našel. Elektrická plošina se rozjela.

Belknap nahmatal její pomalý tep. Dýchala mělce, ale pravidelně. Byla nadopovaná, na otravu to však nevypadalo.

Nasměroval řidiče ke svému černému land roveru a požádal ho, aby mu pomohl Andreu přenést na zadní sedadlo. Pak jej letmým zasalutováním propustil.

Když konečně osaměli, Belknap si prohlédl její zmenšené zřítelnice. Vydávala tiché sténavě zvuky na pomezí nesrozumitelného mumlání a vzlykání. Další důkaz intoxikace opiáty. Rychle vyrazil a našel pokoj v prvním motelu, který uviděl – ošklivé přízemní stavbě z tvárnic natřených hořčicovou barvou připomínající hostinec u silnice někde v Americe. Odnesl ji dovnitř a znovu zkontroloval pulz. Její stav se nezlepšil. Ani náznak, že by se probírala z omámeni.

Položil ji na úzkou postel a přejel jí prsty po bavlněných šatech. Jeho podezření se potvrdilo. Pod levým ňadrem měla lepicí čtverec napuštěný transdermálním fentanylovým přípravkem. Byl to silný syntetický opiát a ta náplast – určená pro nemocné rakovinou a další pacienty trpící chronickou bolestí – jej rovnoměrně uvolňovala do krevního oběhu padesát mikrogramů za hodinu. Vzhledem k hladině sedativa na sobě Andrea musela mít ještě nejméně jednu nálepku tajně potlačující vědomí. Pátral tedy dál, lehce nesvůj z opovážlivosti, s níž klouzal rukama po jejím těle.

Druhou náplast našel na vnitřní straně stehna a také ji odlepil. Bylo jich ještě víc?

Nemohl riskovat. Vysvlékl Andreu ze všeho šatstva včetně spodního prádla a prohlédl její nahé tělo.

Na pravé straně stehna si všiml tmavé modřinky, krevního výronu pod kůží. Prozkoumal ji zblízka a uviděl stopu po vpichu, jako by ji surově bodla velká jehla. Takhle ji omámili v pokoji, než ji unesli – zřejmě rychle účinkujícím sedativem. Pokud to tak bylo, musela se bránit. Do podobných míst se injekce běžně nepíchají. Nedala jim nic zadarmo, obdivoval ji v duchu Belknap.

Pokračoval v prohlídce. Dvě další transdermální náplasti měla přilepené v záhybu mezi hýžděmi. Omamné látky potlačovaly její schopnost vnímání těsně pod hranicí smrtelné dávky.

Kdo jí to udělal?

Zbytek fentanylu pronikal pokožkou i po odstranění náplastí. Proto napustil vodu do vany, pomohl jí dovnitř a pak zuřivě mydlil místa, kde zůstaly stopy po nálepkách. Byla to intimní a zároveň lékařská činnost. Použití podobných náplastí k omámeni zajatce nebylo nic nového pod sluncem. Děsila ho však představa, co s ní asi zamýšleli. Vzpomněl si na vyprávění o muži, kterého Genesis nechal dva roky na nitrožilní výživě uzavřeného v ocelové schránce. Hororová poetika jako od Poea, jak to vystihla Ruth Robbinsová. Belknap se zachvěl odporem.

V příští hodině se Andrea začala pomalu probírat. V jejích hlasových projevech se postupně dala rozpoznat angličtina. V krátkých větách Belknapovi sdělila, že si toho moc nepamatuje, což ho vůbec nepřekvapilo. Silné drogy navozovaly takzvanou retrográdní amnézii, a tedy vymazaly vzpomínky na události bezprostředně před únosem i po něm. Chtělo se jí jen spát. Její tělo se zoufale potřebovalo zbavit drogy.

Úřední aparát byl ve stavu vysoké pohotovosti, což by alespoň na chvíli odradilo Belknapovy protivníky od akcí. Andrea byla prozatím v bezpečí.

Nikos Stavros však nikoli. Belknap ji nechal spát na úzké posteli, nastoupil do landroveru a uháněl zpátky ke Stavrosovu sídlu. Klikatá silnice byla přesně taková, jak si ji pamatoval, ale když dojel k bráně, s překvapením zjistil, že je otevřená.

U velkého domu, jehož tašková střecha zářila v zapadajícím slunci, spatřil tři policejní auta. Komorník Caius vypadal pobledle. V rozhovoru s místními tam stál muž, kterého znal Belknap z letiště. McGee.

Zaparkoval auto, rázně kývl na příslušníka protidrogové jednotky a vešel dovnitř.

V knihovně nalezl prostřílené ostatky Nikose Stavrose. Jeho tělo vypadalo ještě menší než zaživa, údy ještě tenčí. Všude kolem něj se leskly kaluže temné krve. Oči měl otevřené a v nich mrtvolný pohled.

Belknap se rozhlédl po místnosti. Dírky po kulkách tečkovaly luxusní dřevěný obklad. Zvedl zdeformovaný kousek olova, který prolétl dřevěným křeslem, potěžkal jej a zhodnotil jeho hmotnost i průměr. Nebyly to vojenské náboje, ale expanzní střely s částečně měděným pláštěm z výbavy amerických speciálních jednotek – druh, který měl Belknap osobně nejraději. Jako by to na něj někdo nastražil.

Otevřeným oknem u vstupní chodby zaslechl, jak McGee mluví mobilním telefonem se svými nadřízenými. Bavili se o technických detailech, dráze střel a poloze mrtvoly. Pak ho však Belknap uslyšel tiše říkat: „Je tady.“ Pomlka. „Ne, viděl jsem fotku a říkám vám, že je tady.“

Když se Belknap vracel ke svému landroveru, neušlo mu, že se za ním McGee otáčí a mává – se širokým úsměvem a přátelským výrazem.

„Hej,“ houkl na něj McGee. „Neutíkejte mi, potřeboval bych s vámi mluvit.“ Jeho hlas zněl srdečně, až bodře.

Belknap se rozběhl k autu a na plný plyn vyrazil pryč.

Ve zpětném zrcátku viděl zmatek, který nechal za zády. Muži v uniformách museli volat šéfům, jestli ho mají pronásledovat. Až dostanou svolení, bude už pozdě.

Hlavou mu bleskl Stavrosův vyděšený výraz během jeho předchozí návštěvy. Jako by za ním osobně přišla zubatá s kosou.

Neměl náhodou pravdu?

22

AMARILLO, TEXAS

„Ta věc pořád nahrává?“ zeptal se mohutný Texasan s úsměvem. Právě se vášnivě obhajoval před svými kritiky a měl radost, že ho redaktor – z časopisu Forbes, nebo snad Fortune? – nepřerušil v půlce řeči. Stěna za ním byla plná jeho fotografií: na lovu, na rybách i na lyžích. Zarámovaná obálka jednoho ekonomického magazínu ho prohlašovala za BUKANÝRA HOVĚZÍHO MASA.

„Nebojte,“ uklidnil ho menší vousatý muž v křesle přisunutém k mahagonovému stolu. „Vždycky si nosím náhradní baterky.“

„Protože já když se rozjedu, tak nevím, kdy přestat.“

„Člověk se asi nestane generálním ředitelem jednoho z největších zpracovatelů hovězího v zemi, aniž by se uměl pořádně vyjádřit.“ Oči drobného chlapíka ukryté za brýlemi s tlustou obrubou byly bystré a často se usmívaly. Ostatní novináři by se od něj měli učit, pomyslel si Texasan.

„No, pravda mluví sama za sebe, jak říkával můj táta. A ohledně těch pomluv o zneužití zaměstnaneckých penzijních fondů – jsou to jen a jen pomluvy. Nabídka, kterou jsem učinil, je v nejlepším zájmu akcionářů. Jen si to spočítejte! Nejsou snad akcionáři taky lidé? Staré panny a seschlé stařenky, těch je spousta. Slyšel jste někdy, že by si tyto společenské skupiny dělaly starosti o podílníky?“

Muž s diktafonem horlivě přikývl. „Naše čtenáře to jistě bude zajímat. Ale měli bychom využít dobrého světla. Náš fotograf by si rád udělal pár snímků, kdyby vám to nevadilo.“

Reklamní úsměv. „Jdeme na to. Levý profil mám lepší, řekl bych.“

Menší chlapík opustil rohovou kancelář a vrátil se s jiným mužem: byl urostlý, měl hranatou hlavu a na ní krátké světle hnědé vlasy, v nichž by člověk okamžitě neodhalil paruku. Nesl si fotografickou tašku a v kufříku zřejmě trojnožku.

Ředitel natáhl ruku. „Avery Haskin,“ představil se. „Ale to vy víte. Říkal jsem vašemu kolegovi Jonesíkovi, že asi líp vypadám zleva.“

„Já jsem Smith,“ odtušil fotograf. „A pokusím se to vyřídit co nejrychleji. Byl byste tak laskav a zůstal sedět tak, jak jste teď?“

„Vy jste šéf,“ prohodil Haskin. „Ne, počkat – já jsem šéf.“

„Smysl pro humor vám nechybí,“ uznal Smith. Postavil se za generálního ředitele, otevřel kufřík, ale nevytáhl z něj stativ, nýbrž pneumatickou pistoli s bodcem.

Texasan se otočil v křesle a spatřil, co Smith třímá v rukou. Jeho úsměv se okamžitě vytratil.

„Co to sakra…“

„Poznáváte to? No, jak by ne. Tohle přece chovatelé dobytka používají k zabíjení krav, že?“

„Tak hele…“

„Jestli se pohnete, uděláte chybu,“ přerušil ho Smith mrazivým hlasem. „Ale jestli ne, tak vlastně taky.“

„Poslouchejte mě, hoši. Vy jste bojovníci za práva zvířat? Něco si musíte uvědomit. Když mě zabijete, absolutně nic nezměníte.“

„Zachrání to penze patnácti tisíc dělníků,“ utrousil Jones nenuceně a pohrával si s vousy na tváři – bavlněnými vlákny přilepenými voskem. „Je jich patnáct tisíc, vy jeden. Jen si to spočítejte.“

„Ale těší mě, že nás považujete za ochránce zvířat,“ podotkl Smith. „Je to logická úvaha, když někdo oddělá šéfa firmy na zpracování hovězího nástrojem, který se používá na jatkách. Aspoň jsme si to mysleli. Určitě to svede vyšetřovatele na špatnou stopu.“

„Vzpomínáš na toho politika, kterého jsme vloni odrovnali v Kalmycku?“ Jones si vyměnil pohled se Smithem. „Jak vláda povolala toxikologa až z Rakouska? Nikdo na nic nepřišel. Nakonec usoudili, že šlo o případ těžké otravy z mořských ryb.“

„Vsadím se, že tady náš kámoš Avery mořským produktům neholduje,“ poznamenal Smith. „Jste dárce orgánů, Avery?“

„Co?“ Na Texasanově čele vyrazily krůpěje potu. „Co říkáte?“

„To je zařízené,“ připomněl Jones kolegovi. „Před týdnem a něco jsem vyplnil formuláře jeho jménem.“

„Tak jdeme na to,“ pravil Smith a namířil zlověstný omračovací nástroj. „Tomu říkám úder z čistého nebe. Celkem legrační konec pro dobytkáře.“

„Tohle vy pokládáte za legraci? Ježíšikriste, co se to děje, Bože, pomoz mi…“

„Jednou si na to vzpomeneme a od srdce se tomu zasmějeme,“ řekl muž se zbraní. Podíval se po Jonesovi.

„Zasmějeme? Vy jste se zcvokli!“ Hlas Averyho Haskina se zvýšil nevěřícným vztekem.

„Vás jsem nemyslel,“ ucedil Smith a vystřelil bodec hluboko do Haskinova mozku. Bezvědomí nastoupilo okamžitě a nezvratně, avšak Varolův most a prodloužená mícha, které řídily dýchání a srdeční činnost, zůstaly nedotčené. Vyšetření na EKG v nemocnici potvrdí, že ředitel prodělal mozkovou smrt. A pak začne sklizeň orgánů.

To nejlepší masíčko, napadlo Smithe. Pěkný osud pro „bukanýra hovězího“.

NEW YORK

Všechna velkoměsta byla podle Belknapovy zkušenosti obklopena průmyslovou pustinou a New York rozhodně nepatřil k výjimkám. Cestou viděl po obou stranách obří nádrže s tekutým zemním plynem a cihlové továrny, impozantní, ale opuštěné jako obrovské kostry zašlé slávy. Továrny ustoupily skladům v různém stadiu zchátralosti a poté trčícím věžím prázdných obytných domů. Postupně se ukazovaly i důkazy lidského osídlení: stoky zamořené odpadky z rychlého občerstvení, asfalt zářící zelenými a hnědými střepy, šrapnely alkoholismu. Kdybys byl bezdomovec, už bys byl doma, pomyslel si Belknap trpce. Prudce otáčel volantem a přejížděl mezi silničními pruhy, houpání a drnčení auta z půjčovny ho udržovalo v bdělém stavu.

Andrea Bancroftová klimbající vedle něj zívla a zamžikala.

„Jak se vede?“ zeptal se. Nejdřív neodpověděla. Jemně položil dlaň na její ruku. „V pohodě?“

„Pořád mám trochu zalehlé uši z letadla,“ řekla. Z Larnaky zamířili přímo na Kennedyho mezinárodní letiště v New Yorku, nikoli však letadlem určeným pro cestující. Vloudili se do nákladního stroje bez oken zásilkové společnosti DHL, jehož pilota Belknap léta znal. Byli v podstatě černí pasažéři. Charterové letadlo DC-8 se vrátilo do Tallinu a Belknap nemohl nevědět, jaká jména přibyla na seznam mezinárodně hledaných osob, které musely aerolinky povinně kontrolovat. Nákladní stroj vyřešil řadu bezprostředních problémů, pohodlí cestujících však zjevně nepatřilo k jeho prioritám. K přepážce za pilotní kabinou byly připevněné prosté lavice pro posádku, ale zvukové těsnění i topení nemělo nejvyšší kvalitu.

„Za tu cestu se omlouvám,“ prohodil Belknap. „Ale byla to nejlepší varianta.“

„Já si nestěžuju. Aspoň jsem přestala zvracet.“

„Tělo se snažilo zbavit fentanylu.“

„Jen mě mrzí, že jste to musel vidět. Žádná velká romantika to nebyla.“

„Ti šmejdi vás mohli zabít nebo ještě něco horšího.“

„Máte pravdu. Budu vám muset poslat písemné poděkování. Každopádně jste slyšel moje tajemství. Pořád jsem mlela pantem.“

„Aspoň mi utekl čas.“ Jeho oči se usmívaly.

„Pořád si připadám trochu připitomnělá.“

„Čtyři náplasti s drogou. To by jednoho porazilo.“

„Čtyři?“

„Jak jsem říkal. Dvě na zadku, jedna na rameni a další na stehně. Všechny vypouštěly do krevního oběhu silné narkotikum. Navíc ta ošklivá modřina na stehně – měla byste si na ni dát pozor.“

„To by mě zajímalo, jak jste ze mě všechny ty nálepky sundal.“ Zarděla se.

„Jak asi? Žádná zdravotní sestra nebyla po ruce.“

„Už mi to dochází.“

„Snad se shodneme, že respirační deprese není zrovna ideální stav. Co jsem měl asi tak dělat?“

„Ale já si přece nestěžuju. Jsem vám vděčná.“

„Stydíte se. Což je nesmysl.“

„Já vím, já vím. Ale na prvním rande obvykle nezacházím tak daleko. Myslím to svlíkání do naha.“

Belknap upíral oči na provoz před sebou a nic neříkal. Po chvíli se zeptal: „Pořád si nepamatujete na ten únos?“

„Vzpomínám si, jak jsem přijela do Larnaky, vzpomínám si, že jsem se ubytovala v tom hotelu v ulici Nikolaou Rossou. Dál už je jen černá mlha. Asi za to můžou ty drogy. Mám dlouhé období, ze kterého se mi vůbec nic nevybavuje. Jen záblesky a útržky. Třeba se mi to jen zdálo, ale vzpomínám si, že jste mě držel. Celé hodiny.“

Pokrčil rameny. „Asi jsem měl strach.“

„O mě?“

„Což je špatná zpráva. Správný agent by se totiž neměl nikdy vázat.“ Mluvil stroze, ale při té myšlence se neubránil chvilkovému pohnutí. „Jared to tak aspoň vždycky říkal.“

„Myslíte, že Stavros věděl, co ho čeká?“

„Těžko říct. Stavros tahal za nitky, ale sám byl pod vlivem vyšší moci, která zase škubala za jeho šňůrky. Tentokrát o něco víc.“

„Ta vyšší moc se cítí ohrožená.“

„Zakopli jsme o nástražný drát,“ řekl Belknap. „To piano se nám mělo zřítit na hlavu.“

„A já jsem se hrabala ve spisech továrny na výrobu pian.“

Šlehl očima po zpětném zrcátku, aby si uchoval přehled o okolních vozidlech. Instinkt by mu napověděl, že je někdo sleduje. Podíval se na shrbenou ženu stojící na krajnici s vozíkem plným prázdných lahví. Návnada? Ne, opravdová ubožačka: takhle se vlasy rozcuchají až po týdnech zanedbávání. „Vyprávěla jste mi, co se stalo v Rosendale. Nemůžete na to pořád myslet.“

„To, co jsem udělala – změní to člověka?“ zeptala se tenkým hlasem.

„Ano, pokud to dovolí.“

Zavřela oči. „Když se to stalo, měla jsem pocit, jako bych se propadla do pekla. Jako bych překročila nějakou hranici a vstoupila do míst, odkud není návratu. Ale po tom, co jsem prožila v Larnace, už to vidím trochu jinak. Protože existuje zlo bez pravidel, alespoň já o žádných nevím.“ Otevřela oči a objevil se v nich záblesk vzdoru. „Teď se mi zdá, že půjdu do pekla, jen když mě tam odtáhnou. Jenže já budu kopat a křičet.“

Zasmušile na ni pohlédl. Zabila jste dva lidi, pomyslel si. Dva lidi, kteří vás chtěli zabít. Vítejte v klubu. „Udělala jste jen to, co jste musela. Nic víc, nic míň. Mysleli, že jste slabá. Spletli se. Díkybohu.“

Oba utrpěli šrámy, hluboké i neviditelné. Jejich ošetřením by se však zbytečně zdrželi, a to by mohlo mít osudné následky. Na léčení bude čas později.

„Tak co podnikneme?“ otázala se Andrea bezbarvě. „Co máme vlastně před sebou?“

„Složitou pavučinu.“ Na betonové mimoúrovňové křižovatce sjel Belknap do směru označeného jako I-95 Jih. „A víte, co najdete, když narazíte na obří pavučinu? Velkého tlustého pavouka. Bude určitě někde blízko.“ Otočil se k ní a upřeně si ji změřil. Měla pod očima kruhy připomínající nažloutlé modřiny. Byla vyčerpaná. Ale neviděl ten vytřeštěný pohled plný strachu, který mívají někteří lidé po prožitém traumatu. Zakusila otřesné věci, ale nenechala sebou otřást.

„Pořád se na mě zlobíte, že jsem jela na Kypr?“ Její lískové oči se leskly v ranním slunci.

„Zlobím, a jsem rád. Jezdil jsem kolem Stavrosova domu, slunce pálilo a vy jste byla daleko. I když byl jasný den, mně připadal jako noc. Na všechno padla nějaká temnota.“

„Temné poledne,“ přemítala Andrea. Další unaveně pobavený pohled. „To by byl dobrý název pro román.“

„Cože?“

„Ale nic. Pokus o vtip. Takže co bude?“

„Vrátíme se k něčemu, co jste před chvílí řekla. Že ta vyšší moc se cítí ohrožená. Protože my tou opravdovou hrozbou nejsme. Víc je děsí něco jiného. Něco nebo někdo. Stavros měl strach – ale ne ze mě. Měl strach z toho, kdo si myslel, že za mnou stojí: z Genesise. Ale taky ze senátora Bennetta Kirka, z Kirkovy komise. Ty dvě věci mu splývaly.“

„Mohl by Genesis působit prostřednictvím Kirkovy komise?“ zeptala se. „Jen se snažím spojit tečky.“ Zavrtěla hlavou. „Kristepane, americký senátor v područí šílence? Hezká představa.“

„Já nevím, jestli je Kirk v něčím područí. Jak říkáte, třeba ho Genesis využívá. Dodává mu materiály.“

„Což znamená, že senátor je jeho nástrojem? Ale to je hrůza!“

Belknap přejel do jiného pruhu a přidal plyn, aby viděl, zda se za ním nepustí jiné auto. „Což znamená, že senátor v tom celém hraje klíčovou roli. Nejspíš si to ani neuvědomuje. Vrtá mi hlavou jedna Lugnerova věta. Něco o velkohubém senátorovi ze Středozápadu. Přivedlo mě to na myšlenku, jestli Genesis nepoužíval Kirkovu komisi k vlastním účelům.“

Zavrtěla se na sedadle, změnila polohu a znovu se k němu obrátila. „Proto jedeme do Washingtonu?“

„Jsem rád, že už dokážete vnímat dopravní ukazatele.“

„Začínám si připadat trochu jako biblický Daniel ve lvím doupěti. Víte jistě, že je to nejbezpečnější postup?“

„Naopak. Určitě není. Mám udělat tu nejbezpečnější věc?“

„To ne, sakra,“ vyhrkla bez zaváhání. „Chci si dát život dopořádku. Život ve strachu není nic pro mě. Ani omylem. Schovávat se někde v jeskyni, to není můj styl.“

„Můj taky ne. Víte, že by z vás byla skvělá agentka? Platy nic moc, ale parkovací místa stojí za to.“ Belknapovy oči se znovu stočily ke zpětnému zrcátku. Stále žádná známka sledování. Dálnice I-95 byla nejrušnější tepnou na celém Severovýchodě. Množství lidí jim poskytovalo jistou ochranu.

„Dej se k armádě a poznej svět.“ Andrea se protáhla. „Máme nějakou hypotézu? Pojďme si to ještě jednou projít. Myslíme si, že Paul Bancroft je Genesis?“

„Co byste řekla?“

„Paul Bancroft je mimořádně inteligentní člověk, vizionář, idealista – opravdu tomu věřím. Ale je taky nebezpečný.“ Pomalu zavrtěla hlavou. „Jeho vize bohužel zacházejí do krajnosti. Ale jeho motivem není ješitnost ani touha po moci nebo penězích.“

„Když se někdo snaží vnutit svůj mravní systém zbytku světa, tak…“

„Ale nedělali by to všichni, kdyby mohli? Vzpomeňte si, co říká Winston Smith v Orwellově románu 1984: ‚Svoboda je, když můžete říkat, že dvě a dvě jsou čtyři. Všechno ostatní už půjde samo‘.“

„Dvě a dvě jsou čtyři. To platí.“

„Opravdu? Je svoboda, když můžete tvrdit to, co já považuju za pravdu? Je svoboda, když můžete dělat věci, které já pokládám za správné? Uvažte, co by z toho mohlo vzniknout. Na světě žije spousta lidí přesvědčených o své pravdě stejně jako o tom, že dvě a dvě jsou čtyři. Ale co když se pletou?“

„Nemůžete o sobě pořád pochybovat. Nebojte se postavit na svou vlastní stranu.“

„Ne, Todde, člověk o sobě nemůže pořád pochybovat. To uznávám. Ale pokud chce někdo říkat, co můžu a co ne, tak budu radši, když to bude někdo, kdo si nemyslí, že má vždycky pravdu. Nejistota vede k disciplíně. Nemyslím to tak, že by měl člověk bezcílně bloumat, ale měl si uvědomit, že není neomylný. Připustit možnost, že jeho názory nejsou stoprocentní a neplatí navěky.“

„Je vidět, že jste příbuzná velkého myslitele. Třeba jste sama Genesis.“

Ušklíbla se. „Ale jděte.“

„Pokud to ovšem není Jared Rinehart,“ dodal pochmurně.

„Vážně si myslíte, že by to mohl být on?“ Andrein pohled se vrátit k silnici, jež se před nimi vinula jako nekonečná šedivá řeka.

„Možná.“

„To, jak před vámi utekl a jak se přitom tvářil – připomíná mi to slova Paula Bancrofta. Jednou mi řekl, že zdravý rozum neznamená vidět to, co máme před očima, ale to, co má před očima ten druhý.“

„O čem to mluvíte?“

„O Genesisovi. Myslíte si, že by to mohl být Jared Rinehart.“ Obrátila se k němu čelem. „Ale třeba si Jared Rinehart myslí, že jste to vy.“

* * *

Hotel Comfort nedaleko kongresového centra ve Třinácté ulici v centru Washingtonu měl povědomé zelenožluté markýzy vyčnívající z červených cihlových stěn. Belknap požádal o pokoj v zadní části budovy. Dvě postele. Místnost byla malá a tmavá: všechna okna vedla do zdí. Přesně to hledal. Anonymita jim zaručovala bezpečnost. Navečeřeli se v bufetu a pak se Andrea ještě zastavila v kopírovacím studiu, které mělo přístup na internet. O rozhodnutí vzít si společný pokoj nediskutovali: prostě se to stalo. Ani jeden z nich nechtěl být sám, po tom všem, co si prožili.

Belknap vycítil, že Andreu něco tíží. Dál ji pozorně sledoval a hledal jemné prasklinky opožděného traumatu.

„Chcete mluvit o Rosendale?“ řekl konečně, když si oba vyčistili zuby. Jen jí chtěl dát najevo, že dveře jsou otevřené. Nenutil ji, aby vstoupila dovnitř.

„Něco… se stalo,“ vysoukala ze sebe. „A na něco jsem přišla.“

„Ano,“ přitakal prostě.

„Chtěla bych vám říct, na co.“

„To si rád poslechnu.“

Chvatně přikývla. Viděl na ní, jak s tím bojuje. „Abyste to správně pochopil, ve světě finanční kontroly existuje takzvaná fáze syrových údajů. A právě v ní teď jsem.“

I ve žlutavé záři levné lampy vypadala půvabně. „Mám si počkat na lesklou titulní stránku a kroužkovou vazbu?“

Andrea se pousmála, ale její oči byly upřené. „Našla jsem opakované platby do celého světa. Jejich načasování naznačuje možnost volební manipulace.“ Náhle působila soustředěně a mluvila s rostoucí sebejistotou.

„Ovlivnění voleb? Dostat do úřadu žádoucí kandidáty?“

„Všechno vypadá přirozeně, ale to je asi součást hry. Osud Partido por la Democracia přece nelze ponechat v rukou běžných občanů.“.

„Tak moment, Andreo. Jste na mě moc hrrrr.“

„Začalo mi to vrtat hlavou, když jsem našla záznamy o podezřelých kurzovních transakcích. Na podrobnostech nezáleží. Podstatné je, že Bancroftova nadace v různých časových obdobích převáděla miliony dolarů do zahraničních bank. Řecko, Filipíny, Nepál, dokonce i Ghana. A zdá se, že data a místa nejsou vůbec náhodná. Shodují se totiž s výraznými změnami vlád. V roce 1956 jsou miliony dolarů směněny na finské marky a, světe div se, Finsko má najednou nového prezidenta. Bylo to o fous, ten chlap totiž porazil svého protivníka jen o dva hlasy, ale pak se udržel u moci čtvrt století. Z převodu jenů zase můžeme soudit, že nadace platila velké peníze japonské liberálně demokratické straně. Díky výsledkům v různých místních volbách si upevnila pozici v parlamentu a podle načasování to vypadá, že za úspěchy vděčí Bancroftově podpoře. Chile, 1964, zvolení Eduarda Freie Montalva? Velká injekce v chilských pesos od Bancroftovy nadace.“

„Jak to všechno víte?“

„Když to zkrátím, narazila jsem na řadu případů optimalizace kurzu, zřejmě proto, že měnili desítky milionů dolarů na místní valuty a nadace tehdy nebyla ani zdaleka tak bohatá jako teď. V roce 1969 se například uskutečnil velký nákup ghanských cedi. Dívala jsem se do oficiálních zpráv nadace a tehdy nebyly v Ghaně žádné velké projekty. Ale ve stejnou dobu šéf strany pokroku Kofi A. Busia složil premiérskou přísahu. Tomu chlapovi Paul Bancroft určitě nemohl odolat.“

Podíval se na Andreu. „Co udělal?“

„Začněme u toho, co byl zač. Měl doktorát z Oxfordu a byl profesorem sociologie na univerzitě v holandském Leidenu. Vsadím se, že Bancroftovi lidé dospěli k názoru, že je to jejich člověk: kosmopolita usilující o obecné blaho. Zdá se ovšem, že své chlebodárce zklamal, protože po dvou letech byl sesazen. A za další dva roky zemřel.“

„A vy myslíte, že Bancroftova nadace…“

„Byla to západní Afrika, na kterou se nikdo nesoustředil, a tak si zřejmě nedávali takový pozor. Podařilo se mi odhalit sérii měnových obchodů počínaje březnem toho roku. Všechno nasvědčuje tomu, že Bancroft koupil Busiovi celou Ghanu za dvacet milionů dolarů. A teď to vypadá, že se o totéž pokouší ve Venezuele. Nadace je jako ledovec. Vidět je jen vrcholek. Zbytek je pod vodou. Ukazuje se, že v podstatě ovládá Národní fond pro demokracii. A ve výroční zprávě se píše o grantech udělených různým politickým uskupením v zemi.“ Vytáhla list papíru a ukázala ho Belknapovi.

Fundación Momento de la Gente

64 000 $

Institute de Prensa y Sociedad – Venezuela

44 000 $

Grupo Social Centro al Servicio de la Acción Popular

65 000 $

Acción Campesina

58 000 $

Asociación Civil Justicia Alternativa

14 107 $

Belknap si údaje pečlivě prostudoval. Zřejmě si je před odchodem stáhla z webu a v tom kopírovacím studiu si je nechala vytisknout. „Drobné,“ zabručel.

„To jsou jen oficiální dotace. Lze si za ně koupit jména důležitých osob, nic víc. Podle údajů o měnových převodech bych ale odhadla, že opravdové transfery jsou stokrát vyšší.“

„Kristepane. Chtějí si koupit další vládu.“

„Protože lidi nejsou dost chytří na to, aby sami rozhodli. Takhle se na to nadace dívá.“ Zavrtěla hlavou. „A hodně věcí se dělá prostřednictvím počítačových sítí. Znám jednoho machra přes techniku, jmenuje se Walter Sachs. Pracuje v investičním fondu, kde jsem dělala. Je to tak trochu zvláštní pavouk, ale geniální.“

„Programátor investičního fondu?“

„Já vím, vypadá to divně. Absolvoval jako jeden nejlepších z ročníku na Technice v Massatchussetts. Práce v investičním fondu mu v podstatě umožňuje nepracovat. Zvládne to levou zadní, a díky tomu se může většinu dne poflakovat. Je to génius bez ctižádosti.“

„Andreo, musíte si dobře vybírat, s kým mluvit a komu důvěřovat,“ zpražil ji Belknap. „Kvůli sobě i kvůli těm druhým.“

„Já vím.“ Vzdychla. „Ale jsem z toho zoufalá. Mám tolik informací, ale vím toho tak málo. Théta. Genesis. Paul Bancroft. Jared Rinehart. Řím. Tallin. Kšefty se zbraněmi. Politické manipulace. Díváme se na spleť chapadel, ale chobotnici nějak nemůžeme najít.“

Ještě několik minut probírali nová zjištění, ale k ničemu podstatnému nedospěli. Strašlivé vyčerpání jim zastíralo mysl jako temný dým, a tak se dohodli, že půjdou raději spát. Vybral si postel u okna. Společný pokoj s oddělenými postelemi: byla v tom jistá důvěrnost, rovněž však odstup. Připadalo jim to tak správné.

Spánek měl přijít snadno, ale dal si načas. Belknap se několikrát za noc vzbudil a před očima mu vyvstával nenávistný obraz Richarda Lugnera. Jindy zase zákoutími jeho mysli kráčela postava Jareda Rineharta ozářená nadpozemským jasem.

Na mě se můžeš vždycky spolehnout. Rinehart na pohřbu Belknapovy ženy.

Vždycky budu stát při tobě. Rinehart v telefonu pár hodin poté, co se Belknap dozvěděl o Louisině smrti při akci v Belfastu.

V životě plném zvratů mu Jared Rinehart připadal jako jediný pevný bod. Jeho věcnost, neochvějná oddanost, inteligence a důvtip. Byl to přítel, spojenec, snad i strážný anděl. Kdykoli ho potřeboval, on se náhle zjevil, jako by měl nějaký šestý smysl.

Ale jak to bylo doopravdy? Když Belknap nemohl věřit Jaredovi, tak čemu vlastně? Pokud se v něm tolik zmýlil, měl vůbec právo důvěřovat sám sobě? Otázky ho bodaly jako chladná ocel. Snad celou hodinu se takhle vrtěl na lůžku, házel sebou a muchlal vlhká prostěradla.

Slyšel vzdálený ruch aut a blízké oddychování. Andrea. Nejdřív byl její dech hluboký a pravidelný. Pak začal znít přerývaně. Vykřikla ze spaní, a když se k ní otočil, vymrštila ruce, jako by se chtěla bránit před neviditelnými útočníky.

Přiblížil se k ní a dotkl se její tváře. „Andreo,“ zašeptal.

Znovu sebou zazmítala ve spánku, ztrápená zlým snem, a on zachytil její vlající ruce.

„Andreo.“

Její oči zakmitaly a vyděšeně se otevřely. Prudce oddychovala, jako by za sebou měla dlouhý běh.

„To nic není,“ konejšil ji. „Jen noční můra.“

„Noční můra,“ zopakovala hlasem ztěžklým ospalostí.

„Jste vzhůru. Jste tady se mnou. Nic se neděje.“ Slabé světlo z ulice pronikající kolem okrajů stažených žaluzií ozařovalo její lícní kosti, hebkou pleť a rty.

Zaostřila pohled a uvědomila si jeho milosrdnou lež. „Prosím tě, obejmi mě,“ přikázala mu šeptem.

Odsunul jí vlhké vlasy z čela a sevřel ji oběma rukama. Byla štíhlá a pevná. Z jejího těla sálalo teplo, které ho příjemně hřálo.

„Andreo.“ Zhluboka se nadechl, jakoby opojený Andreinou vůní, živočišným teplem, samotnou přítomností. Její tvář se leskla jako porcelán.

„Ještě to neskončilo, že ne?“ otázala se. „Ta noční můra.“ Přitáhl ji blíž k sobě a ona ho také objala, nejdřív se strachem, ale poté s jistou něhou.

Přisunul k ní hlavu. „Andreo,“ zamumlal a ona se k němu přisála rty, pevně ho stiskla a jejich těla brzy splynula v jeden celek, který se svíjel, otřásal a žhnul. Byl to jediný způsob, jak zapudit násilí a zabíjení, jež zažili. Jediná možnost, jak říci ano ve světě samých ne.

23

Nikdo nelační po publicitě víc než senátor, který ještě nic nedokázal. Čerstvě zvolený senátor Kenneth Cahill proto dokonale odpovídal požadavkům. Během kampaně nepochybně dostal v místních novinách hodně prostoru. Po zvolení však nastalo ticho po pěšině, což politika i jeho zaměstnance rozčilovalo. Lidé ve veřejných funkcích nemívají ticho rádi.

Ta lest byla až dětsky jednoduchá. Když „John Miles“ z tiskové agentury Associated Press zatelefonoval do jeho kanceláře a požádal o rozhovor na téma „klíčového paragrafu“ rozpočtového návrhu, který Cahill podpořil – půl milionu dolarů na rozšíření čistírny odpadních vod v Littletonu a modernizaci sběrného systému dešťové vody v obvodu Jefferson – senátor se zachoval přesně tak, jak Belknap předpovídal. Cahillovi podřízení mu dokonce nabídli, že pro něj pošlou auto.

Ani „zaměstnavatele“ si Belknap nevybral náhodně. Reportéři agentury AP byli v podstatě anonymní a on pro jistotu ještě zdůraznil, že není z Washingtonu, takže by ho žádný z členů senátorova štábu stejně nemohl znát. AP měla skoro čtyři tisíce zaměstanců ve dvou stech padesáti pobočkách. Říct, že jste z AP, bylo téměř stejné jako byste uvedli, že jste z New Yorku. Ani kolegové redaktoři se vzájemně neznali. Nikdo z Cahillova úřadu však Belknapovy doklady nezkoumal. Pro začínajícího senátora byla publicita kyslíkem a Cahill, jemuž v tomto důstojném orgánu patřilo až předposlední místo na služebním žebříčku, po ní doslova bažil. „Miles“ se u něj objednal na třetí hodinu.

Belknap se objevil ve vstupní hale Hartovy budovy za pět minut celá. Na krku mu visela žlutá šňůrka s tlustou plastovou průkazkou opatřenou magnetickým páskem. Nad jménem John Miles, identifikačním číslem, názvem organizace, národností a fotografií se vyjímalo slovo „TISK“ vyvedené tučným tiskacím písmem. Byla to slušná práce. Vrátný měl drobný pomačkaný obličej, těžká víčka a navzdory podezíravému mžourání připadal Belknapovi nebezpečný asi tak jako štěně. Požádal hosta o podpis do návštěvní knihy a mávnutím ho vpustil dovnitř. Belknap měl oblek, brýle s obrubou ze želvoviny a v ruce svíral aktovku, kterou hlídač krátce protáhl detektorem kovu.

Kolem Belknapa se pohybovali lidé, kteří byli zřejmě pravidelnými návštěvníky Hartovy budovy: lobbisté, asistenti a poslíčci, novináři a kurýři. Vyjel výtahem do sedmého podlaží.

Když vystoupil, zavolal tiskovému tajemníkovi senátora z Nebrasky. Omlouval se za zpoždění: zdržel se na jiném rozhovoru a dorazí hned, jak to bude možné.

Pak se dal doleva do dlouhé chodby plné oken a zamířil do přijímací místnosti působivé dvoupatrové kanceláře patřící senátoru Kirkovi, který měl veškeré zkušenosti a postavení, jež Nebrasčanovi chyběly, a dokázal je pozoruhodně zúročit. Belknap věděl, že Kirk bude ve své kanceláři. Před hodinou měl schůzi výboru a další porada ho čekala za tři čtvrtě hodiny.

„Jdu za senátorem Kirkem,“ oznámil povadlé blondýně v recepci. V tmavě zeleném saku a blůze s vysokým límečkem nevypadala jako členka ostrahy, ale spíš jako ředitelka střední školy – vlasy obarvené do sytě medového odstínu: nic křiklavě bílého či tmavého – ale šla z ní stejná hrůza. „Je mi líto, ale pan senátor vás nemá v programu. Jak že se jmenujete?“

Zaváhal. Co na tom bylo tak těžkého? Drž se plánu, nabádal se. Hod kostkou, jinak nejsi ve hře.

„Jmenuju se.“ Ztěžka polkl. „Todd Belknap.“

„Todd Belknap,“ zopakovala. To jméno jí nic neříkalo. „Pan senátor je bohužel velice zaměstnaný člověk, ale kdybyste chtěl domluvit schůzku na jindy, bude nejlepší…“

„Stačí, když mu něco vyřídíte. Řekněte mu moje jméno. Řekněte mu – předpokládám, že se bavíme důvěrně – že jsem vysoký důstojník Konzulárních operací. A taky mu povězte, že jsem si přišel promluvit o Genesisovi.“

Žena se zatvářila zmateně. Byl ten chlap náboženský fanatik, nebo někdo ze zpravodajských služeb? „To mu samozřejmě vyřídit můžu,“ pravila nejistě. Ukázala na řadu omšelých kožených křesel vedle dveří, počkala, až se posadí, a teprve poté zvedla sluchátko a cosi tiše řekla. Očividně nemluvila se senátorem, ale s jakýmsi asistentem. Přesně jak očekával. Pak se podívala za sebe, na zavřené dveře oddělující přijímací část od kanceláří.

Za necelou minutu z nich chvatně vyšel plešatý zavalitý muž s nehty okousanými až do masa. Jeho nezdravě bílá tvář se profesionálně usmívala, jen drobný tik prozrazoval napětí, které se muž usilovně snažil zamaskovat.

„Philip Sutton,“ představil se. „Šéf senátorova štábu. Co pro vás můžeme udělat?“ zeptal se tlumeně.

„Víte, kdo jsem?“

„Todd Beller? Nebo Bellhorn – Jean říkala něco takového.“

„Ušetřím nám oběma čas.“ Agentův hlas byl klidný a sebevědomý, nikoli vyčítavý. „Před chvílí jste si mě ověřil v počítači, jinak byste se mnou nemluvil. Vsadím se, že jste si vytáhl záznamy z databáze ministerstva zahraničí. Co jste zjistil?“

Jeho obličej rozčeřilo další drobné cuknutí. Neodpověděl hned. „Takže jste si vědom, že senátor je pod ochranou Tajné služby?“

„To rád slyším.“

„Vzhledem k předmětu vyšetřování komise dostáváme různé výhrůžky.“ Sutton se přestal usmívat.

„Prošel jsem detektorem kovu. Můžete si mě prohledat, jestli chcete.“

V Suttonových očích se zableskla touha po souboji. „Ale nemáme záznam, že byste vstoupil do budovy,“ prohlásil plamenně.

„A chtěl byste ho mít?“

Sutton se mu dlouze zadíval do očí. „Snad ani ne.“

„Přijme mě senátor?“

„Uvidíme.“

„Chcete říct, že jste se ještě nerozhodl.“

„Ano,“ odtušil kyprý asistent a jeho bledé oči zostražitěly. „Přesně tak jsem to myslel.“

„Pokud jste si jist, že se nemáme o čem bavit, stačí říct a už mě nikdy neuvidíte. Ale udělal byste chybu.“

Uplynula další dlouhá chvíle. „Víte co, pojďte za mnou. Probereme to u mě kanceláři.“ Pak hlasitěji dodal: „Skutečností je, že řada lidí názory pana senátora na podporu zemědělství špatně chápe. Vítám příležitost je vysvětlit.“

* * *

Systém identifikace podle tváře zavedli v Hartově senátní budově bez velkých řečí. Stále byl považován za zkušební, i když při testech se prokázala jeho devadesátiprocentní přesnost. Bezpečnostní kamery byly připojené k místním i vzdáleným počítačovým databázím a signály vyhodnocoval víceúrovňový algoritmus. Každá kamera v režimu nízkého rozlišení rychle rozpoznala přítomnost objektu ve tvaru hlavy a poté se přepnula na vysoké rozlišení. Pokud byla tvář otočená k objektivu alespoň v úhlu 35 stupňů, s obrazem se dalo automaticky manipulovat – otáčet a zvětšovat, aby jej šlo porovnat s jinými. Zachycený záběr byl poté převeden do souboru o velikosti 84 bajtů, jakéhosi otisku obličeje založeném na šestnácti ukazatelích, a porovnán se stovkami tisíc uložených datových souborů. Systém uměl vyhodnotit deset milionů tváří za deset vteřin a ke každému srovnání přiřadit číselnou hodnotu. Pokud byla dostatečně vysoká, kamera se přepnula na nejvyšší rozlišení. Když se potvrdila shoda, operátoři v centrále dostali upozornění. Teprve tehdy si oba snímky prohlédly živé bytosti a matematickou analýzu rysů obličeje vystřídal osvědčený lidský úsudek.

A právě to se nyní dělo. Analytici si přehrávali video a porovnávali je s referenčním otiskem tváře. Neměli důvod k pochybám. Počítač se nedá ošálit brýlemi nebo úpravou vousů. Znaky obličeje, s nimiž pracoval, byly naprosto nezaměnitelné: lebeční, nosní i oční. Úhel brady či vzdálenost mezi očima nezmění žádná barva na vlasy ani brýle.

„Odpovídá,“ ohlásil břichatý chlapík, který strávil většinu dne v potemnělé místnosti žvýkáním kukuřičných lupínků a jeho rytmické pohyby ruky od sáčku k ústům někdy pokračovaly téměř nepřetržitě po celé hodiny. Měl na sobě havajskou košili a volné kalhoty.

„Tak klikněte na tu červenou kostičku a je to.“

„Všichni dostanou avízo?“

„Všichni, kdo ho mají dostat. Závisí na tom chlápkovi. Někdy je to záležitost pro ostrahu vestibulu a místní policii. Když se ale o dotyčnou osobu, třeba nějakého cizince, zajímá CIA nebo FBI, nechtějí kořist zbytečně vyplašit. Ale to nám může být jedno/je to jejich věc.“

„Takže stačí kliknout.“ Vrátil hrstku lupínků zpátky do sáčku a zadíval se na obrazovku.

„Přesně tak. A je to v klidu, ne? Klikněte a oni už se o všechno postarají.“

* * *

Muž ve sportovním voze Stratus si naposledy usrkl kávy a pak sevřel pohárek v prstech. Byl to papírový kelímek s heslem RÁDI VÁM POSLOUŽÍME vyvedeným modrým písmem napodobujícím řečtinu. Zmačkal jej v dlani do krabaté kuličky a zastrčil mezi polstrování vedlejšího místa. Auta z půjčovny vždycky odevzdával co nejšpinavější: někdy po sedadlech dokonce rozsypal písek a obsah popelníku. Pak měl jistotu, že půjčovna vůz řádně umyje a vysaje včetně jeho stop.

Sledoval, jak dáma vyšla z motelu, a vychutnával si ten nepatřičný pohled: drahý ptáček vylétal z levného hnízda. Žena nebyla nalíčená a zdálo se, že zvolila oblečení, které záměrně zakrývalo její postavu, dalo se však poznat, že je hezká. Justin Colbert se přistihl při úsměvu. Ten však nebyl na místě. Člověk nemá míchat práci se zábavou. Neměl by.

Na tuhle ženskou se každopádně muselo jinak. Bylo s ní těžké pořízení. Nesmělo dojít k další chybě. Tentokrát už ne.

Proto povolali toho nejlepšího. Proto povolali Justina Colberta.

Stiskl tlačítko, stáhl okénko na řidičově straně a zamával automapou. „Mladá paní,“ zavolal na ni. „Promiňte, že obtěžuju, ale snažím se dostat zpátky na Trasu 495 a…“ Bezradné pokrčení ramen.

Žena se ostražitě rozhlédla, nedokázala však odolat Justinovu zoufalému pohledu. Vykročila k autu.

„Musíte najet na Šestašedesátku,“ poradila mu. „Je to pár bloků na sever.“

„A kde je sever?“ zeptal se Justin. Načasování bylo správné: nikdo se nedíval. Otřel se jí zápěstím o předloktí.

„Au,“ vyjekla.

„Promiňte, to hodinky. Mají ostrý náramek.“

Žena se na něj podivně podívala: záblesk zmatku vystřídalo podezření a nakonec úžas, Otupělost a ztráta vědomí.

Rád vám posloužím, usmál se pod vousy.

Když se začala hroutit, Colbert už byl venku z auta a chytil ji za lokty. Za další čtyři vteřiny ji složil do zavazadlového prostoru a lehce zaklapl víko. Kufr předem opatřil plastovou vaničkou, aby mu slizké tělní tekutiny nepotřísnily koberec. Po pěti minutách vjel na dálnici Baltimore – Washington. Chtěl zajatkyni zkontrolovat zhruba za hodinu, ale měla dost kyslíku, aby cestu vydržela.

Andrea Bancroftová byla cennější živá než mrtvá. Alespoň prozatím.

24

V sedmém podlaží Hartovy budovy proti sobě u stolu seděli dva muži a navzájem se oťukávali.

Jiná možnost nebyla. Šéf štábu senátora Kirka chtěl vědět, jestli se dá Belknapovi věřit. Zřejmě však netušil, jak usilovně Belknap bojuje s otázkou, zda může důvěřovat Kirkovi. Agent si prošel internetovou databanku, přečetl si běžné portréty a životopisné údaje, z nichž se pokoušel sestavit nějaký obrázek. Bez přístupu k souborům Konzulárních operací byl však jako chromý. Ty nejzajímavější věci mu zůstávaly utajeny. Kirk pocházel z úspěšné farmářské rodiny ze South Bendu. Chodil na státní školy, byl předsedou studentské rady, hrál hokej i fotbal, absolvoval Chicagskou univerzitu, nastoupil jako koncipient u federálního soudce a pak se vrátil do Indiany, kde učil na právnické fakultě v South Bendu. Po čtyřech letech byl zvolen státním tajemníkem Indiany a pak i zástupcem guvernéra. Nakonec kandidoval do Senátu. První volební období si Kirk užíval. Pracoval ve výborech pro bankovnictví, bytovou výstavbu a místní rozvoj, v podvýborech pro mezinárodní obchod a finance, ve výboru pro ozbrojené složky a před začátkem posledního funkčního období se stal významným členem zvláštního výboru pro zpravodajské služby.

Našlo by se v jeho dřívější kariéře něco, co by předpovídalo zápal, s nímž se pustil do nynějšího senátního vyšetřování? Belknap hledal náznaky, avšak marně. Stejně jako většina senátorů ze Středozápadu, i Kirk se bil za zákony podporující využití etanolu jako náhražky za benzin – etanol se totiž vyráběl z kukuřice, jíž byly v jeho kraji celé plantáže. Neudělal by nic proti zájmům společností ConAgra a Cargill. S výjimkou běžných úliteb voličům a velkým dárcům se však choval umírněně a pragmaticky. Možná byl trochu intrikán a uměl pohotově ustoupit, aby prosadil do zákonů vlastní zájmy. Ale v zákonodárném orgánu, který se čím dál víc polarizoval, působil jako státník. Neexistovaly ani důkazy o neobvyklém a podezřelém majetku. Belknap se spolehl na svůj cit. A ten mu říkal, že Kirk není žádný lump a na nic si nehraje. Byl to trochu hazardní odhad, ale riziko mu stálo za to. Ostatně, kdyby se dalo ke Kirkově komisi proniknout nějakou pokoutní, případně násilnou cestou, někdo by to už bezpochyby zkusil.

Proto se Todd Belknap rozhodl udělat jedinou věc, která připadala v úvahu: mluvit pravdu. Znovu vejde hlavními dveřmi.

Philip Sutton se naklonil nad svůj neuklizený stůl. „Všechno, co jste doteď řekl, souhlasí. Tvrdíte, že vás chtějí dostat. Podle záznamů jste na nucené dovolené. Datum naverbování, délka služby – všechno přesně sedí.“

„Má to svůj důvod,“ vysvětlil mu Belknap. „Dalo by se říct, že je to určitá manipulace. Vycházím z toho, že když vám povím pravdu, čistou a ověřitelnou pravdu, začnete mi aspoň trochu věřit.“

Suttonovy masité rty se roztáhly do mírného úsměvu. „Čistou pravdu? Vážený pane, tohle je politika. Čistá pravda je přísada, kterou používáme jen vzácně.“

„Zoufalí lidé dělají zoufalé věci,“ pokračoval Belknap. „Narazil jste při pročítání záznamů na zmínky o ‚záchranné akci‘?“

Suttonův výraz byl dostatečnou odpovědí.

„Víte, co to znamená.“

„Umím si to domyslet. Tohle je součást vaší strategie naprosté upřímnosti?“

„Uhodl jste. Včetně přiznání k té strategii.“

Suttonova profesionální vlídnost náhle vyprchala. Jeho oči se zavrtaly do Belknapa. „Povězte mi o Genesisovi.“

„Rád bych, se svolením pana senátora,“ odvětil Belknap vychytrale.

Sutton vstal a vykročil halou lehkým krokem, který by od tak hřmotného člověka nikdo nečekal. Za chvíli se vrátil a pokynul Belknapovi. „Pan senátor vás očekává.“

Na konci krátké chodby uprostřed úzkých místností se nacházela vlastní kancelář Bennetta Kirka. Byla prostorná a plná nábytku z tmavého dřeva, který nepochybně koloval po Senátu už od konce devatenáctého století a byl nejméně dvakrát těžší než vybavení v kobkách Kirkových asistentů. Širokými záclonami jemně prosvítalo slunce.

Senátor Bennet Kirk – vysoký rozložitý muž s nezaměnitelnou hřívou stříbřitých vlasů – už stál, když Belknap vešel, a změřil si ho zkušeným okem politického veterána. Belknap doslova cítil, jak mu Kirkovy šedivé oči kloužou po tváři, zvídavě, kriticky a pátravé. Zachytil v nich však i cosi smířlivého, dokonce jistý náznak uznání. Stisk jeho ruky byl pevný, ale ne okázale.

„Jsem rád, že jste mě přijal, pane senátore,“ začal Belknap. Zblízka mu připadalo, že v důstojném vzezření starého pána spatřil únavu – anebo spíš snahu ji zakrýt.

„Co máte na srdci, pane Belknape? Jsem jedno velké ucho. A pusa taky, popravdě řečeno.“

Jeho zemitý styl Belknapa okouzlil. Musel se nechtěně pousmát, navzdory vážnosti poslání, s nímž sem přišel. „Nebudeme si věšet bulíky na nos. Jméno Genesis jsem použil místo ‚Sezame, otevři se‘. Díky němu jsem se dostal dál.“

„Bohužel nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíte.“

„Na tohle nemám čas,“ odsekl Belknap. „Nepřišel jsem na partii žolíků.“

Kirkovy oči byly ostražité. „Tak zkuste vyložit karty na stůl.“

„Dobře. Mám důvod se domnívat, že někdo s krycím jménem Genesis hraje nebezpečnou hru. Genesis – ať se za tou přezdívkou skrývá cokoliv – pro vás znamená přímou hrozbu. I pro další lidi. Musíte si dát pozor, aby vás nevyužíval.“

Senátor a šéf jeho poradců se po sobě podívali. V tom pohledu se skrývala výčitka Já to říkal, Belknap však nedokázal rozluštit, kdo komu co říkal. „Pokračujte,“ pravil politik napjatě. „Co o něm víte?“

Belknap narovnal záda a popsal mu příběhy, jež zaslechl.

Po několika minutách ho senátor Kirt uťal. „To jsou jen paranoidní bláboly.“

„Kdybyste si to vážně myslel, nepustil byste mě dovnitř.“

„Je fakt, že jsme ty historky taky slyšeli – nebo aspoň část. Jenže jejich zdroje jsou zoufale nekonkrétní.“

„To máte pravdu.“

„Ale vy tvrdíte, že mě Genesis přímo ohrožuje. Jak, prosím vás?“

Když se řekne A, je potřeba říct i B. Belknap těžce vydechl a ve zkrácené podobě mu převyprávěl čerstvé události z Kypru. „Naši konverzaci považuji za důvěrnou,“ zdůraznil Kirkovi.

„To mi nemusíte říkat.“

„Ale musím.“

„Chápu,“ řekl Bennett Kirk s bodrým úsměvem, který však nedospěl až k očím. „A co přesně víte o Genesisovi?“

„Už jsem toho namluvil dost,“ odpověděl Belknap opatrně. „Co o něm víte vy?“

Kirk se odvrátil. „Co myslíš, Phile? Přišel čas rozevřít kimono?“ Ta slova měla žertovný obsah, v jeho hlase však zaznívaly obavy.

Sutton pokrčil rameny.

„Chtěl byste jeho jméno, adresu a číslo sociálního pojištění?“ otázal se senátor.

Belknap na něj upřel pohled. „Ano.“

„To my taky.“ Důstojný senátor si vyměnil další dlouhý pohled se zavalitým a neupraveným šéfem štábu. „Pane Belknape, můj cit mi říká, že hrajete na rovinu. Jenže z vašeho spisu vyplývá, že po vás pátrají. Což formálně znamená, že veškeré vaše prověrky pozbyly platnosti a jste tady čistě jako soukromá osoba.“

„To jste věděl už předtím, než jsme se začali bavit.“

„Sám jste řekl, že naše konverzace je důvěrná. Ale vy se na mě můžete obracet jako na šéfa senátního výboru pro zpravodajskou činnost. Kdežto já na vás musím apelovat jen jako na člověka a na Američana. Můžu si to dovolit?“ Odmlčel se.

„Diskrétnost bude oboustranná. Víte, pane senátore, já mám v hlavě tolik tajemství téhle země, že řeči o prověrkách jsou dost absurdní. Já sám jsem jedno z těch tajemství, abych tak řekl. Celou kariéru se motám kolem takzvaných programů zvláštního přístupu.“

Sutton se úkosem podíval na senátora. „Vyložil jste nám to dost jasně,“ sdělil Belknapovi.

„Skutečností je,“ pravil Kirk, „že veškeré zprávy od Genesise přišly elektronickou poštou. Odesílatele nelze vypátrat, tak to aspoň tvrdí odborníci. Je tam podpis a nějaké informace, často útržkovité. Ale já jsem ho vždycky bral jen jako pomocný zdroj.

Ptáte se, jestli mě nevyužívá. Co vám na to mám říct? V podstatě hraje roli důvěrného informátora, který má vynikající přehled o řadě věcí. Vždycky existuje nebezpečí dezinformace, ale my si všechno prověřujeme. Informace se buď potvrdí, nebo ne. Další úvahy? Vyřizování účtů? Jasně. Každé vyšetřování živí lidé, kteří z mrzkých pohnutek kydají špínu na své nepřátele. Nic nového pod sluncem. Z pohledu veřejného zájmu to nijak nesnižuje hodnotu zjištění.“ V jeho slovech se skrývala věcná logika, proti níž se v podstatě nedalo nic namítat.

„Vám nevadí, že nemáte ani tušení, kdo je váš hlavní informátor?“

„Samozřejmě že nám to vadí,“ zavrčel Sutton. „Ale nedá se nic dělat. Ani v restauraci si nemůžete objednat to, co není na jídelníčku.“

„Takže vám je úplně jedno, že obchodujete s ďáblem.“

„S ďáblem, kterého neznáte?“ Sutton povytáhl obočí. „Nedramatizujte to. Zkuste být konkrétní.“

„Fajn,“ ucedil Belknap. „Nenapadlo vás někdy, že Genesis by mohl být pseudonym Paula Bancrofta?“

Senátor a šéf štábu se po sobě znovu podívali. „Jestli tomu věříte,“ řekl Kirk, „tak jste úplně vedle.“

„Spletl jste si kočku s myší,“ doplnil Sutton. „Genesis je Bancroftův úhlavní nepřítel.“

Belknap se odmlčel. „Víte o činnosti skupiny Théta?“ Jen tápal v mlhovinách.

„Takže to je vám taky známo,“ řekl senátor po pauze. „Zatím nemáme úplný obrázek. Ale Genesis sbírá informace. Během několika dnů se snad budeme mít čeho chytit.“

„S tak mocnou a bohulibou organizací, jako je Bancroftova nadace, není radno si zahrávat,“ objasnil Sutton, „pokud nemáte na obou ramenech pásy s náboji.“

„Rozumím.“

„Jsem rád, že tomu aspoň někdo z nás rozumí,“ poznamenal senátor Kirk.

Nastala další chvíle ticha. Každý se snažil odhalit co možná nejméně a dozvědět se co nejvíce: bylo to balancování na ostří nože.

„Říkáte, že se odesílatel těch mailu nedá vypátrat?“ začal Belknap.

Slova se ujal Sutton: „Přesně tak. A nemluvte, prosím vás, o vlákání do pasti a dopadení – věřte mi, že už jsme situaci důkladně zmapovali. Pošta jde přes anonymizér, což je jedna ze speciálních přesměrovacích služeb, které smažou všechny identifikační kódy, čísla ISP a tak podobně. Dál už se nikdo nedostane. Je to stoprocentní záležitost.“

„Ukažte,“ požádal Belknap prostě.

„Co jako? E-mail od Genesise?“ Sutton pokrčil rameny. „I kdybyste měl sebelepší bezpečnostní prověrky, činnost komise je přísně tajná. Vzduchotěsná. Jistě, vytisknu vám ukázku. Ale stejně se nic nedozvíte.“ Vstal, zamířil k počítači na senátorově stole a naťukal do něj řadu přístupových hesel. Po minutě vyjel z nedaleké tiskárny jediný list. Podal jej agentovi.

Belknap se zadíval na téměř prázdný papír.

1.222.3.01.2.33.04

105.ATM2-0.XR2.NYCl.ALTER.NET (146.188.177.158) 164 ms

123 ms 142 ms

Pro: Bennett_Kirk@ussenate.gov

Od: genesis

Finanční údaje o uvedené společnosti zašlu do konce týdne.

GENESIS

„Moc toho nenamluví,“ zavrčel Belknap.

„Víte, co je to SMTP?“ zeptal se Sutton. „Já to netušil, než přišla tahle věc. Ale pár věcí už jsem pochytil.“

„Pro mě je to španělská vesnice,“ usmál se senátor. Přešel k oknu, zatímco si Sutton odkašlal.

„V podstatě jde o elektronickou poštovní službu,“ vysvětlil asistent s odulou tváří. „Je to program, který obvykle uvádí i zpáteční adresu. Jenže v našem případě zprávu přeposlal nějaký anonymizér z Karibiku a tím příběh končí. Jak se k němu zpráva dostala? To se nedá odhadnout. Klidně můžete všechny ty číslice prozkoumat pod elektronovým mikroskopem. Je to úplně jedno. Máte v ruce jen nicneříkající cár papíru, nic víc.“

Belknap přeložil list a zastrčil si ho do kapsy. „V tom případě vám nebude vadit, když si ho vezmu s sebou.“

„Berte to jako projev dobré vůle,“ řekl Sutton. „Dojala nás vaše upřímnost. Vaše zoufalství.“ Bylo to však trochu jinak. Belknap věděl, že Sutton touží odhalit totožnost informátora téměř stejně jako on sám.

Belknap se obrátil na senátora Kirka. „Můžu se vás na něco zeptat? Jak to vlastně všechno začalo? Myslím celá ta věc s Kirkovou komisí. Je to přece hromada práce. Co z toho máte?“

„Chcete říct, že chování stárnoucího politika před odchodem na odpočinek byste si představoval jinak?“ Po jeho zbrázděné tváři přelétl úsměv. „Jo jo, jsem úplný Cincinnatus ze South Bendu. Politici věčně řeční o službě vlasti. Ale my všichni nelžeme, alespoň ne pořád. V Kongresu je většina velice ctižádostivých lidí. Jsou tady proto, že rádi vyhrávají a úplně nejradši na veřejnosti. Jsou netrpěliví a rádi by se dostali nahoru pokud možno hned. Nechtějí deset nebo patnáct let nenápadně pracovat, což je nutné třeba v oboru bankovnictví nebo práva. A tak skončí tady. Ale to místo vás změní, Belknape.“

„V mnoha případech k horšímu.“

„V mnoha případech, jasně.“ Senátor se uvelebil v křesle a Belknap měl pocit, že spatřil prchavý úšklebek. „Ale to, co děláme a jak se chováme, neurčuje ani tak charakter jako spíš vnější okolnosti. Dřív jsem to viděl jinak. Ale dneska si to vážně myslím. Winston Churchill byl velký muž. Jeho talent by vždycky vynikl, ať by se historie ubírala jakýmkoli směrem. Ale velikánem se stal, protože ho k tomu okolnosti povolaly a protože v něm probudily něco, čeho měl na rozdávání. S Německem si poradil. S Indií však ne. Nedokázal přesvědčit obyvatele britské kolonie, aby chtěli být občany vlastní země. Stejná tvrdošíjnost, která ho v jednom případě ochránila před appeasementem a vyčkáváním, mu v jiném případě bránila ve spravedlivých kompromisech a ústupcích. Ale promiňte mi. Moc mluvím, že?“

„Jde vám to dobře.“

„To víte, nemoc z povolání. Podívejte, můžeme se tady přít, jestli je reforma zpravodajských služeb moje Německo, nebo Indie – a já ze sebe rozhodně nedělám Winstona, to ani náhodou.

Nemůžete ovšem zpochybnit, že tu máme problém. Mnozí lidé, kteří mají na činnost tajných služeb dohlížet, jen pohodlně sedí na zadku a nedostatky časem přestávají vidět. Mně se to nestalo. Čím víc jsem zjišťoval, tím víc mě to znepokojovalo. Protože pod zdánlivě zdravým dřevem se skrývají termití chodbičky a hniloba. A my můžeme ten dům vymalovat kolikrát chceme, ale pokud nenajdeme odvahu vytrhat prkna z podlahy a prohlédnout stavbu od základů, zaděláváme si na ještě větší průšvih.“

„No jo, ale proč zrovna vy?“ nedal se Belknap.

I Sutton se na senátora zvědavě podíval. Zřejmě ho zajímalo, jak odpoví.

Bennett Kirk se usmál, jeho oči však nikoli. „Kdo, když ne já?“

* * *

Belknap vyšel z senátorovy kanceláře a byl už v půlce chodby, když ho napadlo, že něco nehraje. Nevěděl přesně co, ale podvědomě to cítil.

Hartova budova byla postavena kolem centrálního atria, jakéhosi vnitřního nádvoří s řadami výtahů po obou stranách. Při odchodu z dvoupodlažní kanceláře Belknap letmo zahlédl Calderovu mobilní sochu, ta však jeho pozornost neupoutala. Konečky prstů dokáží zachytit i tu nejjemnější nepravidelnost na jinak hladkém povrchu a soustředění cvičeného a zkušeného agenta mělo právě takovou citlivost. Čtyři členové Národní gardy v uniformách ve vstupní hale, kde předtím stáli jen dva. Muži u zábradlí v několika patrech obrácení čelem k atriu – civilisté jen na první pohled, na druhý agenti v civilu. Poněkud velké sako, příliš bdělý pohled, nenucené chování obdivovatele Calderova díla – vše bylo tak nenápadné, až to budilo podezření.

Balknapa zamrazilo. Spatřil dva muže, rovněž v běžných oblecích, kteří vstoupili otáčivými dveřmi do haly. Vlastně tam napochodovali jako vojáci. Ani jeden se neohlásil vrátnému za pultem, ani jeden nezamířil k výtahům. Nepřišli na návštěvu. Zaujímali dohodnuté pozice.

Takže zátah. Rozhazovali síť.

Že by senátor Kirk a šéf jeho štábu přece jen spustili poplach? To se mu nějak nezdálo. Žádný z nich neprojevil sebemenší záchvěv nervozity či obav, ani nikdo z úředníků v přilehlých kancelářích. Existovalo tedy jiné vysvětlení. Musel vycházet z předpokladu, že proběhla zraková identifikace. Ti, kdo se ho snažili zadržet, však nevěděli, kam má konkrétně namířeno. Takže si ho všimli ve vstupní hale. Věděli, že je v budově. Nevěděli přesně kde. Pokud měl vůbec nějakou šanci uniknout ze sítě, musel to mít na paměti a využít toho.

A velice rychle – okolnosti hrály proti němu a s každou další minutou se zhoršovaly. Představil si svou polohu jako na leteckém snímku. Sedmé podlaží Hartovy senátní kancelářské budovy. Přes ulici na sever rozlehlé parkoviště. Na jihu klín vyřízly Maryland Avenue. Na západ směs parků a mohutných sídel úřadů. Východním směrem se domy zmenšovaly, nebyly už tak vznešené a střídaly se s byty a obchody. Kdyby sis tak mohl připnout na záda pár raket a uletět…

Zvážil jiné možnosti. Mohl by třeba spustit požární poplach, telefonicky pohrozit bombou nebo podpálit odpadkový koš a pak zmizet v davu panikařících lidí. Jenže to byl přesně takový protimanévr, proti kterému se dopředu pojistili. Požární východy byly jistě střeženy zvenčí. Dokonalý bezpečnostní systém by zmařil pokusy spustit alarm v celé budově. Ostraha by nejdřív prověřila situaci a teprve poté by případně následovala evakuace.

I on se však dobře připravil. Otočil se a zamířil zpátky k místům, kde předtím spatřil ceduli s panáčkem a panenkou, kteří všude na světě ohlašovali toalety. Zamkl se do kabinky, otevřel aktovku a rychle se převlékl do vzorně složené uniformy, kterou si s sebou přinesl. Brýle a boty putovaly naopak do aktovky. Když vyšel, měl na sobě běžnou maskovací uniformu Národní gardy, která v podobných federálních budovách nevzbuzovala žádnou pozornost. Bunda i kalhoty poseté zelenými, šedými a hnědými skvrnami byly pravé. Člověk by se musel podívat hodně zblízka, aby si uvědomil, že vysoké černé boty nejsou originální kanady z výstroje ozbrojených složek, ale levnější a lehčí napodobeniny. I vlasy měl na vojáka poněkud přerostlé, i to však byla nesrovnalost, jíž by si povšiml jen málokdo.

Stačilo se zbavit samotné aktovky. Když byl v obleku, vhodně doplňovala jeho úbor. Teď ovšem působila zcela nepatřičně. Rychle vyšel z kabiny, odvrátil tvář od řady zrcadel před umývadly a došel k širokému kruhovému odpadkovému koši u dveří do chodby. Rozhlédl se, jestli se nikdo nedívá, hodil tašku dovnitř a přikryl ji chomáčem hnědých papírových ručníků. Doufal, že ji nikdo hned tak nenajde.

Pak vyšel do chodby a snažil udržovat pevný krok muže zákona, který je ve službě a spěchá. Vybral si schody o kus dál na západ, u stěny přiléhající k Dirksenově senátní budově. Schodišti sice chyběla modernistická vznešenost půlkruhových stupňů stoupajících z atria, bylo však široké, jak si žádaly požární předpisy. Ve čtvrtém podlaží spatřil dalšího strážce. Byl to černoch se světlejší pletí a hladce oholenou hlavou, což však nemohlo zakrýt pokročilý případ mužské pleši. V pouzdře na jeho opasku se skrývala objemná bojová pistole a na rameni mu visela poloautomatická puška M16A2 s umělohmotnou pažbou. Belknap si všiml, že je přepnutá do režimu tříranných dávek. Při boji zblízka tři střely bohatě stačily.

Belknap na muže rázně kývl a podíval se mu zpříma do očí, ale tak, aby nenavázal konverzaci, která by mohla skončit neštěstím. Prudce vytáhl vysílačku z tvrzeného plastu, jež připomínala běžný vojenský model, a začal mluvit jen tak do vzduchu.

„Provedl jsem rychlou obhlídku šestého a po našem člověku ani stopa,“ řekl Belknap znuděným, avšak profesionálním tónem. Všiml si čísla černochovy jednotky a dodal: „Koordinujeme akci s 171-B? Mám dojem, že tady do sebe vrážíme. Je nás tu strašně moc.“

Vylož si to, jak chceš, pomyslel si Belknap a pokračoval v cestě dolů. Poslední část schodiště vedoucí do přízemí se nacházely za širokými ocelovými dveřmi s tyčí.

Byly odemčené. Ale zabezpečené. Červenobílá cedule varovala: POŽÁRNÍ VÝCHOD. ZAVÍREJTE. NEBLOKUJTE. A další výstraha: POUZE PRO PŘÍPAD NOUZE. ZAZNÍ ALARM.

Sakra! Srdce se mu zoufale rozbušilo. Otočil se a zamířil do sousední chodby. Jak po ní kráčel, napočítal tři nebo snad čtyři agenty v civilu. Žádný mu nevěnoval pozornost. Viděli ho, ale nepoznali. Maskovací uniforma mu opravdu poskytovala určitou kamufláž, díky níž snadno splýval s davem.

Do jednoho z výtahů právě nastupoval hlouček lidí směřujících do přízemí. Byla to příležitost: Belknap se znovu zachoval instinktivně a vešel dovnitř pár vteřin předtím, než se dveře zavřely.

Mladá žena stojící vedle něj tiše mluvila s jinou mladou ženou: „A tak povídám: ‚jestli to vidíš takhle, nemáme se o čem bavit.‘“

„Neříkej!“ odvětila kamarádka.

Starší muž hovořil s mladším kolegou – oba byli zřejmě právníci – o jakési záležitosti, kterou je třeba „vyřešit v rámci smíru“.

Belknap na sobě cítil pohledy ostatních. Také poznal, že nejméně jeden člověk ve výtahu není obyčejný civilista. Byl to mohutný chlap s pažemi daleko od boků, což naznačovalo vypracované svalstvo kulturisty. Jeho krátké rusé vlasy barevně splývaly s pletí, takže z dálky vypadal jako holohlavý. Měl na sobě košili, kterou zřejmě nosil málokdy: límeček neodpovídal jeho silné šíji a musel si jej proto nechat nahoře rozepnutý, i když měl kravatu. Agent – nikdo jiný to být nemohl – zíral neochvějně před sebe jako socha z kamene. Jeho čelisti se pohybovaly v pomalém rytmu: převaloval v ústech žvýkačku. Belknap viděl mužovu tvář v matném odrazu nerezových dveří výtahu. Oči však raději nezvedl, jelikož věděl, že všechny výtahy mají ve stropě kameru se širokoúhlým objektivem napojenou na bezpečnostní systém. Proto si dával pozor, aby k ní zbytečně neotáčel hlavu.

V duchu se vrátil do vstupní haly a snažil se rozpomenout na její rozvržení. Jak daleko byl hlavní vchod od výtahu? Třicet kroků, plus minus. To by se snad dalo zvládnout.

Belknap naslouchal několika tichým rozhovorům ve výtahu a přitom odpočítával zbývající vteřiny a nutil se ke klidu. Elektronické cinknutí. Drobná šipka vedle ukazatele pater se změnila z červené, která označovala klesám, na zelenou určenou pro stoupání.

Dveře se otevřely a všichni vykročili na leštěnou břidlici vestibulu Hartovy budovy. Jízda trvala možná patnáct vteřin, Belknap však zažil dny, které ubíhaly rychleji.

Úmyslně se nehrnul dopředu. Neměl zájem, aby o něj svalnatý agent znovu zavadil pohledem. Stačila by jediná prchavá myšlenka či pochybnost – vlasy, boty, drobné nedokonalosti na uniformě, samotná jeho přítomnost ve výtahu – a hra by skončila. Avšak zrzavý muž pohotově zaujal pozici vedle telefonní budky na druhé straně haly. Belknap neměl jinou možnost, než kolem něj projít.

Kráčel tedy dál, jeho silné podrážky tiše klapaly po lesklé podlaze a hleděl přímo před sebe, jako by mířil k protějšímu traktu budovy. Žádný z lidí opouštějících prostor neunikl kontrole. Belknap se rozhodl do poslední chvíle nedat najevo svůj záměr.

Ušel patnáct kroků. Osmnáct. Překonal další vrstvu agentů v civilu, zaštítěný vahou své uniformy, když jeden z mužů v hnědém obleku náhle vykřikl.

„To je on!“

Ukázal na Belknapa a přimhouřil jako člověk, který trefil do černého.

„Kde?“ ozval se jiný muž.

„Kdo?“ houkl strážný a sevřel pušku v rukou.

Belknap se přidal ke sboru: „Kde?“ zavolal a ohlédl se, jako by agent v obleku neukazoval na něj, ale na někoho za ním.

„Kde?“ zopakoval Belknap.

Byla to prostá, až primitivní lest, kterou mohl vydělat jen pár vteřin. Pokud však nemohl získat víc, i ty se hodily. Vrátnice se nacházela několik metrů od něj. Vzhledem k pověstné zpupnosti bezpečnostních složek bylo téměř jisté, že vrátný o akci nic nevěděl. Belknap toho mohl využít. Přistoupil k chlapíkovi s pomačkanými rysy a těžkými víčky, který stále seděl u svého bloku, seznamů a malých monitorů.

„Máme tady pohotovost,“ oznámil mu Belknap. Otočil se a ukázal na muže v hnědém. „Jak se sem ten chlap dostal?“ zeptal se.

Strážce haly se zatvářil přísně a předstíral, že má situaci pevně v rukou. Od chvíle Belknapova prozrazení uplynulo sedm vteřin. Neměl žádnou zbraň – detektorem kovů by ji nepronesl – a zbývala mu jediná možnost. Vnést do řad nepřátel co největší zmatek. Na to existovaly zvláštní metody popsané v příručkách pod hlavičkou „sociální inženýrství“. Potíž však byla v tom, že mnozí jeho protivníci prošli stejným výcvikem jako on a učili se ze stejných knih. Agent v hnědém obleku se nedal ošálit a neztrácel čas. Když se po něm Belknap pokradmu podíval, všiml si, že v ruce třímá střelnou zbraň, kterou měl předtím nepochybně schovanou pod sakem. Byla to hra s ohněm. Pokud by Belknap ukázal, že o zbrani ví, a odmítl uposlechnout jeho rozkazů, pro agenta by to znamenalo povolení střílet. Musel proto dělat, že ji neviděl. Otáčel tedy hlavu a stále se díval na strážného v budce, i když kráčel vstříc muži v hnědém obleku, který na něj nepřestával mířit. V daném okamžiku byla Belknapovou hlavní zbraní právě skutečnost, že žádnou neměl: neoprávněné použití síly před jedním či více svědky mohlo zkomplikovat kariéru dokonce i příslušníkovi „zvláštních“ služeb.

Belknap se konečně obrátil čelem k agentovi v obleku. „Co se děje?“ ohradil se.

„Ruce tak, abych je viděl,“ zpražil ho chlap a pokynul kolegovi za jeho zády. Když se Belknap otočil, spatřil zrzka z výtahu. Blížil se k němu rychlým tempem, téměř běžel. Celkem tři strážní v uniformách už měli napřažené pušky, byť se jim v tvářích zračil zmatek. Události nabraly rychlý spád, a oni měli málo informací, takže si nebyli úplně jistí, na koho mají mířit. Kdyby zvedl ruce, dal by jim okamžitou odpověď. Belknap to proto neudělal.

V duchu si promítl situaci. Dva agenti. Tři strážní. Hlídač haly v uniformě, neozbrojený. Zhruba deset dalších lidí, většinou hostů, kteří si už všimli, že se ve vestibulu cosi děje, ale nic víc netušili.

Belknap stáhl ramena dozadu a dal ruce vbok. Byl to vyjádření vzdoru, nečišelo z něj však nic výhružného: v rukou nic neměl, ani je nezatínal v pěsti. Nohy rozkročil na šíři ramen. Ten postoj znamenal: já jsem tady pánem. Policisté jím obvykli dávali najevo svou převahu.

Byla to samozřejmě lež. Belknap rozhodně neměl vládu nad situací, avšak přesto se mu podařilo ostatní zmást, aniž by je ohrožoval. Přihlížející – včetně tří strážných – neviděli zadrženého uprchlíka. Viděli muže v uniformě, který tvrdí, že je nadřízeným agenta v hnědém obleku. Ta scéna neměla žádnou logiku, ale bránila ozbrojencům sebejistě reagovat na rychle se měnící situaci. A přesně to Belknap potřeboval.

Přiblížil se o další krok k muži v hnědém obleku a nedbaje na pistoli se mu podíval do očí. Slyšel dupání svalnatého agenta, který k němu zezadu spěchal nejkratší cestou. Chyba, pomyslel si Belknap. Znamenalo to, že všichni tři muži se ocitli v zákrytu a agentova pistole ráže .357 – nepochybně už vytasená – byla tím pádem k ničemu, alespoň prozatím. Projektil určený Belknapovi by prolétl jeho tělem a zasáhl by muže v hnědém obleku. Belknap proto usoudil, že se alespoň několik vteřin nemusí zrzka bát. Udělal další krok k civilovi v hnědém, který neustoupil ani o píď, přesně jak Belknap předpokládal: střelec nechtěl dát najevo sebemenší slabost. Byl od něj asi půl metru, možná ani to ne.

„Povídám, co se to tady děje?“ zopakoval Belknap nesmyslně a poněkud zaklonil tělo na znamení uražené důstojnosti. V příští chvíli se mu do břicha zaryla hlaveň bojové pistole Beretta Cougar. Belknap věděl, že má osmiranný zásobník, jelikož o centimetr přečníval rukojeť. Muž v obleku ho mohl každou vteřinou zastřelit. Belknap mu však nedal žádnou záminku – a devítimilimetrová střela do břicha by navíc zřejmě zasáhla i jeho zrzavého druha.

Okno relativního bezpečí se ovšem rychle zavíralo. Teď! Belknap se ještě víc zaklonil, udeřil chlapa čelem do obličeje a přerazil mu nos. Mozek oddělovala od nosních dutin jen tenká a měkká vrstva lebky. Silná rána projela čichovou kostí až k tvrdé míšní pleně.

„Co to děláte!“ zahřímal zrzek, když se muž v obleku skácel na zem. Belknap uslyšel zacvaknutí náboje do komory.

Příští tři až čtyři vteřiny byly stejně zásadní jako ty předchozí. Belknap si všiml čiré tekutiny lesknoucí se na horním rtu omráčeného muže a uvědomil si, že je to mozkomíšní mok. Od této chvíle už si nikdo nemohl myslet, že je Belknap neškodný. Skutečnost, že neměl zbraň, přestala být výhodou. Padl dopředu, roztáhl se přes muže u svých nohou, jakoby sražen neviditelným úderem, a vytrhl berettu z agentových bezvládných prstů. Ještě než se převalil, vyjmul z pažby zásobník a schoval ho do kapsy. Když zvedl oči k rusovlasému kulturistovi, třímal pistoli v ruce.

Slepá ulička: dva muži s vytasenými zbraněmi. Belknap se plavně vztyčil ze země. „Jedna jedna,“ řekl.

Mezi civilisty v hale se rozhostil vyděšený šum. Posledních šest vteřin jasně ukázalo, že nejde o bezvýznamný povyk. Lidé se začali krčit, nebo ztuhli na místě, vedeni jakýmsi zvířecím pudem.

„Špatně, zkuste si to přepočítat,“ zavrčel agent výhružně.

Dvanáct vteřin, třináct vteřin, čtrnáct vteřin.

Belknap pohlédl na jednoho ze strážných, kterého měl v zorném poli. „Zadržte toho muže!“ křikl. Agenti měli za úkol určit hledanou osobu, od strážných se očekávalo, že ji zadrží. Ale koho vlastně? Pokud nezískali stoprocentní jistotu, automatické zbraně jim byly k ničemu.

„Něco na tom bude,“ prohodil Belknap směrem k agentovi. „Máš postřeh? Tak chytej.“ Hodil kulturistovi pistoli, a ten zareagoval způsobem, jaký Belknap očekával. Sklopil ruku se zbraní, máchl druhou paží a chytil berettu ve vzduchu. Belknapovi se naskytla vteřinová příležitost. Jako útočící kobra popadl dlouhou hlaveň mužovy pistole a vykroutil mu ji. Glock ráže .357 byl nyní v jeho ruce. Bleskově jej schoval pod vestu.

Rusovlasý svalovec zamžikal a nervózně na něj namířil. Belknap mu sebral pistoli, ale dal mu svoji: nedávalo to smysl. Nebyl žádný hlupák, takže mu to nutně vrtalo hlavou.

Belknap mu tiše a důvěrně sdělil: „Teď mě dobře poslouchej. Když uděláš, co ti řeknu, nic se ti nestane.“

„Potřebuješ brejle?“ obořil se na něj agent a zamával pistolí. „Máš poslední přání, blbečku?“

„Není ta pistole nějak lehká?“ Belknap vykouzlil rychlý úsměv.

Agentova růžová tvář trochu pobledla.

„Už chápeš, nebo čekáš na znamení shůry? Stačí zmáčknout spoušť a provrtám tě olovem. Vidíš, jak hlaveň napíná látku a kam míří. Jak na tebe tak koukám, musel jsi na sobě hodně makat. Stačí jeden špatný pohyb a budeš se dávat dohromady tři roky. Copak sis asi dneska ráno nabil? Brrr, že by expanzní střely? Ať je to, jak chce, teď si představ, jak ten projektil provrtává tvoje tělo, trhá orgány a cupuje nervy.“ Snažil se mluvit tiše, téměř konejšivě. „Určitě by sis rád tu svoji krásnou postavu udržel. A můžeš.“ Ostrým pohledem mu dal najevo svou převahu. „Všichni vidí, že mi míříš na hlavu pistolí, a budou si myslet, žes mi spoutal ruce pod sakem, jak se to dělá válečným zajatcům. Teď zavoláš, aby tě každý slyšel, že jsi mě zadržel. A pak mě odvedeš z baráku.“

„Ty ses zbláznil,“ zabručel agent. Nezvedl však hlas, což o něčem svědčilo.

„Chceš radu? Jestli jsou v tom glocku celoplášťové náboje, tak se klidně nech postřelit. Dostaneš slušnou penzi a při troše štěstí kulka nezasáhne páteř ani hlavní nervové svazky. Ale jestli tam máš expanzní střely s vysokou účinností?“ Belknap věděl, že právě to je ten případ. „Tak se budeš po zbytek života sám sebe ptát, proč ses tenkrát nezachoval rozumně. Rozhodni se! Nebo rozhodnu za tebe.“

Zrzavý agent se zhluboka třaslavě nadechl. „Mám ho!“ křikl na strážné. „Zadržel jsem hledanou osobu. Uvolněte cestu!“ Další hluboký nádech. Děs a úzkost v jeho tváři na první pohled působily jako netrpělivost. „Sakra, jděte z cesty, povídám!“

Belknap se zase musel tvářit odevzdaně a sklesle, aby dostál své roli. Šlo mu to překvapivě snadno.

Před budovou se rozléhalo štěkání rozkazů. Belknap co nejvíc klopil oči, a když se letmo rozhlédl, spatřil provaz napnutý mezi sloupky a strážné se strnulými tvářemi, kteří na něj mířili puškami.

Zrzek hrál svou roli dobře, jelikož mu stačilo chovat se jako profesionál, jímž ostatně byl. Belknapovi pomohlo, že všechno proběhlo tak rychle, za necelou minutu. Když ho rusovlasý agent – Diller, jak na něj kdosi zavolal – dovedl k autu, měl už to nejtěžší za sebou.

Diller uposlechl Belknapova strohého rozkazu ze zadního sedadla, nastartoval a ujel z místa dřív, než se k nim stačili přidat další ozbrojenci. Poblíž Maryland Avenue, když zastavili na semaforu, se Belknap naklonil k sedadlu řidiče a omráčil ho úderem ploché strany pistole do spánku. Asi po dalších třiceti metrech vystoupil z auta u stanice metra. Bylo mu jasné, že za chvíli dorazí pronásledovatelé, ale získal před nimi rozhodující náskok a věděl, jak zmizet. Jakmile nastoupil do metra, zamířil do prostoru mezi vagony. Vlak se otřásal a bylo těžké udržet rovnováhu, Belknap si však dával pozor. Svlékl si sako a odhodil je vedle kolejí. Pak si ostrým kapesním nožem odřízl maskovací kalhoty, ale tak, aby nepoškodil látku pod nimi ani věci v kapsách.

Muž, který vstoupil do metra, vypadal jako příslušník Národní gardy, což bylo v prostředcích hromadné dopravy celkem běžné.

Muž, který vstoupil do dalšího vagonu, měl na sobě zelené tričko a tepláky jako rekreační běžec – a těch bylo ještě víc.

Zatímco vlak uháněl po podzemních kolejích, Belknap nahmatal přeložený papír, který si uložil do pravé kapsy.

Klidně si utíkej, Genesisi, pomyslel si. Ale přede mnou se neschováš.

25

Vezmi ten telefon, prosil Belknap v duchu už poněkolikáté. Prosím te, zvedni ten telefon. Byli spojeni hodně tenkou šňůrkou. Měla číslo jeho mobilu, on měl zase její, jenže už byl skoro ve Filadelfii. Museli vybrat bezpečné místo, kde se setkají. Konzulární operace nedají pokoj, dokud ho nedopadnou.

Tak už to zvedni!

Měl toho tolik na srdci. Cestou na sever po dálnici 65 se v duchu neustále vracel k dramatickému útěku z Hartovy senátní budovy. Nepřekvapilo ho, když v místního rádia uslyšel zprávu, že úřady provádějí v některých federálních budovách „bezpečnostní cvičení“ a analyzují slabá místa. „Někteří turisté a návštěvníci senátu se nestačili divit, když se ocitli uprostřed společné akce Národní gardy a Tajné služby,“ oznámil hlasatel rozverně a zasmál se. Jedna z tisíce oficiálních lží, napadlo Belknapa, které se čím dál línější média ochotně chytila a vytrubovala ji do světa.

Zajel s autem na odpočívadlo a znovu vytočil její číslo. Rytmické elektronické předení konečně ustalo a Belknap se dovolal. „Andreo!“ vylétlo z něj. „Měl jsem o tebe strach.“

„To není třeba,“ odpověděl mu cizí hlas. Mužský.

Belknap měl pocit, jako by spolkl kus ledu. „Kdo je to?“

„Andrea je v naší péči.“ Jeho přízvuk byl podivně neurčitý: americký ani anglický, ale ani nápadně cizí.

„Co jste jí provedli?“

„Nic. Zatím.“

Ne! chtělo se mu křičet z plných plic.

Jak ji našli? Nikdo je přece nesledoval, to věděl jistě. Nikdo se ani nepokusil…

Protože nebylo třeba.

Vzpomněl si na zvláštní modřinku na Andreině stehnu, na tvrdou zarudlou ránu po vpichu a proklel se za vlastní hloupost. Její věznitelé byli příliš zruční, aby jí dali injekci právě sem, i když se bránila. Ke vstříknutí tekutiny by navíc nepotřebovali tak velkou jehlu.

Mělo ho to napadnout. Zavedli jí něco pod kůži stehna. Pravděpodobně transpondér o velikosti kapsle. Miniaturní vyhledávací zařízení.

„Prosím vás, proč to děláte?“ zeptal se Belknap.

„Šlápl jste vedle. Genesis rozhodl, že je třeba zasáhnout. Překážíte mu. A ona taky.“

„Řekněte mi, že žije!“

„Žije. Ale brzy toho bude litovat. Potřebujeme několik dní, abychom měli jistotu, že jsme se od ní dozvěděli opravdu všechno.“

V pozadí se ozval další hlas. „Todde! Todde!“ Vystrašené ženské pištění.

Andrea.

Výkřiky náhle utichly.

„Jestli na ni sáhnete, tak chraň vás ruka páně,“ zahřměl Belknap. „Já vám…“

„Dost prázdných výhrůžek. Genesise nikdy nenajdete, ani ji. Radím vám, abyste si našel nějaké tiché místo a tam meditoval nad svou arogancí. Co třeba hřbitov u řeky Anacostia? Určitě se trápíte nešťastnou láskou. Ale pamatujte, pane Belknape, každý je svého štěstí strůjcem.“

„Co jste zač?“ Belknap měl pocit jako by mu někdo v hrudi nafoukl balon. Nemohl popadnout dech. „Co chcete?“

Suchý, bezbarvý smích. „Naučit Ohaře poslušnosti.“

„Cože?“

„Možná zavoláme další pokyny.“

„Poslouchejte mě,“ řekl Belknap zadýchaně. „Tak aby bylo jasno: já si vás najdu. Já vás dostanu a poženu k zodpovědnosti.“

„Další jalové hrozby voříška bez nohy. Vy jste to asi pořád nepochopil. Tohle je Genesisův svět. Vy v něm jen žijete.“ Pomlka. „Aspoň zatím.“

Poté únosce zavěsil.

* * *

Andrea otevřela oči a zadívala se do bílé záře. V hlavě jí tepalo. V ústech měla sucho, oči zalepené. Kde to jsem?

Všude viděla jen bílou barvu. Až po dlouhé chvíli se přízračná mlhovina poněkud rozplynula a začaly z ní vystupovat skutečné pevné tvary. Kde jsem?

Předtím byla ve Washingtonu a mířila ulicí do místní kavárny, když… a teď? Snažila se obhlédnout své okolí.

Bílý strop se zapuštěnými zářivkami, jež zalévaly místnost chladným bílým jasem. Podlaha: asi metr dvacet pod postelí – pravděpodobně nemocničním lůžkem – kde spala omámeným spánkem. Chtěla vstát, ale jak? Lopotně si v duchu nacvičila a pak vykonala složitou sérii pohybů, které ten manévr vyžadoval: posunout se, otočit, natáhnout nohy. Věc, již denně automaticky prováděla, jí nyní připadala jako choulostivá a náročná operace. Vzpomněla si, jak v dětství navštěvovala kurzy jezdectví a učila se seskakovat z koně: jednoduchý plavný pohyb sestávající z půltuctu úkonů. Poškození mozku? Spíš známka toho, že sedativa ještě docela nevyprchala. Byla strašně unavená. Chtěla všechno vzdát.

Jenže to nesměla.

Když slezla z postele, klekla si a prozkoumala podlahu. Měla na sobě nemocniční košili. Pod bosými chodidly cítila bíle natřená dřevěná prkna, silná jako plaňky, z nichž se staví lodě. Zadupala na podlahu patou a neozval se skoro žádný zvuk: dřevo zřejmě leželo na betonu. Stěny byly postavené z podobného materiálu, a měly i stejný bílý povrch. Připomínalo jí to tvrdý a vysoce odolný epoxidový lak, jakým se natírají lodě a podlahy v továrních halách. Neprovrtala by jej ani šroubovákem, přitom měla jen své nehty.

Vzchop se, Andreo. Zamčené dveře s malým okénkem nahoře. Nad nimi svítila další stropnice – jednoduchá okrouhlá zářivka zaplavující jasem celý pokoj. Bezpečnostní opatření nebo také metoda psychického nátlaku?

Kam mě to zavřeli?

Pokoj měl rozlohu asi pět krát pět metrů a přiléhal k němu výklenek se staromódní smaltovanou vanou a nerezovou skříňkou, jaké znala z filmů z vězeňského prostředí. Pozorně si prohlédla lůžko. Jednoduchý rám, svařený z trubkové oceli. Kolečka s brzdami. Několik otvorů pro držáky s nitrožilní výživou. Nemocniční postel.

Pak zaslechla jakýsi šramot a okénko ve dveřích se zvedlo. Ve štěrbině se objevily mužské oči. Sledovala, jak se dveře otevřely, strážný otočil klíčem v zámku a zároveň zvedl ocelovou zajišťovací páku. Spatřila prostou cihlovou stěnu chodby. Každá maličkost může být důležitá, říkala si.

Když muž vstoupil, cvakla pružina a klika se vrátila do vodorovné polohy. O zámcích toho Andrea příliš nevěděla, ale poznala, že dveře jsou dobře zabezpečené: i kdyby se vězni dovnitř podařilo propašovat paklíč, neotevřely by se bez současného tlaku na kliku.

Strážný měl bledou pleť, rozpláclý nos, zapadlou bradu s důlkem a široko posazené světlezelené oči, jež snad vůbec nemrkaly a Andree připomínaly štiku. Měl na sobě olivově hnědý úbor s tlustým vojenským opaskem.

„Stoupnout k zadní stěně,“ nařídil s rukou na černém plastovém nástroji, pravděpodobně omračovací pistoli. Mluvil jako Jižan, který strávil většinu života na severu.

Andrea uposlechla a postavila se ke zdi naproti dveřím. Bachař rychle nahlédl pod postel, pak vstoupil do koupelny a důkladně ji zkontroloval.

„V pořádku,“ řekl nakonec. „Nemáte nejmenší šanci se odsud dostat, tak tady ve vlastním zájmu nedělejte svinčík.“

„Kde to jsem? A kdo jste vy?“ Andrea poprvé promluvila. Její hlas byl zvučnější a pevnější, než by očekávala.

Strážný jen zavrtěl hlavou. V jeho očích se zračil pohrdlivý posměch.

„Dostanu věci na převlečení?“

„To by snad šlo,“ odtušil. Takže tu nevelel, ale poslouchal rozkazy jiných. „Ale k ničemu vám to nebude.“

„Protože mě brzy pustíte?“ Snažila se odečíst čas z jeho hodinek.

„Jasně. Tak či onak.“ Strážný se zatvářil pobaveně. „Ale pro jistotu se usmiřte se svým Bohem, vážená.“

„Prosím vás, jak se jmenujete?“ Kdyby se jí podařilo navázat se strážným lidský kontakt, třeba by od něj vyzvěděla víc a přesvědčila by ho, aby v ní viděl víc než kus masa.

„Vážená, tady nejste na shromáždění v kostele,“ odbyl ji chlap s rybíma očima. „To vám můžu prozradit zadarmo.“

Andrea se posadila na postel a sevřela přikrývku v ruce.

„Omlouvám se za kvalitu lůžkovin,“ prohodil strážný. „Balistický nylon obšívaný silným plátnem – přezdívá se tomu deka sebevrahů. Nic lepšího nebylo na skladě.“

„Odkud jste? Myslím původem.“ Další pokus. Nenechala se odradit.

Do bachařovy tváře se vloudilo pousmání. „Vím, o co vám běží. Možná jsem Jižan, ale to neznamená, že jsem hlupák. Jeden z nás to má za pár.“

„Prosím…“

„Držte zobák.“ Se strojeně zdvořilým úsměvem smekl čepici. „Vážená, nebýt profesionál, na místě vás tady znásilním a vytřesu z vás duši.“ Znovu si nasadil čapku. „Přeju hezkej den, vážená.“

Když se muž obrátil k odchodu, Andrea se zeptala: „Kolik máte hodin?“

„Počítám, že vás spíš zajímá, kolik jich máte vy,“ odpověděl. „Moc teda ne, to vám povím.“

* * *

Belknap se snažil udržet lehký tón, když zavolal Andreinu příteli Walteru Sachsovi do investičního fondu, kde dřív pracovala. Nechtěl ho vyplašit. Andrea mu důvěřovala. Belknap tedy musel také.

Z místa setkání, které Sachs navrhl, se vyklubala jakási restaurace zdravé výživy v Greenwichi ve státě Connecticut. Soudě podle nemnoha zákazníků nebyla nabídka zrovna lákavá. Belknap se posadil do zadní části lokálu a vyhlížel muže v zeleném lněném saku.

Nakonec spatřil vysokého chlapíka s podlouhlou obdélníkovou tváří a vystříhanými skráněmi. Měl rozštěpenou bradu a trup, který byl v porovnání se zbytkem těla poněkud malý. Belknap na něj mávl a Sachs usedl na židli proti němu. Oči měl lehce zarudlé a skelné, jako by kouřil marihuanu, i když z něj nečpěla.

„Já jsem Walt,“ představil se.

„Todd,“ odvětil Belknap.

„Nečekaná schůzka s cizím člověkem. Připadám si skoro jako v detektivce,“ řekl Walt Sachs a zakýval prsty ve vzduchu. „Co je s Andreou?“

„Má se dobře. Jsem tady, protože vím, že k vám má důvěru.“ Objevila se servírka a položila před ně talíř.

„Pozornost podniku,“ oznámila servírka. „Svatojánský chléb.“

„A co to je?“ zeptal se Walt Belknapa. Snad se snažil prolomit ledy.

„To vám nepovím.“ Belknap potlačil svou netrpělivost.

Walt vzhlédl k servírce. „Víte, mně to vždycky vrtalo hlavou. Co je to vlastně svatojánský chleba?“

Číšnice v tričku z nebělené bavlny a plandajících lněných kalhotách se zářivě usmála. „Svatojánský chléb pochází z lusků rohovníku. Neobsahuje tuk, je bohatý na vlákninu a bílkoviny, nedráždí alergiky a není v něm kyselina šťavelová. Chutná jako čokoláda.“

„To teda nechutná.“ Walt ji probodl nevěřícným pohledem.

„Tak podobně. Hodně lidí ho má radši než čokoládu.“

„Jmenujte jednoho.“

„Říká se, že je to nejzdravější sladkost z přírody.“

„Kdo to říká?“

„No prostě se to říká.“ Úsměv servírky se ani nezachvěl.

Sachs poklepal na jedno z hesel natištěných zdánlivě psacím písmem v jídelníčku. „Tady stojí: ‚Ptát se znamená růst‘.“

„Přineste mu na uklidnění hrnek kava-kava,“ prohodil Belknap. Hromadil se v něm pocit zoufalství a paniky, ale nemohl si dovolit Sachse vyděsit nebo znepřátelit. Musel se chovat klidně a vyrovnaně.

„Víte co, já si dám bylinkový čaj Zátiší míru.“ Sachs si pohrával s ušním lalůčkem, který kdysi zdobila náušnice, po níž zbyla drobná jizvička.

„Já též,“ sdělil Belknap servírce.

„Tak kde je Andrea?“ zeptal se Walt znovu. „Asi tady nejsem, protože se vám zhroutil harddisk v počítači.“

„Řekl jste někomu, kam jdete – že se se mnou setkáte?“ otázal se Belknap.

„Instrukce mluvily jasnou řečí, pane Todde.“

„To znamená ne?“

„To znamená ne. Logická brána otevřená.“

Belknap vytáhl z náprsní kapsy papír, který dostal od senátora Kirka, a mlčky jej podal Sachsovi.

Programátor list rozložil a zamával s ním ve vzduchu. „To lepí!“ vyjekl. „Že vy jste to propašoval v zadku.“

Belknap ho probodl vražedným pohledem. „Ztrácíme čas,“ vyštěkl. „Omlouvám se,“ dodal, „ale ta věc docela spěchá.“

Počítačový odborník se zadíval do papíru a zasmušile pronesl: „Zakousněte si svatojánský chléb.“

„Zdrojový kód na e-mailu. Říká vám to něco?“

„Mám takovou teorii, že svatojánský chléb nemá nikdo rád,“ pokračoval Sachs. „Ale třeba trochu předbíhám. Po nás přijdou další generace, že?“

„Walte, prosím vás. Soustřeďte se. Dá se z toho něco vyčíst, nebo je to slepá ulička?“

Expert si odfrkl. „Jak bych vám to řekl? Je to slepá ulička slepého ramena, které vybíhá z jiných slepých uliček.“ Vytáhl mechanickou tužku a zakroužkoval řadu číslic. „Slepější už být nemůže. Víte, co je to anonymní remailer?“

„V hrubých rysech. Třeba mi povíte víc.“

Walt na něj chvíli civěl. „E-mail je v podstatě normální zásilka. Putuje z jedné pošty na druhou, možná se někde zastaví ve velké třídírně a nakonec dorazí na vaši místní poštu. Klasický mail cestou udělá zhruba patnáct až dvacet zastávek. Všude po sobě kousíček nechá, takový drobek, a získá kód, jako je razítko v pase, které říká, kde všude byl. Jste třeba v Kodani a posíláte přes svého operátora zprávu do Stockholmu. Mail se rozletí po světě a v jednu chvíli pravděpodobně projde Schaumburgem v Illinois, pak přeskáče řadu dalších sítí a dorazí do počítače vašeho přítele ve Švédsku. Celé to trvá pár vteřin.“

„To zní dost složitě,“ namítl Belknap.

„Ale já to hodně zjednodušuju. Protože ten jeden mail neodejde najednou. Systém ho roztrhá na části, na řadu menších balíčků. Pokud chcete, aby všechno běželo hladce, trubky v podobě routerů se nesmí ucpat. Nezapomeňte, že ten systém musí přenést miliardy mailu denně. A všechny balíčky dostávají zvláštní poznávací číslo, aby se na druhém konci daly zase hezky poskládat. Většinu lidí všechny ty informace v záhlaví nezajímají, a proto je poštovní programy nezobrazují. Ale přicházejí s mailem. Stačí si otevřít zdrojový kód a uvidíte je. Pak spustíte primitivní prográmek, třeba traceroute, a za chvíli máte trasu, kterou vaše zpráva urazila.“

„Jak je ten systém zabezpečený?“

„Myslíte u běžných poskytovatelů internetových služeb? Hackeři s oblibou tvrdí, že ISP ve skutečnosti znamená ‚internetový sledovací projekt‘. Je to nejmíň bezpečná komunikace na světě: bez šifer je každý mail jako pohlednice. Rozumíte mi?“ Při řeči začal lámat jeden ze svatojánských chlebů na kousky, které pak rozdrobil na ještě menší dílky. „Pak je třeba vzít v úvahu, že každý počítač má unikátní digitální podpis, identifikační číslo BIOS, jako má každé auto má svůj vlastní VIN, kód vozu. Takže vypátrat IP adresu je jen začátek. Existuje množství detekčních programů, které automaticky hledají v telekomunikačním provozu určité nitky. Spousta slídicí technologie, kterou vláda nezveřejní, a soukromé firmy mají ještě silnější verze. Řekněme, že jste špičkový programátor. Pro koho budete dělat? Pro Národní bezpečnostní agenturu za pětimístnou částku ročně? Houby. Náboráři z Ciska, Oracle nebo Microsoftu přijedou v luxusním porsche, zamávají vám před nosem balíkem peněz, právem na odkup akcií a kávou zadarmo.“

„Ale ta bezpečnost systému podle vás…“

„Stojí za prd. Heleďte, pod kapotou všech mailových systémů najdete totéž. SMTP je algoritmus zpráv a POP – poštovní protokol – je věc, která řídí servery. Ale ty nejlepší anonymními remailery jsou jako štít, za který není vidět.“

„Stít, za který není vidět,“ zopakoval Belknap. „Mluvíte o firmě, která automaticky maže data ze záhlaví zpráv a pak je přeposílá?“

„To je jen část.“ Rozhodné zavrtění hlavou. „Pouhé odstranění ten problém nevyřeší, protože pak by Velkému bratrovi stačilo monitorovat vaši příchozí poštu. Šlo by jen o hru šifer a to je jediná věc, kterou Národní bezpečnostní agentura trochu umí, víte? Takže kvalitní remailer potřebuje celou síť. Pokud jste uživatel, pošlete zprávu s pomocí programu typu mixmaster, který zašifruje obsah tak, aby přišel na místo určení se sérií časových posunů. Jako byste posílal všechny samohlásky sedm vteřin po souhláskách, takže by dorazily jako oddělené soubory. Další zpráva zase obsahuje instrukce k sestavení. Tímhle způsobem se dá zachytit a vyhledat příchozí pošta. Druhá věc je, jak si poradíte s funkcí odpovědi. Kdokoli může ze zprávy smazat záhlaví, jako by začernil zpáteční adresu. Vyřešit zpětnou trasu tak, aby ji nikdo nezjistil – to je umění.“

„A remailery to dovedou?“

„Tenhle jo,“ odtušil Sachs. Do jeho hlasu se vkradl profesionální obdiv. Poklepal na poslední řadu číslic. „Tohle přeposlal Privex, což je jeden z nejlepších v oboru. Před pár lety ho založil jeden ruský počítačový odborník v Dominikánské republice. To je ve východním Karibiku.“

„Já vím, kde je Dominikánská republika,“ řekl Belknap napjatě. „Známý daňový ráj.“

„Vede tam tlustý podmořský kabel z optických vláken. To místo je doslova omotané dráty. Sice ne jako Amerika, ale ve Spojených státech sídlí jen hrozně málo remailerů. Nikdo nechce riskovat porušení amerických šifrovacích předpisů.“

„Tak jak ho najdeme?“ zeptal se Belknap.

„Před chvílí jsem vám to vysvětloval,“ naježil se Sachs. „Nenajdete ho. Nelze. V cestě stojí obří překážka jménem Privex. Privex maskuje vaši IP adresu vlastní IP adresou. Za ni není vidět. Vstup přísně zakázán.“

„Ale no tak, Andrea mi říkala, co všechno dokážete,“ podkuřoval mu. „Určitě něco vymyslíte.“

„Ještě jste mi neřekl, kde je.“ Stopa nervozity vstoupila do Sachsova hlasu.

Belknap se k němu naklonil. „Zrovna jste se mi chystal vysvětlit, jak vyzrajete na Privex.“

„Mám vám říct, že víly nejsou jen v pohádkách a na Štědrý den k vám sestoupí komínem Santa Claus? Třeba je to vážně pravda. Teda, velice bych pochyboval, ale nejsem o tom absolutně, skálopevně a stoprocentně přesvědčen. Na světě je málo věcí, o kterých jsem absolutně, skálopevně a stoprocentně přesvědčen. Tohle je jedna z nich. Privex už odeslal miliony a miliony zpráv, ale ještě nikomu se nepodařilo překonat jeho zabezpečení. Nikdy. Ani jednou. Kdyby jo, věděl bych to. A pokušela se o to řada lidí. Monitorovali provoz s použitím špičkových statistických metod, nasadili nejlepší algoritmy. Všechno bylo na prd. Privex vaši zprávu rozmixuje a smíchá, takže je statisticky nerozlišitelná od ostatních. Má naprogramovanou rotaci IP, tunelovací služby a prvotřídní servery. Kristepane, vždyť ho využívají i vlády různých zemí. Ty by nic neriskovaly.“

Belknap hodnou chvíli mlčel. Nedokázal postihnout všechny detaily Sachsova vysvětlení. A přece se kdesi v hloubi jeho mysli zableskl nápad, jako duhová rybka v podmořské jeskyni. „Říkáte, že Privex sídlí v Dominikánské republice.“

„Ty servery, jo.“

„Nedá se napadnout.“

„Ne.“

„Fajn,“ ucedil Belknap po další dlouhé pauze. „Tak se do něj nabouráme.“

„Vy mě vůbec neposloucháte. Před chvíli jsem se vám snažil vysvětlit, že tady napadení, nabourání ani obchvatné manévry nepomůžou. Zabezpečení Privexu ještě nikdo nepřekonal. Je to virtuální pevnost.“

„A právě proto se musíme proplížit dovnitř.“

„Jak říkám…“

„Ale já mluvím o konkrétním domě.“ Sachs se zatvářil zmateně. „To nechápu.“ Belknapa to příliš nepřekvapilo. Každý z nich totiž žil v úplně jiném světě. Belknap obýval říši skutečných předmětů, kdežto Sachs se pohyboval v elektronickém víru plném jedniček a nul: byl to svět virtuálních sil a věcí. Aby však našli Andreu Bancroftovou, museli spojit síly. „Privex je možná virtuální pevnost,“ řekl agent. „A svatojánský chleba je virtuální čokoláda. Ale někde v Dominikánské republice stojí bunkr s hromadou roztočených magnetických disků, je to tak?“

„No jasně.“

„Tak jo.“

„Jestli si myslíte, že už tam na vás čekají, tak jste na omylu.“

„Slyšel jste někdy o vloupání?“

„No jasně. To dělají hackeři. Prolomí firewally, odemknou virtuální zámky, vyslídí přístupové kódy a instalují digitální sledovací systémy. Děje se to ve všech internetových kavárnách.“

„Na co si to hrajete?“ Belknap se musel hodně držet, aby nepraštil do rozviklaného stolku s laminátovou deskou.

„Vzhledem k tomu, že jsem vystudoval Techniku v Massachussetts s červeným diplomem a pořád dělám podělanýho programátora ve fondu Coventry, by asi řada lidí řekla, že si na nic nehraju,“ zavrčel Sachs.

„Zkuste si představit, že vás někdo doveze do té drsné ostrovní země, přímo do budovy Privexu. Našla by se tam na serverech nebo v pamětích úplná kopie toho mailu?“

„Záleží na tom, kdy zpráva odešla,“ vysvětlil mu Sachs. „Soubory starší než sedmdesát dva hodin se automaticky mažou. Po tu stanovenou dobu Privex uchovává kopii originálu kvůli zpracování odpovědí. Nejspíš pracuje s pamětí o síle mnoha terabytů.“

Belknap se opřel. „Jak tak na vás koukám, Walte, vypadáte trochu pobledle. Trocha sluníčka by vám neuškodila. Asi moc vysedáváte u počítačových her, kde za každého zastřeleného nepřítele získáte život navíc.“

„Bez tréninku nemůžete být dobrý,“ připustil Walt.

„Slunečný Karibik vás volá,“ pokračoval Belknap.

„Jste cvok, jestli si jen na minutu myslíte, že bych se nechal uvrtat do něčeho takového. Kolik amerických i mezinárodních zákonů chcete porušit? Dokážete to vůbec spočítat, vojíne?“

„Vy byste nechtěl prožít něco, o čem byste pak mohl vyprávět vnoučatům?“ Belknap po něm šlehl lstivým pohledem. Lidi typu Waltera Sachse dobře znal, a tak věděl, že protesty částečně adresuje sám sobě. „V kanceláři na vás čekají tabulky s chybnými chlívečky, které musíte opravit. Dál se pilně snažte, Walte, a brzy si vysloužíte nárok na bezplatnou zubní prohlídku. Proč byste pomáhal zachránit svět, když si můžete nechat spravit zuby?“

„Vsadím se, že na Dominiku ani nelétají žádné přímé spoje.“ Walt se zarazil. „Ale proč se o tom s váma bavím? Tohle je šílenost. Díky, nemám zájem.“ Zadíval se na poslední šedohnědý dezert, který přežil na keramickém talíři, a ponořil prst do písčitých zbytků ostatních. „Bude to… riskantní?“

„Řekněte upřímně, Walte,“ vyzval ho agent. „Doufáte, že odpovím ne, nebo že odpovím ano?“

„Je úplně fuk, co odpovíte,“ zakabonil se technik, „protože já to neudělám. Ani mě nenapadne.“

„To je ale škoda. Protože já potřebuju najít osobu, která poslala ten mail.“

„A proč?“

„Z mnoha důvodů.“ Belknap probodl technika pohledem a učinil rozhodnutí. „Jeden vám povím,“ dodal pokud možno vyrovnaným hlasem. „Když jsem vám tvrdil, že Andrea se má dobře, tak jsem lhal.“

„Co tím chcete říct?“

„Vůbec se nemá dobře. Unesli ji. A tohle je asi jediná cesta, jak ji z toho dostat.“ Ta informace mohla počítačového mága buď nadobro odradit, nebo naopak získat. Hoď kostkou, jinak nejsi ve hře.

„Ježíšikriste.“ Nefalšovaná starost se svářila se strachem a pudem sebezáchovy. Jeho zarudlé oči zčervenaly ještě víc. „Takže vy to všechno myslíte vážně?“

„Walte, můžete si svobodně vybrat. Já řeknu jen to, že vás potřebuje.“

„Tak o čem se tu bavíme? Vy to vyřešíte, přivedete Andreu zpátky a všechno dobře skončí?“ Roztřesenými prsty zvedl svatojánský chléb a pak ho vrátil na talíř.

„To se všechno uvidí,“ odtušil Belknap. „Jdete do toho se mnou, nebo ne?“

* * *

Roland McGruder bydlel v pátém patře bez výtahu na Západní čtyřicáté čtvrté ulici v New Yokru. Zdejší čtvrti se kdysi přezdívalo „Ďáblova kuchyně“, než realitní makléři usoudili, že „Clinton“ bude s ohledem na prodej výhodnější. Byt přetékal nepořádkem, jako by na počest místnostem v divadelním zákulisí, kde majitel provozoval své řemeslo. Návrhářem dekorací by asi být nemohl, jak se často omlouval přátelům.

Pýchou jeho příbytku byla cena Tony za nejlepší masku pro divadelní představení, která visela na stěně. Nedaleko od ní, na stojánku na stole, se skvěla podepsaná fotografie Nory Norwoodové, nejlepší zpěvačky – alespoň podle jeho názoru – od dob Ethel Mermanová. Drahému Rolandovi, napsala svým rozmáchlým kulatým písmem, díky němuž vypadám tak, jak se cítím. S nehynoucí vděčností! Fotka od Elaine Stritchové obsahovala podobně přemrštěné věnování. Byla to jedna z okřídlených vět, jež se tradovala mezi staršími umělkyněmi: Seznam se s uměleckým maskérem a vždycky budeš vypadat dobře. Jejich mladší kolegyně se však někdy chovaly nemožně: byly panovačné, studené a dokonce hrubé. Jednaly s Rolandem jako s nějakou onucí! Právě proto se nakonec rozhodl od filmu odejít.

Není nad stav komediantský, jak se zpívalo v jedné staré písni. Roland však teď pracoval s úplně jinými lidmi, kteří s komedianty neměli nic společného. Nedávali mu obrázky s autogramem. To on se jim naopak musel podepisovat na výhružná prohlášení o mlčenlivosti. Ale svou vděčnost mu vyjadřovali jinak, v neposlední řadě penězi, jež byly velice slušné na tu trochu času, kterou od něj žádali. Začalo to už před lety, když ho požádali, aby dal školení tajným agentům a vysvětlil jim základy převleků. Třebaže byl Roland diskrétní, zvěsti o jeho schopnostech se ve zpravodajské komunitě brzy rozkřikly. Každou chvíli u jeho dveří zazvonil nečekaný host se zvláštními požadavky a naditou obálkou. Pár z nich se občas vracelo.

Jako chlapík, jemuž pomáhal nyní. Sto osmdesát centimetrů, pravidelné rysy, šedé oči. Pro Rolanda v podstatě prázdná tabule.

„Můžu vám z vosku udělat zubní násadu, která přilehne k horní dásni,“ vysvětlil mu Roland. „U šviháka jako vy je to velká škoda. Ale spolehněte se, že to dramaticky změní rysy obličeje. Co byste řekl modrým očím?“

Muž mu ukázal pas na jméno Henry Giles, podle kterého měl držitel dokladu hnědé oči. „Držte se toho,“ požádal ho.

„Tak dobře, budou hnědé, nic proti. Kolem očí vás můžu natřít šikovnou latexovou vodičkou, která svraští kůži. Vypadá to přirozeně a člověk pak působí starší. Taky bych zapracoval na koutcích úst. Nos by se dal maličko zvětšit. Nejde vám přece o to, aby lidi tleskali vašemu maskérovi, no nemám pravdu?“

„Jde mi o to, aby o mě nikdo ani nezavadil pohledem,“ utrousil host.

„Pak bych doporučoval nevystavovat pleť slunci,“ upozornil ho Roland. „Přípravky, které vypadají stejně dobře za každého osvětlení, se těžko shánějí.“ Zkoumavě se zadíval na mužovu tvář. „Dám vám i čelistní aparát. Ortodontický vosk se snadno tvaruje, ale nečekejte, že všechno bude jako dřív. Při mluvení si musíte dávat pozor.“

„To dělám vždycky.“

„Ve vašem oboru to jinak nejde, že?“

Jeho host mrkl. „Jste fajn chlap, McGrudere. Musím vám poděkovat, a ne poprvé.“

„Ale to není třeba. Vždyť dělám jen to, za co mě platíte.“ Spokojeně se usmál. „Říká se, že štěstí znamená, když člověk musí dělat to, co chce. Nebo když chce dělat to, co musí? Já si to snad nikdy nezapamatuju. Jsem hlava děravá.“ Vložil do mikrovlnné trouby dva bochánky ortodontického vosku. „Za chviličku to bude.“

„Ještě jednou díky. Vážně.“

„Jak říkám, dělám to, za co mě platíte.“

Když po hodině návštěva odešla, McGruder si nalil brusinkovou vodku a udělal ještě jednu věc, za niž byl placen. Vytočil číslo telefonu, které zazvonil kdesi v hlavním městě Washingtonu. Poznal hlas muže, který jej zvedl.

„Měl jsem vám oznámit, jestli se ten panáček objeví.“ Roland si dlouze usrkl alkoholu. „Tak dobře poslouchejte: právě jsem s ním skončil. Co by vás zajímalo?“

26

Jemný šramot. Stejný strážný jako předtím otvíral těžké dveře, jednu ruku na klice, druhou v zámku. Andrea Bancroftová se postavila k protější stěně dřív, než to dostala rozkazem. Bachař však tentokrát nepřišel sám. Do cely za ním vstoupil jiný muž, vyšší, hubenější a starší. Vyměnili si pár tlumených slov a strážný se odebral za dveře.

Neznámý udělal pár kroků směrem k Andree a změřil si ji od hlavy k patě. Přes svou výšku se pohyboval plavně jako kočka. Byl elegantní, snad až příliš, a jeho šedozelené oči ji probodávaly palčivým pohledem.

„Dva mrtví v archivu v Rosendale,“ vyštěkl na ni. „Byla jste tam. Co se stalo?“

„To snad víte, ne?“ odpověděla.

„Co jste jim udělala?“ Jeho hlas byl zvučný, ale monotónní. Už se na ni nedíval. „Potřebujeme to vědět.“

„Povězte mi, kde jsem,“ odtušila Andrea. „Tak sakra,…“

Oči vysokého muže přejely po stěnách cely, jako by něco hledaly. „Proč jste letěla na Kypr?“ zeptal se. Andrea však měla podivný pocit, že ta otázka snad ani nesměřuje na ni. „Už nemusíte dělat tajnosti.“ Náhle obrátil umělou deku na jejím lůžku a prsty důkladně prohmatal vnější švy.

„Co to má…“

Muž se k ní starostlivě otočil a krátce si přiložil prsty ke rtům. Bylo to výmluvné gesto. „Jestli jim chcete odmítat spolupráci,“ řekl jako stroj, „nebudou mít důvod vás držet naživu. Druhou šanci většinou nedávají. Ve vlastním zájmu byste měla jít s pravdou ven.“

Takže se skutečně neobracel k ní. Dovolával se vzdálených posluchačů.

Jeho dlouhé prsty náhle brnkly o lanko důmyslně ukryté pod plátnem na okraji přikrývky. Několikrát silně škubl a vytáhl téměř metr tenkého stříbřitého drátu zakončeného malým okrouhlým přístrojem, který byl všitý do jednoho z rohů „deky sebevrahů“.

„Teď se posaďte a začněte mluvit,“ obořil se na ni. „Jestli budete lhát, poznám to. Vím o vás tolik, že byste se asi divila.“

Zmáčkl černou plastovou kuličku, až to luplo.

Pak se otočil k Andree a tichým naléhavým hlasem řekl: „Nemáme moc času. Až se nahrávání přeruší, budou si myslet, že je to porucha. Ale někdo si možná problému brzy všimne.“

„Kdo jste?“

Muž se na ni podíval s tváří staženou strachem. „Vězeň jako vy.“

„Nerozumím.“

„Řekl jsem jim, že vás dokážu přesvědčit. Že znám vaše slabiny a vím, jak vás přitlačit. Jen díky tomu nás k sobě pustili.“

„Ale proč…“

„Nejspíš proto, kdo jste a kdo jsem já. Jedna věc nás spojuje.“ Zatvářil se ztrápeně. „Víte, Todd je můj přítel.“

Andrea vytřeštila oči. „Panebože. Vy jste Jared Rinehart!“

WASHINGTON, D. C.

Will Garrison se ve své kanceláři chvíli jen tiše mračil. Na monitoru mu předtím bliklo upozornění vnitřní sítě Konzulárních operací. Hned poté přišlo potvrzení. Jméno, které jim sdělil spolupracovník v New Yorku, bylo přidáno na seznam hledaných osob a nyní jej systém odhalil. Jistý „Henry Giles“ vyrazil do akce. Určitě sis myslel, že po něm nepůjdeme, Toddíku.

Jenže Gareth Drucker nepochopitelně váhal, když za ním Garrison přišel s tou novinou. Jeho oči ukryté za obdélníkovými brýlemi bez obruby byly kalné a vyhýbavé. Stál v odpoledním světle pronikajícím žaluziemi a nechtěl se na Garrisona ani podívat.

„Žene se na nás bouře sraček, Wille,“ vzdychl Drucker hlasitě, „a já ani nevím, čí sračky to jsou.“

„V takových chvílích přece nemůžeme jen tak sedět,“ vybuchl Garrison. „Je potřeba zasáhnout, a to hned.“

„Zpropadená Kirkova komise,“ ulevil si Drucker. „Já už mám koule na kaši kvůli tomu průšvihu v Hartově budově. Někdy je lepší se stáhnout. Instinkt mi říká, že jestli se nám podělá ještě jedna operace, tak se budeme rok smažit u nepříjemných výslechů.“

„Vy snad nevyšlete další záchrannou skupinu?“

„Musím si to ještě rozmyslet. Oakeshott tvrdí, že Kirkovi hoši nad tím naším darebákem drží ochrannou ruku. Zaslechl to v kuloárech a on má obvykle dobré informace. Můžeš si s ním promluvit.“

„Na Oakeshotta seru,“ rozčílil se Garrison. „Proč to Kirk dělá? Znamená to, že na něj Castor něco ví? Anebo mu práská?“

Ředitel operací našpulil rty. „Těžko říct. Ale jestli vyšetřovatele přesvědčil o tom, že je donašeč, a my ho teď skřípneme, jak to asi bude vypadat?“

„Jak to bude vypadat? Jak bude vypadat, když necháme šílence běhat po světě a páchat boží dopuštění? Je nebezpečný, to víš stejně dobře jako já. Četl jsi interní zprávu z Larnaky. Ten hajzl zavraždil významného obchodníka. Člověka, který nám nejednou posloužil jako důvěrný informátor. Belknap se utrhl ze řetězu. Vztek a stihomam ho dohnaly až k nepříčetnosti. Znamená riziko pro každého, koho potká. Ruthie Robbinsová je čtyři dny mrtvá!“

„Ale vyšetřovatelé tvrdí, že Castor ji nezabil. Byla zastřelena ze zálohy a on přece není odstřelovač. Případ Larnaka je složitější, než jsme si mysleli. Navíc se vyrojila řada otazníků kolem Polluxe. Možná se dočkáme překvapení. V jeho minulosti je pár černých děr a my nevíme, co se v nich skrývá. Ale vsadil bych se, že to nebude jen hrstka golfových míčků.“

„Blbost. Ta smečka voříšků dělá akorát zmatky. Honí se za trusem houpacího koně. Můžu ti říct, že Castorův kult už mi pěkně leze krkem. Ti kluci mají v hlavách nasráno. Odmítají vidět, co mají přímo před nosem, a pořád hledají jiné vysvětlení. Jako Gomez. Měl by dostat padáka nebo jít sloužit někam do Moldávie.“

„Myslíš mladšího analytika Gomese? Vznášel otázky, to je fakt. Ale věř mi, že není sám. Něco tady nehraje.“

„Já se nehádám. Něco tady vážně nehraje.“ A nebude, dokud nezjednám pořádek.

Když Garrison vyšel na chodbu, poněkud vychladl a cestou strčil hlavu do kanceláře jednoho z níže postavených zaměstnanců operačního ředitelství.

Podsaditý muž s hnědými vlasy, tupými rysy a odulou tváří se k němu otočil v křesle. Jmenoval se O’Brien a v počátcích kariéry býval Garrisonovým chráněncem. Jeho stolu posetému rodinnými fotografiemi vévodil neschválený kapesní počítač v kolébce. O’Brien sice nepatřil ke špičce, ale Garrisonovým potřebám plně vyhovoval.

„Děje se něco, Wille?“

„Co děti, Danny?“ Odmlčel se a lovil v paměti jejich jména. „Vede se Beth a Lane dobře?“

„Jasně, Wille. Co bys rád?“

„Potřebuju letadlo.“

„Tak si o něj zažádej.“

„Potřebuju, abys to udělal ty. Je to utajená akce.“

„Nechceš svůj podpis na schvalovacích papírech.“

„Přesně tak.“

O’Brien těžce polkl. „A co když z toho budu mít malér?“

„Nemusíš se bát.“

„Jak říkají právníci: To není odpověď.“

„Slovíčkaření není namístě. Čas už běží.“

„Jde o součást pátrání po Castorovi?“

O’Brien sice byl poněkud pomalý, nikoli však hloupý. „Víš, Danny,“ odvětil Garrison klidným tónem, „zkoušeli jsme to s oddílem, ale nedopadlo to dobře. Tentokrát na to půjdeme jinak. Vyšleme jediného prvotřídního agenta, jako jediný dobře mířený šíp.“

„Koho?“ otázal se 0’Brien. „Kdo poletí?“

Garrisonovy prošívané tváře se roztáhly do upjatého úsměvu. „Já.“

Nebyla to pro něj jen z nouze ctnost. Garrison po důkladné úvaze dospěl k názoru, že má skutečně větší šanci dopadnout Belknapa sám. Vícečlennou skupinu mohl zkušený agent snadno odhalit, navíc hrozily potíže s koordinací. Ostatně, Garrison si vzpomínal na případ, kdy právě Belknap chytil odpadlíka na vlastní pěst, jelikož věděl, že příjezd týmu by „vyplašil zajíce“. Druckerova zdráhavost se mu mohla hodit.

„Ty?“ O’Brien vykulil oči. „Můžu se na něco zeptat, Wille? Svého času jsi byl v terénu jednička – to každý ví. Ale dneska jsi skoro až na vrcholu pyramidy. Nemůžeš to dát někomu rozkazem? K čemu je člověku vysoká hodnost, když nemůže zůstat hezky v teple kanceláře?“

Garrison jen zabručel. „Znáš to: co si člověk neudělá sám, to nemá.“

„Lidi jako ty už dneska nejsou,“ potřásl O’Brien hlavou. „Máš pravdu, asi ses rozhodl správně. A máš,… co je potřeba?“

Garrison kývl.

„Potřebuješ něco zařídit, nebo se o to postaráš sám?“

„Voják se vždycky balí sám, Danny.“

„Mluvíš, jako bys šel do války.“

„Jdu ji vyhrát, Danny.“

Nedávno byli ve Washingtonu blízko cíle, velice blízko, a kdyby se akce účastnil Garrison osobně, už ho měli. Castor byl sice mazaný lump, na Garrisona si však nikdy nepřišel. Garrison pracoval v oboru dost dlouho na to, aby prohlédl každý zatracený trik, úskok a lest, jež kdy kdo vymyslel. Člověka Belknapova typu nebylo možné přivést zpátky, neboli „zachránit“. To by znamenalo koledovat si o další malér. Existoval jediný způsob, jak mu zabránit v páchání dalších škod: kulka do mozku. Napsat KONEC, ne POKRAČOVÁNÍ PŘÍŠTĚ. Ten příběh zkrátka musel skončit. Žádné zbytečné natahování. Žádné mlácení prázdné slámy. Jen válka.

„Kam?“

„Na Dominiku. To je kousek jižně od Guadeloupe. Do hodiny musím být ve vzduchu. Hod sebou, chlape.“

„Dominikánská republika. A co se tam děje?“ O’Brien už sahal po telefonu.

„Já nevím,“ zamumlal si Garrison pod vousy. „Ale dovedu si to představit.“

* * *

Jared Rinehart si k ní přisedl. „Rád bych vám toho tolik vysvětlil.“

„Kde to jsme?“

„Řekl bych, že na severu státu New Yorku. Někde v Zapadákově. Ale je odsud blízko do Montrealu i do New Yorku.“

„Pořád mám dojem, že je to všechno jen zlý sen a já se z něj probudím.“

„Částečně máte pravdu,“ odpověděl Rinehart. „Zlý sen to každopádně je. Poslyšte, tlačí nás čas. Musíme si promluvit o Genesisovi. Todd byl na stopě, že?“

Andrea přikývla.

„Potřebuju vědět, co přesně zjistil. Kde by podle něj Genesis mohl být?“

Těžce polkla a snažila se uvažovat. „Vím, že si domluvil schůzku se senátorem Kirkem, a dál si už nevzpomínám.“

„Ano, to víme. Ale musel mít nějaké tušení, podezření, pocity. Prosím vás, Andreo, je to důležité. Určitě vám něco řekl.“

„Obracel kameny. Procházel možnosti. Dokonce ho napadlo, jestli Genesis nejste vy.“

Rinehart se zatvářil zaskočeně, snad až dotčeně.

„Nebo Paul Bancroft, nebo – ale nejspíš věděl, že to není nikdo z těch, kdo se nabízeli. Dospěl k názoru, že je to někdo úplně jiný.“

„To mi moc nepomůže. Musíte zapátrat v paměti. Věřil vám přece, nebo ne?“

„Důvěra byla vzájemná.“

„Tak vám něco prozradit musel.“

„Myslíte si, že to věděl a snažil se to utajit? Ale tak to vůbec nebylo.“ Andrea probodla Rineharta pohledem a hluboko v útrobách ucítila podivné šimrání. „Jinak by nešel za tím senátorem.“

Ano, to víme.

Kdo byli ti „oni“ a jak to věděli? „Jarede, promiňte, ale něčemu nerozumím.“

„Každou chvíli pro náš můžou přijít,“ pokáral ji. „Soustřeďte se.“

„Jsme Genesisovi rukojmí?“

„Cože?“

„O Genesise se zajímá ještě někdo jiný, viďte? A vy mu pomáháte.“

„Zešílela jste?“

Ano, to víme.

„Nebo se snažíte zjistit, kdo vám je v patách? Odborně se tomu, tuším, říká ‚vyhodnocení rizik‘.“

Náhle se po něm ohnala, Rinehart ji však pevně chytil za zápěstí a shodil na podlahu. Po tvrdém dopadu se pomalu sbírala.

Stál před ní a měřil si ji ostrým pohledem. Předstíraný strach se vytratil z jeho tváře. Nahradilo jej pohrdání.

„Jste krásná,“ pronesl nakonec. „Omlouvám se za nelichotivé osvětlení.“

„Zrovna tohle mě teď moc netíží.“

Úsměv šelmy. „Máte pravdu.“ Připomínal jí postavu z obrazu Pontorma nebo nějakého florentského mistra ze šestnáctého století. Vytáhlou, ale ukrývající netušenou sílu. „Všichni musíme hrát svou roli. A ta vaše je klíčová.“ Měla pocit, jako by z ní svým magnetizujícím pohledem vysával duši.

„Posaďte se, prosím.“ Ukázal na lůžko. „Abych předešel nějakým unáhlenostem, rád bych vám připomněl, že jsem profesionál.“ Otevřel dlaň jako kouzelník a odhalil drobnou kovovou jehličku. „Kdybych chtěl, mohl bych vám ji zapíchnout do krku, mezi druhý a třetí krční obratel. V mžiku. Je to věc Fingerspithgefuhl, jak by řekli Němci. Nenechte se zmást tím, že nemám na opasku moc věcí. Není třeba.“ Jeho oči se změnily v paprsky čiré zloby. Pak zamžikal a po tváři se mu znovu rozhostil klamně zdvořilý výraz.

„Dostal jste mě, všechna čest.“

„Za pokus to stálo. Pomáhala jste Toddovi.“ Usmál se typicky úskočným úsměvem: samé zuby, žádné teplo. „Vždycky měl slabost pro chytré ženské. Ale je jasné, že se od vás nic podstatného nedozvíme. Ani mě to nepřekvapuje.“

„To je pro vás Todd taková hrozba? A já taky?“

„Obecně bych řekl, že my na hrozby nereagujeme. My hrozby používáme. A pak je plníme. Dneska víc než dřív. Ansárího organizace patří mezi největší na světě a teď je naše. Nikos Stavros byl významnou figurou v pašování zbraní a my teď ovládáme i Stavrosovu námořní. A deset dalších obchodníků se zbraněmi a municí. Je mi známo, že o obchodu něco víte. Ve světě podnikových financí se tomu říká skupování.“

„Účelem je získat množství menších firem ve stejné produktové kategorii a vytvořit dominantního hráče na trhu. O tom vážně něco vím. Náš fond se na několika podobných akcích podílel.“

„Nikdo si nedokázal představit, že by se to dalo uskutečnit v paralelní ekonomice, na takzvaném černém trhu. My jsme dokázali, že to jde. Což samozřejmě znamená, že se z nás stane ještě mocnější síla než dosud.“

„Z vás? Koho tím myslíte?“

„Řekl bych, že to víte.“

„Théta.“

„Jmenovala jste základní krystalku.“ Další neveselý úsměv. „Už chápete, co se z nás brzy stane?“

„Pochopila jsem, že ovlivňujete volby po celém světě.“

„To je jen vedlejší činnost. Férové volby se stejně konají jen na pár místech. Ve většině světa zbraň vítězí nad volební urnou. Proto jsme zvolili tento postup. A teď můžeme účinně dávkovat revoluční násilí. Protistátní síly nemůžou sehnat zbraně jinak než přes nás. Dokážeme zajistit stabilitu režimů, které by jinak dávno padly, a naopak destabilizovat režimy, které by se jinak držely u moci příliš dlouho. Což znamená, že přecházíme do zcela nové fáze činnosti. Působíme totiž nad úrovní národních států. Brzy se jasně ukáže, co jsme vybudovali – v podstatě naši vlastní Ligu národů.“

Andrea se zahleděla do jasných odhodlaných očí vysokého muže. „Ale proč? Co je váš cíl?“

„Nehrajte hloupou, Andreo. Myslím, že to moc dobře víte.“

„Vím, že jste Genesis. To mi došlo. Proto jste chtěl vědět, jestli vás Todd dokáže vypátrat.“

Šedozelené oči Jareda Rineharta se rozšířily. „Vy si opravdu myslíte, že jsem Genesis? To ne, Andreo. Kdepak.“ Mluvil hlasitěji, rozčileně. „Genesis je čistě negativní síla. Umí jen ničit, nic víc.“

Snažila se rozluštit, co se za tou odpovědí skrývá, až jí vřelo v hlavě. Genesis. Váš nepřítel. Po dlouhé chvíli tiše, téměř důvěrně řekla: „Vy se ho bojíte.“

„Bojím se chaosu a destrukce. Jako všichni rozumní lidé. Genesis má pěšáky všude. Pořád verbuje další a další žoldnéře a komplice…“

„Vy se ho bojíte.“

„Ujišťuji vás, že zbabělec je Genesis. Proto ho nikdo nikdy nesmí spatřit.“

„Jak tedy najímá lidi? Jak vůbec může fungovat?“

„V informačním věku je to hračka. Genesis loví v takzvaně bezpečných diskuzních místnostech na internetu, kde vyhledává žoldáky, kteří komunikují jen po síti. Platby jim posílá na dálku, ale zároveň platí informátory, aby mu na ně elektronickou cestou donášeli. A protože nikdo neví, kdo všechno pro Genesise pracuje, rozmáhají se paranoidní představy. Je to docela šikovně vymyšlené.“ V Rinehartově hlase se mísila zášť s obdivem. „Genesis je pavouk sedící uprostřed pavučiny. Jedno z vláken se občas zaleskne ve slunci a my ho uvidíme. Ale svou tvář Genesis schovává. Nemá žádný pozitivní program, který by mohl světu nabídnout. Jen se nás snaží zničit, o víc mu nejde.“

„Protože chce zaujmout vaše místo?“

„Snad. Brzy se dozvíme víc, protože na případu pracuje to nejlepší, co máme.“ Chladně se pousmál. „Až bude po všem, na Genesise budeme vzpomínat jen jako na výmol v cestě.“

„A oč vám vlastně jde?“

„Jako byste to nevěděla. Váš bratranec říkal, že se učíte rychle. Dokonce měl představu, že byste mohla zaujmout důležitou úlohu v organizaci.“

„Paul Bancroft?“

„No jistě. To on vdechl skupině Théta život.“

Andrea cítila, jak se jí obrací žaludek. „A vy jí teď chcete vybavit vlastní armádou. Víte, jak hrozně to zní?“

„Hrozně? Zaráží mě, že jste se od bratrance naučila tak málo. Veškerá naše činnost je propočítaná tak, aby z ní mělo lidstvo co největší prospěch. V dnešním zkaženém světě je Théta zosobněním toho nejčistšího idealismu.“

Vybavila se jí věta, kterou Paul Bancroft citoval z Manilia, a bezděčně se zachvěla: Překroč hranice svého chápání a staň se pánem světa.

„Víte čemu nerozumím? Proč se spolu vůbec dál bavíme. Co tady ještě děláte?“

„Asi už jsem sentimentální hlupák. Ale chci vás poznat, než…“ Odvrátil pohled. „Zdá se, že vás Todd Belknap miluje, a tak jsem chtěl zjistit, co jste zač. Otevřeně a od srdce si s vámi promluvit, abyste věděla, že ke mně můžete být taky upřímná.“ Odmlčel se. „Možná mi to nebudete věřit, ale mně na Toddovi opravdu záleží, svým způsobem. Mám ho rád jako bratra.“

„Máte pravdu,“ utrousila Andrea. „Nevěřím vám.“

„Jako bratra. Uznávám, že v mém případě je to trochu problematické tvrzení, vzhledem k nepříjemnému faktu, že jsem vlastního bratra zabil. Představte si, byli jsme dvojčata. A víte co je nejhorší? Já si ani nevzpomínám, proč jsem to udělal. To víte, tehdy jsme byli ještě děti. Ale odbíháme od tématu.“

„Vy jste nemocný člověk,“ řekla Andrea rozechvěle. „Omyl, jsem jako rybička. Ale vím, co tím asi myslíte. Jsem… jiný než ostatní.“

„Kdyby Todd zjistil, co jste zač…“

„On znal jen moji verzi. Lidé jsou složití, Andreo. Přátelství s Belknapem jsem pečlivě pěstoval a bojoval o něj. Pravda, občas jsem musel potlačit věci, které ho rozptylovaly.“ Potlačit věci, kterého ho rozptylovaly.

„Držel jste ho v izolaci,“ hlesla Andrea. „V nejistotě. A když se k němu někdo přiblížil, když si k někomu vytvořil opravdový vztah, tak jste… ho zničil. A když prožíval smutek, ochotně jste ho utěšoval, že?“ Její hlas nabral na síle a prudkosti. „Myslel si, že jste jeho jediný opravdový přítel. Vy jste s ním přitom celou dobu jen manipuloval a vraždil jste ty, které miloval, abyste ho měl pořád v hrsti. Několikrát jste mu zachránil život, ale to bylo asi taky jen jako, co? Todd by pro vás udělal všechno. A dočkal se od vás jedině zrady.“

„Ale stejně mi na něm opravdu záleželo, Andreo,“ odvětil vysoký muž tiše. „Vždyť já ho obdivoval. Todd měl – má – unikátní schopnosti. Když se rozhodne někoho dopadnout, nic ho nezastaví.“

„A právě proto jste se na něj přisál. Vyprávěl mi tom, co se kdysi dávno stalo východním Berlíně. Zabil jste dvě mouchy jednou ranou?“

„Vy jste opravdu hlavička. Nedávno předtím jsem na tom místě náhodou naverboval Lugnera. Věděl jsem, že by se nám mohl hodit, a to se potvrdilo. Současně se začalo ukazovat, že mladý Belknap je v hledání lidí ještě lepší, než byl Lugner v mizera. Lugner měl jedinou šanci: přesvědčit Ohaře o tom, že lov byl úspěšný. Potřeboval oficiální zprávu o své smrti a my jsme to zaonačili tak, že ji získal.“

„Ale vy jste získal něco ještě lepšího. Ohařovu věrnost a oddanost. Pozitivní vlastnosti, kterých jste sprostě zneužil.“

S náznakem úsměvu na rtech přikývl. „Jsem racionální člověk. Chtěl jsem mít Toddův vzácný dar na své straně.“

„A pojistil jste si ho hned zkraje. Okamžitě jste poznal, že má schopnosti, které vám chybí. Schopnosti, kterých jste chtěl využít.“

„Má milá, vy si ve mně čtete jako v knížce.“

„Jo, o odporném vrahovi.“ Zaplavila ji žhnoucí vlna hnusu. „Jak se vůbec můžete podívat do zrcadla?“

„Nesuďte mě, Andreo.“ Rinehart se na hodnou chvíli odmlčel. „Je to zvláštní – bavím se tady s vámi o věcech, které jsem chtěl někdy vyložit Belknapovi. Myslím, že by mě nepochopil o nic víc než vy. Ale pokuste se o to, Andreo. Ne každá odlišnost je špatná. Před lety jsem zašel za jedním psychiatrem. Velice uznávaným. Seděl jsem u něj skoro celé odpoledne.“

„To mi k vám moc nejde.“

„Tehdy jsem byl mladík. Jak se říká, ještě jsem se hledal. Takže jsem zašel do té útulné ordinace ve West End Avenue na Manhattanu a vylil si srdce. Mluvil jsem s ním naprosto o všem. Trápila mě jedna moje vlastnost – no vlastně mi vadilo spíš to, že mě netrápila, a já věděl, že by měla. Řekl bych to asi takhle, Andreo: narodil jsem se bez mravního kompasu. Už jako dítě jsem si to uvědomoval. Samozřejmě ne hned. Přišel jsem na to časem asi tak, jako člověk zjistí, že je barvoslepý. Nedokáže rozeznat rozdíly, které ostatní vidí.“

„Jste zrůda.“

Rinehart na ni nedbal. „Vzpomínám si, jak naše labradorka jednou vrhla štěňata. Zdálo se mi, že by se o všechny nedokázala postarat, a tak jsem si jedno z nich půjčil na pokusy. Fascinovalo mě, co vylezlo, když člověk rozřízl břicho skalpelem. Žasnul jsem, že střeva vypadají jako žížaly a játra připomínají kuřecí játra, a tak jsem chtěl svůj objev ukázat bráškovi. Neprožíval jsem žádnou sadistickou rozkoš – byla v tom jen objektivní zvědavost. Jenže když můj bratr uviděl, co jsem udělal, podíval se na mě, jako bych byl hrozně znetvořený. Ano, jako na zrůdu. Ten jeho strach a hnus. Vůbec jsem tomu nerozuměl.“ Rinehartův hlas zněl naléhavě. „Pochopil jsem to, až když jsem vyrostl. Ale nikdy jsem to necítil. Jiní lidé v sobě měli soubor mravních vodítek, kterými se bezděčně řídili. Já ne. Všechno jsem se musel naučit, jako se člověk učí pravidla slušného chování, a jejich překročení pečlivě tajit. Jako třeba bratrovu smrt při údajné autonehodě. A právě schopnost ukrývat tuhle část mého nitra mě zřejmě nasměrovala do tajných služeb. Maskování a klam se staly mojí druhou přirozeností.“

Andree se udělalo nevolno. „A přiznal jste se tomu psychiatrovi?“

Rinehart přikývl. „Měl celkem pochopení. Nakonec řekl: ‚Náš čas bohužel vypršel.‘ Tak jsem ho pro jistotu uškrtil za stolem kravatou. Teď se ptám: Věděl jsem, že ho zabiju, už na začátku sezení? Myslím, že v skrytu duše ano, protože jsem si dával pozor, abych po sobě v ordinaci nezanechal otisky prstů. Schůzku jsem si sjednal pod cizím jménem a tak dále. A právě proto jsem s ním asi mluvil tak otevřeně, i když jsem si to tehdy neuvědomoval.“

„Stejně jako se mnou,“ vydechla Andrea. „Myslím, že si rozumíme.“ Rinehartův tón zněl kupodivu laskavě.

„A přesto mi tvrdíte, že vám jde o dobro. Že skupina Théta usiluje o blaho světa. Opravdu čekáte, že někdo bude brát vážně tvrzení psychopata?“

„Je to tak paradoxní?“ Rinehart se opíral o stěnu proti posteli. Tvářil se zaujatě, ale přitom jaksi vzdáleně. „Víte, doktor Bancroft mi změnil život. Rozumově jsem toužil zasvětit svůj život dobru. Chtěl jsem dělat, co je správné, ale měl jsem potíže to rozpoznat. Normální lidé se řídili pro mě tak složitou změtí různých ohledů, že jsem se v ní často vůbec nevyznal. Zoufale jsem potřeboval nějaké pevné vodítko. A pak jsem se seznámil s dílem Paula Bancrofta.“

Andrea jen zírala.

„Objevil jsem člověka s geniálně jednoduchým algoritmem – jasným, jednoznačným a objektivním měřítkem,“ pokračoval Rinehart. „Ukázal mi, že morálka skutečně není jen nějaká subjektivní schopnost vnímání. Že je to otázka maximalizace užitku. A že lidské pocity můžou být často na obtíž.“ Rinehartův hlas byl náhle vzrušený, jeho pohled upřený. „Ani nedokážu vypovědět, jak mě to nadchlo – zvlášť když jsem se pak s panem doktorem seznámil. Nikdy nezapomenu, co mi jednou řekl. ‚Srovnej se s někým, kdo odmítne stáhnout zaživa cizí lidi jen proto, že se mu už pouhá ta myšlenka příčí. Je to jen morálka hnusu. Pokud to však odmítneš ty, tak proto, že přemýšlíš o zásadách a principech. Eticky vzato, kdo dosáhl víc?‘ Děkoval jsem, že to řekl. Ale nejcennější byl přísný mravní systém, který vyhlásil. Výpočet štěstí.“

„Neříkejte.“

„Ta splašená tramvaj. Znáte, že? Stiskněte tlačítko a ona se odkloní, takže zabije jednu osobu namísto pěti.“

„Vzpomínám si,“ odtušila Andrea nevrle.

„A tak je to správné. Samozřejmě. Ale teď si představte, jak by řekl doktor Bancroft, že jste transplantační chirurg. Tím, že připravíte o život jednoho cizího člověka a použijete jeho orgány, můžete zachránit život pěti pacientům. Jaký je v těch dvou situacích rozdíl, čistě logicky? No vůbec žádný. Vůbec žádný, Andreo.“

„Spíš ho nevidíte.“

„Má to průzračně jasnou logiku. A když si ji osvojíte, všechno se změní. Staré předsudky jdou stranou. Doktor Bancroft je největší a nejušlechtilejší myslitel, jakého jsem kdy potkal. Díky jeho filozofii jsem mohl konečně zasvětit život dobru. Dal mi algoritmus, který bohatě nahradil tu chybějící věc. Ukázal, že mravní volby se mají řídit rozumem, ne citem. Dělat správné věci není vždycky snadné – pro nikoho. Stojí to hodně úsilí a práce. A Todd vám měl prozradit, že já jsem na práci das.“

„Paul říkal…“ Andree se zlomil hlas. „Říkal, že záleží na každém životě. Ale co já? Co sakra já?“

„No tak, Andreo. Vzhledem ke všemu, co víte o naší činnosti, samozřejmě musíme podniknout příslušná opatření. Ale vaše smrt bude stejně přínosná jako život.“ Rinehart se téměř rozněžnil.

„Moje smrt,“ zopakovala tupě.

„My všichni na této zelené planetě Zemi sedíme v čekárně na smrt,“ pravil Rinehart. „To přece víte. Lidé mluví o zabíjení, jako by šlo o nějakou mystickou hrůzu, ale přitom je to v podstatě jen otázka plánování.“

„Otázka plánování.“

„Když už o tom mluvíme, máte krevní skupinu nula, že?“

Omámeně přikývla.

„Výborně,“ odvětil Rinehart. „Univerzální dárkyně. Prodělala jste žloutenku, AIDS, syfilis, malárii, papillomu nebo jinou nemoc přenášenou krví?“ Jeho baziliščí oči se do ní zavrtaly.

„Ne,“ zašeptala.

„Doufám, že jíte. Je to důležité kvůli udržení hladiny železa a podobně. Asi víte, proč nedostáváte sedativa – nechceme, aby vaše orgány zbytečně nasákly tišícími prostředky. To by pro příjemce nebylo dobré. Vidím před sebou mladou ženu ve vynikající kondici. Z vašich zdrojů by se dalo zachránit minimálně pět lidských životů. Kromě krve lze použít játra, srdce, obě ledviny, obě rohovky, slinivku, dvě krásné plíce a určitě i celou řadu cévních štěpů. Jsem moc rád, že nekouříte.“

Pak už to Andrea nevydržela. Předklonila se a začala zvracet.

„Dávejte na sebe pozor,“ prohodil Rinehart, když se obrátil k odchodu.

„Vy si dávejte pozor, zvrhlíku,“ zasípala Andrea. Jedině vztek jí bránil, aby se úplně nezhroutila. „Neříkal jste, že když Todd Belknap chce někoho najít, nic ho nezastaví?“

„Ano, přesně tak.“ Rinehart se usmál a zaklepal na dveře obložené ocelí. „Na to právě spoléhám.“

27

Dominikánská republika, zvrásněný ovál země ležící mezi ostrovy Martinik a Guadeloupe, bývala britskou kolonií, a tomu odpovídala i zdejší nevalná kuchyně. Měla však jiné přednosti. Patřila k poměrně novým daňovým rájům – zákon o mezinárodních obchodních společnostech č. 10 přijala teprve v roce 1996 – ale díky své diskrétnosti si rychle vybudovala dobrou pověst. Jako suverénní země nepodléhala americkým ani evropským předpisům a vyzrazení osobních údajů se tu považovalo za trestný čin, byť by měly kriminální charakter. Neexistovala žádná kontrola peněžních toků či dohled nad firmami, jež v oblasti působily. Padesát kilometrů dlouhý ostrov se pyšnil hustými lesy, údolími a vodopády, ale rovněž členitým pobřežím. Třebaže měl jen sedmdesát tisíc obyvatel, z nichž řada žila v hlavním městě Roseau, jeho elektrická i komunikační síť byla na neobvykle vysoké úrovni. Ekologové si často stěžovali na různé antény umístěné na vrcholcích hor v hlavních lesních rezervacích. Světelné ukazatele na moři zase obtěžovaly potápěče. Podobné znaky moderní doby podle nich narušovaly iluzi rajské zahrady.

Belknap si však žádné iluze nedělal. Ani neměl v úmyslu obdivovat tropickou nádheru zdejší přírody. Hned po příletu se s Waltem Sachsem vydali ke stavbě připomínající chatrč stojící asi tři sta metrů od Melville Hall, hlavního letiště. Křiklavý žlutý emblém ohlašoval, že je to Ostrovní půjčovna aut.

„Dobrý den, jmenuju se Henry Giles,“ představil se Belknap. „Objednal jsem si u vás vůz. Čtyřkolku.“ Už neměl v ústech vycpávky, ale dásně ho pořád bolely.

„Čtyřkolka je rozbitá, pane,“ pronesl muž za pultem zpěvavě. „Bourala vloni v lednu při karnevalu. Od tý doby pořádně nejezdila.“

„To je u vás normální, že rezervujete lidem nejezdící auta?“ zeptal se Sachs. Dlouhá cesta mu na náladě nepřidala.

„To bude asi ňákej omyl. Víte, občas bere telefony moje žena. A ta už není úplně zdravá od hurikánu v roce 1976.“ Belknap se na muže pozorně zadíval a uvědomil si, že je mnohem starší, než se zdálo na první pohled. Jeho hladce vyholená hlava se v tropickém horku leskla a dehtově černá pleť působila lepkavě.

„Tak co mi můžete nabídnout, příteli?“

„Mám tady mazdu. Dvojkolku, jak byste asi řekl, i když někdy vážně pochybuju, jestli ty dvě kola vůbec má.“

„Čím jezdíte vy?“

„Já, pane? Já jezdím v támhletom starým džípu.“ Prostřední slovo vyslovil spíš jako „támhlectom“.

„Kolik za něj?“

Muž zahvízdl na znamení nesouhlasu a přemýšlení: vtáhl vzduch mezírkou mezi předními zuby. „Ale to je moje kára.“

„Kolik za to, aby byla moje?“

Než mu majitel půjčovny podal klíčky od džípu, vymámil z něj dvě stě amerických dolarů.

„Kampak máte namířeno, pane?“ zeptal se chlap, když si zastrčil peníze do kapsy. „Co vám může náš ostrovní ráj nabídnout?“

Belknap pokrčil rameny. „Vždycky jsem chtěl vidět Vařící jezero.“ Vařící jezero – geotermální zvláštnost, následek zatopené fumaroly – patřilo ke známým atrakcím ostrova.

„Tak to máte kliku. Vždycky totiž nevře, víte? Třeba vloni většinou jen kouřilo, pane. Ale letos je pořádně vařící. Budete si muset dávat pozor.“

„Díky, vezmu si to k srdci.“

Cestou na jih směrem k Roseau se Waltova kyselá nálada pokud možno ještě zhoršila. „Ta vaše pitomá hra na vojáčky mě určitě zabije,“ fňukal. „Vy se aspoň můžete bránit.“

Belknap po něm šlehl pohledem, ale neodpověděl.

Větve plné ovoce – citronů, banánů a guav vykukujících mezi tlustými lesklými listy – šlehaly při jízdě do oken a džíp bez tlumičů vymetl každý výmol. Tak nádherně zelenou krajinu Belknap jaktěživ neviděl.

„Začínám mít dojem, že váš boot ROM hlásí nějakou chybu,“ durdil se Walt.

„V říši, odkud pocházíte, je to zřejmě urážka,“ odvětil Belknap mrzutě.

„Kam přesně to jedeme?“

„Do Údolí smutku,“ odtušil Belknap.

„To je vtip?“ nevěřil Walt.

„Podívejte se do mapy.“

„Není to vtip,“ vzdychl Sachs. Po desetihodinové cestě se oba cítili špinaví a unavení.

„Privex je v Roseau,“ řekl Walt důležitě.

„Omyl. To je jen poštovní přihrádka. Ve skutečnosti se nachází kousek nad vesnicí Morne Prosper.“

„Jak to víte?“

„Walte, kamaráde. Hledání je můj obor. Privex leží na závětrné straně hory, protože není závislý jen na množství optických vláken, ale má i řadu satelitních antén vysávajících z nebe signály internetu.“

„Ale jak…“

„Protože je potřeba doplňovat zásoby. Routery, servery, řadiče a přepínače – všechny součástky informačního systému – se musí čas od času vyměňovat. Nevydrží věčně.“

„Aha. Takže když firma EMC dodá díly ke Connectrixu, někdo je musí doručit na místo.“

„Ne EMC, ale Cisco. Používají něco, čemu se říká supervisor engine Catalyst 6500.“

„Ale jak…“

„… jsem věděl, že si ho objednali? Já to nevěděl. Tak jsem jim ho objednal sám. Obvolal jsem přední výrobce systémového vybavení s tím, že jsem z Dominikánské republiky, řekl jim číslo poštovní přihrádky a udělal objednávku aplikačních serverů a podobných věcí za půl milionu dolarů. U Ciska jsem uspěl. Když to zjednoduším, zjistil jsem, že si k dodávce do Dominikánské republiky najali jistou vrtulníkovou společnost. Tak jsem tam zavolal.“

„A zjistil jste polohu.“

„Když to zjednoduším,“ zopakoval Belknap.

„Neuvěřitelné.“

„Jak říkám, je to můj obor.“

„Takže kde je ten Privex?“

„Vysoko nad údolím Roseau.“

„Proto ten džíp,“ dovtípil se Walt. „Pojedeme do kopce.“

„Ne, půjdeme pěšky. Je to bezpečnější. Džíp by ve vesnici vzbudil zbytečnou pozornost a někdo by si nás všiml.“

„Něco mi říká, že let helikoptérou se nekoná. Ježkovy zraky. Tenhle zájezd neodpovídá reklamě.“

„Taky nejde o žádnou okružní jízdu,“ odsekl Belknap. „Je mi líto. Po návratu můžete požádat o vrácení peněz.“

„Kecy. Hele, budu v lepší náladě, až se najím a dám si sprchu.“

„To nemáme v programu,“ ujistil ho Belknap. „Na zastávky není čas.“

„To je vtip, že jo?“ zaúpěl Walt a prohrábl si hnědošedé vlasy. Šlehl po Belknapovi ještě otrávenějším pohledem, než u něj bylo obvyklé. „Ne,… to není vtip.“

O dvacet minut později Belknap zaparkoval džíp v porostu láhevníků měkkoostných, jejichž věčně zelené listy vůz dokonale zamaskovaly. „A teď půjdeme po svých.“ Jakmile vkročili na houbovitou zem, ovanul je horký a vlhký vzduch, jako by je někdo polil vědrem vody.

Belknap se znovu podíval na hodinky. Čas se krátil: Andrein život visel na vlásku. Genesis ji mohl každou chvíli zabít.

Pokud tak už neučinil.

Belknapovi se sevřel žaludek. Nemohl na tu možnost ani pomyslet. Potřeboval si udržet jasnou mysl.

Proč se jí Genesis vlastně zmocnil? Možná něco věděla, nějakou maličkost, o níž ani netušila, že je důležitá. Pak ho napadla snad trochu nadějnější myšlenka. Co když to byl důkaz zoufalství jeho záhadného protivníka? Jenže kde Andreu hledat? A co s ní měl Genesis v úmyslu? Belknap zaplašil hrůzné scénáře, jimiž se Genesis neblaze proslavil. Přinutil se vnímat jen přítomnost. Zvládnout příštích několik hodin bude hodně těžké.

Levá, pravá, levá, pravá.

Země byla místy podmáčená, jinde kluzká a blátivá, a sráz neustále nabýval na prudkosti. Ze sopečných průduchů prosakoval sirnatý pach. Přes pěšinu visely popínavé rostliny připomínající provazy. Nad jejich hlavami se tyčily do výše třicetimetrové gumovníky, jejichž propletené větve tvořily příkrov pohlcující většinu slunečního světla. Kráčeli se skloněnými hlavami. V jednom místě Walt vyjekl. Belknap se otočil a spatřil obrovskou žábu sedící na pahýlu porostlém kožešinou jasně zeleného mechu.

„Říká se jim ‚horské kuře‘,“ vysvětlil mu Belknap. „Je to lahůdka.“

„Jestli mi tohle někdy vrazí do sáčku v KFC, tak je dám k soudu.“ Ušli sotva třetinu cesty vzhůru a Walt už lapal po dechu. „Pořád nechápu, proč jsme nahoru nemohli vyjet autem,“ hudroval.

„To by nás už rovnou mohl ohlásit místní trubač. Říkal jsem vám přece, že se tam potřebujeme dostat nenápadně. Na silnici je určitě řada elektronických výstražných zařízení, podle kterých by krásně sledovali náš postup.“

Po dalších deseti minutách Sachs požádal o přestávku. Belknap souhlasil se třemi minutami, ale měl k tomu vlastní důvody. Posledních několik set metrů měl neodbytný pocit, že je někdo sleduje. S největší pravděpodobností šlo jen o šelestění lesní zvěře vyplašené jejich příchodem. Pokud by však z dálky zaznívaly lidské kroky, měl šanci je rozeznat líp, když se na pár minut zastavili.

Nic neslyšel – avšak to ho zcela neuklidnilo. Zkušený stopař by se s nimi snažil sladit tempo a také by se teď nehýbal. Ne, máš jen bujnou fantazii.

„Dávejte pozor na hady,“ varoval Belknap Sachse, když se znovu vydali na cestu.

„Vidím jen ještěrky a jepice,“ supěl Sachs. „A ještěrek je na ty jepice málo.“

„Výhoda pro ještěrky i pro jepice, když se nad tím zamyslíte.“

„Takže smůlu má jen člověk,“ láteřil technik. Po chvíli dodal: „Trochu jsem uvažoval o tom, co jste mi říkal o Genesisovi.“

„To jsem doufal.“

„Myslím o tom, jak ho nikdo neviděl a že komunikuje jen elektronicky, ať už je to on, ona nebo ono. Jako by proti nám stál avatar.“

„Avatar? To je něco indicky, ne?“

„Původně jo. Jako je Krišna avatarem Višny, dokonalá duše, která na sebe bere fyzickou podobu, aby mohla učit méně dokonalé duše. Ale dneska tím termínem počítačoví hráči označují svá virtuální alter ega.“

„Svá co?“

„Existují víceuživatelské hry a některé jsou neuvěřitelně komplikované. Do systému se může přihlásit kdokoli na celém světě a hrát po síti proti ostatním. Všichni si přitom vytvoří svoji online postavu, o kterou se starají. Je to vlastně jejich virtuální já.“

„Něco jako pseudonym?“

„To je jen začátek. Ty figury totiž můžou být strašně složité. Mají svoji minulost a pověst, které ovlivňují strategii jiných hráčů. Byl byste překvapen, jak promyšlené jsou dnešní počítačové hry.“

„Budu si to pamatovat,“ řekl Belknap. „Pro případ, že se ze mě někdy stane invalida upoutaný na lůžko. Jinak musím říct, že mi složitost normálního světa bohatě stačí.“

„Realita se přeceňuje,“ pravil Sachs zadýchaně.

„Možná. Ale když si nedáte pozor, tak vás sežehne.“

„Tím mi chcete naznačit, že máme po cestě Vařící jezero?“

„Leží kousek odsud,“ potvrdil Belknap. „Ale není to žádná legrace. Bylo tam už dost opařených, dokonce i mrtvých. Teplota může vylítnout hodně vysoko. Není to jako vana s horkou vodou.“

„A já se těšil, že se tam krásně zchladím,“ odtušil Sachs kysele.

Bylo už po půlnoci, když zaslechli větrnou zvonkohru a uvědomili se, že došli do vesnice. Z dálky uviděli peřej bílé vody, úzký vodopád vysoký téměř sto metrů. Zavanul k nim chlad. Posadili se na plochý pahrbek ve tvaru stolové hory. Velké satelitní antény, jež se třpytily v měsíčním svitu, připomínaly vázanou kytici z úplně jiné planety.

„Vybudovali si tady družicovou protizbraň,“ pronesl Sachs obdivně. „Virtuální soukromou síť. Mají to nejmodernější vybavení od firmy Hughes Network Systems.“

Samotná budova byla nízká stavba ze škvárových tvárnic a betonu natřená mdlou zelenou barvou, díky níž z dálky splývala s lesem. Zblízka však vypadala spíš jako čerpací stanice vztyčená na kopci. Asfaltové parkoviště lemované průmyslově šlechtěnými keříky, jež ve srovnání s okolní divokou vegetací působily neduživě. Elektrické a telefonní dráty stoupající vzhůru se sbíhaly do přístavku, kde se nepochybně skrýval transformátor. V zemi pod ním byl zřejmě zakopaný záložní naftový zdroj.

„Víte, jak to mají zabezpečené?“ Sachs nedokázal ustálit rozechvělý hlas.

„Udělal jsem si celkem dobrou představu,“ odpověděl Belknap.

„Elektrická ohrada?“

„V téhle džungli těžko. Je tady moc zvěře. Od vačice přes leguány až po divoké psy – to by nebyla bezpečnostní zábrana, ale spíš gril. Ze stejného důvodu se sem příliš nehodí ani alarm. Spouštěl by se třikrát za hodinu.“

„Takže co tady je? Střelec s puškou?“

„Ne. Lidé, kterým to místo patří, věří technice. Určitě tu budou mít supermoderní detektor pohybu nebo tak něco – a to by s nočním hlídačem nemohli. Noční hlídač se navíc může opít, usnout nebo vzít úplatek, což jasně hovoří pro technické řešení. Takhle oni uvažují.“

„Tak bych uvažoval i já,“ poznamenal Sachs. „Použil bych metodu ‚najdi a vymaž‘. Co s tím budeme dělat?“

„Vevnitř je horko a spousta citlivého zařízení. Tudíž tam musí být i silná chladicí soustava.“ Belknap ukázal na střechu, z níž vycházela jakási hliníková roura s postranní mříží. „Ten barák je prakticky bez oken. Podívejte. Hned vedle zadních dveří je kondenzační jednotka s větrákem, který dovnitř vhání studený vzduch.“ Pak pokynul jinam. „A tamto je druhá strana ventilačního systému, kudy odchází teplo. Široké potrubí má co nejvíc zmenšit odpor. Takže vylezeme na střechu, odšroubujeme mříž a spustíme se dolů.“

„A pak začne ječet siréna.“

„Přesně tak.“

„Při dodržení standardních bezpečnostních opatření se přístroje asi po patnácti vteřinách přepnou do samovymazávacího režimu,“ varoval Sachs. „Všechny soubory budou zničeny. Společnost jako Privex radši riskuje ztrátu dat než jejich únik.“

„Což znamená, že sebou musíme hodit. Vypnout mozek dřív, než stačí smazat záznamy. To je hlavní. Vedoucí pracovníci firmy bydlí ve městě. Potrvá jim půl hodiny, než se sem dostanou. Ale musíme přelstít přístroje.“

„Co máte v plánu? Aby bylo jasno: já se rozhodně nehodlám pouštět do žádných větších akcí.“

„Stačí když počkáte, až otevřu zadní dveře, a pak vběhnete dovnitř.“

„A jak to chcete udělat?“

„Sledujte a učte se,“ zavrčel Belknap.

Belknap vyndal z batohu provazový žebřík a půl metru dlouhou kovovou tyčku. Teleskopicky ji vysunul na několikanásobek původní délky a několikrát ohnul, až z ní vyjely dva háky. Zadíval se na téměř rovnou střechu budovy, podél níž se táhla bílá trubka, a vrhl tím směrem tyč s háky. S břinknutím se zasekla. Nylonový žebřík z ní visel jako dlouhá černá šála. Několikerým zatažením vyzkoušel jeho pevnost a rychle vyšplhal na střechu.

Poklekl před mříží ventilace a širokým šroubovákem odmontoval ploché hlavičky ze všech čtyř rohů. Opatrně položil mříž na střechu. Ze široké hliníkové roury vycházel zatuchlý puch. Větrák vytvářel jen velice jemný vánek.

Nasunul se dovnitř hlavou napřed a prolezl ohybem jako ještěrka. Po několika metrech si začal uvědomovat mrtvolné ticho a naprostou tmu. Slyšel jen vlastní dech, který se v kovové troubě strašidelně rozléhal. Slézal dolů dehtově černým tunelem, kroutil se a sunul, až ho bolely ruce i nohy. Po chvíli se ocitl téměř ve svislé poloze. Krev se mu nahrnula do hlavy a propadl se několik metrů do hlubin potrubí.

To se nečekaně zúžilo. Vypjal se dopředu, chtěl zabrat, ale jeho ruce sklouzly po kluzkém, snad mastném povrchu. Příliš pozdě si uvědomil, že křivolaká sekce spojuje roury dvou různých průměrů. Nadechl se a zjistil, že nemůže pořádně roztáhnout hrudník: tak byla trubka úzká. Mohl dýchat jen velice mělce. Začal se ho zmocňovat pocit klaustrofobie. Posunul se asi o metr dál, nyní hlavou přímo dolů. Původně si myslel, že bude mít problémy, aby zpomalil sesun, a teď tu trčel zaklíněný v těsném hrdle. Pohyboval se s krajní námahou. Mobilní telefon uložený v náprsní kapse košile se mu bolestně zarýval do žeber. Vyprostil ho a pustil: přístroj zmizel v temnotách a rozbil se o cosi tvrdého.

Nespustí pohybové čidlo? Zřejmě ne. Na to byl příliš malý. Belknap byl naopak příliš velký. Ocitl se v pasti.

V pasti.

Panika byla právě tou věcí, kterou si nemohl dovolit. V hlavě se mu však začaly rodit banální myšlenky – například ta, že v neprostupné tmě ani nepozná, zda má zavřené, nebo otevřené oči. Připomněl si, že nemůže být víc než čtyři metry od cíle. Jeho mozkové závity začaly horečně pracovat. Sachs byl obyčejný civilista a jako takový neměl žádné zkušenosti s pohybem v nebezpečném terénu. Kdyby tu Belknap uvízl, Sachs by neměl ponětí, jak ho dostat ven. Zůstal by tady přes noc. A kdo ví, jaký osud by ho čekal, kdyby ho ráno našli hrdlořezové z ochranky Privexu.

Mohl si za to jen a jen sám – ta operace byla od začátku ztřeštěná. Jeho zoufalství zvítězilo nad opatrností. Vymyslel improvizovaný plán, aniž by si dával pozor jako obvykle. Pustil se do akce bez záložní varianty. Ježíšikriste!

Začal se potit strachy, a ten pot, jak si matně uvědomoval, mu mohl pomoci k hladšímu průchodu. Z nouze ctnost. Úplně vydechl, aby co nejvíc zmenšil průměr hrudníku a vlnil se dál jako had nebo červ, poháněný drobnými pohyby všech končetin včetně prstů. Lapal po vzduchu – a znovu ucítil, jak se tabulový plech tiskne k jeho hradnímu koši. Kdyby se tu zasekl, mohl by se vrátit zpět? Připadal si jako v hrobce, zakopaný zaživa.

Z mračen lítosti se vynořovalo snad sto jiných možností, kudy mohl vstoupit dovnitř. Z jeho dechu zbylo jen pisklavé supění vycházející z nitra plicní sklípků stažených stresovými hormony. V dětství trpěl záchvaty astmatu a nikdy nezapomněl, jaké to je. Jako by sprintoval na závodní dráze a pak musel dýchat jen brčkem. Vzduchu bylo žalostně málo, což na člověka působilo snad ještě hůř, než kdyby nebyl vůbec žádný. Takhle se Belknap necítil už celé desítky let, ale právě teď ano.

Ksakru s tím vším!

Plazil se další metr v lepkavém potu. Krev mu tepala v uších, tlak na prsou narůstal. A pak se jeho natažená ruka dotkla čehosi zvláštního. Mříže. Na druhém konci. Zatlačil do ní a cítil, že lehce povolila. Jen lehce, ale jemu to přesto vlilo do žil novou sílu. Začal do ní bušit patkou dlaně – a uslyšel, jak s řinčením dopadla na podlahu.

O vteřinu později se ozval pronikavý zvuk.

Panebože. Detektor zaznamenal pohyb, a on stále vězel v té pekelné kovové rouře a kroutil se tu jako otlačený had. Hlas alarmu, rytmický, bezmyšlenkovitý a neutuchající, s každým pípnutím mírně zesiloval. Pípání brzy jistě vystřídá vytrvalé kvílení, které spustí bezpečnostní systém. Přibližně milion e-mailů se nenávratně smaže. Celá akce vyjde nazmar. Jejich poslední stopa skončí v pekle. Kdyby byl schopen nabrat dostatek vzduchu do plic, z plna hrdla by křičel.

* * *

Andrea Bancroftová se zachvěla, když si vzpomněla na šelmí oči Jareda Rineharta, jenž se hladce převtěloval do různých osob, které v něm dřímaly. Uměl skvěle klamat tělem, až ji to děsilo. Jeho pravé já však bylo ještě horší. Andrea pochopila, že Belknap pro něj neznamenal jen nástroj, ale ještě cosi víc. Obratně s ním manipuloval, ale přitom si k němu vypěstoval až nezdravé pouto. Současně bylo jasné, že se bál Genesise stejně jako ona a Todd.

Jaký to mělo důvod? A proč tu byla?

Andrea Bancroftová přecházela celou jako zvíře v kleci a snažila se v sobě udržet plamínek naděje. Pesimismus rozumu, optimismus vůle – tak znělo heslo jejího někdejšího učitele španělské literatury, starého bojovníka, jenž ctil předválečné komunisty a republikány. Vybavila si úryvek básně od španělského básníka Rafaela Garcii Aadeva, jehož díla musela ve škole překládat:

El corazón es un prisionero en le pecho, Encerrado en una jaula de costillas. La mente es una prisionera en el cráneo, Encerrada detrás de placas de hueso…

Srdce je vězněm hrudi, Uzamčeným za mříží žeber. Mysl je vězněm lebky, Uzamčeným za plátky kostí…

Ty verše jí však nepřinesly žádnou útěchu. Opravdový vězeň alespoň ví, kde se jeho žalář nachází. Ona neměla ponětí, kde je. Bylo to skutečně na severu státu New York? Možná ano. Věděla, že to není pravé vězení. Rinehart tomu místu říkal „klášter“ a ona měla podezření, že to nemyslí jen žertem. Opuštěné kláštery měly také množství kobek, které by se daly dodatečně zabezpečit proti útěku. Todd by se odsud snad dostal. Pro ni to však bylo fyzicky nemožné.

Fyzicky nemožné. Ale vězení přece netvořily jen stěny a dveře, ale i lidé, a kde jsou lidé, tam nelze vyloučit překvapení. Vzpomněla si na rybí pohled strážného: Nebýt profesionál, na místě vás tady znásilním a vytřesu z vás duši. Stočila pohled k zářivce u dveří, která jí svým jasem připomínala lampu u policejního výslechu.

Žalář, který nebyl žalářem. Část vybavení skutečně působila poněkud provizorně. Prádelník byl vězeňský typ, stará vana však nikoli. Stropní osvětlení nad vchodem bylo nadosah, kdežto v normálním kriminále by je ukrývala mřížka. Kdyby chtěla, asi by mohla spáchat sebevraždu, což v normálním vězení nepřipadalo v úvahu. Bachař, jenž jí přinesl „jídlo“ – muž s chlupatými předloktími, svraštělým bronzovým čelem a krátkou hustou bradkou – neměl omyvatelný podnos běžný ve velkých institucích, ale alobalový tácek, v jakých se v supermarketech prodávají mražené večeře. Opláchla ho jen proto, aby se nějak zabavila. Předpokládala, že si jej při příští návštěvě odnese.

Rozhodla se napustit vanu. Vložila do ní gumovou zátku a naplno vytočila oba kohoutky. Voda prýštící z baterie byla skvrnitá rzí: důkaz, že dlouho stála v potrubí. Zatímco se vana plnila, Andrea usedla na lůžko a začala bezděčně trhat silnou fólii jídelního tácku. Její oči znovu ulpěly na protivné zářivce u dveří.

Vykročila k ní. Kulatá svítící trubice napájená střídavým proudem. Elektřina v ní běhala dokola a neměla úniku. Taky je tady uvězněná. To byla první myšlenka, která Andreu napadla. Pák pohlédla dolů na proužek alobalu ve své ruce a dostala další.

* * *

Je mi třiašedesát, pomyslel si Will Garrison, a v terénu jsem pořád jako doma. Toyotu Land Cruiser zaparkoval ve vesnici za prodejnou alkoholu s výlohou z kouřového plexiskla. Pít přestal už před deseti lety, než začal jeho vzestup. Teď si připadal v ještě lepší kondici než tehdy.

Cestou na ostrov si prostudoval satelitní obrázky Dominikánské republiky zvětšené natolik, že rozeznával jednotlivé vějíře palem i barevné kontrolky na anténách. Z ptačí perspektivy byla budova Privexu jasně patrná. Silné černé kabely se sbíhaly do malé stavby připomínající bunkr. Na střeše vyrůstal trs oblých stříbřitých talířů.

Castor měl kuráž, to se mu nedalo upřít. Garrison ho musel bezděčně obdivovat, když ho viděl šplhat na střechu zařízení. Castor se chystal otevřít zlaté vajíčko primitivním páčidlem. Úžasné. Proč nás to nenapadlo taky?

Garrison se schoval za hlouček karibských sloních uší, obřích listů ověnčených třpytivými kapičkami ranní rosy. Byla to jen otázka trpělivosti a čekání. Pro jistotu si vzal pár prášků, ale kolena zatím vůbec nebolela. Belknap se nacházel v budově. Zanedlouho z ní vyjde. Daleko se však nedostane. Ve chvíli, kdy Todd Belknap podlehne dojmu, že uspěl, nic mu nehrozí a nikdo o něm neví, kdy jeho obranné reflexy poleví…, právě tehdy bude Ohař utracen.

Garrison si lehl a přiložil k tváři pažbu odstřelovací pušky Barrett M98. Zbraň kropenatá zelenou a černou maskovací barvou měla vestavný tlumič a v zásobníku podzvukové náboje. Kombinace těchto dvou faktorů zajišťovala, že ji na vzdálenost přes sto metrů nikdo neuslyší. Za mladých let Garrison vyhrával ceny ve střeleckých soutěžích. Opravdové umění ovšem spočívalo v nalezení pozice, jež žádné umění nevyžadovalo, a on ji zaujal. Tohle by trefilo i desetileté dítě.

Až vyřídí Belknapa, mohl se ještě den zdržet a prohlédnout si krásy ostrova. Slyšel, že Vařící jezero rozhodně stojí za návštěvu.

Zkontroloval hodinky, zadíval se do dalekohledu a dával pozor.

Už to dlouho nepotrvá.

* * *

Ve snaze potlačit panickou hrůzu Belknap vypudil z těla poslední zbytky vzduchu, zaťal prsty kolem obruby, v níž předtím seděla mříž, a protáhl se ven. Jeho hlava a po ní i trup vyklouzly z tunelu v bolestně nepřirozeném úhlu. Dopadl na tvrdou podlahu a hltavě lapal po dechu.

Byl uvnitř.

Zatímco pekelné píp, píp, píp dál nabíralo na hlasitosti, přinutil se vstát a rozhlédl se v matném světle vycházejícím ze stovek drobných zářících displejů. Do automatického smazání zbývalo patnáct vteřin. Rozběhl se k velké kovové skříni, která vypadala jako přerostlá mraznička – pípání vycházelo z jejího nitra – a našel elektrický kabel, jež do ní vedl. Byl tlustý jako had a vytáhnout jej ze zdířky ve zdi vyžadovalo překvapivě mnoho síly.

Po krátké pomlce pípání pokračovalo.

Panebože – zřejmě záložní baterie s energií dostačující na spuštění mazacího programu.

Kolik vteřin ještě? Šest? Pět?

Sledoval druhý konec kabelu vedoucí k ploché krabici u základny mamutího síťového serveru. Když bylo pípání už téměř ohlušující, uchopil drát, prudce škubl a vyrval další zástrčku – napájení z baterie.

Pípání ustalo.

Konečně ticho. Cestou ke dveřím se Belknapovi lehce podlamovaly nohy. Otočil bezpečnostním zámkem se čtyřmi kolíky, který držel dveře vyztužené ocelí u zděnému rámu, otevřel a tiše hvízdl.

Sachs okamžitě vpadl dovnitř. „Panečku, mají tady tolik energie, že by mohli napájet celou obrannou soustavu USA. Hrozně rád bych si s tím pohrál.“

„Nejsme tady pro zábavu, Walte. Hledáme elektronickou jehlu v kupce elektronického sena. Takže si laskavě vytáhněte lupu. Potřebuju digitální otisk. Smířím se i s dílčím úspěchem, ale s prázdnýma rukama se domů nevrátím.“

Walt začal procházet místnost a nahlížet do polic se servery, routery a krabicemi o velikosti přehrávačů DVD, z nichž vybíhaly stovky drobných pestrobarevných drátů.

Nakonec strnul nad jakýmsi velkým černým chladičem á uvažoval. „Změna plánu,“ ohlásil po chvíli.

„Co je?“ Belknap po něm šlehl tázavým pohledem.

„Kolik místa máte v batohu?“

„To je nějaká improvizace, Walte?“

„Vadí?“

„Ne,“ odvětil Belknap. „Je to zatím jediná jiskřička naděje.“

Sachs si přejel rukou po vystříhané skráni. „Mám před sebou paměťovou jednotku s kapacitou pěti terabytů. Dejte mi minutu a já vám dám záložní pásku se vším, co vás zajímá.“

„Walte, vy jste génius,“ pochválil ho Belknap.

„Řekněte mi něco, co nevím,“ odtušil Sachs.

* * *

Will Garrison instinktivně plácl komára. Cestou na jih polkl nasucho jeden malaron, ale nemohl si vzpomenout, za jak dlouho léky proti malárii zabírají. Díval se dalekohledem určeným pro sníženou viditelnost a upravil pušku na dvounožce tak, aby mřížka z červených teček mířila na dveře, v nichž se měl každou chvíli objevit Todd Belknap.

Co si člověk neudělá sám, to nemá, pomyslel si znovu. Byla to svatá pravda.

Spi sladce, „Henry Gilesi“. Odpočívej v pokoji, Castore. Sbohem, Belknape. Zdálo se mu, že za sebou zaslechl lupnutí stébla či větvičky, jako by na ně někdo šlápl. To však nedávalo žádný smysl. Nebo ano?

Belknap to být nemohl – byl stále uvnitř i s tím amatérem, kterého sem s sebou přivlekl. Kdo jiný by o něm věděl? Belknap neměl žádné jištění ani další spolupracovníky.

Pokradmu se ohlédl. Nic. Neviděl vůbec nic.

Posunul prst zpátky za lučík zbraně, když uslyšel další zvuk a opět otočil hlavu.

Náhle ucítil kolem krku strašlivé pnutí a do kůže se mu zaryla palčivá obruč. Krev se mu nahrnula do hlavy, že se mu div nerozskočila.

Pak zahlédl útočníka. „Ty!“ vyjekl, to slovo mu však uvázlo v ústech. V příští chvíli temnotu noci vystřídala hlubší a opravdovější čerň zvěstující ztrátu vědomí. Všechno pohaslo.

* * *

„Blbeček,“ zamumlal si Jared Rinehart pod vousy, když omotal škrtidlo z ovčího střívka kolem jedné z dřevěných rukojetí. Léty osvědčený nástroj, který nedokázaly vylepšit ani moderní technologie.

Struna dokonce ani nebyla od krve. Amatéři často používají příliš tenký ocelový drát: správné škrtidlo se však nesmí zaříznout do masa, ale má stlačit krkavice i okolní žíly a tím zabránit krvi v průtoku mozkem. Když se všechno provede náležitě, jde o suchou práci. Jako tady: jedinou tekutinou, která unikla, byla moč tvořící tmavou skvrnu na kalhotách starého špiona.

Rinehart stáhl tělo z kopce až ke stezce z načervenalé vulkanické půdy. Miliony bzučících komárů a mušek i kvákající rosničky se postaraly o to, aby nebylo nic slyšet. Pak Garrisona svlékl, šaty strčil do igelitové tašky a tu zase do batohu. Mohl jednoduše ukrýt mrtvolu do křoví, nabízely se však lepší možnosti.

Vzduchem se brzy začal linout čpavý sirnatý zápach a vegetace postupně ustupovala kluzkým rohožím lišejníků, mechu a travin. Z roztroušených průduchů a mokřin stoupaly chuchvalce páry, jimž měsíční záře propůjčovala stříbřitý odstín.

Po deseti minutách chůze ve svitu půlměsíce, který se co chvíli schoval za mraky, se Rinehart se podíval za velký balvan a spatřil mléčný kruh z větší části zahalený oparem. Bylo to jezero. Zvedl tělo nad drolící se skalisko – i ve sporém světle bylo vidět, že je to nevzhledný chlap s křečovými žilami a třásněmi hrubých šedivých vlasů na olysalé hlavě. Pak ho pustil a mrtvola se zřítila po prudkém srázu do zčeřené bublající vody.

Po několika hodinách varu uprostřed ostrých sirných výparů se maso oddělí od skeletu. Zuby a kosti klesnou na dno šedesát metrů hlubokého jezera. Do takové teploty by úřady jistě potápěče neposlaly, i kdyby snad měly důvod, o čemž Rinehart silně pochyboval. Byl sám se sebou spokojený. Jen ať si hoši z Konzulárních operací lámou hlavu.

Otevřel mobilní telefon a zavolal do vnitrozemí Spojených států. Signál byl křišťálově čistý.

„Všechno jde podle plánu,“ oznámil. Odmlčel se, chvíli poslouchal a nakonec řekl: „Will Garrison? Bez obav. Řekněme, že se vaří ve vlastní šťávě.“

28

Před vězeňskou celou se udělala kaluž vody, všiml si strážný zlostně a spěchal ke dveřím. Vložil klíč do zámku, stlačil kliku a vstoupil dovnitř.

Ta mrcha nechala přetéct vanu. Nebyla to jeho úplně poslední myšlenka, ale téměř poslední. Stihl se ještě podivit nad tím, že se od kliky nemůže za žádnou cenu odtrhnout. Zaskočeně zíral na proužek zkroucené fólie připevněný k vnitřní straně madla spojený s něčím vysoko nahoře, kam nedohlédl. Věděl, že louže u jeho nohou skutečně pocházela z vany a dokonce si všiml drobného modrého znaku na papírovém sáčku soli plovoucím ve vodě, do níž šlápl. Všechny tyto vjemy ho přepadly v jediném shluku tlačícím se v panice u vstupní brány. Nedokázal říct, který přišel první a který po něm.

Řada věcí ho však ani nenapadla. Neuvážil skutečnost, že elektrický proud o síle pouhé desetiny ampéru může způsobit zástavu srdce. Neuvědomil si, že dveře jsou tmavější než předtím, protože světlo nahoře bylo rozbité. Palčivá vibrující bolest, která mu projela rukou, hrudí i nohama, jej rychle zbavila vědomí. Proto neviděl, že jeho ochablé tělo zabránilo dveřím v zavření. Necítil, jako ho ta ženská přeskočila, a neslyšel její lehké kroky běžící klášterní chodbou.

* * *

Andrea se vznášela nad dlážděnou podlahou jako duch. Moment překvapení hrál pro ni. Alespoň zatím. Neměla čas si všímat zvláštností prostředí, a tak jen matně registrovala oblé sloupy a klenby připomínající starou kapli. Všude kámen, těžké nosníky, dlažba. Na stěně vybledlá pozlacená rytina, jež vypadala jako nápis v azbuce pod ikonou vousatého světce. Šlo tedy o pravoslavný klášter, ale strážní byli Američané. Co to znamenalo?

Muž v khaki na konci dlouhé chodby zvedl oči, vyhodnotil situaci a sáhl po něčem na opasku, očividně po zbrani. Andrea skočila do jednoho z bočních výklenků, jakési sakristie.

Byla to však slepá ulička.

Nebo ne?

Zavřela za sebou dveře, ale v místnosti se příliš nesetmělo. Stála tam hromada masivních dřevěných židlí naskládaných na sebe, a když na ni vylezla, spatřila únikovou cestu do dalšího dlážděného prostoru. Vyrazila kupředu a přitom nohama skácela pyramidu židlí. Opřela se o kamennou římsu, vytáhla se vzhůru a vlezla do úzkého tunelu vedoucího na lávku sloužící k proudění vzduchu.

Asi sedm metrů nad ní se klenul kamenný strop, vpravo stála vysoká cihlová zeď, příliš vysoká, aby ji Andrea přelezla. A přece ucítila na tváři lehký vánek a z dáli k ní doléhal ptačí zpěv a šustění listí. Vydala se k místům, kam zvenčí pronikalo nejvíce světla, a jak zahnula za roh, nabrala do plic čerstvý vzduch a náhle si připadala jako ve stavu beztíže, plná adrenalinu a naděje. Pak ji však někdo nečekaně srazil na tvrdou podlahu.

„Celá matka,“ řekl udýchaný muž, který se nad ní rozkročil.

Okamžitě ho poznala: ten řidič s mapou ve Washingtonu. Její únosce. Kadeře šedivých vlasů, oči třpytivé jako korálky plyšové hračky, podivně malá ústa a nevýrazná brada s důlkem.

„Nesahejte na mě,“ zakašlala Andrea.

„Víte, vaše máma stejně nikdy nebrala program vážně. Nechtěla zemřít a vůbec ji nezajímalo, že je to pro dobrou věc. Nakonec jsme jí museli píchnout etanol přímo do tříselné tepny. Po bodnutí zůstala jen drobná tečka.“

„Vy jste zabil moji matku.“

„Říkáte to, jako bych udělal něco špatného,“ ohrnul nos.

Andrea bez varování vykopla levou nohu a pokusila se vyskočit z dlážděné podlahy. Muž však kontroval pohotovým úderem do břicha. Znovu se zhroutila na zem a tentokrát nemohla dýchat, protože jí zezadu sevřel krk, vrazil levé koleno do beder a pravou pevně obtočil kolem kotníků. „Stačí škubnout a zlomím vám vaz. Bolestivá smrt.“

Žíly na hrdle měla naběhlé, div nepraskly. „Prosím,“ zasípala. „Omlouvám se. Už budu hodná.“

Zvedl ji a otočil k sobě. V ruce držel pistoli. Andrea se na ni rychle podívala. Byla černá. A ústí hlavně ještě černější.

„Navasky,“ štěkl muž do malé vysílačky. „Nástup.“ S potlačovanou brutalitou odvlekl Andreu po lávce. Na druhém konci se objevil strážný s voskovou pletí a rybíma očima – nepochybně Navasky.

„Děvka,“ zavrčel a uchopil svou omračovací pistoli. „Ale šéf nebude mít radost.“

„Třeba se to nedozví. Můžeme to urychlit a uvést ji do trvalého bezvědomí. Ta už si hubu neotevře.“

Oba muži jí uchopili za lokty. Zuřivě sebou házela, ale jejich železné sevření nepolevilo.

„Má kuráž,“ uznal Jižan. „Pověz mi, Justine, ty seš na to expert: myslíš, že může zvlhnout, až z ní bude živá mrtvola?“ Měl zkažený dech.

„Sex je především otázka zadního mozku,“ odtušil druhý muž. „K tomu nepotřebuješ fungující mozkovou kůru. Takže odpověď zní ano, pokud se to udělá dobře.“

Andrea se znovu vší silou zazmítala. K ničemu jí to nebylo. „Co tady děláte?“ zavolal ten po její levici, Justin, na jiného muže, který se nyní objevil na konci lávky. „Já myslel, že jste z nadace.“

„Zachytil jsem váš tísňový signál,“ odpověděl mu muž. Vytáhl stejnou miniaturní vysílačku, jakou měli oni, a zase ji vrátil do kapsy kalhot.

„Jdete právě včas,“ sdělil mu Jižan s úlevou.

Andrea cítila stále větší hrůzu. Dvacet metrů od ní stál urostlý muž v dobře střiženém obleku. Neznámý, který ji navštívil v Carlyle a zřejmě jí od té doby byl v patách. Vyděrač, který ji s pomocí skrytých výhrůžek varoval, aby mlčela.

Všimla si, že sevření v přítomnosti dalšího ozbrojeného muže trochu povolilo. Z náhlého popudu se znovu vzepjala, tentokrát se jim však vykroutila a rozběhla se dopředu, protože jinam to ani nešlo. Jako ve zpomaleném filmu sledovala, jak muž v šedém obleku vytasil ze saka těžký revolver a pečlivě zamířil. Lepší rychlá smrt, blesklo jí hlavou.

Zírala do černé díry jeho zbraně, vzdálené už jen pět metrů, jako zvíře hypnotizované kobrou, a vzápětí spatřila jazýčky modrobílého ohně. Muž dvakrát po sobě stiskl spoušť.

Ve stejném okamžiku v jeho očích uviděla klidnou sebejistotu střelce, který málokdy mine.

* * *

Yaleská univerzita, třetí nejstarší vysoká škola ve Spojených státech, byla založena v roce 1701, ale většina jejích staveb – včetně gotických kolejí, s nimiž si ji veřejnost spojovala – neměla ani sto let. Novější budovy, kde většinou sídlily vědecké katedry a laboratoře, se nacházely dál od původních částí takzvaného „starého kampusu“, takže areál v podstatě kopíroval prstencový půdorys tradičních evropských měst. Místní počítačoví experti si proto kladli za čest, že sídlili v domě pocházejícím z devatenáctého století, byť prošel vnitřními úpravami. Budova Arthura K. Watsona měla cihlovou fasádu s oblouky, jež vzdávaly hold viktoriánské ctižádosti a okázalosti. Stála přímo naproti hřbitovu a zlí jazykové tvrdili, že v ní právě proto panovala smuteční atmosféra.

I Belknap dostal jakési neblahé tušení, když s Walterem Sachsem stáli na protějším chodníku. Znovu mlhavě cítil, že jej kdosi pozoruje. Ale kdo? Jeho instinkty a schopnosti si protiřečily: pokud by ho opravdu někdo sledoval, už by na to přece musel přijít. Jeho přirozená ostražitost už začínala hraničit se stihomamem.

„Jak že se jmenuje ten váš kamarád,“ otázal se Belknap napjatě.

Sachs vzdychl. „Stuart Purvis.“

„A připomeňte mi, jak ho znáte.“

„Studovali jsme spolu a on je teď odborný asistent na katedře počítačových věd.“

„A vy mu vážně věříte? Má už čtvrt hodiny zpoždění. Jak víte, že zrovna nevolá univerzitní ochranku?“

Sachs zamrkal. „V prváku mi přebral holku. A ve druháku zase já jemu. Jsme si kvit. Je to fajn kluk. Jeho máma byla v šedesátých letech hvězdou v oboru instalačního umění. Vyráběla věci z trámů a traverz, ale přitom měly oblé tvary jako lastury. Parádní kousky. Něco jako kdyby Georgia 0’Keeffeová přestavěla Nakloněný oblouk.“

„Nemám páru, o čem to mluvíte.“

Sachs zvedl batoh. „Hele, jde o to, že máme obří paměťovou pásku. Oceán dat, jasný? Chrastítko od Della tady nepomůže.

Kdežto Stu pomáhal na univerzitě zavádět sítě Beowulf. To je v podstatě dvě stě šedesát centrálních procesorů spojených beze švů v masivní paralelní architektuře. Pořádná síla. Stačí ji osedlat a jet.“ Rozzářil se. „Ááá, tady ho máme.“ Zamával. „Hej, Stu!“ houkl na muže v bílé košili, černých kalhotách a kožených sandálech.

Zhruba čtyřicetiletý chlapík se otočil a zamával. Tlusté černé obroučky jeho brýlí byly moderní i nemoderní, záleželo na tom, jestli je člověk nosil z recese anebo vážně. Usmál se na dávného přítele a odhalil kousek salátu, který mu uvízl mezi předními zuby. Moderní tedy ne.

Stuart Purvis je doprovodil podél průčelí Watsonovy haly k zeleným bočním dveřím v zadní části budovy. Vedly přímo do suterénu, kde se nacházely hlavní počítačové laboratoře. Belknap si všiml, že krk odborného asistenta tečkovaly rudé pupínky zarostlých chloupků a na hladce oholené tváři i horním rtu mu ležel šedozelený stín někdejšího plnovousu.

„Hele, když jsi volal, tak jsem si myslel, že sháníš práci,“ prohodil vysokoškolský učitel. „Ale ty se chceš nejspíš povozit na naší Velké Bertě, co? Jestlipak víš, že je to proti předpisům. Kdyby na to přišel supervizor – počkat, supervizor jsem vlastně já. Udělali jsme si tady nekonečnou smyčku. Něco jako funkce rozložené autoregrese. Slyšel jsi ten vtip o Billu Gatesovi a spořiči obrazovky?“

Sachs obrátil oči v sloup. „Náhodou jo, Stu, a právě jsi prozradil pointu, ty troubo.“

„Kurva,“ zaklel Purvis. Kráčel po betonové podlaze s podivně kulhavou chůzí a teprve teď si Belknap všiml, že má místo jedné nohy protézu. „Takže, Čaroději Walte, o kolika terabytech je tady řeč?“ Obrátil se k Belknapovi. „Víte, za studií jsme mu přezdívali Čaroděj Walt.“

Sach se zazubil. „Protože jsem z těch krásek vždycky vyrazil, co jsem potřeboval.“

Purvis si ho nedůvěřivě změřil. „Z krásek? Ale jdi. Dostal ses maximálně k ženským robotům.“ Otočil se k Belknapovi a odfrkl si nosem. „A vyrazil jsi z nich akorát tak výrobní číslo.“

Sklepení Watsonovy haly bylo rozlehlé a rovnoměrně osvětlené rozptýleným jasem zářivek umístěných tak, aby se co nejméně odrážely od monitorů. Při pohledu na řady zásuvek z nerezové oceli si Belknap připadal jako v márnici. Tisíce drobných větráků ochlazujících silné čipy vytvářelo vytrvalý bílý šum.

Purvis přesně věděl, kam jde: v polovině prostřední uličky ostře zabočil doprava. „Předpokládám, že je to čtyřmilimetrová digitální lineární páska,“ řekl Sachsovi, náhle věcný.

„SDTL.“

„Zvládneme i superdigitál. Ultrium 960 je sice lepší, ale na Quantum SDLT se dá taky spolehnout.“ Sachs vytáhl z vaku těžké cívky a Purvis je nasadil na unašeč, který připomínal nějaký starodávný přehrávač videokazet. Stiskl knoflík a páska se začala s pronikavým kvílením otáčet.

„Krok číslo jedna,“ pravil Purvis, „je rekonstrukce. Překopírujeme data do formátu rychlé paměti. Jako harddisk.“ Vysvětloval svůj postup kvůli Belknapovi. „Používáme program na opravu dat, který jsem sám sestavil.“

„Což znamená, že má pravděpodobně víc chyb než funkcí,“ ušklíbl se Walt.

„Walte, ty to pořád nechápeš. Ty chyby jsou právě funkce.“ Zřejmě narážka na jakýsi letitý spor. „No nazdar,“ zvolal náhle. „Co to je? Databanka všech obyvatel Spojených států? Teď už chápu, proč museli použít SDLT.“

„Obsah se možná při přepravě trochu pomíchal,“ utrousil Sachs ironicky. „Jinými slovy, vzhledem k šifrování data asi trochu naskáčou.“

„Nikdy to nemůže jít jednoduše, že ne, Walte?“ Purvis vytáhl výsuvnou klávesnici v úrovni břicha a začal psát. Obrazovka se zaplnila čísly, která po chvíli vystřídaly zubaté obrazce připomínající zápis osciloskopu. „Heleďte, my tady v podstatě provádíme statistický průzkum, který klasifikuje kód podle určitých frekvencí charakteristických pro různé kryptosystémy.“ Podíval se po Belknapovi. „Je to jen statistická analýza. Neumí nic přečíst, ale může vám říct, v jakém je to jazyce.“ Pro sebe si zamumlal: „Pojď k pánovi. Táák. Už to bude.“ Pak se otočil k Sachsovi. „Ta páska začíná v klíči šedesáti čtyř bitů. Zásadní data jsou pod blokovým šifrováním. Je to jen parametrizovaný algoritmus. Dáte pravou nohu dopředu, uděláte hokus pokus a pak čelem vzad. Přesněji řečeno, provedete exlizivní bitový součet a rotaci proměnných. A Bob je váš strejda. No, spíš strejda manželky vašeho vzdáleného bratrance z matčiny strany přes dvě kolena. Ale právě tady pomůže náš Beowulf. Je to skvěle zabezpečené, klobouk dolů. Fakt senzace. Pokud někdo neukradne záložní pásku.“

„Můžu zadat parametry pro vyhledávání?“ zeptal se Walt.

„Programujeme v Prologu. Ale jestli chceš, můžu přepnout na Python. Pořád jsi do Pythonu blázen?“

„To snad víš.“

Purvis pokrčil rameny a vstal. „Tak se předveď.“

Walt usedl ke klávesnici a začal psát.

„Víte, je to trochu jako rybaření v ledu,“ vysvětlil Purvis Belknapovi s výrazem moudrého učitele. „Člověk přesně nevidí, co dělá. Prostě vyřízne díru, nahodí návnadu a čeká, až ryba jako by mimochodem sama připlave.“

„Tvoje dementní přirovnání nikoho nezajímají, Stu,“ zabručel Walt. „Nás zajímají jen odpovědi.“

„Jako v životě. Všichni přicházíme na Zemi a žádáme odpovědi. Jenže nakonec nám musí stačit stupidní přirovnání.“ Nahlédl Sachsovi přes rameno. „Ááá, rybka zabrala! Je to macek: několik tisíc bitů, vyjádřeno v dvojkové soustavě.“

„Nejde to nějak urychlit?“ zajímal se Belknap.

„Děláte si srandu? Tenhle systém je jako gepard, co si šlehl dávku dexedrinu. Necítíte tu sílu?“

„Můžeme si něco vytisknout?“ otázal se Sachs.

Purvis ohrnul nos. „Jako na papír? Ty jsi fakt staromódní, Walte. Copak jsi neslyšel o kanceláři bez písemností?“

„Myslím, že jsem to sdělení roztrhal dřív, než jsem ho přečetl.“

„Tak jo, ve skriptoriu možná najdeme i pár mnichů.“

„Ty si snad virtuálním papírem utíráš i zadek,“ hudroval Sachs.

„No dobře, dobře. Když tak fandíš Gutenbergovi, vyjedeme to na laserovce.“ Purvis se poškrábal na bolavém krku, pak se přesunul k jinému přístroji a naťukal několik pokynů. V sousedním výklenku zašuměla velká kancelářská tiskárna a vydala jedinou stránku.

„To je všechno?“ otázal se Belknap.

Byl to stejný list, jaký mu předal šéfporadce senátora Kirka, až na delší záhlaví.

„Vypadá to nějak rozsekané,“ řekl Purvis.

„Musím to protáhnout programem traceroute,“ sdělil mu Walt naléhavě. „A pak to zase vytisknout.“

„To je něco jako digitální odezva,“ vysvětlil Purvis Belknapovi. „Jako když pošlete poštovního holuba dlouhým tunelem. Doletí na konec, vrátí se zpátky a řekne vám, co viděl po cestě, protože to vlastně není holub, ale papoušek!“

„Stu,“ zaúpěl Sachs, „tady kolega ti nehodlá psát pracovní hodnocení. Jen nutně potřebujeme ty číslice.“

Z laserové tiskárny po chvíly vyjely tři další stránky.

„Tý jo,“ vyhrkl Purvis, když se podíval na vrchní papír. „Máme tu řadu souborů o velikosti osmatřiceti bajtů a každý z nich třicetkrát přeskočí. Koukněte, těch míst.“ Zakroužkoval několik řad čísel. „Byli jsme v oblastní akademické síti v australském Perthu, číslo AS7571. Pak jsme se prohnali přes Canberru a Queensland. Další zastávky? Rede Rio de Computadores v Brazílii, Multicom v Bulharsku, EntreNet v Kanadě, Universidad Tecnica Federico Santa Maria v Chile, Azero v Dánsku, Transpac ve Francii, SHE Informationstechnologie AG v Německu, Snerpa ISP na Islandu – až se mi z toho točí hlava! Někdo si tady s náma hraje na honěnou.“

„Čím víc skoků, tím víc prostředníků, a tím těžší vypátrání,“ řekl Sachs.

„Tohle neznám.“ Purvis zadal další číslo. „Jo ták! MugotogoNet v Japonsku! ElCat v Kyrgyzstánu! Je zázrak, že ten balíček nedostal po cestě průjem.“

Sachs obrátil na poslední stranu výpisu a celý se rozzářil. Belknap v tom viděl jen další seznam záhadných alfanumerických řad:

> hurroute (8.20.4.7) 2 ms * * >mersey (8.20.62.10) 3 ms 3 ms 2 ms

>efw (184.196.110.1) 11 ms 4 ms 4 ms

> ign-gw (15.212.14.225) 6 ms 5 ms 6 ms

> port1br1-8-5-1.pt.uk.ibm.net (152.158.23.250) 34 ms 62 ms

> port1br3-80-1-0.pt.uk.ibm.net (152.158.23.27) 267 ms 171

> nyor1sr2-10-8-0.ny.us.ibm.net (165.87.28.117) 144 ms 117

> nyor1ar1-8-7.ny.us.ibm.net (165.87.140.6) 146ms124ms

> nyc-uunet.ny.us.ibm.nět (165.87.220.13) 161 ms 134 ms 143

> 10 105.ATM2-0.XR2.NYC 1.ALTER.NET (126.188.177.158) 164 ms

„Co z toho plyne, Walte?“ zeptal se Belknap netrpělivě. „Kde je sakra ten Genesis?“

Sachs několikrát zamžikal. „Výchozí místo by mělo být tady, ale… ehm, můžu vám s jistotou říct, že je to stát New York,“ oznámil. „Stu? Prověř ten poslední ISP kód.“

„Říká se, že je lepší se těšit, než opravdu dorazit na místo,“ prohodil Purvis. „Vzpomínáš na moji bývalou holku, která četla nejdřív poslední stránky románu, takže dopředu věděla, jak skončí? Byla pak klidnější.“

„Stu, zatraceně!“

„A hele,“ řekl Purvis, když stroj UNIX blikl odpověď. „Je to pár hodin odsud. Okres Bedford.“

„Tam přece leží Katonah,“ hlesl Belknap. „To nemá logiku.“ Než to však dořekl, vzpomněl si na věc, kterou slyšel v kanceláři senátora Kirka: cosi o tom, jak se Genesis zavrtává do Bancroftovy nadace. Co když pronikl tak hluboko, že už byl v podstatě uvnitř?

„Nestačí?“ ucedil Purvis. „No tak tu máme ještě BIOS číslo. To je něco jako poznávací značka přístroje. Víc nedokážeme.“

„Má pravdu, Todde,“ řekl Sachs. „Dál stopa nevede.“

„Mám znovu spustit Beowulfa?“ zívl Purvis. „V nemocnici v New Havenu asi trochu budou naštvaní. Využívají ho totiž ke čtení výsledků magnetické rezonance, víte?“

„Katonah,“ zopakoval Belknap. Naplnila ho překvapivá směsice naděje, zoufalství a odhodlání „Dá se s tou poznávací značkou ještě něco dělat? Potřebuju zjistit přesnou polohu toho počítače.“

„Víte co?“ prohodil Sachs. „Zůstanu tady a zkusím prohlídnout komerční databáze, třeba v nich najdu nějakou stopu. Vy byste tam zatím mohl vyrazit.“ Otočil se k Purvisovi. „Dej mu laptop, ale superkompatibilní.“

„Sakra, my nejsme žádná Armáda spásy, Walte.“

„Prosím tě. Dostaneš ho zpátky.“

Purvis odevzdaně vzdychl a odpojil jeden z nedalekých počítačů. „Nepouštějte si na něm porno z internetu,“ varoval Belknapa s mrzutým pohledem. „Poznáme to.“

„Doufám, že vás ještě někdy uvidím,“ řekl Sachs Belknapovi. „Až budu něco mít, hned zavolám.“

„Jste fajn chlap, Waltere,“ odpověděl agent s nehranou upřímností. Pak sebou náhle škubl. „Ježíši, já málem zapomněl. Nemám mobil, rozbil se v Dominikánské republice.“

Sachs přikývl. „Vezměte si můj.“ Podal mu malou nokii. „A dávejte na sebe pozor.“ Pousmání. „V té vaší hře nedostanete ani život navíc.“

„Snad proto, že to není žádná hra,“ pronesl Belknap pochmurně.

* * *

Andrea zírala na modrobílý plamínek šlehající z ústí zbraně a zavřeštěla hrůzou. Výstřely se burácivě odrážely od kamenných stěn. Muž nevzrušeně uložil revolver do pouzdra: navzdory značnému objemu zmizel pod jeho perfektně střiženým sakem a nevytvořil viditelnou bouli.

Andrea Bancroftová nic nechápala. Byla živá a zdravá. To nedávalo smysl. Otočila se a spatřila bezvládná těla dvou mužů, kteří ji drželi v zajetí. Oba měli na čele drobný tmavý otvor jako třetí oko.

„Já ničemu nerozumím,“ vydechla.

„To není můj problém,“ odtušil muž s úředním, až téměř vědeckým výrazem. „Dostal jsem pokyn vás odsud odvézt.“

„Kam?“

Silná ramena se zvedla v pokrčení. „Kam budete chtít.“ Obrátil se a vykročil pryč. Šla za ním k nízkým výkyvným dveřím a dál k širokým cihlovým schodům vedoucím na rozlehlý krátce střižený trávník. Pár set metrů opodál uviděla jakési hřiště, ale vzápětí si uvědomila, že jde o přistávací plochu pro vrtulníky. Stály na ní čtyři zastaralé vojenské modely. Andrea měla co dělat, aby neznámému stačila.

„Kde to jsme?“

„Necelých dvacet kilometrů severně od Richfield Springs. Osm kilometrů na jih od Mohawku.“

„Kde?“

„Na severu státu New York. Město se jmenuje Jericho. Théta ho asi před deseti lety koupila od východní ortodoxní církve. Moc velký prostor pro tak málo bratří. Všední příběh.“ Pomohl jí nastoupit do malé helikoptéry, připnul jí pás a podal jí chrániče sluchu. Na vrtulníku se skvěl bílý nápis ROBINSON na modrém podkladu a číslo modelu R44: drobnosti, jež se jí zabodly do mysli jako ostny.

„Poslyšte,“ spustila Andrea. „Jsem trochu na rozpacích…“ Roztřásla se po celém těle. „Moje matka…“

„… byla mimořádná žena.“ Muž se k ní natáhl, položil jí ruku na předloktí a pevně stiskl. „Kdysi jsem jí slíbil, že vás ochráním. Vás obě. Ale zklamal jsem ji. Když mě potřebovala, nebyl jsem u ní.“ Hlas se mu zadrhl. „Podruhé už to nedopustím.“

Andrea usilovně mrkala a snažila se pochopit význam jeho slov. „Říkal jste, že máte pokyn,“ obořila se na něj. „Od koho? Kdo vám ho dal?“

Pohlédl jí do očí. „Genesis. Kdo jiný?“

„Ale v Bancroftově nadaci…“

„Řekněme, že jsem dostal lepší nabídku.“

„Nerozumím,“ zopakovala.

„Toho se držte,“ zavrčel a nastartoval motor. Rotory hned začaly hlasitě šlehat. „Tak kam to bude?“ houkl na ni.

Byly jen dvě možnosti: mohla se před Paulem Bancroftem schovávat, nebo se mu postavit. Mohla letět do Katonah, nebo co nejdál odtud. Nevěděla, co je rozumnější. Věděla však, že už ji nebaví utíkat. Že už nechce být štvanou zvěří. V okamžiku se rozhodla.

„Máte dost paliva do okresu Bedford?“ zeptala se.

„I zpátky,“ ujistil ji.

„Zpátky se nevrátím,“ řekla Andrea.

Do jeho zasmušilé tváře se vloudilo pousmání, jako když pukne led. „Toho se taky držte.“

* * *

Další auto z půjčovny. Další silnice. Silnice rámovaná čelním sklem byla nekonečným proudem betonu, který zdobily jen praskliny potřené dehtem a otlučená rezavá svodidla. Odstřelené břidličné svahy stoupaly po obou stranách jako břehy velké řeky. Cesta ho neomylně vedla k cíli. Představovala vzdálenost, kterou ještě musel překlenout. Byla jeho protivníkem i přítelem. Jako Genesis?

Minul sjezdy na Norwalk ve státě Connecticut a pak mu zazvonil mobil. Byl to Sachs s čerstvými novinkami.

„Udělal jsem, co jste řekl,“ oznámil mu vzrušeným tónem. „Právě jsem domluvil se zákaznickou linkou firmy Hewlett-Packard. Vydával jsem se za opraváře počítačů. Dal jsem jim BIOS číslo a oni ho porovnali s výpisy prodejů. Zákazník byl z Bancroftovy nadace. Ale to asi není překvapení, co?“

Belknapovi šplíchly do hrdla žaludeční šťávy. „Asi ne,“ odtušil. Ale co to znamenalo? Že Paul Bancroft byl přece jen Genesis? Nebo že se Genesisovi podařilo proniknout do nadace? „Dobrá práce, Walte. Máte soukromou mailovou adresu senátora Kirka, je to tak?“

„Jasně, je to poslední bod v programu traceroute.“

„Zaprvé: senátor Kirk teď odešle zprávu ze své adresy.“

„Chcete říct, že mám poslat zprávu jeho jménem.“

„Přesně tak. Řekněme, že použijete maskovací systém, abyste zůstal v utajení.“

„Mohl bych zkusit VPM.“

„Fajn. Požádejte je, aby do hodiny a půl připravili diskuzní místnost, že je to naléhavé. Chtějte vědět, proč se jakýsi Todd Belknap přišel vyptávat na Genesise.“

„Rozumím,“ řekl Walt do telefonu. „Snažíte se udržet Genesise na drátě, abych tak řekl. Chcete ho mít přímo u stroje. V masovém prostoru.“

„Masovém prostoru?“

„Jo,“ zabručel Sachs. „Takhle se říkalo normálnímu světu.“ Odmlčel se. „Myslíte, že to vyjde?“

„Nevím, jestli to vyjde. Ale vím, že to vyjít musí.“

„Znáte to rčení? Naděje není plán.“

„To je fakt,“ odvětil Belknap dutým hlasem. „Ale jiný plán bohužel není po ruce.“

MANHATTAN

Pan Smith byl zmatený, a třebaže se pyšnil dokonalým sebeovládáním, i trochu podrážděný. Na kapesní počítač mu přišly podivně strohé instrukce. Obvykle dostával přesný popis osoby. Tentokrát rozkaz obsahoval pouze místo a pár vizuálních údajů.

Copak už nevěřili jeho úsudku? Nebo se odehrálo nějaké personální zemětřesení, o němž dosud neměl informace, a změnil se jeho řídicí důstojník? Šlo o trvalou změnu postupů?

Ale co. Seděl ve venkovní kavárně v Bryantově parku a znovu si usrkl kapučína. Nejdřív splní úkol a teprve poté vyjádří své pochybnosti. Byl přece profesionál.

Posaďte se ke stolku co nejblíž k rohu Šesté avenue a Čtyřicáté druhé ulice: tak zněly instrukce. Cíl se měl objevit u nízké kamenné zídky vedoucí napříč parkem, která oddělovala veřejnou část od zadního traktu newyorské knihovny. Měl použít pero.

Muž přišel v určenou dobu. Výška sto osmdesát centimetrů, štíhlá postava, pískové vlasy – přesně podle popisu.

Pan Smith se rozhodl, že si jej prohlédne zblízka, a tak nasadil bodře roztržitý výraz a loudavým krokem zamířil ke kamennému předělu. Dotyčný k němu vzhlédl.

Pan Smith zamžikal. Toho muže znal.

A dobře.

„Á, pan Jones,“ oslovil ho. „Tady bych vás nečekal.“

„To je zvláštní, pane Smithi,“ řekl jeho kolega s pískovými vlasy. „Má to znamenat, že nás pověřili stejným úkolem?“

Pan Smith na okamžik zaváhal. „To je ale situace. Můj úkol jste totiž vy.“

„Já?“ Pan Jones se zatvářil překvapeně. Ne však příliš.

„Co si mám jinak myslet? Jméno mi neřekli. Ale odpovídáte veškerým znakům zadání.“ Jeho terčem byl člověk, o němž se dozvěděla Kirkova komise. Jak k tomu nedopatření došlo, nebylo jasné. Dopustil se snad pan Jones nějaké chyby? Tak či onak, bezpečnostní ohledy si žádaly odstranění „spáleného“, tedy odhaleného agenta.

„Víte, co je zvláštní?“ prohodil pan Jones. „Vy zase odpovídáte veškerým znakům mého úkolu. Sdělili mi, že došlo k prozrazení totožnosti, a znáte přece bezpečnostní předpisy.“

„Třeba je to jen humbuk.“ Pan Smith přátelsky zatřásl hlavou.

„Nějaká kancelářská myš omylem napíše jméno agenta do kolonky pro jméno cíle,“ dodal muž s pískovými vlasy. „A je to. Třeba jde skutečně o pouhou administrativní chybu.“

Pan Smith musel souhlasit, vyloučit se to nedalo. Avšak vzhledem k vysokému stupni zabezpečení a sledování celé akce to nebylo příliš pravděpodobné. A on měl pověst profesionála.

„Tak se na to podíváme společně, příteli,“ navrhl pan Smith. „Ukážu vám zprávu, kterou jsem dostal na svůj komunikátor.“ Zasunul ruku do náprsní kapsy, ale vyndal z ní předmět připomínající pero s ocelovým tělem. Stiskl jeden konec a vystřelil drobnou šipku.

Pan Jones se podíval dolů. „To jste neměl.“ Vytáhl si z hrudi použitou šipku a podal ji panu Smithovi. „Chironex, že?“

„Bohužel,“ přitakal pan Smith. „Je mi to vážně líto. Ještě pár minut byste neměl cítit žádné příznaky, ale jak víte, působení jedu je nevratné. Když se vám dostane do krve, už se nedá nic dělat.“

„Sakra,“ řekl pan Jones lehce rozmrzelým tónem, jímž člověk obvykle proklíná záděru.

„Přijímáte to strašně důstojně,“ ocenil pan Smith. Měl téměř sentimentální pocit. „Ani nedokážu říct, jak moc mě to mrzí. Prosím vás, věřte mi.“

„Já vám věřím,“ uklidnil ho pan Jones. „Taky se vám musím omluvit.“

„Musíte se… mi omluvit?“ Pan Smith si náhle uvědomil, že se už několik minut silně potí. Začínaly ho bolet oči, jako by měl rozšířené zornice. A také se mu čím dál víc točila hlava. To vše byly známky anticholinergické reakce typické pro řadu jedů. „To kapucino?“ vysoukal ze sebe.

Pan Jones kývl. „Myslíte, že jen bezmyšlenkovitě vykonávám rozkazy? Vážně mě to mrzí.“

„Předpokládám…“

„Žádná protilátka neexistuje. Je to metylovaný derivát jedu ciguatera.“

„Toho, který jsme použili vloni v Kalmycku?“

„Přesně tak.“

„Panebože.“

„I kdyby se vám podařilo zázračně přežít, litoval byste toho, věřte mi. Toxin totiž trvale rozvrátí nervový systém. Byl by z vás zmítající se imbecil na plicním ventilátoru. To přece není život.“

„No dobře.“ Pan Smith měl návaly horka a chladu, jako by ho střídavě spaloval oheň a mrazil led. Všiml si, že tvář pana Jonese povážlivě šedne: první znak rychlé difuzní nekrózy.

„Je to podivně intimní zážitek, viďte?“ řekl pan Jones a opřel se o zábradlí.

„Myslíte vzájemnou vraždu?“

„No ano, ale tohle slovo bych nevolil.“

„Chtělo by to lexikon,“ podotkl pan Smith. „Výkladový slovník.“

„Třeba jsme se oba stali obětí kanadského žertíku,“ pravil pan Smith. „I když k smíchu to moc není. Musím říct,… že mi není nejlíp.“ Pan Jones se svezl na dlažbu. Jeho oční víčka se začala neovladatelně třepotat, údy se škubavě zvedaly v záchvatech křečí.

Pan Smith ulehl vedle něj. „Tak to jsme dva,“ zasténal. Světlo už mu nevadilo a na okamžik ho napadlo, že se zotavuje. Nebyla to však pravda. Světlo mu nevadilo, jelikož ho obklopila temnota. Nic necítil, nic neslyšel. Vůbec nic.

Zbyl jen pocit prázdnoty.

I ten se po chvíli vytratil.

29

KATONAH, NEW YORK

Belknap zastavil kus od příjezdové cesty k Bancroftově nadaci, přelezl kamennou zídku a v podvečerním šeru se vydal k sídlu. Jako by v lese narazil na maskované dopravní letadlo: zprvu nic neviděl, ale pak spatřil cosi tak velkého, že se divil, jak to mohl přehlédnout. Byla neděle, den pracovního volna. Oficiálně tu nikdo nebydlel, ale spoléhat se na to nemohl. A kde byla Andrea? Co když ji věznili právě zde?

Schoval se za starou lípu u cesty zhruba třicet metrů od kancelářské budovy, podíval se na hodinky a otevřel přenosný počítač, který mu půjčil odborný asistent z univerzity. Podle Sachsových pokynů se přihlásil do chatroomu, virtuálního prostoru pro komunikaci v reálném čase. Sachs udělal to, oč ho předem požádal. A Genesis přivábený údajnou žádostí senátora svolil, že se zúčastní internetové diskuze i přes kamuflážní systém.

Nadešla domluvená hodina. Počítač byl nějak pomalý, ale svůj účel splnil.

„Objevily se otázky o vašem vztahu k Bancroftovi,“ napsal Belknap.

Tiché cink a v rámečku dole naskočila řádka slov.

„Rozpoznat hnilobu a odstranit ji“ je vaše práce, jak jste se jednou vyjádřil, pane senátore. Já vás můžu jen navést správným směrem.

Belknap naťukal: „Potřebuji vědět, jestli vaše informace nejsou poskvrněné metodou, kterou jste je získal“.

Po několika vteřinách dorazila odpověď.

„Ovoce otráveného stromu“ je právní doktrína. Dodal jsem vám podněty, které můžete využít při vyšetřování. Důkazní břemeno už leží na vás.

„Ale jaký máte na té věci zájem?“ napsal Belknap a nenápadně se posunul o něco blíž k domu.

Mým zájmem je odhalit jedno kolosální zločinné spiknutí. Jedině vy to můžete zastavit.

Po dalším sprintu Belknap pokračoval: „Ale vaše jméno vzbuzuje v celém světě hrůzu.“

Jméno ano. Ale můj věhlas spočívá v tom, že neexistuji.

S rozbušeným srdcem a notebookem v ruce se Belknap přikradl ke vstupním dveřím sídla nadace. Podíval se přes sklo dovnitř. Bylo odemčeno, a když vešel do prázdné zšeřelé předsíně, ucítil vůni citrusového oleje a starého dřeva. Také zaslechl tichou hudbu. Strunné nástroje, varhany, hlasy – něco barokního. Napsal a odeslal další otázku a pak se tiše kradl za melodickými zvuky. Dokonale sesazená podlahová prkna pod perskými koberci ani nevrzla. Dveře malé kanceláře, odkud se linuly tóny, byly pootevřené. Spatřil opěradlo vysokého křesla, jež se rýsovalo v záři velkého monitoru.

Belknap měl dojem, že se hlasitý tlukot jeho srdce rozléhá celým domem.

Jemné klapání kláves – a za pár vteřin se na Belknapově přístroji zobrazil další řádek písmen.

Obecného blaha lze dosáhnout jen postupnými kroky. A každý z nich je stejně důležitý jako celek.

Belknapovi se zježily chloupky na šíji. Byl v jedné místnosti s Genesisem.

Hlavní strůjce – vodič loutek – seděl necelých deset metrů od něj.

Z CD přehrávače na polici pištěly zobcové flétny a po nich se ozval sytý mezzosoprán zpívající smutnou liturgickou melodii. Bach, usoudil Belknap. Že by jedna z jeho mší? Matně si vzpomínal, že ji kdysi zaslechl při velikonoční bohoslužbě, a vybavil se mu i název. „Utrpení svatého Matouše“. Položil počítač a tiše vytasil zbraň.

Nakonec promluvil. „Slyšel jsem, že toho, kdo vás uvidí, čeká smrt.“ Namířil pistoli na vysoké opěradlo kancelářského křesla. „Rád bych si to tvrzení ověřil.“

„Pohádky pro děti,“ odpověděl Genesis. Nebyl to mužský hlas. „Báchorky. Na to už jste příliš starý.“ Osoba v křesle se k němu pomalu otočila čelem.

Byl to chlapec. Slámové vlasy stočené do kudrn, tváře jako dvě jablíčka. V tričku a šortkách vypadal vyzáble, ruce i nohy měl téměř bez chloupků.

Kluk. Dvanáct? Třináct?

„Ty jsi Genesis?“ Belknap se zajíkl úžasem.

Hoch se usmál. „Neříkejte to tátovi. Myslím to vážně.“

„Ty jsi Genesis.“ Tentokrát to bylo konstatování. Zdálo se, že se pokoj pomalu otáčí jako pódium v zábavním parku.

„Jo, Genesis je můj avatar.“ Jeho hlas nezněl jako dětský soprán, ale ani jako dospělý baryton. „A vy asi budete Todd Belknap, co?“

Belknap mlčky přikývl. Uvědomil si, že mu čelist spadla údivem, a musel si připomenout, aby dýchal.

„Já jsem Brandon.“

Brandon Bancroft. Ne otec. Syn.

„Nedáte si sprite?“ zeptal se kluk. „Zrovna jsem si chtěl nalít.“

30

„Kde mám přistát?“ Andrea uslyšela pilotův hlas ve sluchátkách: jiné způsoby dorozumívání hluk vrtulníku nepřipouštěl. „Můžete si vybrat z několika míst. Dům? Kancelář?“

„Dům,“ rozhodla Andrea. Vyřídí si to s bratrancem přímo u něj doma.

Proud vzduchu pod helikoptérou bičoval trávu a čechral listí stromů lemujících přistávací plochu. Jakmile ucítila náraz ocelových ližin o zem, vystoupila, a když bezejmenný muž opět odletěl, rozběhla se lesní pěšinou, přeskočila kamennou zídku jako koně v tělocvičně, a uháněla hájkem stromů směrem k domu Paula Bancrofta. Vůně starého dřeva a koberců zůstala stejná, jak si ji pamatovala. Dveře byly otevřené a ona vyběhla po schodech. Pokoj, který zřejmě sloužil jako pracovna, byl prázdný. V ložnici uviděla rozestlanou postel. Jako by tady Bancroft přespal a pak musel nečekaně odjet. Věděla jen to, že není doma.

* * *

„Kde je Andrea?“ Do Belknapova hlasu se vrátila naléhavost, snažil se znovu soustředit.

„Myslel jsem, že to jste vy. Měla by každou chvíli dorazit. Je skvělá, co?“

„To jo,“ odvětil Belknap. Zase měl dojem, že se místnost pomalu otáčí.

„Vypadáte nějak pobledle. Fakt si nedáte sprite?“

„Ne, jsem v pohodě.“

Brandon přikývl. „To jsem slyšel.“ Plaše sklopil oči. „Chtěli s ní provádět ošklivé věci. Ale jeden z mých lidí v organizaci zjistil, kde je. Naložil ji do helikoptéry. Chtěla letět sem.“

Takže Andrea byla v bezpečí? Mohl však té zprávě věřit, nebo spíš jejímu autorovi? Radost se mísila s obavami,

„Máte rád Bacha?“ otázal se kluk.

„Tohle se mi líbí,“ odpověděl Belknap.

„Mně se líbí hodně muziky. Ale tahle mě vždycky dostane.“ Chlapec se otočil zpátky ke klávesnici a začal zadávat řadu pokynů. Belknap viděl, jak mu pod tenkou bavlnou trička kmitají lopatky. „Dvacátá šestá a dvacátá sedmá kapitola knihy Matoušovy.“ Stiskl knoflík dálkového ovladače a hudba se ztišila. Chlapec zarecitoval: „A kolem deváté hodiny pak Ježíš hlasitě vykřikl Eli, Eli, lama sabachthani? Bože můj, Bože můj, proč jsi mě opustil?“

Belknap na něj vrhl nejistý pohled.

„Nebojte, netrpím mesiášským komplexem,“ uklidnil ho Brandon. „Když Ježíš vyrostl, zjistil, že jeho otcem je Bůh. Já jsem zjistil, že můj otec si na Boha hraje. To je trochu rozdíl, ne?“

„Bůh, nebo ďábel. Těžko říct.“

„Vážně?“ Brandon mu pevně pohlédl do očí. „Víte jaký nejhorší čin ďábel spáchal? Přesvědčil lidi o tom, že neexistuje. Když bojujete s ďáblem, musíte ten princip obrátit.“

„Přesvědčit lidi, že smyšlenka je skutečná.“ Belknapovi začínalo svítat. „Všechny ty historky – byl to jen způsob, jak zvýšit Genesisovu autoritu?“

„No jasně. Už jste někdy hrál počítačovou hru pro víc lidí? Vytvoříte si avatar, fiktivní druhé já, a necháte ho běhat po světě. Ale o tom už něco víte, ne? To vy jste přece napálil senátora Kirka. Já si to myslel.“

Takže Genesis byl vlastně jen elektronickou legendou, ničím víc. S pochopením přišel obdiv. Legendou ověnčenou příběhy, pověstmi a bájemi, které se šířily po internetu a pak ústním podáním. „Ale tady šlo o víc,“ uvažoval Belknap nahlas. „Jako Genesis jsi mohl převádět peníze z účtu na účet. Najímat lidi, kterým ses nikdy neukázal. Rozesílat instrukce, sledovat, odměňovat. Mohl jsi toho hodně. Ale proč to všechno?“

Brandon hodnou chvíli mlčel. „Mám tátu rád. Teda, je to můj táta, jasný?“

„Ale není to jen tvůj táta.“

Brandon zkroušeně pokýval hlavou. „Vybudoval něco, co je větší než on. Něco… špatného.“ Poslední slovo zašeptal.

„Tvůj otec si myslí, že největší štěstí pro co nejvíc lidí světí všechny prostředky,“ řekl Belknap.

„Ano.“

„A co si myslíš ty?“

„Že každý život je posvátný. Nejsem pacifista nebo tak něco. Jedna věc je zabít v sebeobraně. Ale nemůžete brát životy na objednávku. Vraždu neospravedlníte kalkulačkou.“

„Takže jsi celé měsíce organizoval dění prostřednictvím poskoků, kteří nikdy neviděli tvoji tvář, převáděl jsi peníze, posílal rozkazy, sledoval výsledky – všechno na dálku, digitálně, pokoutně. To všechno, abys zničil skupinu Théta?“

„Operace za mnoho miliard dolarů.“

„Využil jsi značky Inver Brass,“ pokračoval Belknap. „Věděl jsi, že jméno Genesis nažene otci strach. A Kirkova komise byla tvoje příležitost. Možnost, jak využít amerických státních orgánů ke zničení Théty. Sbíral jsi podklady o činnosti skupiny a posílal je vyšetřovatelům do senátu.“

„Nic lepšího mě nenapadlo,“ přitakal kluk. Čišela z něj zajímavá kombinace sebejistoty a slabosti. „Neberte si to osobně, ale mohl byste schovat tu bouchačku? Tyhle věci mi nedělají moc dobře. Zvláštní, co?“

Belknap úplně zapomněl, že pořád drží zbraň. „Promiň,“ omlouval se. „Profesionální deformace.“ Odložil pistoli na půlkruhový stolek u dveří a udělal několik kroků do místnosti. „Ví otec, co si myslíš o Thétě?“

„Nevidí rád, když čtu Kanta, o bibli nemluvě. Ví, že se neshodneme, ale argumenty na něj moc neplatí. Těžko se to vysvětluje. Jak říkám, mám tátu rád, pane Belknape. Ale…“ Brandon se zajíkl.

„Dospěl jsi k názoru, že ho musíš zastavit.“ Belknapův tón změkl. „Nikdo jiný to udělat nemohl. Takže sis s otcem zahrál šachy po internetu.“

„Žádné šachy, figurky jsou z masa a kostí.“

„To máš pravdu.“

„Původně jsem si myslel, že budou stačit hrozby.“

„Hrozby, že se Kirkova komise dozví o Thétě?“

„Ano. Ale nestačily. Tak jsem začal shromažďovat detailní materiály o činnosti skupiny. Něco jako digitální spis. Nebyla to legrace. Ale podařilo se mi to. Soubor odhaluje všechny kořeny i větve, až do té poslední.“

„Shromáždil jsi materiály?“

Chlapec přikývl.

„To znamená, že stačí několik úderů do kláves nebo kliknutí a můžeš je rozeslat všem členům Kirkovy komise. A temná věc vyjde na světlo.“

Brandon znovu kývl. „Je čas to udělat.“

Genesis: třináctiletý kluk. Belknap měl co dělat, aby zkrotil rozvířené myšlenky a soustředil se. „Takže Jared Rinehart spolupracoval s tvým otcem. S Genesisem neměl nikdy nic společného.“

„Rinehart? Ani omylem. Z toho chlapa jde strach, alespoň co jsem slyšel. Díkybohu jsme se nikdy nepotkali.“

Ode dveří se ozval chladný panovačný hlas. „Až doteď.“

31

Belknap se otočil a spatřil vysokou a hubenou postavu muže, který býval jeho nejlepším přítelem. Pollux, věrný druh Castora. Jeho obrys ve dveřích vypadal ještě hubeněji než obvykle, takže velikost pistole, kterou svíral, obzvlášť vynikala.

„V podobných chvílích vždycky lituju, že nemám klobouk,“ řekl štíhlý agent Belknapovi. „Abych ho před tebou mohl smeknout.“

„Jarede…,“ zachroptěl Belknap.

„Tentokrát ses opravdu překonal,“ pochválil ho Rinehart. „Byl jsi vynikající. Perfektní. Nic jiného jsem od tebe ani nečekal. Ale svůj úkol už jsi splnil. Teď to přebírám já.“ Podíval se na chlapce. „Tvůj otec tady bude každou chvíli,“ ušklíbl se mrazivě.

„Co jsem to udělal?“ Belknapovi se sevřely vnitřnosti. „Panebože, co jsem to udělal?“

„To, co by nikdo jiný nedokázal. Bravo! Myslím to vážně, Todde. Vykonal jsi veškerou špinavou práci. A já? No vždyť mě znáš: já jsem zase ten chlápek v rajtkách. Když chceš chytit lišku, musíš sledovat ohaře. To časem zjistí každý lovec. Musím uznat, že my sami bychom v životě neuhodli, kde je liška zalezlá. Ani za milion let. Ale všechno se tím vysvětluje.“

„Využil jsi mě. Celou dobu jsi…“

„Věděl, že mě nikdy nezklameš, kamaráde. Vždycky jsem měl čich na talenty. A hned od začátku jsem tušil, že jsi mimořádná osobnost. Úředníci z ministerstva zahraničí na tebe žárlili. Řada z nich nevěděla, co si o tobě myslet. Ale já jo. Vždycky jsem tě obdivoval.“

Od začátku si mě pěstoval. Východní Berlín, rok 1987.

Belknap ze sebe znovu začal soukat slova. „Celou dobu…“

„Jsem věděl, co v tobě dříme. Věděl jsem, čeho jsi schopen. Líp než všichni ostatní. Spolu jsme byli neporazitelní. Když jsem si vzal něco do hlavy, vždycky jsme to dokázali. A tohle je naše poslední a největší vítězství.“

„Nastražil jsi návnadu a vypustil mě za ní.“ Strašlivé poznání bičovalo Belknapovu duši jako vichřice. „Nasadil jsi mě na Genesisovu stopu, protože jinak bys ho nikdy nenašel.“

Návnada. Belknapovi začalo všechno pomalu docházet a vzduch jako by se změnil v odporně vazkou dusivou hmotu. Ta italská holka. Princ z Ománu. Kolik jich ještě bylo? Všichni nevědomky sehráli svou roli v Rinehartově falešné hře. Iluzi však bylo třeba podpořit realitou, a proto účastníci nesměli vědět o záměrech hlavního stratéga. Stejně jako Castor.

Belknap měl pocit, jako by mu hlavu drtily čelisti svěráku. Když v Tallinu zjistil pravdu o Lugnerovi a ze zrádce se vyklubal obchodník se zbraněmi, Polluxova iluze se ocitla v ohrožení. Proto sáhl k jednoduché úpravě, která měla udržet Ohaře na Genesisově stopě: návnadou se stala Andrea.

Rinehartův plán využíval všeho, co dělalo z Belknapa člověka – jeho citů, věrnosti, náklonnosti. Pohoršuje-li tě oko, vyloupni je.

Belknapem lomcovala nenávist a vztek. Při pomyšlení na Rinehartův podvod si vyčítal svou citlivost. Kéž by se jí mohl zbavit. Ale ne! Nestane se zrůdou. Kdyby se snížil na zrádcovu úroveň, přiznal by mu vítězství.

„Když se na tebe tak koukám,“ pronesl Belknap tiše, „připadá mi, jako bych tě viděl poprvé v životě.“

„Díváš se tak odmítavě. Snad se na mě nezlobíš.“ Rinehartův tón zněl téměř dotčeně. V ruce se mu zaleskla těžká pistole. „Nechápeš, že skupina Théta neměla na vybranou? Byli jsme sami v ohrožení, nemluvě o tom, že naše snahy vypátrat původce hrozby k ničemu nevedly.“

„Byl jsi špion Théty, trumfové eso,“ zavrčel Belknap. Úplně slyšel klapání dominových kostek, jež se postupně hroutily v dlouhé klikaté řadě. „Agent americké rozvědky s nejpřísnější bezpečnostní prověrkou, který jim mohl dodávat informace a státní tajemství. Když Théta potřebovala někoho najít, cos udělal? Vymyslel sis věrohodnou historku, která to povýšila na úkol pro Konzulární operace? Celou tu dobu jsem si myslel, že mi kryješ záda.“ Zlost napínala jeho hlas až na hranici prasknutí. „Ale tys mi do nich vrazil kudlu. Přeběhl jsi na druhou stranu, ty zrádče.“

„Mluvit o stranách je naivní. Doufal jsem, že se mi podaří ty dvě organizace spojit. Provést fúzi, abych tak řekl. Proč jít proti sobě? Théta a Konzulární operace – s Paulem jsme se shodli, že v racionálním světě by měly spolupracovat jako dvě končetiny jednoho těla.“ Očima šlehl po chlapci. „Nemá cenu lhát. Když jsem zjistil, kdo je Genesis, byl jsem v šoku. Ten malý génius – a zrádce? Kdo by to do něj řekl? Ve skutečnosti ho nikdo neznal.“

Ve skutečnosti ho nikdo neznal. Belknap upřeně hleděl na Rineharta. Byl to mistr klamu. Virtuoz manipulace. Jakou část jeho vlastního života asi Rinehart řídil? Osobní věci však musely jít na chvíli stranou. V sázce bylo příliš. Stočil oči k pistoli, kterou nechal na stolku ve tvaru půlměsíce, a v duchu se proklel. Ležela blíž k Rinehartovi než k němu, takže na ni nedosáhl. Kdyby se k ní pohnul, vzbudil podezření.

„Tady,“ zavolal Rinehart směrem do chodby a v příští chvíli se objevil Paul Bancroft. Vypadal pomačkaně, jako by před chvílí vstal z postele a chvatně si navlékl zelené kalhoty a svetr. V pravé ruce svíral drobnou pistoli, až měl bílé klouby.

„Tohle je tvůj úhlavní nepřítel, seznamte se,“ oslovil ho Rinehart.

Stárnoucí filozof otevřel ústa úžasem. „Můj syn,“ vydechl.

„Mrzí mě to,“ řekl Rinehart skoro něžně. „Písmo svaté začíná knihou Genesis, ale končí Zjevením. A tohle je naše zjevení.“

Starý pán na Rineharta vytřeštil oči. „Určitě se stala nějaká chyba. To není možné!“

„Naopak se tím všechno vysvětluje, copak to nevidíš?“ naléhal Rinehart. „Teď je jasné, jak získal přístup k tolika tvým souborům. Proč…“

„Je to pravda, Brandone?“ vybuchl Bancroft. „Brandone, řekni, je to pravda?“

Chlapec přikývl.

„Jak jsi mi to mohl udělat?“ Ta slova vyšla z otcova hrdla jako ublížené zasténání. „Podkopávat moje životní dílo! My se snažíme učinit ze světa lepší místo k životu – organizujeme, plánujeme, staráme se – a ty bys to chtěl všechno zničit? Uvrhnout svět zase zpátky? Tolik lidstvo nenávidíš? Tolik mě nenávidíš?“

„Tati, já tě mám rád,“ špitl Brandon. „Tak to není.“

Jared Rinehart si odkašlal. „Na sentiment není čas. Je jasné, co se musí udělat.“

„Jarede, prosím tě!“ vyhrkl šedovlasý myslitel. „Dej nám chviličku.“

„Ne,“ pravil agent neochvějně. „Stačí pár úderů do klávesnice a tvůj syn by mohl poslat Kirkově komisi dostatek informací, aby nás zničil, navždycky a bez odvolání. Aby zničil všechno, o co jsi v životě usiloval. Musíš se zachovat podle vlastních zásad.“

„Ale…“

Do Rinehartova tónu se vkradl chlad. „Jestli se podle nich nezachováš, tak jsi doteď žil ve lži. Největší štěstí pro co nejvíc lidí – to je cíl, ze kterého nesmíme slevit, jak jsi vždycky tvrdil. Vzpomínáš, cos nás učil? ‚V čem spočívá kouzlo zájmena můj?‘ Genesis je tvůj syn, ale je to jen jeden život. Kvůli svému životnímu dílu – kvůli celému světu – ho musíš ukončit.“

Paul Bancroft pozvedl v ruce drobný revolver. Viditelně se třásl.

„Ale jestli chceš, udělám to sám,“ nabídl se Rinehart. Brandon se otočil na židli a podíval se otci do očí. V chlapcově pohledu se mísila láska se vzdorem a zklamáním.

„Tvá cesta ja správná, ó Pane můj, ať je jakkoli temná.“ Chlapec si začal notovat zajíkavým altem. Po tváři mu stékala slza. Belknap však vycítil, že pláče nad otcem, ne nad sebou.

„Chce tím říct, že nikdo nemá právo hrát si na Boha,“ vysvětlil Belknap a upřel pohled na filozofa. Arogance a samolibost přetavily jeho idealismus do zrůdné podoby. Přece jen však nebyl Bůh, ale člověk – člověk, který nadevše miloval svého syna.

Paul Bancroft, očividně zdrcený a téměř ochromený žalem, se obrátil k Rinehartovi. „Poslouchej mě. On to pochopí. Nakonec uzná, že jsem jednal racionálně.“ Pak ze sebe začal vyděšeně chrlit proud slov určených synovi. „Chlapče, ty říkáš, že každý život je posvátný. Ale to je jazyk náboženství, ne rozumu. Lze však souhlasit s tím, že každý život má svou hodnotu. Každý život se počítá. Pokud se na tom shodneme, pak se nesmíme toho počítání bát. Počítání životů, které můžeme zachránit. Nesmíme mít obavy z pozitivních důsledků bolestných činů. To snad chápeš, nebo ne?“ Horečně obhajoval svůj světový názor před skeptickým synem.

„Zasvětil jsem život službě lidstvu. Chtěl jsem udělal ze světa lepší místo. I z tvého světa. Protože v tobě, chlapče, je budoucnost.“

Brandon jen pomalu zavrtěl hlavou.

„Někteří lidé říkají, že nechtějí přivést dítě do světa zmítaného tolika problémy. Za mé éry se odehrála druhá světová válka, genocidy, hladomory zaviněné člověkem, masakry, terorismus, stavěly se gulagy – desítky milionů životů zmařených kvůli lidské iracionalitě. Dvacáté století mělo být vrcholem historie, ale stalo se obdobím největších zvěrstev v našich dějinách. Takový svět jsem ti nechtěl odkázat, hochu drahý. Je to takový zločin?“

„Tati, prosím tě,“ začal chlapec.

„Určitě to pochopíš,“ pokračoval Bancroft; oči se mu začínaly mlžit. „Všechno, co jsem udělal, mělo logické morální oprávnění. Nikdy jsme neusilovali o moc nebo o vlastní obohacení. Naším cílem bylo blaho všech. Akce skupiny Théta nesmíš posuzovat izolovaně, ale jako součást širšího programu. Pak si jistě uvědomíš, že se za tím vším skrývá láska k bližnímu. Théta, to je láska k bližnímu v praxi.“ Bancroft se nadechl. „Ano, někdy ji provází krev a bolest. Stejně jako v chirurgii. Zakázal bys chirurgům provozovat jejich řemeslo jen proto, abys zabránil krátkodobým škodám, které nutně napáchají? Tak proč…“

„To je ztráta času,“ vyštěkl Rinehart. „Nezlob se, ale nejsme na přednášce.“

„Tati,“ hlesl Brandon. „Opravdu se dá ospravedlnit bolest jednoho člověka radostí někoho jiného?“

„Poslouchej,…“

„Důležitá je pravda. Ty manipuluješ s lidmi a lžeš jim, protože jsi rozhodl, že je to v jejich zájmu. Ale to nesmíš. Když lidem lžeš, zároveň jim něco bereš. Používáš je jen jako nástroje. Nikdo ti na to nedal právo, tati. Pokud nejsi Bůh, tak přece musíš připustit možnost, že se mýlíš. Že jsou tvoje teorie chybné. ‚Však ne jak chci já, ale jak ty‘.“ Kristova slova před ukřižováním.

Rinehart si odkašlal.

„Každý život je posvátný,“ zopakoval Brandon.

„Prosím tě, chlapče,“ snažil se znovu začít Paul Bancroft.

„Já tě mám opravdu rád, táto,“ řekl Brandon. Jeho růžové tváře a jasné oči vyzařovaly zvláštní druh klidu. „Ale jsou věci, které žádný člověk nemá právo rozhodnout. A které nesmí udělat.“

Stárnoucí filozof vyhrkl: „Brandone, ty mě vůbec neposloucháš…“

„Jen chci, abys uvážil, že se můžeš mýlit.“ Oči Paula Bancrofta se leskly. „Brandone.“ Chlapcův hlas byl však jasný a pokojný. „Co když ses vždycky pletl?“

„Synku, já tě prosím…“

„Udělej to.“ Rinehart probodl Bancrofta ocelovým pohledem a máchl pistolí. Byl vyrovnaný, odhodlaný a věcný. Na zneškodnění Genesise záviselo jeho přežití. „Řiď se svou osvědčenou logikou, Paule. Zastřel kluka. Nebo to udělám já. Rozumíš mi?“

„Rozumím,“ odvětil doktor Bancroft zastřeným hlasem. Mrkáním vyhnal slzy z očí, zdvihl malý revolver, přesunul ruku o dvacet stupňů doprava a vystřelil.

Na Rinehartově bělostné košili, kousek pod hrudní kostí, rozkvetla rudá skvrna.

Rinehart vypoulil oči, plavným pohybem zvedl zbraň a opětoval palbu. Byl profesionál. Kulka se zaryla do Bancroftova čela a způsobila okamžitou smrt. Starý myslitel se zhroutil na koberec.

Chlapec přidušeně vykřikl, zbělel jako stěna a zkřivil obličej žalem. Rinehart se k němu otočil; z komory jeho pětačtyřicítky stále stoupal obláček dýmu.

„Nechtěl jsem to udělat,“ pravil vysoký muž. „A tohle neříkám často.“ V jeho hlase zaznívalo slabé bublám a Belknap si uvědomil, že Rinehartovy plíce se pomalu plní krví. Do udušení zbývalo možná patnáct nebo dvacet vteřin. „Vzal jsem mu život na počest jeho učení. Určitě by to pochopil. A teď musím udělat to, co on nedokázal.“

Ještě než Rinehart domluvil, Belknap skočil před Brandona a zaštítil jej vlastním tělem. „Je po všem, sakra!“ houkl na muže se zbraní. Z chodby uslyšel kroky.

Rinehart zavrtěl hlavou. „Myslíš, že bych tě nezabil, Todde? Musíš hodit kostkou, jinak nejsi ve hře.“ Se skelným rozostřeným pohledem a topornými pohyby robota Rinehart vypálil. Belknap ucítil palčivý úder do horní části trupu, těsně pod klíční kost. Kevlarová vesta, kterou měl pod košilí, zabránila průstřelu, náraz projektilu však příliš nezmírnila. Střela mířená o několik centimetrů výš by byla smrtelná. Instinkty na něj křičely, aby se kryl nebo utekl. Jenže potom by vystavil chlapce nebezpečí.

„Todde, ty můj skautíku. Buď připraven.“

Belknap sáhl za sebe, aby se ujistil, že chlapec je stále dobře schovaný. „Umíráš, Jarede. Víš to. Je konec.“ Zíral mu do očí a držel ho tak v šachu, ale zároveň se k němu snažil nějak vnitřně proniknout.

„Říká se, že ten, kdo spatří Genesisovu tvář, zemře,“ zavrčel Jared nervózně a nepřestával mířit na Belknapa. „Takže jsem dostal varování. My oba.“

„Je po tobě, Jarede,“ řekl Belknap.

„Jo? At si lámou hlavu, jak vždycky říkám.“

Belknap ucítil, že se Brandon kamsi rozběhl. Rinehart se musel rozhodnout, do kterého terče střelit dřív.

Ženský hlas. Andrea. „Rineharte!“ zavolala ochraptěle.

Vpadla do dveří, shrábla ze stolku Belknapovu pistoli a namířila na vysokého agenta. Zbraň byla odjištěná, stačilo jen stisknout spoušť.

Jared otočil hlavu. „Vy!“ Znělo to jako zasténání hřebíku vypáčeného z prkna.

„Jakou máte krevní skupinu, Rineharte?“ Andreinu otázku podtrhla hlasitá rána a v ruce jí škubla pistole. Střela zasáhla vysokého muže vysoko do hrudníku, kde se o chvíli později objevil červený kruh.

Belknap divoce těkal očima po pokoji. Zemři už, tiše prosil Jareda Rineharta. Tak už konečně zemři.

Všiml si, že Brandon zamířil do kouta, kde si sedl na podlahu, objal kolena rukama a sklopil tvář do stínu. Jen otřásání jeho ramen prozrazovalo, že tiše pláče.

Rinehart kupodivu zůstal stát. „Střílíte jako malá holka.“ Ušklíbl se a otočil zpátky k Belknapovi. „Vůbec se k tobě nehodí,“ sdělil mu důvěrně. Bylo to chroptění dechu, který se prodírá množstvím tekutiny.

Andrea znovu stiskla spoušť, a ještě jednou. Na monitor počítače chrstla tříšť krve a vnitřností.

Rinehart dál upíral oči na Belknapa a pozvedl zbraň, ta mu však vypadla z ruky. Z koutku jeho úst se spustil pramínek krve. Dvakrát zakašlal a marně lapal po dechu. Čím dál víc ztrácel vládu nad svými svaly a začal se kymácet. Belknap věděl, co se děje: tak vypadá člověk, který se pomalu utápí ve vlastní krvi.

„Castore,“ zasípal Rinehart. Chvíli před zhroucením naslepo natáhl ruce a udělal vratký krok dopředu, jako by chtěl Belknapa uškrtit, či obejmout.

Epilog

Uběhl rok a Andrea musela připustit, že se mnohé změnilo. Svět možná nebyl jiný, její svět však rozhodně ano. Za tu dobu učinila rozhodnutí, která ji překvapila – vlastně je oba – zpětně se však jevila jako správná a nevyhnutelná. Na nějaké velké uvažování a hodnocení však ani nebyl čas. Brzy totiž zjistila, že funkce ředitelky Bancroftovy nadace se nedá dělat na půl plynu. Byla to náročná práce na plný úvazek, tedy pokud ji člověk chtěl dělat dobře.

Odporné zločiny skupiny Théta se napravit nedaly. S manželem se však shodli na tom, že samotná nadace hrála ve světě důležitou roli a po skončení hrůz mohla být ještě prospěšnější. Další rozhodnutí vzešlo z řady Andreiných a Toddových schůzek se senátorem Kirkem, než zemřel. Jejich cílem bylo udržet strašnou pravdu v přísné tajnosti. Odhalení by očernilo všechny neziskové a dobročinné organizace světa. Z geopolitického hlediska by způsobilo destabilizaci na tisíc různých způsobů. Výsledkem mohla být léta, možná desítky let hořkostí, nepřátelství a obviňování. Zbývající představitelé Théty – ti, jimž se nepodařilo zmizet – byli předáni tajným tribunálům, které organizoval odbor pro řízení a kontrolu zpravodajství ministerstva spravedlnosti. Veškerá soudní líčení probíhala uzavřeně z důvodů „národní bezpečnosti“.

Andra sklopila oči k fotografiím na stole. Dva muži jejího života. Naposledy je viděla ráno, když odcházela do práce a oni hráli basketbal. Brandon rostl jako z vody – samá ruka, samá noha, nemotorná chůze. Čtrnáctiletý kluk.

„Vážení přátelé, a teď pozor,“ pronesl hlasem sportovního komentátora a rozběhl se ke koši. Jeho černé pumy vypadaly ve srovnání s útlými lýtky nepatřičně obrovské. „Sledujte jedinečný pohyb Brandona Bancrofta! Střílí! Dává koš!“ Míč se odrazil od obroučky. „A předbíhá událostem.“ Tričko měl trochu flekaté potem, Toddův dres byl mokrý víc.

„Kdyby mě tak nebolely holeně,“ postěžoval si lehce kulhající Todd a shrábl míč. Dvakrát zadribloval, zaklonil se, přesně vystřelil a míč propadl síťkou koše. Tichý svist nylonových vláken o drsnou gumu: Brandon tomu říkal „hudba sfér“.

Andrea u živého plotu zavrtěla hlavou. „Vymlouvat se můžeš, až se netrefíš, Todde.“ Cítila na tváři ranní slunce a chvíli si myslela, že jí hřejí jen jeho paprsky, jak sledovala ty dva při hře.

„Tak pojď a předveď se,“ vyzval ji Brandon. „Jen na minutku.“

„Střevíčky s podpatkem na hřiště nepatří, vážená,“ prohodil Todd škádlivě a něžně zároveň.

„Ale když si vezmeš tenisky, Toddův a Brandonův tým se o tebe určitě poperou.“ Brandonův hlas byl hlubší a zvučnější než dřív. I obočí měl o něco tmavější a hustší než před rokem. Pak se usmál – a ten úsměv se vůbec nezměnil. Andrea jej řadila mezi největší divy světa.

Nesmíš dopustit, aby ti to vzali. Pohledu na ty dva jí dával naději, že se její tichá modlitba vyplní.

„Zájem vždycky potěší, ale budeme to muset nechat na příště.“ Otočila se, téměř zahanbená vlastním štěstím. „V kanceláři na mě čekají. Snad si tady, hoši, nějak vystačíte.“

Její manžel položil zpocenou ruku na Brandonova úzká ramena. „Hele,“ vyhrkl s lehkým zadýcháním. „O nás neměj péči. Radši se postarej o svět.“

Brandon přikývl. „My jsme v pohodě.“

* * *

Den se přehoupl přes poledne a Andrea už měla za sebou tři strategické porady a dva konferenční hovory s oblastními šéfy. Programový ředitel jí právě sděloval čerstvé informace o zdravotnických kampaních Bancroftovy nadace v Jižní Americe, zatímco ona seděla za stolem a povzbudivě přikyvovala.

Znovu zabloudila očima k fotkám na stole a v chromovaném rámečku zahlédla odraz vlastní tváře. Byla jiná než před rokem. Nemusela se dívat do zrcadla, aby to viděla. Vyčetla to z chování ostatních lidí vůči ní. Měla autoritu a sebejistotu ženy, která našla své místo v životě. Přinášelo jí potěšení, že mohla s pomocí prostředků nadace zlepšovat svět – a tím správným způsobem. Tím jediným způsobem. Byla pyšná na průhlednost fungování nadace. Nic neskrývala, jelikož neměla co.

„Uruguayský projekt byl modelovým příkladem,“ řekl šéf jihoamerického regionálního programu. „Očekáváme, že se ho chytí řada dalších nadací a neziskovek.“ Šedovlasý shrbený muž s kulatou obrýlenou tváří měl ustaraný výraz člověka, který za dvacet let práce v nadaci zažil mnoho utrpení a bídy. Současně však viděl, jak se utrpení s bídou dají zmírnit.

„Snad,“ odvětila Andrea. „V našem oboru musíme doufat, že nás ostatní budou napodobovat, protože tím se násobí užitek. Hlavní je tyto oblasti neodepisovat. Můžou se změnit. Můžou se změnit k lepšímu.“ Jako ona sama.

I její manžel a adoptovaný syn se změnili. Nebyli si skoro v ničem podobní, a přece mezi nimi vzniklo netušené pouto. Brandon svým způsobem přišel o své dětství a Todd zase o dospělost, takže mohli truchlit společně. V jejich vztahu šlo ale o víc. Brandonovi se samozřejmě nikdo intelektuálně nevyrovnal, vynikal však citovou vyzrálostí a vnímavostí, díky nimž v Toddovi rozpoznal něco, co většina lidí neviděla. Vycítil jeho zranitelnost, srdečnost i touhu hýčkat a odpovídal na ně vlastní zranitelností, srdečností a potřebou být hýčkán. Chlapec našel otce. Muž našel syna.

A Andrea rodinu.

„Zpráva z Guyany už tak povzbudivá není,“ oznámil programový ředitel opatrně. Měl tím na mysli rozsáhlou očkovací akci, kterou se snažili rozjet ve venkovských oblastech země. Andree na ní mimořádně záleželo, před měsícem totiž Guayanu osobně navštívila. Obrazy indiánských vesnic u řeky Moruca se jí vryly do paměti, stejně jako nuzný život plný dřiny, který vedli místní obyvatelé. Pohled na osadu sužovanou epidemií, jíž by se v dnešní době dalo snadno předejít, ji naplnil žalem a zlostí.

„Tomu nerozumím,“ pronesla Andrea. „Všechno jsme přece rozpracovali do nejmenších podrobností.“ Mělo jít o učebnicový příklad toho, že i v místech se špatnou infrastrukturou lze výrazně zlepšit zdravotní stav lidí.

„Ta kampaň má obrovský potenciál, paní Bancroftová,“ zněla odpověď. „Vaše návštěva dala všem velkou naději.“

„To, co jsem tam před měsícem viděla, se nezapomíná.“ Její slova měla procítěný, zanícený tón.

„Bohužel, ministr vnitra právě stáhl souhlas s pokračováním akce. Všechny zdravotníky, které jsme najali, chce nechat vyhostit. Dokonce zakazuje očkování.“

„To nemyslíte vážně,“ podivila se Andrea. „Pro to neexistuje žádná omluva.“

„Máte pravdu,“ přitakal šedovlasý muž truchlivě. „Ale dá se to snadno vysvětlit. Víte, indiáni, kterým chceme zachránit život, většinou volí konkurenční politickou stranu.“

„Víte to jistě?“ zeptala se s odporem.

„Máme to od našich spojenců ve vládě.“ Z jeho psích očí čišela lítost. „Je to hrůza. Tisíce domorodců zemřou jen kvůli tomu, že se ten chlap bojí demokracie. Navíc je zkorumpovaný až hanba. A není to žádná pomluva. Víme o lidech, kteří získali bankovní záznamy plateb na jeho konta v cizině.“

„Podívejme.“

„Dovoluji si navrhnout, abychom alespoň zvážili možnost, ehm, s tím parchantem zatočit. Naznačit mu, čeho jsme schopni – protože to by mu mohlo politicky dost uškodit. Bez vašeho svolení to samozřejmě nepřipadá v úvahu.“ Programový ředitel se odmlčel. „Paní Bancroftová?“

Andrea nic neříkala. Hlavou jí běžely obrazy z nedávné cesty po Guayaně. Viděla před sebou matku z kmene Aravaků – dlouhé černé vlasy, uštvané lesklé oči – která chovala v náruči děťátko. Zdravotní sestra, jež Andreu provázela po nemocnici v Santa Rose, jí tiše sdělila, že dítě před několika minutami zemřelo na záškrt. Neměli to srdce to matce ještě říct.

Oči se jí zalily slzami. Pak k ní domorodá žena vzhlédla, uviděla její výraz a dovtípila se, co Andree řekli. Její miminko už nežilo. Z matčina hrdla vyšel tichý nářek, vyjádření čirého zármutku.

„Je mi to nepříjemné,“ pokračoval ředitel tichým zasmušilým hlasem. „Vím, co si o podobných věcech myslíte. Souhlasím s vámi. Ale když si vezmu, jaký význam by to mělo pro celou oblast…“

„Jinak to řešit nejde?“

„Bohužel,“ zavrtěl rázně hlavou. Něco v Andreině tváři ho však zřejmě povzbudilo, a tak dodal: „Vždyť víte, jak to je. Dělat správné věci není vždycky snadné.“ Vrhl na ni pohled plný očekávání.

„To je fakt,“ hlesla a sváděla vnitřní boj. „Tak dobře. Pokračujte. Ale jen protentokrát.“

Robert Ludlum (1927 – 2001) je všeobecně považován za otce politického thrilleru a jeho knihy jsou překládány do čtyřiceti jazyků.

Nakladatelství DOMINO postupně vydává celou jeho rozsáhlou tvorbu. Čeští čtenáři se mohli doposud seznámit s dvaceti pěti tituly, které mají na obálce Ludlumovo jméno: Křik Halidonu (1998), Bourneova totožnost (1999, v roce 2002 reedice s názvem Agent bez minulosti), Plán Ikaros (1999), Strážci apokalypsy (2000), Spiknutí škorpionů (2000), Hádův faktor (2001), Prométheova lest (2001), Bourneův mýtus (2001, v roce 2005 reedice v souvislosti s premiérou stejnojmenného filmu), Projekt Kassandra (2002), Pandořina skříňka (2002), Protokol Sigma (2002), Operace Akvitánie (2003), Pařížská hrozba (2003), Holcroftova úmluva (2003), Jansonův rozsudek (2004), Matareseův kruh (2004), Altmanův zákon (2004), Tristanova zrada (2005), Dědictví Scarlattiů (2005), Soumrak Matareseů (2005), Lazarova vendeta (2006), Mozaika Parsifal (2006), Amblerova výstraha (2006), Matlockovo pověření (2007), Bourneovo ultimátum (2007).

ROBERT LUDLUM – BANCROFTOVA STRATEGIE

Legendární agent Todd Belknap je po fatálně nezdařené operaci propuštěn z tajných služeb. Když se vzápětí dozví, že jeho nejlepší přítel byl unesen v Libanonu a americké úřady nejeví ochotu ani vůli být mu jakkoli nápomocny, Belknap se rozhodne zasáhnout na vlastní pěst.

Ve stejné době se finanční analytička Andrea Newtonová dozví, že jí vzdálený bratranec, jehož nikdy neviděla, odkázal obrovské jmění. Výplata dědictví je podmíněna tím, že Andrea zasedne ve správní radě Bancroftovy nadace, dobročinné organizace řízené patriarchou rodu Paulem Bancroftem.

Andrea je všemi nečekanými událostmi zprvu uchvácena, ale brzy začne poznávat, že většina aktivit rodinné nadace není charitativního charakteru. Stále zjevněji vystupuje na povrch provázanost s nechvalně proslulou skupinou Genesis, která je spojována se snahami o destabilizaci politické rovnováhy ve světě – a pro své cíle je ochotna riskovat miliony lidských životů.

Možná Andree pomůže v odhalení pravdy Todd Belknap, s nímž se dílem náhody seznámí. Ale stejně dobře je možné, že náhodní spojenci nebudou dost rychlí…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai