Dědictví Scarlattiů

Robert Ludlum

(1994)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Ulster Stewart Scarlett, syn mocného rodu Scarlattiů, se už od dětství choval jako despota a zneužíval bohatství s obrovskou krutostí a zlobou. Když Amerika vstoupila v roce 1917 do světové války, Ulster odjel na francouzskou frontu a v posledních dnech bojů byl vyznamenán za statečnost. Vyznamenání získal sice lstí, ale hlavní výhrou pro něj bylo přátelství německého důstojníka, kterému zachránil život – a který mu v budoucnu poskytne nevídané možnosti…Po válce vede Ulster Scarlett dvojí život: život mafiána a život seriózního občana, studujícího bankovnictví. Podvodně se zmocní svého obrovského dědictví a nabídne je k dispozici německým nacistům. Matka však plány svého nezdárného syna odhalí a chce je překazit.Dochází k dramatickému boji velkých peněz proti velkým penězům, v jehož středu se ocitá státní účetní revizor Matthew Canfield…

ROBERT LUDLUM

Dědictví Scarlattiů

2005

Copyright (c) 1971 by Robert Ludlum

Translation (c) 1994 by Tomáš Hrách, (c) 2005 heirs

Cover design (c) 2005 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE SCARLATTI INHERITANCE

vydaného nakladatelstvím Bantam Books, New York,

přeložil Tomáš Hrách

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání druhé, v DOMINU první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v únoru 2005

ISBN 978-80-7303-249-X

Věnováno Mary:

Proč, to určitě sama dobře ví.

„Především Mary.“

The New York Times, 21. května 1926 (strana 13)

ZMIZENÍ NEWYORČANA

New York, 21. května – Dnes se dovídáme, že potomek jedné z nejbohatších rodin amerických průmyslníků, který byl vyznamenán za statečnost u Meuse-Argonne, zmizel ze svého bytu na Manhattanu už před více než pěti týdny. Pan…

The New York Times, 10. července 1937 (strana 1)

HITLERŮV NOHSLED PŘERUŠUJE KONFERENCI I. G. FARBEN

Berlín, 10. července – Neznámý zaměstnanec ministerstva války říšského kancléře Hitlera dnes šokoval zástupce I. G. Farben a amerických firem při jejich jednání o dohodě o vzájemném obchodu. Po snůšce invektiv pronesených s velkou znalostí angličtiny označil postup jednání za nepřijatelný. Neznámý pozorovatel pak odešel i se svým štábem…

The New York Times, 18. února 1948 (strana 6)

NACISTICKÝ ZBĚH Z ROKU 1944

Washington, D.C., 18. února – Dnes se poodhrnul závoj tajemství obestírající jeden málo známý příběh z druhé světové války. Ukázalo se, že v říjnu 1944 přeběhl ke Spojencům vysoko postavený nacista, který vystupoval pod krycím jménem „Saxon“…

The New York Times, 26. května 1951 (strana 58)

NÁLEZ VÁLEČNÝCH DOKUMENTŮ

Kreuzlingen, Švýcarsko, 26. května – V zemi poblíž hostince v této švýcarské vesnici na Rýně byl nalezen balíček z voskovaného plátna obsahující plány vojenských zařízení v Berlíně a jeho okolí z doby války. Hostinec se právě bourá, aby uvolnil místo lázeňské léčebně. Nález neobsahoval žádné určení totožnosti majitele, až na slovo „Saxon“ napsané na proužku papíru přilepeném k balíčku…

PRVNÍ ČÁST

1

10. říjen 1944 – Washington, D.C.

Brigádní generál strnule seděl na dřevěné lavici; tvrdý povrch borového dřeva mu byl příjemnější než jemné kožené čalounění křesel. Bylo za deset minut půl desáté ráno a on se nijak dobře nevyspal; po pravdě řečeno spal sotva hodinu.

Hodiny na krbové římse oznamovaly každou půlhodinu jemným cinknutím a generál ke svému překvapení shledal, že si přeje, aby čas utíkal rychleji. Půl desáté stejně jednou přijde a on chtěl na tu dobu být maximálně připraven.

V půl desáté má předstoupit před státního tajemníka Cordella S. Hulla.

Zatímco seděl v předpokoji tajemníkovy kanceláře čelem k velkým černým dveřím s naleštěnou mosaznou klikou, probíral se bílými deskami, které vytáhl ze svého kufříku: až je bude muset tajemníkovi předat, nechtěl, aby nastala chvíle trapného ticha, než by je z kufru vylovil. Šlo mu o to, aby mohl desky vrazit tajemníkovi do ruky – bude-li to nutné – co možná sebejistě.

Na druhé straně je ovšem Hull možná ani nebude chtít. Třeba si jen vyžádá ústní vysvětlení a pak z moci úřední prohlásí jeho vysvětlení za nepřijatelné. V takovém případě by brigádní generál sotva mohl udělat něco jiného než protestovat – a i to jen chabě. Informace obsažené v deskách nejsou žádné důkazy, jenom údaje, které mohou, ale nemusí podepřít jeho domněnky.

Brigádní generál pohlédl na hodinky: bylo devět hodin dvacet čtyři minut. Napadlo ho, jestli Hull zůstane věrný své pověsti přesného člověka i v jeho případě. Generál toho rána do své kanceláře dorazil v půl osmé, skoro o půl hodiny dříve než obvykle – kromě krizových období, kdy často zůstával v práci přes noc a čekal na poslední informace o vývoji situace. Poslední tři dny se v mnoha ohledech takovýmto krizovým obdobím podobaly.

Sdělení, které zaslal státnímu tajemníkovi a které vedlo ke sjednání schůzky na dnešní ráno, ho může docela dobře dostat do pěkné kaše. Dají se najít způsoby, jak ho dostat od válu, jak ho zbavit veškerého vlivu. Bylo mu jasné, že by nebyl problém z něj udělat totálního blbce. Přesto však věděl, že má pravdu.

Pootevřel desky, takže zahlédl strojem psaný nadpis: „Major Canfield Matthew, záloha armády Spojených států, oddělení vojenské rozvědky.“

Canfield Matthew… Matthew Canfield. To on je důkaz.

Na psacím stole se před postarší sekretářkou ozval bzučák.

„Brigádní generál Ellis?“ Ani nevzhlédla od papírů.

„Zde.“

„Tajemník vás teď přijme.“

Ellis se podíval na hodinky: bylo devět hodin, třicet dvě minuty.

Vstal, došel k výhrůžné vypadajícím černým dveřím a otevřel je.

„Snad mi prominete, generále Ellisi, ale zdálo se mi, že podstata vašeho sdělení vyžaduje přítomnost třetí osoby. Dovolte, abych vám představil náměstka Brayducka.“

Náměstek Brayduck stál asi tři metry napravo od Hullova psacího stolu; evidentně to byl jeden z těch vysokoškoláků, co se za Roosevelta potloukali po Bílém domě a po vládě. Dokonce i jeho šaty – lehké šedé flanelové kalhoty a široké sako se vzorkem rybí kosti – se nenápadně odrážely od zmuchlané uniformy brigádního generála.

„Samozřejmě, pane tajemníku… pane Brayducku.“ Generál pokynul hlavou.

Cordell S. Hull seděl za psacím stolem. Jeho důvěrně známé rysy – světlá, téměř bílá kůže, řídké bílé vlasy, cvikr s kovovými obroučkami posazený před modrozelenýma očima – vypadaly až nepřirozeně, protože se s nimi jinak člověk setkával na každém kroku. Jen zřídka byly k vidění noviny nebo filmový týdeník, kde by nebyla jeho fotografie. I na volebních plakátech, které se vás důrazně ptaly: „Chcete přesedat za jízdy?“ se jeho uklidňující, inteligentní tvář jasně rýsovala přímo pod Rooseveltovou – snad o něco výrazněji než neznámý obličej Harryho Trumana.

Brayduck si vytáhl z kapsy pytlík s tabákem a začal si nacpávat dýmku. Hull si na stole uspořádal nějaké papíry, otevřel desky naprosto shodné s těmi, které držel brigádní generál v ruce, a podíval se do nich. Ellis pochopil: bylo v nich důvěrné sdělení, které nechal doručit přímo k rukám státního tajemníka.

Brayduck si zapálil dýmku a puch tabáku Ellise přiměl, aby se na toho chlapa podíval ještě jednou. Zápach pocházel z jedné z těch podivných směsí, které vysokoškoláci považují za originální, ale pro ostatní přítomné jsou naprosto nesnesitelné. Brigádní generál se už těšil, až válka skončí – Roosevelt vypadne a s ním i ti jeho takzvaní intelektuálové se svými smradlavými tabáky.

Mozkový trust. Poloviční komouši, jeden jako druhý.

Jenže válka je teď přednější.

Hull zvedl oči a podíval se na generála. „Nemusím snad říkat, generále, že vaše sdělení je velmi překvapivé.“

„Ta informace byla překvapivá i pro mne, pane tajemníku.“

„Jistě. O tom nepochybuji… Spíše je otázka, jestli jsou vaše závěry něčím podložené? Tím chci říct, jestli máte něco konkrétního?“

„Domnívám se, že ano, pane.“

„Kolik lidí od rozvědky o tom ví, Ellisi?“ vložil se do hovoru Brayduck a Ellisovi neušlo, že se neobtěžoval s oslovením „generále“.

„S nikým jsem o tom nemluvil. A abych byl upřímný, nepočítal jsem, že budu dnes ráno mluvit s někým kromě pana tajemníka.“

„Pan Brayduck má mou naprostou důvěru, generále Ellisi. Je tady na mou žádost… nebo na můj rozkaz, chcete-li.“

„Chápu.“

Cordell Hull se opřel v křesle. „Neurazte se, ale nemám pocit, že chápete… Pošlete mi tajné sdělení, doručené osobně a s nejvyšší prioritou do této kanceláře – přesněji řečeno mně do rukou – a jeho obsah je prostě neuvěřitelný.“

„Směšné obvinění, o kterém sám přiznáváte, že je nemůžete dokázat,“ vmísil se Brayduck a zamířil k psacímu stolu. Přitom mocně bafal z dýmky.

„Právě proto jsme tady.“ Hull si Brayduckovu přítomnost vyžádal, ovšem nehodlal strpět zbytečné přerušování nebo dokonce drzost.

Nicméně Brayduck se jen tak nedal. „Pane tajemníku, vojenská rozvědka má také svoje chyby. Tohle zjištění nás přišlo pěkně draho. Já se jen snažím zabránit tomu, aby se další chyba, další nepodložená spekulace mohla stát zbraní v rukou politických odpůrců téhle vlády. Ani ne za čtyři týdny jsou přece volby!“

Hull naklonil svou velkou hlavu o pár centimetrů, a když promluvil, ani se na Brayducka nepodíval. „Tyhle praktické otázky mi nemusíte připomínat… Nicméně bych já rád připomněl vám, že máme taky jiné povinnosti… jiné než ty, které se týkají praktické politiky. Mluvím dost jasně?“

„Jistě.“ Brayduck se zarazil.

Hull pokračoval. „Pokud jsem to vaše sdělení správně pochopil, generále Ellisi, naznačujete, že jeden vlivný člen německého vrchního velení je americký občan, který vystupuje pod přijatým jménem – jménem, které všichni dobře známe – Heinrich Kröger.“

„Přesně tak. Jenom jsem své tvrzení zmírnil v tom smyslu, že by jím pouze být mohl.“

„Také naznačujete, že Heinrich Kröger je spojen s několika velkými firmami v této zemi. S firmami, které pracují na vládních dodávkách.“

„Ano, pane tajemníku. Zase ovšem s tou výjimkou, že tvrdím, že s nimi spojen byl, a ne že nutně je i nyní.“

„Když se jedná o takových obviněních, časy vždycky trochu splývají.“ Cordell Hull si sundal cvikr a položil jej vedle desek. „A zvláště za války.“

Náměstek Brayduck škrtl sirkou a mezi řečí bafal z dýmky: „Také zcela jasně prohlašujete, že nemáte žádný skutečný důkaz.“

„Mám to, čemu se podle mne dá říkat nepřímé důkazy – důkazy takového druhu, že bych měl pocit, že jsem zanedbal své povinnosti, kdybych celou záležitost okamžitě panu tajemníkovi nehlásil.“ Než znovu promluvil, brigádní generál se zhluboka nadechl; věděl, že jakmile jednou začne, nebude moci ustoupit.

„Rád bych se zmínil o několika důležitých faktech týkajících se Heinricha Krögera… Především náš spis o něm není úplný. Ve straně ho neuznávali zdaleka tolik jako ostatní, jenže zatímco jiní přicházeli a odcházeli, on zůstával pořád nahoře. Zřejmě má na Hitlera velký vliv.“

„To víme.“ Hull neměl rád, když někdo opakoval známé informace jen proto, aby podepřel nějaký argument.

„Už to samotné jméno, pane tajemníku. Heinrich je stejně běžné jako William nebo John a Kröger není o nic neobvyklejší než Smith nebo Jones u nás.“

„No tak, generále.“ Z Brayduckovy dýmky vystupoval pokroucený proužek dýmu. „Kdybychom uvažovali takhle, museli bychom podezírat půlku svých vojenských velitelů.“

Ellis se obrátil a setřel Brayducka pohrdavým pohledem. „Domnívám se, že ta informace je podstatná, pane náměstku.“

Hull začal uvažovat o tom, jestli to byl skutečně tak dobrý nápad, přizvat Brayducka. „Pánové, nemá smysl se vzájemně napadat.“

„Je mi líto, jestli to vidíte takhle, pane tajemníku.“ Brayduck opět nemínil přijmout výtku. „Mám pocit, že tady mám dnes ráno vystupovat v roli ďáblova advokáta. Nikdo z nás – a nejméně ze všech vy, pane tajemníku – nemá čas na…“

Hull se otočil v židli a pohlédl na svého náměstka. „Tak si ten čas uděláme. Prosím, pokračujte, generále.“

„Děkuji, pane tajemníku. Před měsícem jsme se přes Lisabon dověděli, že se s námi chce Kröger spojit. Připravili jsme kanály a mělo se postupovat jako obvykle… Jenže Kröger to odmítl – prohlásil, že nehodlá jednat s britskými ani francouzskými jednotkami a že trvá na přímém spojení s Washingtonem.“

„Dovolíte?“ Brayduckův hlas zněl zdvořile. „To mi nepřipadá jako nenormální rozhodnutí. Koneckonců hlavní slovo máme přece my.“

„Nenormální to bylo, pane Brayducku, protože Kröger nebyl ochoten jednat s nikým kromě jistého majora Canfielda… majora Matthewa Canfielda, který je – nebo byl – výkonný nižší důstojník vojenské rozvědky se sídlem ve Washingtonu.“

Brayduck držel svou dýmku bez hnutí v ruce a hleděl na brigádního generála. Cordell Hull se předklonil v křesle a opřel se lokty o stůl.

„O tom jste se ve svém sdělení nezmínil.“

„Vím o tom, pane. Vynechal jsem to pro ten možný případ, že by si ono sdělení mohl přečíst někdo jiný než vy sám.“

„Musím se vám omluvit, generále.“ Brayduck to myslel vážně.

Ellis se vítězně usmál.

Hull se znovu pohodlně opřel. „Vysoko postavený člen nacistického vrchního velení trvá na tom, že bude jednat pouze s nějakým pochybným majorem vojenské rozvědky. To je dost zvláštní.“

„Zvláštní ano, ale ne neslýchané… Všichni jsme znali nějaké Němce, takže jsme prostě předpokládali, že major Canfield se s Krögerem setkal před válkou. V Německu.“

Brayduck vykročil směrem k brigádnímu generálovi. „Přitom nám tvrdíte, že ten Kröger možná ani není Němec. Z toho plyne, že mezi Krögerovým požadavkem z Lisabonu a vaším sdělením tady panu tajemníkovi vás něco donutilo změnit názor. Co to bylo? Canfield?“

„Major Canfield je schopný a mnohdy dokonce vynikající důstojník rozvědky. Zkušený člověk. Přesto od chvíle, kdy jsme otevřeli kanál mezi ním a Krögerem, vykazoval známky citového vypětí. Začal být velice nervózní a neprojevoval se tak, jak by se měl projevovat důstojník s jeho vzděláním a zkušenostmi… Také mne pověřil, pane tajemníku, abych předložil prezidentovi Spojených států velice neobvyklou žádost.“

„A to?“

„Aby mu před zahájením styku s Heinrichem Krögerem předali tajný spis z vládního archivu – s neporušenými pečetěmi.“

Brayduck si vytáhl dýmku z úst a chystal se něco namítnout.

„Moment, pane Brayducku.“ Brayduck je možná geniální, napadlo Hulla, ale má vůbec ponětí, co to pro důstojníka jako Ellis znamená, když musí před nimi něco takového říkat? Protože jádrem jeho prohlášení byla nijak nezastíraná žádost, aby Bílý dům a vláda vážně uvažovali o tom, že by Canfieldově žádosti vyhověli. Mnoho důstojníků by takový nezákonný návrh raději odmítlo, než by riskovali, že se dostanou do podobného postavení. Tak už to v armádě chodí. „Předpokládám správně, že jste doporučil předání toho spisu majoru Canfieldovi?“

„Když dovolíte, to ponechám na vás. Jenom musím zdůraznit, že Heinrich Kröger měl zásadní podíl na všech důležitých rozhodnutích, která nacistická hierarchie podnikla od svého vzniku.“

„Mohlo by zběhnutí Heinricha Krögera zkrátit válku?“

„Nevím. Ovšem i tahle možnost mne přivedla do vaší kanceláře.“

„Jaký spis to vlastně major Canfíeld požaduje?“ Brayduck začínal být pěkně otrávený.

„Znám jenom číslo a stupeň utajení, tak jak jsou uvedeny ve vládním archivu.“

„Jaké jsou?“ Cordell Hull se znovu opřel o stůl.

Ellis zaváhal. Kdyby Hullovi prozradil stupeň utajení spisu dříve, než mu poví více o Canfieldovi, přivolával by na sebe osobní i profesionální pohromu. Byl by toho býval schopen, kdyby tu nebyl Brayduck. Zatracení intelektuálové! Ellis se mezi takovými kecaly vždycky cítil nesvůj. Ksakru, pomyslel si. Bude s Hullem jednat na rovinu.

„Než vám na tuhle otázku odpovím, rád bych si dovolil vás obeznámit s některými fakty, která jsou podle mne podstatná… nejen podstatná, pane, ale dokonce zásadně důležitá pro zvážení celé věci se spisem.“

„Prosím.“ Hull nevěděl, jestli má být dožraný nebo jen překvapený.

„Podmínkou posledního styku mezi Heinrichem Krögerem a majorem Canfieldem je uskutečnění setkání s někým, kdo je nazýván jen jako… Apríl Rudý. Setkání se má odehrát v Bernu ve Švýcarsku ještě před vlastním jednáním mezi Krögerem a Caníleldem.“

„Kdo je ten Apríl Rudý, generále? Z tónu vašeho hlasu usuzuji, že víte, o koho jde.“ Náměstkovi Brayduckovi toho ušlo velice málo, jak si brigádní generál Ellis s bolestí v srdci uvědomil.

„Myslíme si… nebo přesněji řečeno já si myslím, že to vím.“ Ellis otevřel bílé desky, které držel v rukou, a povytáhl první stránku. „Pokud pan tajemník dovolí, vybral jsem následující materiál z osobního spisu majora Canfielda.“

„Jistě, generále.“

„Matthew Canfield vstoupil do vládních služeb na ministerstvu vnitra v březnu roku devatenáct set sedmnáct. Vzdělání – jeden rok na Oklahomské univerzitě, jeden a půl roku večerní nástavbové kurzy ve Washingtonu. Na vnitru ho zaměstnali jako mladšího účetního v oddělení vyšetřování finančních úniků. V roce devatenáct set osmnáct ho povýšili na terénního revizora. Pracoval u Dvacítky, která, jak víte…“

Cordell Hull ho klidně přerušil. „Malá, výtečně vycvičená jednotka, která se zabývala konflikty zájmů, zpronevěrami a podobně za první světové války. Měli výborné výsledky, jim to stouplo do hlavy, jak se většině takových jednotek stávalo. Rozpustili je někdy v devětadvacátém nebo ve třicátém roce, jestli se nepletu.“

„V roce devatenáct set třicet dva, pane tajemníku.“ Generál Ellis byl rád, že má všechna fakta v malíčku. Vytáhl druhou stránku a začal číst.

„Canfield zůstal u vnitra deset let a dostal čtyřikrát přidáno. Skvělé hodnocení, výtečné výkony. V květnu roku devatenáct set dvacet sedm z vládních služeb vystoupil, aby nastoupil místo u Scarlattiho závodů.“

Jakmile padlo jméno Scarlatti, Hull i Brayduck sebou trhli.

„U kterého závodu?“

„Generální ředitelství, Pátá avenue pět set dvacet pět, New York.“

Cordell Hull si pohrával s tenkou černou šňůrkou svého cvikru. „To tedy náš pan Canfield udělal pořádný skok – z večerního kurzu rovnou na Scarlattiho ředitelství.“ Odvrátil pohled od generála a podíval se na zem.

„Je Scarlatti jedna z těch firem, o kterých jste se zmínil ve svém sdělení?“ zeptal se Brayduck netrpělivě.

Než stačil brigádní generál odpovědět, Cordell Hull vstal z křesla: byl vysoký a působil obrovitým dojmem – o mnoho přesahoval oba své společníky. „Generále Ellisi, přikazuji vám, abyste na žádné další otázky neodpovídal!“

Brayduck se zatvářil, jako by mu právě vyťali políček; vytřeštil oči na Hulla, celý zmatený a vylekaný jeho rozkazem. Hull mu pohled opětoval a tiše k němu promluvil.

„Omlouvám se, pane Brayducku. Nemohu vám to zaručit, ale doufám, že vám budu moci ještě během dnešního dne poskytnout vysvětlení. Do té doby budete tak laskav a necháte nás o samotě?“

„Samozřejmě.“ Brayduck věděl, že tenhle hodný a upřímný stařík musí mít ke svému chování nějaký dobrý důvod. „Nemusíte mi nic vysvětlovat, pane.“

„Každopádně si vysvětlení zasloužíte.“

„Děkuji, pane tajemníku. Ujišťuji vás, že toto setkání uchovám v naprosté tajnosti.“

Hull sledoval Brayducka očima, dokud se za ním nezavřely dveře. Pak se obrátil k brigádnímu generálovi, který stál tiše opodál a tvářil se nechápavě. „Náměstek Brayduck je vynikající úředník. To, že jsem ho poslal pryč, nemá nic společného ani s jeho osobou, ani s jeho prací.“

„Ano, pane.“

Hull se pomalu a bolestivě znovu posadil. „Požádal jsem pana Brayducka, aby odešel, protože mám dojem, že znám něco z toho, o čem chcete mluvit. Pokud je to tak, bude lepší, když budeme sami.“

Brigádní generál byl zmaten. Vůbec nepředpokládal, že by Hull mohl něco vědět.

„Netvařte se tak vyplašeně, generále. Myšlenky číst neumím… V době, o které mluvíte, jsem byl v poslanecké sněmovně. Vaše slova mi připomněla něco, na co jsem už skoro zapomněl… jedno velmi horké odpoledne v parlamentě. Ale možná se mýlím. Pokračujte laskavě tam, kde jste přestal. Myslím, že náš major Canfíeld zrovna nastoupil u Scarlattiho závodů… což je dost neobvyklé, nemyslíte?“

„Dá se to logicky vysvětlit. Canfíeld si vzal vdovu po Ulsteru Stewartovi Scarlettovi půl roku poté, co Scarlett zahynul v Curychu v roce devatenáct set dvacet šest. Scarlett byl nejmladší ze dvou zbylých synů Giovanniho a Elizabeth Scarlattiových, zakladatelů Scarlattiho závodů.“

Cordell Hull na okamžik zavřel oči. „Pokračujte.“

„Ulster Scarlett a jeho žena Janet Saxon Scarlettová měli syna Andrewa Rolanda, kterého po svatbě se Scarlettovou vdovou adoptoval Matthew Canfíeld. Adoptoval ho, ale chlapec je i nadále dědicem Scarlattiho závodů… Canfíeld pak dál pracoval pro Scarlattiho závody až do srpna devatenáct set čtyřicet, kdy se vrátil do vládních služeb a byl povolán do vojenské rozvědky.“

Generál Ellis se odmlčel a podíval se přes desky na Cordella Hulla. Rád by věděl, jestli Hull začíná chápat, ale z tváře státního tajemníka se nedalo nic vyčíst.

„Mluvil jste o spise, který si Canfield vyžádal z archivu. O co jde?“

„Zrovna jsem se o tom chtěl zmínit, pane tajemníku.“ Ellis vytáhl další stránku. „Ten spis známe jenom podle čísla, ovšem z toho čísla můžeme vyčíst rok jeho založení… Bylo to v roce devatenáct set dvacet šest, přesněji řečeno ve čtvrtém čtvrtletí šestadvacátého roku.“

„A jaký je stupeň utajení?“

„Maximální. Spis může být vydán pouze na rozkaz podepsaný prezidentem v zájmu národní bezpečnosti.“

„Předpokládám, že jeden z těch, kdo se pod spis podepsali, byl jistý zaměstnanec ministerstva vnitra jménem Matthew Canfield.“

Brigádní generál byl viditelně nervózní, ale dál pevně svíral desky mezi palcem a ukazováčkem. „Je to tak.“

„A teď ho chce zpátky, nebo se odmítne spojit s Krögerem.“

„Ano, pane.“

„Předpokládám, že jste mu vysvětlil, že jeho požadavky jsou naprosto nezákonné?“

„Osobně jsem mu vyhrožoval vojenským soudem… Odpověděl mi na to jedině tak, že je čistě na nás, jestli mu vyhovíme, nebo ne.“

„A když ne, tak nebude žádné jednání s Krögerem?“

„Ano, pane… Jak to vidím já, major Canfield by radši strávil zbytek svého života ve vojenském vězení, než by změnil svůj postoj.“

Cordell Hull vstal z křesla a pohlédl generálovi do očí. „Mohl byste to nějak shrnout?“

„Domnívám se, že Apríl Rudý, o kterém se zmiňuje Heinrich Kröger, je ten chlapec, Andrew Roland. Myslím, že je to Krögerův syn. Iniciály odpovídají a navíc se ten kluk narodil v dubnu v šestadvacátém. Myslím, že Heinrich Kröger je Ulster Scarlett.“

„Ten umřel v Curychu.“ Hull bedlivě sledoval generála.

„Okolnosti jeho smrti jsou dost podezřelé. Existuje jenom úmrtní list vystavený pochybným soudem v malé vesničce padesát kilometrů od Curychu a záznamy o výsleších svědků, o kterých nikdo neslyšel ani předtím, ani potom.“

Hull upřel na generála chladný pohled. „Uvědomujete si, co mi tu říkáte? Scarlattiho závody jsou jedna z našich největších firem.“

„Vím, pane. Dále se domnívám, že major Canfield ví, kdo je Kröger, a hodlá ten spis zničit.“

„Myslíte, že jde o spiknutí? Spiknutí, které má za cíl zakrýt Krögerovu totožnost?“

„Nevím… Nikdy mi moc nešlo popisovat motivy druhých lidí. Ale reakce majora Canfielda mi připadají natolik osobní, že začínám věřit, že má na celé věci veliký zájem.“

Hull se usmál. „Mám dojem, že to popisování motivů vám docela jde… Ale myslíte si, že pravda je v tom spise? A pokud ano, proč by nás na něj Canfield takhle upozorňoval? Určitě ví, že když ho můžeme sehnat pro něj, můžeme se do něj podívat i sami. Kdyby mlčel, nikdy bychom se o něm zřejmě nedověděli.“

„Jak jsem už říkal, Canfield je zkušený. Jsem si jist, že vychází z toho, že se to stejně brzy dovíme.“

„Jak?“

„Přes Krögera… Navíc si Canfield klade podmínku, že pečeti na spisu mají být neporušené. A on je odborník, pane. Poznal by, kdybychom s nimi něco provedli.“

Cordell Hull s rukama založenýma za zády obešel psací stůl i brigádního generála. Chodil toporně; zdraví mu už zřejmě příliš nesloužilo. Brayduck měl pravdu, napadlo státního tajemníka. Kdyby se provalil třeba i jen náznak spojení mocných amerických průmyslníků a německého vrchního velení – třeba i jen nepatrný náznak z dávné minulosti – mohlo by to celou zemi rozeštvat. A zvlášť teď při volbách.

„Když tedy ten spis majoru Canfieldovi předáme, domníváte se, že uvolní… Apríla Rudého… pro to setkání s Krögerem?“

„Domnívám se, že ano.“

„Proč? Pro osmnáctiletého kluka to musí být pořádně kruté.“

Generál zaváhal. „Nezdá se mi, že by měl na vybranou. Krögerovi nic nebrání, aby se nezařídil jinak.“

Hull přestal přecházet po místnosti a zadíval se na brigádního generála. Rozhodl se. „Předložím prezidentovi k podpisu rozkaz k vydání spisu. Ovšem – a to je podmínka získání jeho podpisu – vaše domněnky zůstanou čistě mezi námi dvěma.“

„Mezi námi dvěma?“

„Prezidenta Roosevelta budu informovat o podstatě našeho rozhovoru, ale nebudu ho zatěžovat vývody, které se nakonec mohou ukázat jako nepodložené. Vaše teorie nemusí být koneckonců nic jiného než řada snadno vysvětlitelných souher okolností.“

„Rozumím.“

„Ovšem jestli máte pravdu, mohl by Heinrich Kröger přivodit pád Berlína. Německo bojuje o život… Jak jste se zmínil, dokázal toho přežít hodně. Patří k elitní skupině, která obklopuje Hitlera. Pretoriáni se bouří proti Caesarovi. Jestli se však mýlíte, tak nesmíme zapomínat na dva lidi, kteří zanedlouho pocestují do Bernu. A Bůh buď milostiv naší duši.“

Brigádní generál Ellis vrátil listy papíru zpátky do bílých desek, zvedl kufřík, který mu stál u nohou, a zamířil k velkým černým dveřím. Když je za sebou zavíral, všiml si, že Hull se za ním dívá, a žaludek se mu nepříjemně sevřel.

Hull však nemyslel na generála. Vzpomínal na to horké odpoledne před lety v poslanecké sněmovně: jeden poslanec za druhým vstával a přednášel nadšený projev oslavující statečného mladého Američana, o němž se všichni domnívali, že je mrtev. Členové obou parlamentních stran předpokládali, že on, ctihodný poslanec za stát Tennessee, se také připojí k všeobecné chvále. Všechny hlavy se v očekávání otáčely jeho směrem.

Cordell Hull byl jediný poslanec, který si tykal se slavnou Elizabeth Scarlattiovou, živoucí legendou. S matkou statečného mladíka, jehož sláva měla být uchována pro potomky v záznamech Kongresu Spojených států.

I přes rozdíly v politických názorech se Hull i jeho manželka s Elizabeth Scarlattiovou celá léta přátelili.

Přesto onoho horkého odpoledne mlčel.

Ulstera Stewarta Scarletta znal a nesnášel ho.

2

Hnědý sedan s poznávací značkou armády Spojených států zabočil na Dvacáté druhé ulici doprava a vjel na Gramercy Square.

Matthew Canfield se na zadním sedadle předklonil, sundal si kufřík z klína a položil si jej na podlážku vozu mezi nohy. Pravý rukáv kabátu si stáhl dolů, aby zakryl silný stříbrný řetěz, který měl pevně uvázaný kolem zápěstí a protažený skrz kovové držadlo kufříku.

Věděl, že obsah kufříku – či spíše jeho vlastnictví – znamená jeho konec. Až to všechno skončí – a bude-li ještě naživu – roznesou ho na kopytech, jakmile přijdou na to, jak to provést, aniž by se do toho namočila armáda.

Vojenský automobil zahnul dvakrát doleva a zastavil u vchodu do činžovního domu Gramercy Arms. Uniformovaný potrýr otevřel dveře a Canfield vystoupil.

„Chci, abyste se vrátil za půl hodiny,“ nařídil svému řidiči. „Nejpozději.“

Pobledlý seržant, který byl zřejmě na chování svého nadřízeného zvyklý, odpověděl: „Budu tady za dvacet minut, pane.“

Major souhlasně přikývl, otočil se a vešel do budovy. Cestou výtahem nahoru si matně uvědomil, jak je utahaný. Zdálo se mu, že každé číslo podlaží svítí nějak déle, než by mělo; jízda z jednoho patra do dalšího mu připadala nekonečná. Přitom však nespěchal. Vůbec nikam nespěchal.

Po osmnácti letech tedy končí všechno předstírání, ale ne strach. Ten může skončit jen tehdy, až Kröger zemře. Zbyde jen pocit viny, a s tím už se dokáže vyrovnat, protože to bude jeho vlastní vina, a ne chlapcova. Ani Janetina.

Také tu jde o jeho smrt – jeho, ne Janetinu ani Andrewovu. Pokud má někdo z nich zemřít, bude to on. O to se už postará.

Z Bernu neodjede, dokud nebude Kröger po smrti.

Kröger nebo on.

A dost možná, že oba dva.

Když vystoupil z výtahu, pustil se vlevo a krátkou chodbou zamířil ke dveřím; odemkl a vešel do prostorného a pohodlného obývacího pokoje zařízeného v italském provinčním stylu. Dvě velká arkýřová okna nabízela výhled do parku a z místnosti vedla spousta dveří – do ložnic, jídelny, přípravny a knihovny. Canfield se na okamžik zarazil a napadlo ho, že i tohle všechno je z doby před osmnácti lety.

Dveře do knihovny se otevřely a vyšel z nich mladík, který Canfieldovi bez nadšení pokynul. „Nazdar, tati.“

Canfield se na chlapce zadíval. Stálo ho hodně síly, aby se ke svému synovi nerozběhl a nesevřel ho do náručí.

Jeho syn.

Který není jeho synem.

Věděl, že kdyby se o něco takového pokusil, neuspěl by. Chlapec byl ve střehu, a i když se to snažil nedat najevo, bál se.

„Ahoj,“ pozdravil ho major. „Pomůžeš mi s tímhle, budeš tak hodný?“

Mladší muž vykročil ke staršímu a zamumlal: „Jasně.“

Společně odemkli hlavní zámek řetězu, načež mladík kufřík podržel, aby mohl Canfield otevřít druhý zámek na číselnou kombinaci, který měl přidělaný na spodní straně zápěstí. Když byl kufřík volný, sundal si Canfield čepici, kabát i sako od uniformy a hodil je na pohovku.

Chlapec s kufříkem v ruce stál přímo před ním a nehýbal se. Byl až obdivuhodně hezký. Pod tmavým obočím měl jasně modré oči a rovný nos se špičkou lehce natočenou vzhůru, to vše orámováno černými vlasy sčesanými hladce dozadu. Pokožku měl snědou, jako by byl neustále opálený. Vstoje měřil něco přes metr osmdesát. Byl oblečený do šedých flanelových kalhot, modré košile a tvídového saka.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Canfíeld.

Mladík se zamyslel a pak tiše opáčil: „Když mi bylo dvanáct, koupili jste mi s mámou jachtu. To se mi líbilo víc.“

Starší muž mu opětoval úsměv. „Nedivím se ti.“

„Takže tohle to je?“ Chlapec položil kufřík na stůl a poklepal na něj prstem.

„Je tam všechno.“

„Asi bych si toho měl vážit.“

„Aby nám to vláda vydala, musel k tomu napsat rozkaz sám prezident.“

„Vážně?“ Chlapec zvedl oči.

„Nic si z toho nedělej. Dost pochybuju, že ví, co v tom je.“

„Jak to?“

„Dohodli jsme se. Udělali jsme takovej kšeft.“

„Tomu nevěřím.“

„Uvěříš, až si to všechno přečteš. Celý ten spis vidělo nanejvýš deset lidí a většina z nich je mrtvá. Když jsme dávali dohromady poslední čtvrtinu, dělali jsme to po kouskách… to bylo v osmatřicátém roce. Ta poslední část je uložená ve zvláštních deskách s olověnou pečetí a stránky jsou přeházené, takže se musí napřed přerovnat. Klíč je na první stránce.“ Major si rychle rozvázal kravatu a začal si rozepínat košili.

„Bylo to nutný?“

„Mysleli jsme si, že jo. Pokud si vzpomínám, v jednom kuse jsme měnili stenografky.“ Major zamířil ke dveřím do ložnice. „Doporučuju ti ty stránky srovnat, dřív než se pustíš do čtení.“ V ložnici si spěšně svlékl košili a rozvázal tkaničky u bot. Mladík ho následoval a zůstal stát ve dveřích.

„Kdy odjíždíme?“ zeptal se.

„Ve čtvrtek.“

„Jak?“

„Velitelství letecké přepravy. Z letecké základny Matthews přes Newfoundland, Island a Grónsko do Irska. Z Irska neutrálním letadlem rovnou do Lisabonu.“

„Do Lisabonu?“

„Odtamtud nás bude mít na starosti švýcarský velvyslanectví. Odvezou nás do Bernu… budeme pod ochranou.“

Canfíeld si svlékl kalhoty, vybral si ze skříně šedé flanelky a natáhl si je.

„Co řekneme mámě?“ chtěl vědět mladík.

Canfíeld beze slova přešel do koupelny, naplnil umývadlo skoro až po okraj teplou vodou a začal si pomalu mydlit obličej.

Chlapec z něj nespouštěl oči, ale jinak se ani nepohnul, ani neprolomil ticho. Vycítil, že starší muž je mnohem nervóznější, než je ochoten přiznat.

„Buď tak hodný a vyndej mi tam z toho druhýho šuplíku čistou košili. Polož ji na postel. Díky.“

„Jasně.“ Z hromady košil v zásuvce vybral popelínovou košili se širokým límcem.

„Dneska je pondělí, takže nám zbývají tři dny,“ promlouval Canfield při holení. „Ještě toho potřebuju dost zařídit, takže budeš mít čas, aby sis ten spis přečetl. Určitě se budeš chtít na spoustu věcí zeptat a nejspíš ti ani nemusím říkat, že se na to budeš muset zeptat mě. Ne že bys během tý doby měl příležitost mluvit s někým jiným, kdo by ti dokázal odpovědět, ale kdyby ti náhodou něco přelítlo přes nos a chtěl jsi zvednout telefon, tak na to, prosím tě, zapomeň.“

„Rozumím.“

„Mimochodem, nemysli si, že se něco z toho musíš naučit zpaměti. To není důležitý. Podle mě je spíš důležitý, abys to pochopil.“

Je k tomu klukovi upřímný? Je skutečně třeba, aby na sobě pocítil celé to břemeno oficiální pravdy? Canfield přesvědčil sám sebe, že to nutné je, protože bez ohledu na uplynulé roky a na jejich vzájemný citový vztah byl Andrew člen rodiny Scarlettů. Za pár let zdědí jedno z největších jmění na světě. Takoví lidé musí zodpovědnost přijmout tehdy, když je to třeba, a ne když se to hodí.

Nebo snad ne?

Nebo si to Canfield chce jenom ulehčit? Ať to rozhodne někdo jiný. Ach, Bože, dej, aby to řekl někdo jiný!

Major se osušil ručníkem, nacákal si na tvář kolínskou a začal si oblékat košili.

„Jestli tě to zajímá, tak ti tam většina fousů zůstala.“

„Nezajímá.“ Z věšáčku na dveřích od skříně si vybral kravatu a stáhl z ramínka tmavě modrý blejzr. „Až odejdu, můžeš se dát do čtení. Kdybys šel někam na večeři, ulož kufřík do skříňky napravo od dveří do knihovny a zamkni ji. Tady máš klíč.“ Oddělil ho od svého kroužku na klíče.

Oba muži vyšli z ložnice a Canfield zamířil do předsíně.

„Buďto jsi mě neslyšel, nebo mi nechceš odpovědět, ale co máma?“

„Slyšel jsem tě.“ Canfield se obrátil k chlapci. „Janet nesmí nic vědět.“

„Proč ne? Co když se něco stane?“

Canfield viditelně znervózněl. „Rozhodl jsem se, že se nic nedoví.“

„Nesouhlasím s tebou.“ Mladík stále mluvil naprosto klidně.

„To mě nezajímá!“

„Možná by mělo. Jsem pro tebe teď dost důležitý… a já jsem si to všechno nevymyslel, tati.“

„Myslíš si, že máš tím pádem právo si poroučet?“

„Myslím si, že mám právo, abys mě vyslechl… Poslyš, já vím, že z toho máš nervy, ale je to moje máma.“

„A moje žena. Na tohle laskavě nezapomínej, Andy.“ Major vykročil směrem k chlapci, ale Andrew Scarlett se odvrátil a zamířil ke stolu, kde vedle lampy ležel černý kožený kufřík.

„Neukázals mi, jak se ten kufřík otvírá.“

„Je odemčený. Odemkl jsem ho už v autě. Otevírá se jako každý jiný kufr.“

Mladý Scarlett stiskl západky; vystřelily vzhůru. „Víš, včera večer jsem ti nevěřil,“ pronesl tiše, když kufr otvíral.

„To mě nepřekvapuje.“

„Ne. Nemyslím to, cos mi říkal o něm. Tomu věřím, protože mi to zodpovědělo spoustu otázek o tobě.“ Obrátil se a podíval se na staršího muže. „Vlastně ani ne otázek. Vždycky jsem si myslel, že děláš to, co děláš, protože nenávidíš Scarletty… Ne mě. Prostě Scarletty. Strejdu Chancellora, tetu Allison, všechny jejich děti. S mámou jste se jim vždycky posmívali. A já taky… Vzpomínám si, jak tě bolelo, když jsi mi musel říct, proč nemůžu mít stejný příjmení jako ty. Pamatuješ se na to?“

„Není to příjemná vzpomínka.“ Canfield se jemně usmál.

„Ovšem během posledních pár let ses změnil. Scarlettové ti začali strašně ležet v žaludku. Nesnášel jsi i pouhou zmínku o Scarlattiho závodech. Rozzuřil ses, jakmile se s tebou a s matkou chtěli sejít právní zástupci Scarlattiů, aby s tebou probrali moje záležitosti. Máma se na tebe kvůli tomu zlobila a říkala, že nemáš rozum… Jenomže teď chápu, že se mýlila… Vidíš, jsem připravený věřit tomu, co tam je.“ Zavřel víko od kufru.

„Nebude to pro tebe lehké.“

„Není to pro mě lehký ani teď, a to jenom překonávám první Šok.“ Bezvýsledně se pokusil o úsměv. „Každopádně se s tím nejspíš nějak vyrovnám… Nikdy jsem ho nepoznal. Nikdy pro mě nic neznamenal. Povídačky strejdy Chancellora mě nijak zvlášť nezajímaly. Víš, já ani nechtěl nic vědět. A víš proč?“

Major mladíka bedlivě pozoroval. „Ne, nevím,“ odpověděl.

„Protože jsem nikdy nechtěl patřit k nikomu jinýmu než k tobě… a k Janet.“

Milosrdný Bože na nebesích, pomyslel si Canfield. „Musím jít.“ Znovu zamířil ke dveřím.

„Ještě ne. Ještě jsme nedomluvili.“

„Není o čem mluvit.“

„Neřekl jsem ti, čemu jsem včera večer nevěřil.“

Canfield se zastavil s rukou na klice. „Čemu tedy?“

„Že matka… o něm neví.“

Canfield pustil kliku a zůstal stát u dveří. Když promluvil, zněl jeho hlas tiše a vyrovnaně. „Doufal jsem, že na tohle dojde až později – až by sis přečetl ten spis.“

„Musíš mi to říct teď, protože jinak o ten spis nemám zájem. Pokud před ní chceš něco tajit, chci vědět proč.“

Major se vrátil doprostřed pokoje. „Co ti mám říct? Že by ji to zabilo, kdyby na to přišla?“

„Zabilo by ji to?“

„Nejspíš ne. Ale nemám odvahu to zkoušet.“

„Jak dlouho to už víš?“

Canfield přistoupil k oknu. Z parku už odešly všechny děti a brána se zavřela.

„S jistotou jsem ho identifikoval dvanáctého června v šestatřicátém. O rok a půl později, druhého ledna devatenáct set třicet osm, jsem opravil spis.“

„Ježíšikriste.“

„Ano… Ježíšikriste.“

„A nikdy jsi jí o tom neřekl?“

„Ne.“

„Proč ne, tati?“

„Mohl bych ti uvést dvacet nebo třicet rozumných důvodů,“ prohlásil Canfield s pohledem upřeným na park Gramercy. „Ale hlavní pro mě byly vždycky tři z nich. Za prvé – už jí uškodil dost, udělal jí ze života peklo. Za druhé – po smrti tvé babičky už ho nikdo nemohl poznat. A za třetí – tvoje matka mi uvěřila, když jsem jí řekl… že jsem ho zabil.“

„Ty!“

Major se odvrátil od okna. „Ano. Já… Věřil jsem, že se mi to povedlo… Dokonce natolik, že jsem donutil dvaadvacet svědků podepsat prohlášení, že je mrtev. Koupil jsem zkorumpovanýho soudce kus za Curychem, aby vydal úmrtní list. Všechno pěkně podle zákona… Když jsem tehdy v červnu v šestatřicátým zjistil pravdu, byli jsme zrovna u moře a já pil v patiu kafe. Ty jsi s matkou chtěl spustit do vody plachetnici a volals na mne, abych vám s tím pomohl. Pořád jsi na ni stříkal vodu, ona se smála a křičela a honila se s tebou kolem lodi. Byla tak šťastná… Nepověděl jsem jí o tom. Nejsem na sebe pyšný, ale je to tak.“

Mladík si sedl na židli u stolu. Několikrát se pokusil něco říct, jenže ze sebe nedokázal dostat kloudnou větu.

Canfield se klidně zeptal: „Určitě chceš ke mně ještě patřit?“

Chlapec zvedl oči. „Musel jsi ji hodně milovat.“

„Pořád ji miluju.“

„Potom… k tobě chci patřit.“

Zastřený vedlejší význam chlapcova tónu málem způsobil, že se Canfield rozplakal. Slíbil si však, že něco takového neudělá, ať se stane cokoli. Ještě toho měl příliš před sebou.

„Děkuju ti.“ Obrátil se zpátky k oknu. Začaly se rozsvěcet pouliční lucerny – vždycky ob jednu, jako by chtěly připomenout lidem, že i tady by mohla být válka, ale nejspíš asi nebude, takže si mohou oddechnout.

„Tati?“

„Ano?“

„Proč ses vrátil a opravil ten spis?“

Canfield odpověděl po dlouhé pomlce. „Musel jsem… Zní to teď divně, vím – ‚musel jsem‘. Trvalo mi osmnáct měsíců, než jsem se k tomu odhodlal. A když na to pak přišlo, přesvědčil jsem sám sebe během pěti minut.“ Na okamžik se zarazil a uvažoval, jestli je opravdu nutné to chlapci říkat. Nemělo však smysl to před ním tajit. „V osmatřicátém roce mi tvoje matka dala k vánocům nového packarda. Dvanáctiválec, nádherný vůz. Jel jsem se s ním projet na Southampton Road… Nemám tušení, co se tehdy stalo – nejspíš se zaseklo řízení. Nevím, každopádně jsem se naboural. Auto se dvakrát převalilo a já vypadl ven. Vůz byl na mraky, ale já zůstal celý. Až na trošku krve. Přitom mě ale napadlo, že jsem mohl přijít o život.“

„Na to si vzpomínám. Volal jsi nám odněkud a my s mámou pro tebe jeli. Vypadals děsně.“

„Přesně tak. Tehdy jsem se rozhodl, že pojedu do Washingtonu a ten spis opravím.“

„Nechápu.“

Canfield se posadil na sedačku u okna. „Kdyby se se mnou něco stalo, Scarlett… Kröger si mohl vymyslet nějaký horor a taky by to udělal, kdyby mu to nějak posloužilo. Janet byla zranitelná, protože nic nevěděla. Takže jsem musel někde tu pravdu zaznamenat… a to tak, že by žádná vláda neměla jinou možnost, než Krögera zlikvidovat… okamžitě. Co se týče téhle země, nadělal Kröger blbce z haldy vlivnejch lidí a někteří z nich dneska rozhodujou o politice. Další vyrábějí letadla a tanky a lodě. Kdyby se ukázalo, že Kröger je Scarlett, vynořilo by se najednou plno novejch otázek – otázek, který by vláda nechtěla, aby je někdo v současný době kladl. A možná vůbec nikdy.“

Pomalu si rozepnul tvídový kabát, ale svléknout si ho nechtěl.

„Scarlattiho právníci mají u sebe dopis, který má být v případě mé smrti nebo zmizení doručen nejvlivnějšímu členovi té vlády, jaká bude zrovna sedět ve Washingtonu. Scarlattiho právníci jsou na tyhle věci jako dělaní… Věděl jsem, že přijde válka. Všichni to věděli. Nezapomínej, že se to stalo v osmatřicátém… V tom dopise se píše, kde má dotyčný hledat jistý spis a pravdu.“

Canfield se zhluboka nadechl a zahleděl se do stropu.

„Jak sám brzy zjistíš, stanovil jsem zvláštní postupy pro případ, že bychom byli ve válce, a také pro případ, že bychom v ní nebyli. Pouze v takovém případě by se to tvoje matka směla dovědět.“

„Proč by ti měl někdo věřit – po tom všem, cos udělal?“

Andrew Scarlett byl bystrý a to se Canfieldovi líbilo.

„Občas se stává, že státy… dokonce i ty státy, které spolu válčí, mají společné cíle. Pro takové účely vždycky existuje nějaké spojení… A Heinrich Kröger je takový případ. Pro obě strany představuje příliš velké nebezpečí… z toho spisuje to jasné.“

„To mi připadá jako cynismus.“

„Taky že je… Nařídil jsem, že během osmačtyřiceti hodin po mé smrti se mají spojit s vrchním velením Třetí říše a sdělit jim, že pár vysoko postavených funkcionářů naší vojenské rozvědky už dlouho podezíralo Heinricha Krögera, že je americký občan.“

Andrew Scarlett poposedl na okraj židle. Canfield pokračoval, aniž by dal najevo, že si chlapcova rostoucího zájmu nějak všiml.

„Vzhledem k tomu, že se Kröger potají stýká s Američany, dá se předpokládat, že toto podezření je podložené. Nicméně vzhledem k…“ Canfíeld vzpomínal na přesnou formulaci. „… ‚úmrtí jistého Matthewa Canfielda, bývalého společníka muže známého nyní pod jménem Heinrich Kröger…‘ má naše vláda v rukou dokumenty, které nezvratně dokazují, že Heinrich Kröger je… nebezpečný šílenec. Nechceme s ním mít nic společného – ani jako s bývalým občanem, ani jako se zběhem.“

Mladý muž vstal ze židle a zahleděl se na svého nevlastního otce. „Je to pravda?“

„Stačilo by to, a o to tady jde především. Taková kombinace stačí na rychlou popravu. Zrádce – a ještě k tomu šílenec.“

„Na to jsem se neptal.“

„Všechno je v tom spise.“

„Chci to vědět teď. Je to pravda? Je… byl šílený? Nebo je to jenom trik?“

Canfield vstal ze svého místa u okna a odpověděl sotva slyšitelně: „Právě proto jsem s tím chtěl počkat. Chceš slyšet jasnou odpověď, ale žádná neexistuje.“

„Chci jenom vědět, jestli byl můj… otec blázen.“

„Máš na mysli, jestli máme dokonale zdokumentovanou lékařskou zprávu, která by potvrdila, že byl duševně nevyrovnaný?… Ne, nic takového nemáme. Ovšem na druhé straně v Curychu žilo deset lidí, pořádně mocných – šest jich ještě žije – kteří měli stovky důvodů chtít, aby byl Kröger – jinak ho neznali – považován za šílence… Byla to pro ně jediná možnost, jak přežít. A protože měli moc, dali si záležet, aby to taky tak dopadlo. Všech deset potvrzuje, že Heinrich Kröger zmíněný v původním spise je nebezpečný maniak. Schizofrenik. Je to kolektivní svědectví, které nemůže nikoho nechat na pochybách. Neměli na vybranou… Jenže, když se mě na to ptáš… Kröger měl asi nejzdravější rozum, jaký si dokážeš představit. A nejkrutější. O tom si taky přečteš.“

„Proč mu neříkáš jeho pravým jménem?“

Najednou, jako by už to napětí nedokázal unést, se Canfield otočil.

Andrew hleděl na rozzlobeného a zarudlého muže ve středních letech, který stál na druhém konci místnosti. Vždycky ho měl rád, protože to byl člověk, kterého stojí za to mít rád: optimistický, sebejistý, schopný, zábavný a – jak to říkal jeho nevlastní otec? – zranitelný.

„Tys nechránil jenom matku, viď? Chránils i mě. Dělal jsi to proto, abys mě chránil… Kdyby se někdy vrátil, byl bych do konce života odepsaný.“

Canfield se pomalu postavil svému nevlastnímu synovi tváří v tvář. „Nejen ty. Spoustu lidí by to odepsalo. S tím jsem počítal.“

„Jenže pro ně by to nebylo totéž.“ Mladý Scarlett se vydal zpátky ke kufříku.

„To uznávám. Nebylo by to totéž.“ Sel za chlapcem a postavil se za něj. „Dal bych za to nevím co, abych ti to nemusel říkat – to snad víš. Nemohl jsem jinak. Tím, že si setkání s tebou položil jako podmínku, nedal mi Kröger jinou možnost, než ti povědět pravdu. To jsem zfalšovat nemohl… Doufá, že až se dovíš pravdu, vyděsí tě to, a já že udělám všechno – možná věří, že bych tě i zabil – jenom abys nezpanikařil. V tom spisu jsou informace, které by mohly tvou matku zničit a mě dostat na zbytek života za mříže. Jo, Kröger si to všechno důkladně promyslel. Ale zmýlil se. Neodhadl tě správně.“

„Musím se s ním opravdu setkat? Mluvit s ním?“

„Budu u toho s tebou. Musím s ním jednat.“

Andrew Scarlett se zatvářil vyděšeně. „Takže ty se s ním musíš dohodnout.“ Tvrdě vyslovená pravda.

„Musíme se dovědět, co nám může nabídnout. Jakmile splním svůj slib k jeho spokojenosti – přivedu mu tě – dovíme se, co nabízí a co za to chce.“

„V tom případě tohle všechno nemusím číst, že.“ Nebyla to otázka. „Musím jenom být u toho… dobře, budu tam!“

„Přečteš si to, protože ti to nařizuju!“

„Dobrá, tati. Dobrá, přečtu si to.“

„Díky… Promiň, že jsem musel mluvit takhle.“ Začal si zapínat kabát.

„Jasně… Zasloužil jsem si to… Mimochodem, co když mi bude matka volat do školy? Víš, že to občas dělá.“

„Od dnešního rána máš napíchnutý telefon. Přesněji řečeno, všechny hovory se zachycují. Funguje to bezvadně. Máš nového kamaráda. Jmenuje se Tom Ahrens.“

„Kdo to je?“

„Poručík od CIC. Z Bostonu. Má tvůj rozvrh a bude u telefonu. Už ví, co má říkat. Odjel jsi na víkend ke Smithovým.“

„Panebože, ty taky myslíš na všechno.“

„Většinou ano.“ Canfield sáhl po klice. „Dneska večer nepřijdu.“

„Kam jdeš?“

„Mám ještě nějakou práci. Byl bych radši, kdybys nikam nechodil, ale jestli půjdeš, nezapomeň na tu skříňku. Všechno ukliď.“ Otevřel dveře.

„Nikam nepůjdu.“

„Dobře. A Andy… máš na sobě velkou odpovědnost. Doufám, že jsme tě vychovali tak, abys ji unesl. Myslím, že to zvládneš.“ Canfield vyšel ze dveří a zavřel je za sebou.

Mladý muž pochopil, že jeho nevlastní otec chtěl ve skutečnosti říci něco úplně jiného. Chvíli zíral na dveře a pak mu došlo, co to mělo být.

Matthew Canfield se už nevrátí.

Jakže to říkal? V nejhorším případě se to musí Janet dovědět. Jeho matka se musí dovědět pravdu. A nebude nikdo jiný, kdo by jí tu pravdu mohl říci.

Andrew Scarlett pohlédl na kufr na stole.

Nevlastní otec se synem pojedou do Bernu, ale vrátí se jenom syn.

Matthew Canfíeld si jede pro smrt.

Canfield zavřel dveře od bytu a opřel se o zeď na chodbě. Pot z něho jen lil a srdce mu bušilo tak hlasitě, že se bál, že ty rány budou slyšet za stěnou v bytě.

Podíval se na hodinky. Netrvalo mu to ani hodinu a celou dobu zůstal až neskutečně klidný. Teď se chtěl dostat co nejdál odtud. Věděl, že podle všech norem odvahy, morálky a zodpovědnosti by měl teď zůstat s chlapcem. Jenže něco takového po něm nikdo nemohl chtít. Musí dělat jedno po druhém, protože jinak by se zbláznil. Zvládnout napřed jednu věc a pak přistoupit k další.

Co je na řadě?

Zítřek.

Kurýrní let do Lisabonu s příslušnými bezpečnostními opatřeními. Stačí jediná chyba a všechno se zhroutí. Kurýr odlétá až v sedm hodin večer.

Mohl by strávit noc a většinu dne s Janet. Když se na to díval logicky, dokonce to musí udělat. Kdyby se Andy zhroutil, první věc, která ho napadne, bude zavolat matce. Když už nedokáže být s ním, musí být aspoň s ní.

Zatracený úřad! Zatracená armáda! Zatracená vláda Spojených států! Vzhledem ke svému chystanému odletu byl dvacet čtyři hodin denně dobrovolně pod dohledem. Ať jdou všichni do háje!

Nesmí být nikdy dál než deset minut od nejbližšího dálnopisu.

Dobře, vyhoví jim.

Stráví s Janet všechen čas, který bude moci. Právě připravuje jejich dům v Oyster Bay na zimu. Budou tam spolu sami – možná naposled.

Po osmnácti letech se má celá ta fraška skončit.

Naštěstí pro jeho rozjitřené nervy přijel výtah brzy. Teď už totiž pospíchal – k Janet.

Seržant mu přidržel otevřená dvířka a zasalutoval, jak nejřízněji uměl. Za normálních okolností by se major zasmál a připomněl seržantovi, že je v civilu. Místo toho mu pozdrav neformálně opětoval a vlezl do auta.

„Budete si přát do kanceláře, pane majore?“

„Ne, seržante. Do Oyster Bay.“

3

Americký příběh: Jak chudák ke štěstí přišel

24. srpna 1892 se vyšší společnost v Chicagu a Evanstonu ve státě Illinois otřásla v základech, které ostatně nepatřily k nejpevnějším. Toho dne se totiž Elizabeth Royce Wyckhamová, sedmadvacetiletá dcera průmyslníka Alberta O. Wyckhama, provdala za chudého sicilského přistěhovalce jménem Giovanni Merighi Scarlatti.

Elizabeth Wyckhamová byla vysoká dívka s aristokratickým vystupováním, která svým rodičům dělala jen samé starosti. Podle Alberta O. Wyckhama a jeho ženy pomalu, ale jistě odkvětající Elizabeth zahodila ty nejskvělejší nabídky k sňatku, o jakých se dívkám z Chicaga kdy snilo. Zásadně tvrdila:

„Není všechno zlato, co se třpytí, tati!“

Vzali ji tedy na dlouhou cestu po Evropě a ve svém velkém očekávání nešetřili penězi. Poté, co se čtyři měsíce seznamovala s nejžádoucnějšími perspektivními ženichy v Anglii, Francii a Německu, prohlásila:

„Tohle už se ani netřpytí, tati. Radši bych měla spoustu milenců.“

Otec vrazil své dceři mlaskavý políček.

Dcera nakopla otce do kotníku.

Elizabeth svého budoucího manžela poprvé spatřila na pikniku, který vedoucí funkcionáři otcovy firmy v Chicagu každoročně pořádali pro zasloužilé zaměstnance a jejich rodiny. Představili jí ho, jako se ve středověku představovali nevolníci baronově dceři.

Byl to rozložitý chlapík s velkýma, i když poněkud jemnýma rukama a ostře řezanými italskými rysy. Anglicky mluvil tak, že mu téměř nebylo rozumět, ale místo aby svou lámanou řeč doprovázel neohrabanou ponížeností, vyzařovala z něj sebedůvěra a za nic se neomlouval. Elizabeth se okamžitě zalíbil. Přestože mladý Scarlatti nebyl ani úředník, ani neměl rodinu, na vedoucí ve Wyckhamově továrně zapůsobil svými znalostmi strojů, a dokonce podal zlepšovací návrh, který mohl snížit náklady na výrobu rolí papíru o celých šestnáct procent. Pozvali ho tedy na piknik.

To, co o něm její otec vyprávěl, vzbudilo Elizabethinu zvědavost. Ten Talián byl prostě všeuměl a oplýval skoro neuvěřitelnými schopnostmi. Během dvou týdnů objevil dva stroje, u nichž stačilo přidat jednu páku a ušetřil se tím jeden člověk z obsluhy. Protože od každého stroje bylo v dílně osm kusů, Wyckham Company mohla propustit šestnáct mužů, kteří beztak už neměli co na práci. Navíc měl Wyckham dostatek předvídavosti k tomu, aby najal syna italských přistěhovalců z chicagské Malé Itálie, který pak Giovanniho Scarlattiho doprovázel na jeho pochůzkách po továrně a dělal mu tlumočníka. Starý Wyckham protestoval proti osmi dolarům, které italský tlumočník stál, ale výdaje se daly ospravedlnit tím, že Giovanni předloží další zlepšováky. Nic jiného mu nezbývalo: Wyckham mu platil čtrnáct dolarů týdně.

Poprvé se Elizabeth zmocnilo jisté tušení týkající se jejího budoucího životního partnera několik týdnů po podnikovém pikniku, když se její otec u večeře pyšně zmínil o tom, že ten italský prosťáček ho požádal o dovolení, aby mohl chodit do továrny i v neděli! A pozor, nechce za to žádné peníze navíc – prostě jen nemá nic lepšího na práci. Wyckham to samozřejmě ihned zařídil s vrátnými, protože je jeho křesťanskou povinností zajistit, aby měl takový chlapík pořád co dělat a nechytil se vína nebo piva, jak mají Italové ve zvyku.

Následující neděli si Elizabeth našla záminku k tomu, aby opustila svůj elegantní domov na předměstí Evanstonu a rozjela se do Chicaga a do továrny. Tam zastihla Giovanniho nikoli v dílně, ale v účtárně, kde si pečlivě opisoval údaje ze spisu jasně označeného DŮVĚRNÉ. Zásuvka ocelového pořadače v levém koutě kanceláře byla otevřená a ze zámku čouhal pořádný kus tenkého drátu naznačující, že zámek byl zručně vypáčen.

Když tak stála ve dveřích a dívala se na něj, musela se Elizabeth usmát. Tenhle obrovitý černovlasý italský prosťáček je mnohem složitější osobnost, než by jejího otce kdy napadlo… a navíc je nesmírně přitažlivý.

Giovanni vyjeveně vzhlédl a během jediné vteřiny zaujal výhružný postoj.

„Dobře, slečna Lisbet! Povědět tatínka! Já tady nechtít pracovat nic víc!“

Elizabeth tehdy pronesla k Giovannimu první láskyplná slova v životě.

„Podejte mi židli, pane Scarlatti. Pomůžu vám… půjde vám to tak rychleji.“

A šlo.

Následujících několik týdnů strávila tím, že Giovanniho vzdělávala v právní a organizační struktuře amerického průmyslového podniku. Předkládala mu jen holá fakta bez jakéhokoli teoretického základu, protože Giovanni měl svou vlastní životní filozofii. Tahle země velkých možností je zde pro ty, kdo jsou o něco málo bystřejší než ostatní lovci příležitostí. Právě probíhá období neslýchaného hospodářského růstu a Giovanni pochopil, že pokud se mu díky jeho strojům nepodaří urvat část onoho růstu pro sebe, zůstane i nadále služebníkem pánů, a nikoli pánem služebníků. Ctižádost mu nechyběla.

Giovanni se s pomocí Elizabeth pustil do práce. Zkonstruoval něco, o čem se starý Albert Wyckham a jeho podřízení vedoucí domnívali, že je to převratné řešení lisu se zpětným protlačováním, díky němuž by mohli vyrábět vlnitou lepenku obrovskou rychlostí a s náklady asi o třicet procent nižšími než u původního postupu. Wyckham byl nadšen a zvedl Giovannimu plat o deset dolarů.

Zatímco se čekalo, až se nový stroj sestaví a uvede do provozu, přesvědčila Elizabeth otce, aby pozval Giovanniho na večeři. Zpočátku se Albert Wyckham domníval, že si jeho dcera dělá legraci, a to dost nevkusnou legraci. Wyckham si možná z Itala v soukromí utahoval, ale jinak si ho vážil a nechtěl svého chytrého Taliánka vidět v rozpacích na nějakém večírku. Když však Elizabeth otci vysvětlila, že působit někomu rozpaky je to poslední, co by si přála, že se s Giovannim od podnikového pikniku několikrát setkala a že ho považuje za docela zábavného člověka, hlava rodiny plna zlých předtuch vyslovila souhlas s malou rodinnou večeří.

Tři dny po této večeři byl Wyckhamův nový stroj na výrobu vlnité lepenky uveden do provozu; toho dne se Giovanni Scarlatti nedostavil do práce. Nikdo z vedoucích to nechápal – měl to přece být jeden z nejdůležitějších dnů jeho života.

Také byl.

Místo Giovanniho totiž do kanceláře Alberta Wyckhama došel dopis, který na stroji napsala jeho vlastní dcera. V dopise byl stručně popsán jiný stroj na vlnitou lepenku, ve srovnání s nímž byla Wyckhamova nová technologie dokonale předpotopní.

Giovanni si kladl jasné podmínky: buďto mu Wyckham přenechá velkou část akcií firmy společně s možností nákupu dalších za současnou tržní cenu, nebo svůj nový vynález na výrobu vlnité lepenky přenechá nějaké jiné firmě. Kdo se stane vlastníkem druhého návrhu, pohřbí veškerou konkurenci. Giovannimu Scarlattiovi je vcelku jedno, kdo vyhraje, ale byl by raději, kdyby celá věc zůstala v rodině, protože tímto formálně žádá o ruku Albertovy dcery. Ovšem Wyckhamova odpověď ho zase až tak moc nezajímá, protože bez ohledu na ni budou s Elizabeth do měsíce oddáni jako muž a žena.

Od této chvíle se datuje strmý, i když nepříliš zákonný Scarlattiho vzestup. Z všeobecně známých fakt plyne, že ještě několik let konstruoval nové a lepší papírenské stroje pro firmy na celém středozápadě, a to vždy za stejných podmínek: menší licenční poplatek a podíl na akciích s možností nákupu dalších za jejich tržní cenu před instalací jeho nového zařízení. U všech vynálezů se po pěti letech mělo znovu jednat o výši licenčních poplatků – rozumné ustanovení, jemuž se dalo při rozumném množství dobré vůle vyhovět. Všechny podmínky byly z právního hlediska velice přijatelné, zvláště s ohledem na nízké licenční poplatky.

Tou dobou se Elizabethin otec rozhodl odejít na odpočinek, uondán trampotami obchodního života a tím, že si jeho dcera vzala „toho špinavýho Taliána“. Giovanni se ženou obdrželi celý jeho podíl na firmě Wyckham Company.

Nic jiného Giovanni Scarlatti nepotřeboval. Matematika je čistá věda a nikdy se to neprokázalo lépe než v tomto případě: vzhledem k tomu, že vlastnil podíly v jedenácti papírenských firmách ve státech Illinois, Ohio a v západní Pennsylvánii a k tomu patenty na třicet sedm různých zařízení, která v té době byla v provozu, svolal Giovanni Scarlatti poradu všech společností, které k němu měly nějaké závazky. Na této poradě, jež mohla nezasvěcenému připomínat jatka, Giovanni navrhl, že by bylo žádoucí vytvořit jednu zastřešující organizaci, jejímiž hlavními akcionáři by byli on a jeho žena.

O každého bude pochopitelně dobře postaráno a tato jednotná společnost se pod vedením jeho geniální představivosti rozroste tak, jak by je nikdy ani ve snu nenapadlo.

Když ovšem nebudou souhlasit, budou muset ze svých továren odstranit jeho stroje. On sám je jen chudý přistěhovalec, který se nechal při prvních dohodách ošklivě napálit. Licenční poplatky za jeho konstrukce byly ve srovnání s přinášeným ziskem směšné. V některých případech také ceny akcií nesmírně stouply a dotyčné firmy mu musely podle smlouvy umožnit nákup za původní cenu. Když se to vzalo kolem a kolem, byl Giovanni Scarlatti hlavním akcionářem v několika zavedených papírenských firmách.

Ze zasedacích síní správních rad ve všech třech státech se ozývalo úpění. Na hlavu drzého Itala se snášela nevybíravá slova, která však brzy zmlkala pod vlivem moudrých rad právníků: je lepší fúzovat a přežít, než se dostat do izolace a zaniknout. U soudu by se možná Scarlattiho podařilo porazit, ale zaručit se to nedalo. Kdyby nakonec vyhrál, mohl by si klást přemrštěné požadavky, a pokud by jej odmítli, náklady na nové strojové vybavení a ztráty způsobené výpadkem výroby by mnoho společností položily na finanční lopatky. Kromě toho je Scarlatti génius a všem by se pod ním mohlo dařit dobře.

A tak vznikly mamutí Scarlattiho závody a zrodila se říše Giovanniho Merighi Scarlattiho.

Ve všem připomínala svého pána a vládce – byla roztahovačná, energická a nenasytná. S tím, jak se rozšiřovalo spektrum oborů, o něž se zajímal, rozšiřovalo se i spektrum zastoupených závodů: od papíren se snadno dostal k balírnám, od balíren k dopravě, od dopravy k výrobě. A při každém nákupu se vynořil nějaký nový, lepší nápad.

Po dvanácti letech manželství se v roce 1904 Elizabeth Wyckham Scarlattiová rozhodla, že bude jistější, když se s manželem přestěhuje na východ. I když jmění jejího muže bylo solidní a den ze dne rostlo, jeho pověst mu sotva mohl někdo závidět. V chicagských finančních kruzích Giovanniho považovali za živé potvrzení správnosti Monroeovy doktríny. Irové byli dost nepříjemní, ale tohle se prostě nedalo vydržet.

Elizabethin otec i matka zemřeli a s nimi zanikly i poslední společenské svazky, které s ní lidé udržovali kvůli nim. Všeobecné mínění jejích celoživotních přátel vyjádřil nejlépe Franklyn Fowler od firmy Fowler Paper Products:

„Ten smradlavej Talián může mít na náš klubovej barák třeba hypotéku, ale toho bohdá nebude, abychom ho vzali za člena!“

Tento postoj veřejnosti Giovanniho nijak nevzrušoval, protože sám nemel ani čas, ani chuť se takovými věcmi zabývat. Stejně tak Elizabeth, která s Giovannim sdílela kromě lože ještě mnoho jiného: usměrňovala ho, mohl se jí svěřovat a neustále mu trpělivě tlumočila všechny skryté významy. Co se však týkalo jejich vyloučení z normálního společenského života, měla na to jiný názor než její manžel; nešlo jí přitom ani tak o sebe, jako o děti.

K Elizabeth a Giovannimu byl Bůh štědrý a nadělil jim tři syny: devítiletého Rolanda Wyckhama, osmiletého Chancellora Drewa a sedmiletého Ulstera Stewarta. Přestože to byli chlapci, na nich mohla Elizabeth pozorovat výsledky společenského vyhnanství celé rodiny: chodili do prestižní Evanstonské chlapecké školy, ale mimo vyučování se nestýkali s žádnými jinými chlapci kromě sebe samých. Nikdy je nikdo nepozval na oslavu narozenin, avšak pokaždé jim druhý den vyprávěli, jak báječné to bylo; pokud chtěli pozvat svoje spolužáky, dostalo se jim chladného telefonického odmítnutí vysloveného vychovatelkou a snad nejvíc ze všeho je bolelo neustálé pokřikování, které je vítalo každé ráno ve škole:

„Scarlatti, špagety! Scarlatti, špagety!“

Elizabeth se tedy rozhodla, že bude lepší začít někde znova nejen chlapci, ale i Giovanni a ona. Věděla, že si to mohou dovolit, i kdyby se kvůli tomu měli vrátit do Itálie a koupit Řím.

Místo do Říma se však Elizabeth rozjela do New York City a zjistila něco, co ani v nejmenším nečekala.

New York bylo velmi provinční město, které žilo svými izolovanými zájmy, takže pověst Giovanniho Merighi Scarlattiho dostala v obchodním světě překvapivý obrat: newyorští obchodníci o něm nevěděli více než to, že je to nějaký italský vynálezce, který koupil pár amerických firem na středozápadě.

Italský vynálezce. Americké firmy.

Elizabeth také přišla na to, že někteří z mazanějších mužů na Wall Street se domnívají, že Scarlattiho peníze pocházejí z nějaké italské loďařské firmy. A koneckonců, vzal si dceru jedné z nejlepších chicagských rodin.

Rozhodla se tedy pro New York.

Elizabeth zařídila dočasné bydlení v Delmonicu, a jakmile se nastěhovali, bylo jí jasné, že se rozhodla správně. Děti byly radostí celé bez sebe a těšily se na nové školy a nové kamarády; Giovanni pak do měsíce koupil kontrolní balík akcií dvou upadajících a zastaralých papíren na Hudsonu a plánoval jejich společné vzkříšení.

Scarlattiové zůstali v Delmonicu skoro dva roky. Nebylo to ani nutné, protože jejich dům ve městě mohl být hotov mnohem dříve, kdyby mu Giovanni věnoval patřičnou pozornost. Jenže on si po dlouhých poradách s architekty a staviteli našel novou zábavu – pozemky.

Jednoho večera, když Elizabeth a Giovanni seděli ve svém apartmá u pozdní večeře, znenadání prohlásil: „Vypiš mi šek na dvě stě deset tisíc dolarů. Na jméno Eastislandské reálné kanceláře.“

„Myslíš snad realitní?“

„Správně. Podej mi ty suchary.“

Elizabeth mu přisunula misku se smaženou houskou. „To je spousta peněz.“

„Máme přece spoustu peněz?“

„No to jo, máme, ale dvě stě deset tisíc dolarů… to bude nějaká nová továrna?“

„Prostě mi vypiš ten šek, Elizabeth. Mám pro tebe hezký překvapení.“

Vyvalila na něj oči. „Víš, že ti nikdy nemluvím do tvých rozhodnutí, ale opravdu musím trvat na…“

„Dobrá, dobrá.“ Giovanni se usmál. „Přijdeš o překvapení. Řeknu ti to… bude ze mě barone.“

„Cože?“

„Barone. Conte. A ty můžeš být contessa!“

„Já prostě nechápu…“

„Když má v Itálii někdo pár polí a snad i nějaký to prase, tak je prakticky barone. Spousta lidí chce být baroni. Promluvil jsem si s těma chlapíkama z Eastislandský. Prodají mi ty louky na Long Islandu.“

„Giovanni, vždyť nemají žádnou cenu! Je to konec světa!“

„Mysli trochu, ženská! Už teď pomalu není, kam postavit koně. Zítra mi dáš ten šek. A nehádej se se mnou – prostě se usmívej a buď manželka barone.“ Elizabeth Scarlattiová se usmála.

Don Giovanni Merighi a Elizabeth Wyckham

Scarlatti z Ferrary

Rod Ferrara d’Italia

Americké sídlo: Delmonico, New York

Přestože Elizabeth ty navštívenky nebrala vážně – s Giovannim si z nich občas dělali legraci – rozhodně posloužily svému účelu, pokud se v nich někdo nešťoural. Dodaly jim postavení, které odpovídalo Scarlattiho bohatství. Přestože jim nikdo z jejich známých nikdy neříkal conte ani contessa, nikdo si nebyl úplně jistý.

Konečně, bylo to možné…

A mělo to ještě jeden výsledek: přestože nic takového nebylo na navštívenkách napsáno, do konce života všichni říkali Elizabeth „madam“.

Madam Elizabeth Scarlattiová.

A Giovanni už se nemohl natáhnout přes stůl a sebrat své ženě talíř s polévkou.

14. července 1908, dva roky poté, co zakoupil pozemky, Giovanni Merighi Scarlatti zemřel. Byl úplně vyčerpaný. Elizabeth se několik týdnů pokoušela pochopit, že je po něm; neměla, na koho se nyní obrátit. Ona a Giovanni byli milenci, přátelé, partneři a jeden byl svědomím toho druhého. Pomyšlení na to, že by se jednou museli protloukat životem každý sám, bylo to jediné, čeho se báli.

Jenže nyní byl Giovanni mrtev a Elizabeth chápala, že společně nevybudovali říši proto, aby zanikla se smrtí jednoho z nich.

Její první povinností bylo tedy převést řízení po celé zemi rozstrkaných Scarlattiho závodů do jediného hlavního stanu.

Ředitelé i s rodinami museli opustit své domovy na středozápadě a přestěhovat se do New Yorku. Elizabeth dostala ke schválení schémata zachycující jednotlivé úrovně rozhodovací hierarchie a rozdělení zodpovědnosti. Mezi newyorskými kancelářemi a každou továrnou, dílnou a oddělením vyrostla soukromá telegrafní síť. Elizabeth byla dobrý velitel a její armáda byla dobře vycvičená a oddaná svému cíli. Hospodářská situace jí hrála do ruky a o zbytek se postarala její schopnost dobře odhadovat své bližní.

Dala vystavět nádherný dům ve městě, zakoupila venkovskou usedlost v Newportu, nechala vybudovat přímořské letovisko na pozemku zvaném Oyster Bay a každý týden absolvovala řadu vyčerpávajících sezení s řediteli továren svého zesnulého manžela.

Jedním z jejích nejdůležitějších rozhodnutí bylo to, kterým pomohla svým dětem definitivně zapadnout do prostředí protestantské demokracie. Vedly ji k tomu prosté důvody: jméno Scarlatti se do jejich nového postavení vůbec nehodilo a v kruzích, do nichž její synové vstoupili a v nichž se měli pohybovat celý život, znělo dokonce hrubě. Oficiálně tedy dala změnit jejich příjmení na Scarlett.

Sama ovšem v hluboké k úctě k památce Dona Giovanniho a ferrarského rodu zůstala

Elizabeth

Scarlattiová z Ferrary.

Na vizitce nebylo uvedeno žádné bydliště, protože nebylo jisté, ve kterém ze svých mnoha sídel se bude v daném okamžiku nacházet.

Elizabeth se smířila s nepříjemnou pravdou, že její dva starší synové nezdědili ani Giovanniho představivost, ani její schopnost vidět lidem až do žaludku. Co se týče toho nejmladšího, Ulstera Stewarta, nevěděla, na čem je, protože z Ulstera Stewarta Scarletta se začínalo klubat problémové dítě.

Dokud byl ještě malý, projevovalo se to jen tím, že muselo být vždycky po jeho. Elizabeth tento povahový rys připisovala faktu, že je ze všech bratří nejmladší, a tudíž nejrozmazlenější. Jak však vyrůstal, Ulsterův postoj se lehce změnil: teď už muselo být po jeho, i kdyby měl jít přes mrtvoly. Jako jediný z bratrů používal své bohatství s krutostí a možná i zlobou – a to dělalo Elizabeth starosti. Poprvé se s tím setkala při jeho třináctých narozeninách. Několik dní před jejich oslavou jí jeho učitel poslal následující sdělení:

Vážená madam Scarlattiová,

zdá se, že nastaly určité drobné problémy s pozváními na oslavy Ulsterových narozenin. Ten milý chlapec se zřejmě ještě nerozhodl, kdo jsou jeho nejlepší přátelé – má jich tolik – takže rozdal nějaké pozvánky a pak je zase zrušil, aby je přenechal jiným hochům. Jsem si jist, že Parkleighská škola nebude v případě Ulstera Stewarta trvat na maximálním počtu pětadvaceti hostů.

Téhož večera se na to Elizabeth Ulstera zeptala.

„Ano. Nějaká pozvání jsem zrušil. Rozmyslel jsem si to.“

„Proč? Nebylo to vůbec slušné.“

„A proč ne? Nechtěl jsem, aby sem chodili.“

„Tak proč jsi je vůbec zval?“

„Aby utíkali domů a řekli svým rodičům, že jsem je pozval.“ Chlapec se zasmál. „A aby se pak museli vrátit a říct, že to pozvání neplatí.“

„To je strašné!“

„Nemám ten pocit. Nezajímá je oslava mých narozenin, zajímá je to, že budou pozvaní do tvýho domu!“

V prvním ročníku na Princetonu vykazoval Ulster Stewart Scarlett otevřeně nepřátelské postoje ke svým bratrům, spolužákům, profesorům a – což bylo pro Elizabeth zvláště nepřijatelné – k jejímu služebnictvu. Všichni to trpěli jenom proto, že byl synem Elizabeth Scarlattiové, a pro nic jiného. Ulster byl nesmírně rozmazlený mladý muž a Elizabeth věděla, že s tím muset něco udělat. V červnu 1916 mu nařídila, aby přijel domů na víkend, a oznámila mu, že si bude muset najít práci.

„Nic takovýho neudělám!“

„Uděláš! Poslechneš, co ti říkám!“

Poslechl. Ulster strávil léto v hudsonské papírně, zatímco jeho bratři si užívali prázdnin v Oyster Bay.

Koncem léta chtěla Elizabeth vědět, jak si vedl.

„Chcete slyšet pravdu, madam Scarlattiová?“ zeptal se jednoho sobotního rána v Elizabethině pracovně mladý ředitel papírny.

„Pochopitelně.“

„Možná mě to bude stát místo.“

„O tom pochybuji.“

„Dobře, madam. Váš syn začal u paketování, jak jste nařídila. Je to dřina, ale on je silný… přeložil jsem ho odtamtud, když zmlátil pár dělníků.“

„Panebože! Proč jste mi to nehlásil?“

„Nevěděl jsem, za jakých okolností k tomu došlo. Myslel jsem si, že ho možná chlapi buzerovali. Nebyl jsem si jistý.“

„Co jste zjistil?“

„Že to bylo přesně naopak… dal jsem ho nahoru k lisům a to bylo ještě horší. Vyhrožoval ostatním, že je nechá vyhodit, a nutil je, aby dělali práci za něj. Ani na chvíli nedal nikomu zapomenout, kdo je.“

„To jste mi měl říct.“

„Sám jsem se to dověděl teprve před týdnem. Tři chlapi dali výpověď. Jednomu jsme museli zaplatit účet od zubaře. Váš syn ho praštil olověným pásem.“

„Říkáte mi samé strašné věci… Mohl byste mi povědět, jaký na to máte osobní názor? Mluvte upřímně – bude vám to jen ku prospěchu.“

„Váš syn je silný, pěkně ostrý chlapík… ale nevím, co víc se o něm dá říct. Mám dojem, že chce začít nahoře a že by to tak možná mělo být. Je to váš syn. Jeho otec tu továrnu postavil.“

„To ho k ničemu takovému neopravňuje! Jeho otec nahoře nezačínal!“

„V tom případě byste mu to možná měla vysvětlit vy. Nevypadá to tak, že by si z někoho z nás něco dělal.“

„Takže vy tvrdíte, že můj syn je pyšný na svůj původ, náladový a tělesně zdatný… a jinak zřejmě nijak nadaný není. Je to tak?“

„Kdyby mě to mělo stát místo, najdu si jiné. Ano. Váš syn se mi nelíbí. Vůbec se mi nelíbí.“

Elizabeth si muže před sebou změřila pohledem. „Taky nemůžu říct, že by se mi zamlouval. Od příštího týdne vám zvyšuji plat.“

Na podzim poslala Elizabeth Ulstera Stewarta zpátky do Princetonu a v den, kdy odjížděl, ho seznámila s hodnocením jeho letní praxe.

„Ten špinavěj irskej parchant si na mě zasedl! Já to věděl!“

„Ten špinavěj irskej parchant je vynikající ředitel papírny.“

„Lhal! Jsou to všechno lži!“

„Je to pravda! Spoustě lidí zabránil, aby tě šli rovnou žalovat! Za to bys mu měl být vděčný.“

„Ať si trhnou nohou! Smradi patolízalský!“

„Jak se to vyjadřuješ? Komu máš co nadávat? Co jsi sám dokázal?“

„Nemusím nic dokazovat!“

„Proč? Protože jsi to, co jsi? A co vůbec jsi? Co máš za tak vynikající schopnosti? To bych ráda věděla.“

„Tak tohle jsi potřebovala vědět, že jo? Že jo?! Co dovedeš, chlapečku? Jak dokážeš vydělávat prachy?“

„Je to jedno z měřítek úspěchu.“

„Žádný jiný neznáš!“

„A ty ho odmítáš!“

„To teda odmítám!“

„Tak se staň misionářem.“

„Ne, díky!“

„Tak se neofrňuj nad obchodem. Aby člověk na trhu přežil, musí mít určitý schopnosti. Tvůj otec to věděl.“

„Věděl, jak manévrovat. Myslíš, že jsem o tom neslyšel? Jak manipulovat lidi, zrovna jako ty!“

„Byl to génius! Všechno se naučil sám! A cos dokázal ty? Cos dokázal jinýho, než žít z toho, co on nashromáždil? A ani to nedovedeš dělat slušně!“

„Hovno!“

Elizabeth se najednou zarazila a pozorně se na svého syna zadívala. „Takhle to tedy je! Panebože, takhle to je – no ne?… Máš strachy plný kalhoty. Arogance máš na rozdávání, ale nemáš proč – absolutně nemáš proč být arogantní. To musí být strašná situace.“

Její syn se vyřítil z místnosti; Elizabeth ještě dlouho seděla a přemýšlela o rozhovoru, který se právě odehrál. Pocítila opravdový strach: Ulster byl nebezpečný. Všude kolem sebe viděl ovoce úspěchu, aniž by sám měl nadání nebo schopnost něčím přispět. Bude třeba na něj dohlédnout. Pak si představila své tři syny: plachého, poddajného Rolanda Wyckhama; pilného a precizního Chancellora Drewa; a arogantního Ulstera Stewarta.

6. dubna 1917 se objevilo rychlé řešení: Amerika vstoupila do světové války.

První, kdo odešel do boje, byl Roland Wyckham. Přerušil poslední rok studií na Princetonu a odplul do Francie jako poručík dělostřelectva amerických expedičních jednotek. Zabili ho hned první den na frontě.

Dva zbylí chlapci začali okamžitě plánovat, jak smrt svého bratra pomstít. Pro Chancellora Drewa měla taková pomsta smysl; pro Ulstera Stewarta znamenala únik. Elizabeth uvážila, že společně s Giovannim nevybudovala průmyslovou říši proto, aby ji rozbila válka. Jeden syn musí zůstat doma.

Po chladné úvaze nařídila Chancelloru Drewovi, aby zůstal v civilu. Ulster Stewart může jít válčit.

Ulster Stewart Scarlett odplul do Francie, v Cherbourgu se mu nepřihodilo nic zlého a na frontě si vedl velmi dobře, zvláště u Meuse-Argonne. V posledních dnech války byl vyznamenán za statečnost v boji.

4

2. listopadu 1918

Ofenzíva na Meuse-Argonne se dostala do své třetí fáze neboli fáze pronásledování, poté co se úspěšně podařilo prorazit Hindenburgovu linii mezi Sedanem a Méziéres. První americká armáda byla rozmístěna mezi Regneville a La Harasée v Argonneském lese na úseku dlouhém asi třicet kilometrů. Hlavní opěrné linie Němců se v tomto sektoru již podařilo prorazit, takže císařskému generálovi Ludendorffovi nezbývalo nic jiného než žadonit o příměří.

2. listopadu 1918 pronikl Třetí armádní sbor pod velením generála Roberta Lee Bullarda demoralizovanou německou obranou na pravém křídle a zmocnil se nejen bráněného území, ale i osmi tisíc zajatců. Přestože o tom ostatní velitelé divizí pochybovali, tento průlom Třetího armádního sboru byl prvním krokem k podepsání příměří o týden později.

Pro mnoho vojáků z roty B 14. praporu Dvacáté sedmé divize Třetího armádního sboru byly výkony podporučíka Ulstera Stewarta Scarletta nádherným příkladem hrdinství, které se lidí v těch dnech hrůzy zmocňovalo.

Všechno začalo brzy ráno. Scarlettova rota se dostala na pole před borovicovým lesíkem plným Němců, kteří se zoufale snažili v skrytu přeskupit a provést spořádaný ústup hlouběji do týla. Aby se lépe kryli, vyhloubili si Američané tři řady mělkých zákopů.

Podporučík Scarlett si pro sebe nechal také vyhloubit zákop, jenže o trošku hlubší.

Veliteli Scarlettovy roty se podporučík nijak nezamlouval, protože sice dovedl velice dobře vydávat rozkazy, ale s jejich plněním to už bylo horší. Navíc ho kapitán podezíral, že přesun ze záložní divize na bojiště podporučíka nijak nenaplnil nadšením; také svému podporučíkovi zazlíval, že po celou dobu strávenou v záložním postavení – tedy po většinu jejich pobytu ve Francii – jej věčně vyhledávali nějací vysocí důstojníci a byli celí šťastní, když se s nimi nechal vyfotografovat. Kapitánovi se zdálo, že se jeho podporučík královsky baví.

Takže tohoto listopadového rána byl jen rád, že ho může vyslat na hlídku.

„Scarlette, vezměte si čtyři muže a prozkoumejte jejich pozice.“

„Vy jste se zbláznil,“ odtušil Scarlett lakonicky. „Jaké pozice? Vždyť odtud odevšad mažou, jako by jim hořelo u zadku.“

„Slyšel jste, co jsem říkal?“

„Na to, co jste říkal, vám kašlu. Nemá smysl vysílat hlídku.“

Několik vojáků sedělo v zákopech a pozorně oba důstojníky sledovalo.

„Copak, podporučíku? Že by tady nebyl žádný fotograf? Nikde žádný rádoby plukovník, aby vás poplácal po zádech? Koukejte si vzít čtyři chlapy a padejte tam.“

„Jděte se vycpat, kapitáne!“

„Takže vy odmítáte splnit rozkaz svého nadřízeného tváří v tvář nepříteli?“

Ulster Stewart pohlédl na menšího muže s neskrývaným pohrdáním. „Neodmítám uposlechnout rozkaz. Jenom porušuji subordinaci. Urážím vás, jestli to pro vás takhle bude pochopitelnější… Urážím vás, protože si myslím, že jste hlupák.“

Kapitán sáhl po pouzdru s pistolí, avšak Scarlett mu rychle sevřel zápěstí.

„Za porušení subordinace se lidi nestřílejí, kapitáne. V řádech to tak není… Mám lepší nápad. Proč posílat na smrt čtyři další chlapy…“ Obrátil se a pohlédl na přihlížející vojáky. „Pokud čtyři z vás nechtějí slíznout nějakou tu kulku, půjdu sám.“

Kapitán se zatvářil vyjeveně: na tohle neměl odpověď.

Také mužstvo bylo podobně – a mile – překvapeno. Scarlett pustil kapitánovu paži.

„Vrátím se za půl hodiny. A když ne, tak vám radím počkat na posily. Trochu jsme ostatní předběhli.“

Scarlett si zkontroloval zásobník revolveru a rychle se odplazil kolem kapitána na západní křídlo, kde zmizel v přerostlém poli.

Vojáci si začali mezi sebou šeptat. Zřejmě se v tom nafoukaném podporučíkovi se spoustou vysoko postavených kamarádíčků přece jen spletli. Kapitán v duchu klel a upřímně doufal, že se podporučík nevrátí.

Přesně to měl na mysli i Ulster Scarlett.

Jeho plán byl prostý. Všiml si, že asi dvě stě metrů napravo od lesíka před rotou B stojí hromada kamení obklopená stromy porostlými podzimně zbarveným listím; bylo to jedno z těch kamenitých míst, kterých se zemědělci nemohou jen tak snadno zbavit, a tak sází své plodiny kolem nich. Skupina lidí by se tam nevešla, ale jeden nebo dva by se tam klidně mohli schovat. Zamířil ke kamení.

Když se tak plazil polem, padl na spoustu mrtvých pěšáků. Mrtvoly na něj zvláštním způsobem zapůsobily: přistihl se, že je obírá o osobní věci – hodinky, prsteny, odznaky. Všechno, co mrtvým sebral, o několik vteřin později zase zahodil; nevěděl ani přesně, proč to vlastně dělal. Připadal si jako panovník nějakého mytického království s mrtvolami místo poddaných.

Po deseti minutách si uvědomil, že ztratil směr ke své skrýši, a tak trochu zvedl hlavu, aby se zorientoval: spatřil před sebou vrcholky nízkých stromů a pochopil, že míří přímo ke svému úkrytu. Pospíšil si vpřed a jeho lokty a kolena se zarývaly do rozměklé země.

Najednou se ocitl před několika vysokými borovicemi; nebyl u kamenitého pahorku, ale na kraji lesíka, na nějž chtěla jeho rota zaútočit. Kvůli svému přehnanému zájmu o mrtvé nepřátele nakonec viděl to, co chtěl vidět: ty malé stromky byly ve skutečnosti vysoké borovice, které se nyní tyčily nad ním.

Už se chtěl odplazit zpátky do pole, když asi pět metrů nalevo od sebe spatřil kulomet a německého vojáka opřeného o kmen stromu. Vytáhl revolver a ani se nehnul: buďto ho Němec neviděl, nebo byl mrtvý. Hlaveň kulometu mířila přímo na něj.

Nakonec se Němec pohnul: jeho pravice se trochu posunula směrem ke zbrani. Chtěl po kulometu sáhnout, ale bolest mu to nedovolila.

Scarlett se vyřítil vpřed a vrhl se na raněného vojáka ve snaze natropit co nejméně hluku. Nemohl dopustit, aby ten Němec vypálil nebo spustil poplach. Neohrabaně odtáhl muže od kulometu a připlácí ho k zemi. Protože k sobě nechtěl přilákat pozornost střelbou, začal ho škrtit. I s prsty na krku se Němec pokoušel mluvit.

„Amerikaner! Amerikaner! Ich ergebe mich!“ Zoufale obrátil dlaně vzhůru a mával rukama.

Scarlett povolil sevření a zašeptal: „Co je? Co chceš?“ Nechal Němce, aby se trochu nadzvedl – víc už stejně nedokázal. Toho člověka tady nechali, aby ještě předtím, než zemře, odrazil se svým kulometem nějaký ten útok, zatímco jeho rota bude v klidu ustupovat.

Odstrčil německý kulomet z dosahu raněného a rozhlížeje se dopředu i dozadu, odplazil se o několik metrů hlouběji do lesa. Všude byly vidět známky ústupu: plynové masky, prázdné torny, dokonce i pásy s municí – všechno, co bylo příliš těžké na to, aby se dalo pohodlně odnést.

Všichni odešli.

Vstal a zamířil zpátky k německému vojákovi. Ulster Scarlett začínal chápat.

„Amerikaner! Der Scheint ist fast zu Ende zu sein! Erlaube mir nach Hause zu gehen!“

Podporučík Scarlett se rozhodl. Situace byla příhodná – nejen to, byla naprosto ideální!

Potrvá ještě minimálně hodinu – možná víc – než se sem dostane zbytek Čtrnáctého praporu. Kapitán Jenkins od roty B byl tak odhodlaný stát se hrdinou, že je hnal jako nadmuté kozy. Pořád kupředu, kupředu, kupředu!

Jenže takhle se on, Scarlett, z toho všeho dostane! Třeba nakonec přeskočí hodnost a udělají z něj rovnou kapitána. Proč ne? Bude přece hrdina.

Jenomže on u toho nebude.

Scarlett vytáhl revolver a střelil křičícího Němce přímo do čela, načež skočil ke kulometu a spustil palbu.

Nejprve dozadu, pak doprava a doleva.

Lesem se rozléhal děsivý rachot; kulky se s praskotem zarývaly do stromů a hluk byl nesnesitelný.

Nakonec Scarlett otočil zbraň směrem ke své vlastní jednotce. Stiskl spoušť a pevnou rukou pokropil své pozice od jednoho křídla ke druhému. Ať se podělají strachy! Ať jich pár zhebne!

Koho to zajímá?

Je pánem života a smrti.

To se mu líbilo.

Měl na to právo.

Zasmál se.

Pustil spoušť a napřímil se.

Několik set metrů od sebe směrem na západ viděl prašné pahorky. Nepotrvá dlouho, bude daleko odtud a bude to mít za sebou!

Najednou se ho zmocnil pocit, že ho někdo pozoruje. Někdo ho sleduje! Znovu vytáhl zbraň a přikrčil se.

Prásk!

Nějaká větvička nebo kamínek!

Po kolenou se pomalu plazil do lesa.

Nikde nic.

Představivost nakrátko získala převahu nad rozumem. Ten zvuk způsobila nějaká větvička přeražená palbou z kulometu, větvička, která teď spadla na zem.

Nikde nic.

Scarlett se nejisté vrátil na kraj lesa, rychle sebral přilbu mrtvého Němce a rozběhl se zpátky k postavení roty B.

Ulster Stewart přitom netušil, že ho opravdu někdo pozoroval. Bedlivě. Nevěřícíma očima.

Německý důstojník, na jehož čele se pomalu srážela krev, stál za širokým kmenem borovice, takže ho Američan neviděl. Chtěl toho amerického podporučíka zabít, jakmile jeho nepřítel pustí kulomet, jenže pak ho spatřil, jak obrací hlaveň proti vlastním lidem. Proti vlastním jednotkám.

Proti vlastním jednotkám!

Mířil na Američana svým lugerem, ale nechtěl ho zabít.

Ještě ne.

Ten německý důstojník, poslední zbylý z celé roty v onom malém lesíku plném mrtvol, totiž věděl naprosto přesně, co ten Američan provádí.

Čítankový příklad za naprosto ideálních podmínek.

Průzkumná hlídka pěchoty – navíc důstojník – využívá získané informace ke svému prospěchu proti svým vlastním jednotkám.

Může se vyvléci z boje a ještě k tomu dostal medaili!

Německý důstojník bude tohoto Američana následovat.

Podporučík Scarlett byl zrovna na půli cesty k postavení roty B, když za sebou zaslechl zvuk. Vrhl se k zemi a pomalu se otočil; snažil se dívat skrz vysokou trávu, která se pomalu pohupovala ve větru.

Nikde nic.

Vážně?

Ani ne deset metrů od něj ležela tváří dolů nějaká mrtvola. Jenže mrtvoly ležely, kam se člověk podíval.

Na tuhle si Scarlett nevzpomínal. Pamatoval si jen tváře; viděl jenom tváře. Nepamatoval se.

A proč taky?

Všude samé mrtvoly. Jak by se mohl pamatovat? Osamělé tělo ležící tváří dolů. Takových musely být desítky. Prostě si jich nevšiml.

Už zase si pouští fantazii na špacír! Svítá… Z nor a zpoza stromů začnou vylézat zvířata.

Možná.

Nic se nehýbalo.

Vstal a rozběhl se k prašným pahorkům, kde čekala rota B.

„Scarlette! Proboha, jste to vy!“ vyhrkl kapitán, který se krčil před prvním zákopem. „Měl jste štěstí, že jsme nestříleli. V tý poslední palbě jsme přišli o Fernalda a Otise. Vrátit jsme se nemohli, protože jste byl tam vpředu!“

Ulster si vzpomněl na Fernalda a Otise.

Žádná škoda. Rozhodně ne ve srovnání s tím, že on sám vyvázne.

Hodil na zem německou přilbu, kterou přinesl z lesíka. „Teď mě poslouchejte. Zlikvidoval jsem jedno hnízdo, ale jsou tam ještě dvě další. Čekají na nás. Vím, kde jsou, a můžu je dostat. Ovšem vy musíte zůstat na místě! Kryjte se! Až odejdu, počkejte deset minut a začněte pálit doleva!“

„Kam jdete?“ zeptal se kapitán udiveně.

„Tam, kde můžu bejt užitečnej! Dejte mi deset minut a pak to spusťte. Střílejte tak tři čtyři minuty, ale proboha, střílejte vlevo. Nezastřelte mě! Potřebuju, abyste odlákali jejich pozornost.“ Znenadání zmlkl, a než stačil kapitán něco říci, zmizel v poli.

Ve vysoké trávě obešel Scarlett jednoho mrtvého Němce po druhém a z neživých hlav jim strhal přilby. Když jich takhle nasbíral pět, zalehl a čekal, až začne palba.

Kapitán svou roli sehrál dobře. Jeden by si skoro myslel, že jsou zpátky v Cháteau-Thierry. Po čtyřech minutách střelba utichla.

Scarlett vstal a utíkal zpátky k zákopům své roty. Když se objevil s přilbami v ruce, vojáci mu začali sami od sebe provolávat slávu. Dokonce i kapitán, jehož nově získaný obdiv zaplašil jeho původní nenávist, se k nim připojil.

„Zatraceně, Scarlette! Tohle byl nejodvážnější kousek, co jsem v týhle válce viděl!“

„Nechvalte dne před večerem,“ pronesl Scarlett se skromností v hlase, která u něj nebyla nijak obvyklá. „Zepředu a zleva jsme v suchu, ale pár friců uteklo doprava. Jdu za nima.“

„Nemusíte. Nechte je plavat. Už jste udělal dost.“ Kapitán Jenkins změnil na Ulstera Scarletta názor: ten mladý podporučík ukázal, co v něm je.

„Když dovolíte, pane, nemám ten pocit.“

„Jak to myslíte?“

„Můj bratr… jmenoval se Rolly. Před osmi měsíci ho dostali skopčáci. Pusťte mě za nima a obsaďte ten lesík.“

Ulster Scarlett se znovu ponořil do pole.

Věděl přesně, kam se má vydat.

O několik minut později se americký podporučík skrčil za skalkou na svém ostrůvku plevele a kamení. Čekal, až rota B zaútočí na borovicový les. Opřel se o hrubou kamennou stěnu a vzhlédl k nebi.

A pak to přišlo.

Vojáci křičeli z plných plic, aby si dodali odvahy pro případ, že by se setkali s ustupujícím nepřítelem. Ozvalo se několik výstřelů, jak nervózní prsty příliš silně tiskly spouště. Když rota doběhla k lesíku, rozezněla se salva z desítek hlavní.

Střílejí na mrtvoly, napadlo Ulstera Scarletta.

Byl v bezpečí.

Válka pro něj skončila.

„Zůstaň stát, Amerikaner!“ Hlas mluvil s těžkým německým přízvukem. „Ani hnout!“

Scarlett sáhl po pistoli, ale hlas neznámého zněl dosti důrazně. Dotknout se revolveru by znamenalo smrt.

„Mluvíte anglicky.“ Podporučíka Scarletta nenapadlo říci nic lepšího.

„Dost slušně. Nehýbejte se! Mířím vám na hlavu… přesně na to místo, kam jste střelil desátníka Krögera.“

Ulster Scarlett ztuhl.

Takže tam přece jen někdo byl! Opravdu někoho slyšel…! Ten mrtvý v poli!

Proč ho ale ten Němec nezastřelil?

„Udělal jsem to, co jsem musel.“ Zase ho nic lepšího nenapadlo.

„Tím jsem si jist. Stejně tak jsem si jist, že jste neměl jinou možnost, než střílet na své vlastní jednotky… Máte… velice zvláštní představy o svém poslání v téhle válce, nemám pravdu?“

Scarlett začínal rozumět.

„Tahle válka… skončila.“

„Vojenskou strategii jsem vystudoval na císařské vojenské škole v Berlíně a vím, že nás čeká porážka… Ludendorff nebude mít na vybranou, jakmile padne méziéreská linie.“

„Tak proč mě zabíjet?“

Německý důstojník vystoupil zpoza velkého kamene a stanul Ulsterovi Scarlettovi tváří v tvář; mířil mu přitom pistolí na hlavu. Scarlett si všiml, že Němec není o moc starší než on sám a že má široká ramena – stejně jako on. Stejně jako on byl i vysoký a v očích, které byly jako jeho světle modré, měl stejný sebevědomý pohled.

„Můžeme se z toho přece dostat, proboha! Můžeme z toho vypadnout! Proč bychom k čertu měli zabíjet jeden druhého? Nebo vůbec někoho z nás…? Víte, já vám můžu pomoct!“

„Vážně?“

Scarlett pohlédl na muže, jehož zajatcem se stal. Věděl, že nesmí prosit, že nesmí ukázat slabost; musí zůstat klidný, uvažovat logicky. „Poslouchejte… když vás chytí, šoupnou vás do jednoho tábora s tisíci dalších. Tedy, pokud vás rovnou nezastřelí. Být vámi, tak nepočítám s tím, že zajatí důstojníci mají nějaká privilegia. Než se k vám dostanou, než vás pustí, bude to trvat týdny, měsíce, možná i rok nebo víc!“

„A vy to můžete nějak změnit?“

„To teda můžu!“

„Proč byste to dělal?“

„Protože s tím chci praštit…! A vy taky…! Kdybyste nechtěl, už bych byl touhle dobou mrtvý… Potřebujeme jeden druhého.“

„Co navrhujete?“

„Jste můj zajatec…“

„Zbláznil jste se?“

„Nechte si svou pistoli! Z mé vytáhněte náboje… Když na nás někdo přijde, tak vás vedu do týla k výslechu… hluboko do týla. Aspoň do té doby, než pro vás seženeme nějaké šaty. Když se dostaneme do Paříže, dám vám peníze.“

„Jak?“

Ulster Scarlett se sebevědomě usmál. Byl to úsměv bohatého člověka. „To nechte na mně… Co vám vlastně zbývá? Zabijte mě a stejně vás zajmou. Nebo rovnou zastřelí. A nemáte moc času…“

„Vstaňte! Opřete se rukama o tu skálu!“

Scarlett poslech; Němec mu vytáhl z pouzdra revolver a vyndal z něj náboje.

„Otočte se!“

„Ani ne za hodinu sem dorazí další. Byli jsme dost vpředu, ale ne zas tak moc.“

Němec máchl pistolí. „Asi kilometr a půl na jihozápad odtud stojí pár chalup. Jdeme! Mach schnell!“ Levou rukou hodil Scarlettovi jeho prázdný revolver.

Oba muži se rozběhli přes pole.

Dělostřelectvo na severu začalo s ranním ostřelováním. Slunce proniklo mraky a ranní mlhou a rozzářilo se.

Kilometr a půl na jihozápad ležela skupina budov, stodola a dvě malé chalupy. Aby se dostali na přerostlou pastvinu s plotem pro dobytek, který teď nebylo nikde vidět, museli přejít přes širokou prašnou cestu. Z komína větší chalupy se kouřilo.

Někdo tam topil v kamnech; to znamenalo, že ten někdo má teplo, jídlo, zásoby.

„Pojďme do té chatrče,“ navrhl Ulster.

„Nein! Půjdou tudy vaše jednotky.“

„Proboha, musíme vám sehnat nějaký šaty – copak to nechápete?“

Němec natáhl kohoutek svého lugeru. „Teď si odporujete. Myslel jsem, že mi navrhujete, že mne odvedete do týlu – hluboko do týlu – k výslechu… Možná bude jednodušší, když vás zabiju hned teď.“

„To jenom do doby, než bychom pro vás sehnali šaty! Když s sebou povedu skopčáckého oficíra, nic nemůže zabránit nějakýmu pitomýmu kapitánovi, aby ho napadlo totéž, co mě! Nebo majorovi nebo plukovníkovi, kterej se odsud chce co nejdřív dostat… Už se to tak dělalo. Stačí jim jenom rozkázat mi, abych vás předal jim, a je to…! Když budete v civilu, můžu vás provést mnohem líp. Všude je děsnej zmatek!“

Němec pomalu pustil kohoutek pistole, ale nespouštěl oči z podporučíka. „Vážně chcete, aby pro vás tahle válka skončila, co?“

Uvnitř kamenného domu zastihli nahluchlého a zmateného staříka, kterého podivná dvojice pořádně vyděsila. Aniž by si bral servítky, americký podporučík nařídil starci pod hrozbou nenabitého revolveru, aby jim zabalil jídlo a nějaké šaty pro „zajatce“.

Protože Scarlett neuměl dobře francouzsky, obrátil se k Němci. „Proč mu neřeknete, že jsme oba Němci…? Padli jsme do pasti a snažíme se utéct do zázemí. Každý Francouz ví, že jsme vám prolomili linie.“

Německý důstojník se usmál. „Už jsem to udělal. Aspoň ho to víc splete… Pobaví vás, že mi odpověděl, že si to hned myslel. A víte proč?“

„Proč?“

„Říkal, že oba smrdíme jako Bošové.“

Stařík, který se přiblížil k otevřeným dveřím, najednou vyklouzl ven a klopýtavě se rozběhl do pole.

„Ježíšikriste! Zastavte ho! Proboha, zastavte ho!“ ječel Scarlett.

Německý důstojník už však stejně zvedal pistoli. „Jen klid. Aspoň nám tak ušetřil jedno nepříjemné rozhodování.“

Zazněly dva výstřely.

Stařec padl a oba mladí protivníci se na sebe podívali.

„Jak vám mám říkat?“ zeptal se Scarlett.

„Nejlépe mým jménem. Strasser… Gregor Strasser.“

Oběma důstojníkům už nedělalo potíže projít spojeneckými liniemi. Americký postup od Regneville byl až obdivuhodně rychlý – skoro připomínal úprk – ale co se organizace velení týkalo, naprosto nedostačující. Tak to aspoň Ulsteru Scarlettovi a Gregoru Strasserovi připadalo.

V Remeši narazili na zbytky Sedmnáctého francouzského armádního sboru – otrhané, hladové a zhnusené tím vším.

Tím pádem neměli v Remeši problémy: Francouzi jim jen z musu položili pár otázek a pokrčili rameny.

Zamířili na západ do Villers-Cotterets, protože silnice do Epernay a Meaux byly ucpané projíždějícími posilami a zásobami.

Ať se nechají postřílet jiní ubožáci, říkal si Scarlett.

Oba muži dorazili na kraj Villers-Cotterets v noci. Sešli ze silnice a přes pole se pustili ke skupině stromů, kde se chtěli schovat.

„Na pár hodin si tu odpočineme,“ prohlásil Strasser. „Nesnaž se utéct. Nebudu spát.“

„Ty ses zbláznil, brácho! Postřehuji tě stejně jako ty mě… Osamělý americký důstojník šedesát kilometrů od svý roty, která je zrovna náhodou na frontě! Mysli hlavou!“

„To zní přesvědčivě, jenže já nejsem jako ti naši senilní císařští generálové. Mě nezajímají prázdné, i když přesvědčivé argumenty… já se kreju.“

„Jak je libo. Z Cotterets je to dobrých devadesát kilometrů do Paříže a nevíme, co nás cestou čeká. Spánek se nám bude hodit… Bylo by chytřejší, kdybychom se střídali.“

„Jawohl!“ zvolal Strasser s pohrdlivým smíchem. „Mluvíš jako ti židovští bankéři v Berlíně: ‚Vy uděláte tohle, my uděláme tamto – proč se dohadovat?‘ Ne, díky, Amerikaner. Já spát nebudu.“

„Jak si přeješ.“ Scarlett pokrčil rameny. „Začínám chápat, proč jste tu válku projeli.“ Překulil se na bok. „Vy prostě potřebujete bejt tvrdohlavý.“

Několik minut nikdo z nich nepromluvil; nakonec se ozval Gregor Strasser tichým hlasem: „My jsme válku neprohráli. Zradili nás.“

„Jasně. Dali vám slepý náboje a děla vám střílela dozadu. Jdu spát.“

Německý důstojník pronesl tiše, jakoby pro sebe: „V mnoha nábojích nebyl prach. A hodně zbraní selhalo… Zrada…“

Po silnici z Villers-Cotterets vyjelo několik aut, za nimiž následovaly koňské povozy. Světla automobilů poskakovala po cestě nahoru a dolů. Koně řehtali a vojáci na své svěřence křičeli.

Další chudáčci blbečci, pomyslel si Ulster Scarlett, jak je tak ze svého úkrytu pozoroval. „Hele, Strassere, a co dál?“ Obrátil se ke svému společníkovi.

„Was ist?“ Strasser si zdříml a teď se na sebe zlobil. „Cos říkal?“

„Jenom jsem chtěl, abys věděl, že jsem ti mohl zdrhnout… Ptal jsem se, co dál? Chci říct, co bude s tebou…? Vím, jak to bude vypadat u nás. Přehlídky a tak. A co vy?“

„Žádný přehlídky. Žádný oslavy… Pláč, výčitky, opilství… Spousta lidí bude zoufalá… A spousta lidí přijde o život. Tím si můžeš být jist.“

„Kdo? Kdo přijde o život?“

„Zrádci mezi námi. Vyhledáme je a bez milosti zneškodníme.“

„Zbláznili jste se! Už jsem říkal, že vám přeskočilo, a teď to vím!“

„A co bychom podle tebe měli dělat? K vám se to ještě nedostalo, ale brzo to u vás taky propukne… Bolševici! Stojí nám na hranicích a pronikají dál a dál! Rozežírají nás zevnitř! Je to hniloba, která nás postihla… A Židi! Židi v Berlíně na týhle válce vytřískali miliony! Špinavý židovský hamouni! Židovský intrikáři prodají dneska nás a zítra vás…! Židi, bolševici, všechna tahle špína! Všichni jsme jejich oběti a nevíme o tom! Pereme se mezi sebou, když bychom měli bojovat proti nim!“

Ulster Scarlett si odplivl. Syna rodu Scarlattiů se netýkaly problémy obyčejných lidí. Obyčejní lidé ho nezajímali.

A přesto ho to svým způsobem zasáhlo.

Strasser nebyl obyčejný člověk. Ten arogantní německý důstojník nenáviděl obyčejné lidi stejně silně jako on. „A co budete dělat, až všechny ty lidi někam zahrabete? Budete si hrát na krále nebo co?“

„Nebudeme si hrát… budeme králové.“

Scarlett se obrátil k německému důstojníkovi zády.

Oči však nezavřel.

Budeme králové.

Na něco takového Ulster Scarlett nikdy ani nepomyslel… Scarlattiové vydělali miliony milionů, ale nikdy nevládli. A zvláště ne Scarlattiho synové. Nikdy nebudou vládnout… Elizabeth to řekla jasně.

„Strassere?“

„Ja?“

„Co je to za lidi? Ty – tvoji lidi.“

„Oddaní lidé. Mocní lidé. Nemohu nikoho jmenovat. Chtějí se pozvednut z porážky a sjednotit evropskou elitu.“

Scarlett obrátil tvář k nebi. Nízkými šedivými mraky probleskovaly hvězdy: šedá, černá a mihotavé bílé tečky.

„Strassere?“

„Was ist?“

„Kam půjdeš? Myslím, až bude po všem.“

„Do Heidenheimu. Mám tam rodinu.“

„Kde to je?“

„Na půl cesty mezi Mnichovem a Stuttgartem.“ Německý důstojník pohlédl na divného, rozložitého amerického zběha – zběha, vraha a pomahače nepřítele.

„Zítra večer budeme v Paříži. Seženu ti peníze. Mám je uložené u jednoho chlapíka v Argenteuil.“

„Danke.“

Ulster Scarlett se překulil. Hlína těsně u jeho obličeje zřetelně voněla.

„Takže… Strasser, Heindenheim. To je všechno?“

„To je všechno.“

„Dej mi nějaké jméno, Strassere.“

„Co tím myslíš? Dát ti jméno?“

„Jenom tohle. Nějaký jméno, podle kterého mě poznáš, až se s tebou spojím.“

Strasser chvíli uvažoval. „Dobře, Amerikaner. Dám ti jméno, na který bys neměl zapomenout – Kröger.“

„Kdo?“

„Kröger. Desátník Heinrich Kröger, kterýmu jsi ustřelil hlavu na Meuse-Argonne.“

10. listopadu ve tři hodiny odpoledne byl vydán rozkaz k zastavení palby.

Ulster Stewart Scarlett si koupil motocykl a rozjel se směrem k La Harasée, k rotě B Čtrnáctého praporu.

Dorazil do prostoru, kde byla ubytována většina praporu a začal hledat svou rotu. Dalo to práci. Tábor byl plný opilých vojáků všech hodností, se skelnýma očima a páchnoucím dechem. Na pořadu časného jitra byla masová alkoholická hysterie.

S výjimkou roty B.

Rota B pořádala mši – vzpomínku na padlého kamaráda.

Podporučíka Ulstera Stewarta Scarletta.

Scarlett je sledoval.

Kapitán Jenkins dočetl dojatým hlasem nádherný žalm za mrtvé a začal předříkávat Otčenáš.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích…“ Někteří chlapi plakali a nestyděli se za to.

Je škoda jim to kazit, napadlo Scarletta.

V jeho citaci z rozkazu stálo:

… poté, co sám zlikvidoval tři nepřátelská kulometná hnízda, začal pronásledovat čtvrté kulometné seskupení, které také zničil a zachránil tím mnoho spojeneckých životů. Nevrátil se a byl považován za mrtvého. Nicméně až do ukončení bojů o týden později poskytl podporučík Scarlett rotě B povzbuzující bojový pokřik „Za Rollyho!“, který vyděsil mnoho nepřátel. Díky nekonečné boží dobrotě se podporučík Scarlett vrátil k četě den po zastavení palby. Zesláblého a vyčerpaného jej čekala sláva. Na rozkaz prezidenta tímto vyhlašujeme…

5

Když se vrátil do New Yorku, Ulster Stewart Scarlett shledal, že být hrdina pro něj znamená, že si může dělat, co ho napadne. Ne snad že by se někdy nějak omezoval – to zdaleka ne – ovšem nyní se od něj už neočekávaly ani takové drobnosti jako přesnost nebo běžné společenské ohledy. Prošel nejtěžší zkouškou, jaká kdy může na lidskou bytost čekat – setkání se smrtí. Jistě, takových jako on byly v tomto směru tisíce, jenže jen málo jich bylo prohlášeno za hrdiny a žádný z nich nebyl Scarlett. Elizabeth, vylekaná na nejvyšší možnou míru, ho zahrnovala vším, co se dalo za peníze a mocí sehnat. Dokonce i Chancellor Drew se k svému mladšímu bratrovi choval jako k mužské hlavě rodiny.

A tak se Ulster Stewart Scarlett vrhl do víru dvacátých let.

Stal se vyhledávaným přítelem všech – od společenské smetánky po majitele zapadáků. Nepřinášel ani tolik vtipu nebo porozumění, ale spíše něco velmi zvláštního: byl to člověk, se kterým jeho prostředí účinně soucítilo. To, co požadoval od života, bylo pochopitelně nerozumné, ale taková už byla doba; nezdálo se, že by toužil po něčem jiném než po radovánkách, pohodě a radosti z toho, co má, bez jakýchkoli ctižádostivých plánů.

Nezdálo se, že by chtěl víc.

Ovšem Heinrich Kröger požadoval něco úplně jiného.

Dopisovali si dvakrát ročně; Strasser své dopisy adresoval do poštovní přihrádky uprostřed Manhattanu.

duben 1920

Milý Krögere,

už je to oficiální. Dali jsme název skomírající dělnické straně a vdechli jí nový život, jsme teď Nacionálne socialistická německá dělnická strana – a prosím, milý Krögere, neber ten název příliš doslovně. Jako začátek je to vynikající. Přicházejí k nám spousty lidí – ta omezení z Versailles jsou strašlivá. Rozbíjejí Německo napadrť. A přitom je to dobře – pro nás. Lidé jsou naštvaní a útočí nejen na vítěze, ale i na ty, kdo nás zradili zevnitř.

červen 1921

Milý Strassere,

vy máte Versailles a my máme Volsteada! A taky je to pro nás jen dobře… každý se dostane k lizu a já se pochopitelně nenechám připravit o svůj díl – o náš díl! Každý chce nějakou laskavost, službičku na oplátku – zásilku! Člověk musí znát správné lidi. Nepotrvá dlouho a já budu mezi nimi. Peníze mě nezajímají – k čertu s penězi! O ty ať se starají židáci a jiná svoloč! Já jdu po něčem jiném, mnohem důležitějším…

leden 1921

Milý Krögere,

všechno jde moc pomalu – tak zoufale pomalu, a přitom by to mohlo vypadat úplně jinak. Krize je skoro neuvěřitelná a pořád se horší. Máme plné kufry peněz, za které se nedá nic koupit. Adolf Hitler se stal předsedou strany místo Ludendorffa. Vzpomínáš si, jak jsem ti jednou říkal, že nesmím jmenovat? Tak Ludendorff byl jeden z těch, které jsem jmenovat nesměl. Hitlerovi nevěřím. Vypadá trochu jako laciný oportunista.

říjen 1922

Milý Strassere,

bylo to dobré léto a bude to ještě lepší podzim a báječná zima! Tahle prohibice je přesně to pravé! Úplné šílenství! Stačí mít trochu peněz a už to jede…! A jak! Moje organizace se rozrůstá. Uspořádaná je tak, jak by se ti líbilo – dokonale.

červenec 1922

Milý Krögere,

mám starosti. Přestěhoval jsem se na sever; psát mi můžeš na přiloženou adresu. Hitler je hlupák. Když Poincaré obsadil Porúří, měl šanci politicky sjednotit celé Bavorsko. Lidi jsou na to připraveni – chtějí pořádek, a ne chaos. Jenomže Hitler místo toho jenom vztekle pořvává a schovává se za toho starého kašpara Ludendorffa. Cítím v kostech, že každou chvíli provede nějakou pitomost. Skoro uvažuji o tom, jestli je ve straně místo pro nás pro oba. Na severu se děje spousta věcí. Nějaký major Buchrucker vytvořil Černý Reichswehr, velké ozbrojené síly, které by třeba mohly mít zájem i o naše cíle. Brzy se s Buchruckerem setkám. Uvidíme.

září 1923

Milý Strassere,

ten rok, co uplynul od loňského října, byl lepší, než jsem očekával. Je to zvláštní, že člověk najde ve své minulosti něco, co nenávidí – a zjistí, že je to jeho největší zbraň. Mně se to podařilo. Vedu dva životy, které se spolu nikde neprotínají! Jestli to mohu takhle říci, je to geniální manipulace! Myslím, že ještě budeš rád, že jsi svého přítele Krägera ve Francii nezabil.

prosinec 1923

Milý Krögere,

okamžitě odjíždím na jih! Mnichov dopadl katastrofálně. Říkal jsem jim, aby se nepokoušeli o násilný puč. Všechno se mělo dělat přes politiku, jenže oni na mě nedali. Hitler si půjde na pěkně dlouho sednout – i přes zásahy „přátel“ – a bůhví co bude se starým Ludendorffem. Von Seeckt rozprášil Buchruckerův Černý Reichswehr. Proč? Všichni přece chceme totéž. S tou krizí je to už teď vážně katastrofální. Vždycky se spolu perou nesprávní lidé a Židi a komunisté si mnou ruce. Je to šílená země.

duben 1924

Milý Strassere,

poprvé jsem narazil na opravdové obtíže, ale teď už se mi zase povedlo získat nad věcmi vládu. Vládu – vzpomínáš, Strassere? Problém je v podstatě prostý – příliš mnoho lidí se žene za tímtéž. A všichni chtějí vyhrát. Nikdo nevěří, že je všeho dost pro všechny. Dost to připomíná to, co popisuješ – jak se mezi sebou perou ti, co by se mezi sebou prát vůbec neměli. Přesto se mi podařilo téměř dosáhnout toho, co jsem si předsevzal. Zanedlouho budu mít seznamy tisíců lidí – tisíců, kteří udělají to, co budeme chtít!

leden 1925

Milý Krögere,

tohle je můj poslední dopis. Píšu z Curychu. Jakmile Herr Hitlera propustili, chopil se opět vedení strany a přiznám se, že mezi námi existují hluboké názorové rozdíly. Možná je někdy vyřešíme. Mám také své zastánce. Ale k věci. Všechny nás bedlivě sledují. Výmar se nás bojí – a má proč. Jsem přesvědčen, že mi kontrolují poštu, telefon, každý můj pohyb. Nemá smysl riskovat. Přichází čas. Připravuje se odvážný plán a já si dovolil navrhnout účast Heinricha Krögera. Je to velký plán, fantastický plán. Máš se spojit s markýzem Jacquesem Louis Bertholdem od firmy Bertholde et Fils v Londýně, někdy v půlce dubna. Jediné jméno, které zná – stejně jako já – je Heinrich Kröger.

Šedovlasý třiašedesátiletý muž seděl u svého psacího stolu a vyhlížel z okna na washingtonskou K Street. Jmenoval se Benjamin Reynolds a za dva roky měl odejít do penze. Do té doby však zodpovídal za činnost jednoho oddělení ministerstva vnitra, jehož název zněl vskutku nevinně: Oddělení terénních služeb a účetnictví. Ani ne pět set lidí je znalo pod jménem Dvacítka.

Svůj zkrácený název oddělení odvozovalo ze svých počátků, které představovala skupina dvaceti revizorů účtů. Vnitro je vysílalo, aby zkoumali narůstající konflikty zájmů mezi politiky, kteří přidělovali prostředky z federálního rozpočtu, a těmi jejich voliči, kteří tyto prostředky přijímali.

Po vstupu Ameriky do války a po zběsilém hospodářském růstu, který si válečné operace vyžádaly, začala mít Dvacítka spoustu práce. Přidělování státních zakázek na munici a zbraně firmám rozmístěným po celé zemi vyžadovalo čtyřiadvacetihodinový dozor, který prostě nebyl v silách omezeného počtu účetních revizorů. Nicméně, místo aby se oddělení rozšířilo o nové pracovníky, bylo rozhodnuto, že Dvacítka se bude používat jen v nejožehavějších – nejcitlivějších – případech. Těchto bylo dost. A účetní revizoři své práci rozuměli.

Po válce se mluvilo o tom, že by bylo záhodno Dvacítku rozpustit, avšak pokaždé, když se o tom začalo vážně uvažovat, vynořily se problémy, které si vyžádaly její přispění. Většinou se tyto problémy týkaly vysoce postavených zástupců lidu, kteří se s příliš velkou chutí hrabali ve státní pokladničce. Ovšem v některých případech přijímala Dvacítka úkoly, které jiné oddělení z různých důvodů odmítala.

Kupříkladu ministerstvo financí se odmítlo hnát za chimérou jménem Scarlatti.

„Proč, Glovere?“ zeptal se šedovlasý muž. „Otázka je – proč? Jestli mají v ruce ždibec důkazu, který by obstál před soudem, proč?“

„Proč vůbec někdo porušuje zákon?“ Muž asi o deset let mladší než Reynolds odpověděl také otázkou. „Kvůli zisku. A na prohibici se dá vytřískat majlant.“

„Ne! Zatraceně, ne!“ Reynolds se otočil v křesle a udeřil dýmkou do podložky na stole. „V tomhle se pleteš! Tenhle Scarlatti má víc peněz, než si my dva dohromady dovedeme představit. To je, jako bys říkal, že si Morganové chtějí otevřít ve Philadelphii sázkovou kancelář. Prostě to nedává smysl… Dáš si se mnou panáka?“

Bylo už po páté hodině odpolední a veškerý personál Dvacítky odešel. V kancelářích zůstali jen muž jménem Glover a Ben Reynolds.

„Bene, ty mě šokuješ,“ zašklebil se Glover.

„Tak si polib. Schovám si ji pro sebe.“

„Zkus a okamžitě tě jdu udat… Něco dobrýho?“

„Povídali, že přímo ze starý dobrý Anglie.“ Reynolds vytáhl z horní zásuvky svého stolu láhev obalenou kůží a rozlil její obsah do dvou sklenek, které stály na tácku.

„Když vyloučíš zisk, tak co ti k čertu zbyde, Bene?“

„To bych taky rád věděl,“ opáčil starší muž a napil se.

„Co s tím uděláš? Jak to vidím já, nikdo jiný s tím nic dělat nechce.“

„Jo panáčku! Tím chci říct ne, panáčku, nikdo se toho nedotkne ani prstem… Třeba do takovýho pana Smithe nebo Jonese by se pustili s chutí. Nějakého ubožáka z Podělaný Lhoty v New Persey, kterej má ve sklepě schovanou bedýnku, by roznesli na kopytech. Ale tohohle ne!“

„Teď tě nechápu, Bene.“

„Tady jde o Scarlattiho závody! Co mají spoustu mocnejch kamarádů na Kapitolu! Nezapomínej, že ministerstvo financí potřebuje prachy – a dostává je odtamtud.“

„Co chceš udělat, Bene?“

„Chci zjistit, proč průmyslového magnáta zajímají takovýhle almužny.“

„A jak?“

„Přes Canfielda. Ten si taky občas na nějakou tu almužničku potrpí.“

„Je to dobrej chlap, Bene.“ Gloverovi se tón Reynoldsovy invektívy nelíbil. Matthewa Canfielda měl rád; domníval se o něm, že je bystrý a nadaný. Kdyby býval měl peníze na to, aby dostudoval, mohla ho čekat slibná budoucnost. Na práci u vlády je až moc dobrý, lepší než kdokoli z nich… tedy rozhodně lepší než Reynolds.

Benjamin Reynolds zvedl oči a podíval se na svého podřízeného. Zdálo se, že mu čte myšlenky. „Ano, je dobrej… Teď je v Chicagu. Běž a zavolej ho. Někde tady na něj musí být spojení.“

„Mám ho u sebe ve stole.“

„Tak ať je tady do zítřka do večera.“

6

Účetní revizor Matthew Canfield ležel na lehátku v Pullmanově spacím voze a kouřil předposlední tenký doutník, který mu zbýval v balíčku. Železniční společnost New York – Chicago Limited tenké doutníčky nevedla, a tak nasával dým s určitou posvátnou bázní.

Brzy ráno dorazí do New Yorku, přesedne na vlak na jih a ve Washingtonu bude ještě dříve, než se od něj čekalo. Určitě to na Reynoldse udělá lepší dojem, než kdyby přijel až večer: dá mu tím najevo, že on, Canfield, dokáže uzavřít případ rychle a beze zbytku. Jistě, u toho posledního případu to nebylo nijak zvlášť těžké. Uzavřel jej již před několika dny a od té doby v Chicagu pobýval jako host senátora, s nímž měl původně probrat mzdy vyplácené neexistujícím zaměstnancům.

Uvažoval o tom, proč ho zavolali zpátky do Washingtonu; taková náhlá odvolání ho vždycky udivila. Snad proto, že v hloubi duše věřil, že jednou nepůjde jen o nějakou další práci, ale že ho jednoho krásného dne Washington nějak vyhmátne. Dvacítka ho vyhmátne.

A zúčtují s ním.

I s důkazy.

Jenže to nebylo pravděpodobné. Nic takového se nestalo. Matthew Canfield byl profesionál – nijak významný, musel si přiznat, ale přece jen profesionál. Ničeho nelitoval; měl právo na každý niklák, který mu přišel do ruky.

Proč ostatně ne? Nikdy si nebral mnoho. On a jeho matka si to zasloužili. Byl to federální soud v Tulse ve státě Oklahoma, který otci zavřel obchod. To federální soudce vynesl rozsudek – soudní vyrovnání. Federální vládu nezajímalo nic kromě toho, že jeho otec prostě už nedokáže platit dluhy.

Člověk mohl čtvrt století pracovat, vychovat rodinu, dostat syna na univerzitu – splnit si tolik snů jen proto, aby je všechny zničilo jediné klepnutí dřevěného kladívka na mramorovou destičku v soudní síni.

Canfield netrpěl výčitkami svědomí.

„Ceká vás nová prácička, Canfielde. Jednoduchá záležitost, nic složitého.“

„Dobře, pane Reynoldsi. Vždy připraven.“

„Ano vím… Začnete za tři dny na přístavišti třicet sedm v New York City. Na celnici. Dodám vám všechny potřebné informace.“

Samozřejmě, že Benjamin Reynolds nedodal Matthewu Canfieldovi úplně všechny informace; naopak, chtěl, aby Canfield dodal informace jemu a zaplnil jimi mezery v jeho vědomostech. Věděli jen, že padrone Scarlatti pracuje na středních přístavištích ve West Side. Někdo ho tam však musel zahlédnout a identifikovat ho – aniž by věděl, co hledá.

To bylo důležité.

A pokud existoval někdo, kdo byl schopen to udělat, musel to být člověk jako Matthew Canfield, muž, kterého zřejmě přitahoval temný svět úplatků, výpalného a korupce.

Udělal to.

Při noční směně 3. ledna 1925.

Celní inspektor Matthew Canfield zkontroloval doklady parníku Genoa-Stella a pokynul předákovi party nakladačů, aby začali vykládat bedny s vlnou.

V tu chvíli se to stalo.

Napřed hádka a potom rvačka na pajcry.

Posádka lodi Genoa-Stella nehodlala strpět porušení zvyklostí při vykládání. Měli svoje příkazy a rozhodně nemínili poslouchat nějaké americké celníky.

Stalo se to, když z jeřábu sklouzly dvě bedny a mezi slámovou výplní začal prosakovat nezaměnitelný zápach alkoholu.

Všichni přítomní ztuhli. Několik lidí se vrhlo k telefonům a kolem beden se to zahemžilo gorilami rozhodnutými odrážet případné zvědavce za pomoci pajcrů.

Na původní hádku i rvačku se rychle zapomnělo.

Kontraband představoval jejich jediné živobytí a při jeho obraně byli ochotni položit i život.

Canfield, který vyběhl po schodech do prosklené budky vysoko nad molem, sledoval rozzuřený dav. Přístavní dělníci a posádka Genoa-Stelly na sebe začali pokřikovat a asi tak patnáct minut na sebe hulákali, přičemž svá slova doprovázeli obscénními gesty. Nikdo však nevytáhl žádnou zbraň, nehodil ani pajcrem, ani nožem. Na něco čekali.

Canfield si uvědomil, že nikdo z celníků se ani nepokusil incident hlásit. „Prokristovy rány! Zavolejte někdo policii!“

Čtyři muži, kteří se nacházeli v místnosti, mlčeli a ani se nehnuli.

„Slyšeli jste? Zavolejte policii!“

Vyděšení muži v uniformách celníků mlčeli dál.

Nakonec se jeden z nich odhodlal promluvit. Postavil se vedle Canfielda a podíval se oknem na armádu gangsterů dole. „Nikdo žádnou policii volat nebude, mladíku. Jestli se tady chceš ještě zejtra objevit, tak ne.“

„Jestli se chceš zejtra vůbec někde objevit,“ opravil ho další, který se klidně posadil a zvedl ze svého stolku noviny.

„Proč? Vždyť by tam dole mohli někoho zabít!“

„To si vyřeší sami,“ opáčil starší celník.

„Z kterého přístavu že tě sem poslali…? Erie…? Asi to u vás chodí jinak. No jo, plavba na jezerech má jiný pravidla…“

„To jsou kecy!“

Ke Canfieldovi přistoupil třetí muž. „Hele, brácho, prostě si hleď svýho, jasný?“

„Co je ksakru tohle za řeči? Chci vědět, co mají ksakru tyhle kecy znamenat?“

„Pocem, lopato.“ Třetí muž, jehož útlé tělo a vyhublá tvář se v jeho volné uniformě jakoby ztrácely, vzal Canfielda za loket a odvedl ho stranou. Ostatní se tvářili, že si jich nevšímají, ale v jednom kuse po nich pokukovali. Jejich pohledy vyjadřovaly živý zájem, snad i pořádný díl strachu. „Máš ženu a děti?“ zeptal se hubeňour.

„Ne… Proč?“

„My je máme. Proto.“ Hubeňour hrábl do kapsy a vytáhl několik bankovek. „Tumáš. Šedesát babek… Prostě nedělej vlny, jo…? Stejně by ti nepomohlo, kdybys ty poldy zavolal… Nechali by tě na holičkách tak jako tak.“

„Ježíšikriste! Šedesát dolarů!“

„Plat za dva tejdny, hochu. Užij si je ve zdraví.“

„Jasně… Dobře, užiju si je.“

„Už jsou tady, Jesse.“ Starší celník u okna se tiše obrátil ke Canfieldovu společníkovi.

„Pojď, lopato. Pojď se trošku vzdělat,“ vyzval Canfielda ten, který mu strčil peníze, a odvedl ho k oknu s výhledem na vnitřek přístaviště.

Canfield si všiml, že dole u výjezdu na ulici zaparkovaly dva velké automobily v řadě za sebou, první z nich asi tak na půl cesty k budově. Z prvního vozu vystoupilo několik mužů v černých kabátech a zamířilo k hloučku přístavních dělníků stojících u poškozených beden.

„Co budou dělat?“

„To jsou rasi, synku,“ odpověděl celník, kterému říkali Jesse. „Zvládnou, na co přijdou.“

„Co zvládnou?“

Muž u stolku s novinami v ruce se hrdelně zachechtal.

„Ne co, ale koho. Zvládnou každého, kdo chce dělat potíže.“

Muži v kabátech – bylo jich celkem pět – přistoupili k vykladačům a začali jim něco klidně vysvětlovat. Z očí do očí, pomyslel si Canfield. Několik dělníků přátelsky šťouchli do žeber a poplácali je po zádech; vypadali jako ošetřovatelé zvířat v ZOO, kteří se snaží uklidnit své svěřence. Dva muži se vydali po můstku na loď; jejich vůdce, muž v bílém měkkém klobouku, který zůstal se dvěma dalšími na molu, se ohlédl zpátky k autům a obrátil pohled vzhůru k prosklené budce. Pokývl hlavou a zamířil ke schodům. Celník Jesse promluvil.

„Tohle vyřídím já. Vy zůstaňte tady.“

Otevřel dveře a čekal na muže s bílým kloboukem na ocelové plošince.

Canfield viděl oknem oba muže, jak spolu hovoří. Muž v klobouku se skoro podlézavě usmíval, ale v očích měl tvrdý, vážný výraz. Pak se zatvářil rozzlobeně a oba pohlédli dovnitř do kanceláře.

Upřeli oči na Matthewa Canfielda.

Jesse otevřel dveře. „Hej, Cannone. Mitchi Cannone, pocem.“

Vždycky bylo lepší vystupovat pod jménem, které začínalo na stejná písmena jako vaše vlastní. Jeden nikdy neví, kdo mu pošle dárek k vánocům.

Canfield vyšel na ocelovou plošinku, zatímco muž v bílém klobouku sestupoval po schodech na betonový povrch přístaviště.

„Běž dolů a podepiš doklad o prohlídce.“

„Trhni si nohou, kámo!“

„Povídám, abys šel dolů a podepsal papíry! Chtějí vědět, že seš čistej.“ Jesse se usmál. „Přijeli šéfové… Dostaneš ještě přidáno… ale mně dáš půlku, jasný?“

„Jo,“ odvětil Canfield neochotně. „Jasný.“ Pustil se po schodech s pohledem upřeným na muže, který na něj čekal.

„Novej, co?“

„Jo.“

„Vodkaď?“

„Jezero Erie. Na Erie je plno práce.“

„Na čems dělal?“

„Kanadský zboží. Co jiného…? Kanaďani dělaj dobrej chlast.“

„My vozíme vlnu! Vlnu, rozumíš?“

„Jo, jasný, kamaráde. Na Erie to sou kanadský kožešiny a látky.“ Canfield zamrkal na přístavního zabijáka. „Je to měkký, aspoň se v tom nic nerozbije, co?“

„Hele, brácho. Na chytráky tady není nikdo zvědavej.“

„Oukej… Jak říkám, vlna.“

„Zajdi k dispečerům a podepiš převzetí.“

Canfield se nechal rozložitým chlapíkem doprovodit do dispečerské boudy, kde mu druhý muž vrazil do ruky složku papírů.

„Piš čitelně a koukej přesně zapsat data a časy!“ nařídil mu.

Když Canfield udělal, co po něm chtěli, promluvil znovu první. „Dobrá… Pojď se mnou.“ Odvedl Canfielda k automobilům. Účetní revizor spatřil na zadním sedadle druhého vozu dva muže, jak spolu mluví. V prvním autě neseděl nikdo kromě řidiče. „Počkej tady.“

Canfield uvažoval, proč si vybrali zrovna jeho. Že by se ve Washingtonu něco pokazilo? Nebylo přece tolik času, aby se něco stačilo pokazit.

Na molu zavládlo vzrušení. Dva svalovci, kteří předtím vyšli na loď, teď na můstku vlekli po zemi uniformovaného muže. Canfield poznal kapitána lodi Genoa-Stella.

Muž v bílém klobouku se nakláněl do okénka a hovořil se dvěma muži v druhém voze. Rozruchu na molu si nevšimli. Zabiják otevřel dveře auta; vystoupil malý snědý Ital, který měřil sotva sto šedesát centimetrů.

Mrňous pokynul účetnímu revizorovi, aby k němu přistoupil. Sáhl do kabátu, vytáhl peněženku a vybral z ní několik bankovek. Mluvil se silným přízvukem. „Seš novej?“

„Ano, pane.“

„Vod jezera Erie? Je to tak?“

„Ano, pane.“

„Jak se jmenuješ?“

„Cannon.“

Ital se podíval na muže v bílém klobouku, který pokrčil rameny. „Non conosco…“

„Tumáš.“ Podal Canfieldovi dvě padesátidolarovky. „Buď hodnej… Když jsou lidi hodný, dovedeme se vo ně postarat, nemám pravdu, Maggiore…? A taky se dovedeme postarat vo ty, co nejsou tak hodný… Capisce?“

„Jasně! Děkuju moc…“

Dál se už účetní revizor nedostal. Muži, kteří za sebou táhli kapitána z Genoa-Stelly, dorazili k prvnímu vozu. Teď ho strkali před sebou.

„Lascia mi! Lascia mi! Maiali!“ Kapitán se snažil oběma pořízkům vytrhnout a cloumal sebou ze všech sil, ale bezvýsledně.

Když k němu přivlekli kapitána, malý Ital pustil Canfielda nadobro z hlavy. Kapitán i jeho eskorta začali křičet současně; Ital poslouchal a díval se přitom na kapitána.

Pak se k okénku naklonil muž, který zůstal sedět na zadním sedadle vozu, napůl skrytý ve stínu.

„Co se děje? Kvůli čemu tak vřískají, Vitone?“

„Tomuhle commandante se nelíbí, jak postupujeme, padrone. Říká, že nás nenechá dál vykládat.“

„Proč ne?“

„Si rifiuti!“ zařval kapitán, který vycítil, o čem se mluví, i když slovům nerozuměl.

„Říká, že jsou tady samí lidé, které nezná. Říká, že na jeho lodi nemáme co dělat a že si chce zatelefonovat.“

„Aby ne,“ opáčil muž ve stínu klidně. „Vím přesně, komu chce volat.“

„A necháte ho?“ zeptal se malý Ital.

„Nebuď blázen, Vitone… Buď na něj milý. Usmívej se. Zamávejte směrem k lodi. Všichni…! Tam je to jako sud s prachem, vy pitomci…! Ať si chlapi myslí, že je všechno v pořádku.“

„Jistě. Jistě, padrone.“

Všichni se zasmáli a zamávali, kromě kapitána, který se zuřivě snažil vyprostit ruce. Celkově to vypadalo velmi komicky, takže se Canfield málem zasmál také, nebýt toho, že mu padl zrak na tvář za okénkem automobilu. Účetní revizor si všiml, že je to hezký obličej – možná by se dalo říct krásný. Přestože část tváře zakrývala široká krempa klobouku, Canfield zpozoroval, že má ostré, jasné rysy. Co ho však nejvíce zaujalo, byly oči.

Oči měl neznámý světle modré – a přitom ho ten Ital oslovoval padrone. Canfield předpokládal, že existují i modroocí Italové, ale doposud se s žádným takovým nesetkal. Rozhodně to bylo neobvyklé.

„Co uděláme, padrone?“ ptal se mrňous, který dal Canfieldovi sto dolarů.

„Co bychom dělali, příteli? Je to návštěvník naší země, no ne? Chovej se k němu zdvořile, Vitone… Odveďte kapitána ven a nechte ho… ať si zavolá.“ Muž se světle modrýma očima ztišil hlas. „A zabijte ho!“

Malý Ital lehce pokývl hlavou směrem k vjezdu do přístaviště. Dva muži začali kapitána strkat vraty do tmy.

„Chiama le nostri amici…,“ pravil zabiják po kapitánově pravé straně.

Jenže kapitán se bránil. Venku, v chabém světle lamp u vjezdu, Canfield viděl, jak se začal zmítat a vrážet do svých katů, až ten nalevo ztratil rovnováhu. Kapitán se pak oběma pěstmi vrhl na druhého a řval na něj něco italsky.

Odstrčený zabiják se znovu narovnal a vytáhl něco z kapsy; Canfield hned nevěděl, co to je.

Pak to poznal. Nůž.

A hromotluk jej zarazil kapitánovi přímo do nechráněných zad.

Matthew Canfield si stáhl kšilt své celnické čapky a odcházel od automobilů. Sel pomalu, vyrovnaně.

„Hej! Ty! Ty! Celníku!“ volal modrooký muž ze zadního sedadla.

„Ty! Erie!“ křičel malý Ital.

Canfield se otočil. „Nic jsem neviděl. Vůbec nic. Absolutně nic!“ Pokusil se usmát, ale nešlo to.

Muž se světle modrýma očima na něj upíral pohled, zatímco Canfield se drbal na hlavě pod čepicí. Malý Ital pokynul řidiči prvního auta.

Řidič vystoupil a postavil se za účetního revizora.

„Porta lui fuori vicin‘ a 1’acqua! Sensa fuccide! Corteddo!“ nařídil mrňous.

Řidič popostrčil Canfielda směrem k bráně přístaviště. „No tak, poslyšte! Já nic neviděl! Co mi chcete…! Nechte toho, proboha!“

Matthew Canfield ani nepotřeboval slyšet odpověď. Bylo mu naprosto jasné, co po něm chtějí. Jeho bezvýznamný život.

Muž za ním ho postrkával dál, kolem budovy a po opuštěné straně mola.

Několik metrů před Canfieldem a jeho katem přeběhl párek krys; z druhé strany sem doléhal sílící hluk hádky. Pod silnými sloupy mola šplouchala řeka Hudson.

Canfield se zastavil. Nevěděl proč, ale prostě už dál nemohl. Žaludek se mu svíral strachy.

„A lesta chi…! Hni sebou!“ pobízel ho muž a zarazil mu pod žebra hlaveň revolveru.

„Poslouchejte mě.“ Canfieldův pokus mluvit drsným hlasem ztroskotal hned v zárodku. „Dělám pro vládu! Když mi něco uděláte, dostanou vás! Až na to přijdou, ti vaši přítelíčkové pro vás nebudou moct hnout ani prstem…“

„Hni sebou!“

Z prostředka řeky se ozvala lodní píšťala. Odpověděla jí jiná.

Pak zaznělo dlouhé, ječivé a pronikavé pískání, tentokrát z lodi Genoa-Stella. Byl to signál, zoufalý signál, který neustával, a jeho vysoký tón rval uši.

Přesně podle očekávání to rozptýlilo pozornost muže, který držel Canfielda v šachu revolverem.

Účetní revizor se chopil mužova zápěstí a vší silou je zkroutil. Zabiják hrábl Canfieldovi do obličeje a šátral mu po očích, zatímco jej tiskl ke kovové zdi budovy. Canfield zesílil sevření, načež druhou rukou popadl muže za kabát a zatáhl za něj směrem ke zdi – tedy stejným směrem, kterým gangster tlačil. Na poslední chvíli se odvrátil, takže jeho kat narazil do zdi.

Zbraň vypadla Siciliánovi z ruky a Canfield ho kopl kolenem do rozkroku.

Z Itala se vydralo hrdelní zaúpění. Canfield jím smýkl směrem dolů a muž se svalil na zem, kde se svinul bolestí do klubíčka nedaleko okraje mola. Účetní revizor ho chytil za hlavu a několikrát jí udeřil o tvrdé dřevo. Kůže praskla a z gangsterovy lebky se začala řinout krev.

Ani ne za minutu bylo po všem.

Kat Matthewa Canfielda byl mrtev.

Ječící píšťala lodi Genoa-Stella vřeštěla dál. Hulákání z vykládkového prostoru přístaviště sílilo.

Canfielda napadlo, že se posádka lodi nejspíš vzbouřila; zřejmě požadovali rozkazy od svého kapitána, a když je nedostali, usoudili, že byl zabit nebo že jej aspoň někde násilím drží.

Ozvalo se několik výstřelů, jeden za druhým. Pak staccato samopalu – další výkřik, další vyděšený jekot.

Účetní revizor se před budovu nemohl vrátit a jeho kata bude jistě za chvíli někdo shánět.

Překulil Sicilánovo mrtvé tělo přes okraj mola a zaslechl, jak to dole šplouchlo.

Píšťala Genoa-Stelly zmlkla a také křik začal utichat. Někdo zřejmě ovládl situaci. V přední části přístaviště se objevili dva muži a volali:

„La Tono! Hej, La Tono! La Tono…“

Matthew Canfield skočil do špinavé vody Hudsonu a plaval, jak ve své těžké celnické uniformě dovedl nejlépe, doprostřed řeky.

„Měl jste z pekla štěstí!“ prohlásil Benjamin Reynolds.

„Vím, pane. A jsem rád, že už to mám za sebou.“

„Samozřejmě si uvědomuji, že takovéhle věci nemáme v popisu práce. Dejte si týden dovolenou a odpočiňte si.“

„Děkuji, pane.“

„Glover tu bude za pár minut. Je přece jenom ještě trochu brzo.“

Také že ano: bylo čtvrt na sedm ráno. Canfield se do Washingtonu dostal teprve ve čtyři a bál se jít do svého bytu. Zavolal tedy Benjaminu Reynoldsovi domů a Reynolds mu nařídil, aby se odebral do úřadovny Dvacítky a počkal tam na něj.

Zaslechli, jak se otvírají vnější dveře, a Reynolds zavolal: „Jsi to ty, Glovere?“

„Jo Bene. Ježíšikriste! Není ještě ani půl sedmý… Zkurvená noc. Máme doma vnoučata.“ Hlas zněl unaveně, a když Glover otevřel Reynoldsovy dveře, bylo vidět, že je ještě unavenější… „Nazdar, Canfielde. Co se to s vámi ksakru dělo?“

Účetní revizor Matthew Canfield vypověděl celý svůj příběh.

Když skončil, Reynolds se obrátil ke Gloverovi. „Už jsem volal na celnici u jezera Erie, aby odstranili jeho osobní spis. Hoši z New Yorku prohlédli byt, kde bydlel. Nikdo se ho ani nedotkl. Měli bychom se postarat ještě o něco?“

Glover se na okamžik zamyslel. „Ano. Možná… pro případ, že by se u Erie někdo sháněl po jeho osobním spise – a někdo se shánět bude – chce to po docích rozšířit fámu, že Canfield – tedy Canon – bylo krycí jméno nájemnýho vraha, kterého dostali někde v Los Angeles nebo San Diegu a zastřelili. Zařídím to sám.“

„Dobře… A teď vám, Canfielde, ukážu pár fotografií. Nebudu je nijak komentovat… uvidíme, jestli třeba někoho nepoznáte.“ Benjamin Reynolds zamířil k pořadači, otevřel jej, vyndal z něj svazek spisů a vrátil se ke svému stolu.

Když mu předložili fotografie, netrvalo Canfieldovi ani celou vteřinu, aby poznal toho pravého. „To je on! To je ten, jak mu ten malej Talián říkal padrone!“

„Il Scarlatti padrone,“ pronesl Glover tiše.

„Jste si naprosto jistý?“

„Jasně… a jestli má modrý oči, tak je to úplně na sto procent.“

„Odpřísáhl byste to u soudu?“

„Samozřejmě.“

„Hele, Bene, kroť se!“ vmísil se Glover, který věděl, že něčím takovým by si Matthew Canfield podepsal rozsudek smrti.

„Jenom se ptám.“

„Kdo to je?“ zajímal se Canfield.

„Ano. Kdo to je? Co je vlastně zač…? Nevím, jestli bych vám na to měl odpovídat, ale kdybyste na to přišel sám – což by nebylo nijak těžké – mohlo by to mít nebezpečné následky.“ Reynolds obrátil fotografii. Na rubu bylo silnou černou tužkou napsáno jméno.

„Ulster Stewart Scarlett, rozený Scarlatti,“ četl účetní revizor. „Ten přece dostal za války nějakou medaili, ne? Je to milionář.“

„Ano, dostal ji a je milionář,“ souhlasil Reynolds. „To, že jste ho poznal, musí zůstat tajné. Tím myslím naprosto tajné! Rozumíte?“

„Jistě.“

„Myslíte, že by vás někdo z včerejší noci mohl poznat?“

„Pochybuju. Nebylo tam moc světla, měl jsem přes obličej stažený kšilt čepice a pokoušel jsem se mluvit jako drsňák… Ne, nemám ten pocit.“

„Dobře. Odvedl jste dobrou práci. Teď se trochu vyspěte.“

„Díky.“ Účetní revizor vyšel z kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Benjamin Reynolds se podíval na fotografie rozložené po stole. „Padrone Scarlatti, Glovere.“

„Vrať to ministerstvu financí. Máš všechno, co potřebuješ.“

„Teď ti to moc nemyslí… Nemáme v ruce nic, ledaže by se ti chtělo poslat Canfielda do hrobu… A i kdyby, tak co? Scarlett nevypsal žádnej šek, jenom ‚byl viděn ve společnosti‘ a ‚někdo slyšel, jak nařizuje‘ – komu? A kdo to dosvědčí? Slovo bezvýznamného vládního úředníka proti slovu válečného hrdiny? Syna rodu Scarlattiú…? Ne, máme v ruce jenom hrozbu… i když možná, že to stačí.“

„Kdo bude vyhrožovat?“

Benjamin Reynolds se opřel v křesle a spojil prsty. „Já… Promluvím si s Elizabeth Scarlattiovou… Chci vědět proč.“

7

Ulster Stewart Scarlett vystoupil z taxíku na rohu Páté avenue a Padesáté čtvrté ulice a těch pár kroků ke svému domu došel pěšky. Vyběhl po schodech k těžkým vstupním dveřím, otevřel je, vrazil dovnitř, zabouchl dveře za sebou a chvíli stál v rozlehlé hale a podupával nohama ztuhlýma od únorového chladu. Kabát odhodil na křeslo, prošel prosklenými dveřmi do prostorného obývacího pokoje a rozsvítil stolní lampu… Bylo teprve čtyři hodiny odpoledne, ale už se stmívalo.

Od stolu zamířil ke krbu a s uspokojením si povšiml, že služebnictvo správně připravilo polena i třísky na podpal. Rozdělal oheň a sledoval, jak se plameny rozbíhají do všech koutů krbu; chytil se krbové římsy a naklonil se blíže k teplu. Oči přitom upíral na svoje vyznamenání – řád Stříbrné hvězdy – pověšené ve zlatém rámu na zdi. Připomněl si, že je načase výstavku nad krbem doplnit; nepotrvá dlouho a bude muset být co nejvíce na očích.

Němá připomínka pro každého, kdo vstoupí do tohoto domu.

Po tomto chvilkovém rozptýlení se v duchu vrátil k tomu, proč byl rozzlobený. Proč zuřil.

Ti pitomci, ta zatracená idiotská svoloč!

Ten póvl! Bahno!

Čtyři mrtví členové posádky lodi Genoa-Stella. Kapitánovo tělo našli v opuštěné bárce u mola.

To by se ještě dalo přežít. I vzpoura posádky se dala zatušovat – koneckonců, v přístavu se nikdo s nikým nemazlí.

Jenže všechny tyhle možnosti padly, jakmile se padesát metrů od lodi našla mrtvola La Tony, zachycená na křížové podpěře těsně nad vodou. Padesát metrů od parníku, který přivezl kontraband.

La Tona!

Kdo ho mohl zabít? Určitě ne ten přitroublý celník, co z něj všechno lezlo jak z chlupatý deky… to snad ne! La Tona by z něj udělal dva malý. La Tona byl protřelý zabiják, vrahoun nejhrubšího zrna.

Tohle začíná smrdět – pekelně smrdět. A tentokrát nepomůže ani někoho podmazat. Pět vražd na přístavišti třicet sedm během jediné noci.

Od La Tony je už jenom krůček k Vitonovi, k malému Donu Vitonovi Genovese. K tomu zatracenými skrčkovi, pomyslel si Scarlett.

Jak to tak vypadá, je čas, aby z toho vycouval.

Má, co chtěl – dokonce mnohem víc. Strasser bude valit bulvy. Všichni budou valit bulvy.

Ulster Scarlett si zapálil cigaretu a vydal se k malým úzkým dvířkům nalevo od krbu. Z kapsy vytáhl klíč, odemkl je a vstoupil.

Místnost za nimi byla stísněná stejně jako vstup do ní; kdysi sloužila jako příruční sklípek na víno, avšak nyní byla přestavěna na malou kancelář s psacím stolem, křeslem a dvěma těžkými ocelovými pořadači opatřenými velkými zámky na číselnou kombinaci.

Scarlett rozsvítil lampu na psacím stole a zamířil k prvnímu pořadači. Sklonil se k prostřední zásuvce, nastavil kód a otevřel ji. Sáhl dovnitř, vytáhl pořádně tlustý zápisník vázaný v kůži a položil jej na stůl. Pak se posadil a rozevřel ho.

Bylo to jeho mistrovské dílo, výsledek pěti let pečlivého studia.

Probíral se stránkami zasunutými do kroužků samovazače s dírkami pečlivě oblepenými látkou, aby se při otáčení nepotrhaly. Všechny záznamy byly zapsány jasně a zřetelně: po každém jméně následoval stručný popis, pokud byl k dispozici, a ještě kratší životopis – postavení, finanční a rodinná situace, výhled do budoucnosti, pokud dotyčný nějakou měl.

Stránky byly nadepsané a rozdělené podle měst a států; po straně se táhla řada barevných značek pro rychlé vyhledávání.

Skutečně mistrovské dílo!

Byly to záznamy o všech lidech – důležitých i nedůležitých – kteří měli nějakým způsobem prospěch z činnosti Scarlattiho organizace: od poslanců, kteří se nechali přímo podplácet od jeho poskoků, až po ředitele velkých firem, kteří „se zajímali“ o riskantní a naprosto nezákonné obchody, které jim nabídl opět nikoli Ulster Stewart Scarlett osobně, ale jeho placení agenti. Jemu stačilo poskytnout kapitál – med, na který se vosy nachytaly.

Politici, bankéři, právníci, lékaři, stavitelé, spisovatelé, gangsteři, úředníci, policisté, celníci, požárníci, sázkaři… seznam povolání nebral konce.

Prohibiční zákon samozřejmě představoval základ, ale byly tu i jiné podniky – všechny stejně výnosné.

Prostituce, potraty, ropa, zlato, politické kampaně a sponzorství, burza, putyky, lichva… tenhle seznam také nebral konce.

Ti ubožáci, co tolik lační po penězích, se své hrabivosti nemohou přece jen tak zbavit. Jeho teorie se tedy nakonec ukázala jako pravdivá.

Nenažranej póvl!

Všechno je podepřeno důkazy, totožnost každého prokázána nade vší pochybnost.

Pro dohady nezbývá místo.

Zápisník v kožené vazbě obsahoval 4263 jmen z jedenaosmdesáti měst a dvaceti čtyř států… Dvanáct senátorů, devadesát osm kongresmanů a tři členy Coolidgeova kabinetu.

Telefonní seznam zločinu.

Ulster Stewart zvedl sluchátko a vytočil číslo.

„Dejte mi Vitona… Nezáleží na tom, kdo volá! Kdyby mi ho nechtěl dát, tak by mi tohle číslo nedal!“

Scarlett típl cigaretu a čekání na Genoveseho si krátil čmáráním po psací podložce. Musel se usmát, když si všiml, že všechny čáry míří do jednoho bodu… jako nože. Ne, ne jako nože… jako blesky.

„Vitone? To jsem já… Vím… Moc toho dělat nemůžeme, no ne…? Když tě budou vyslýchat, tak víš, co máš říct… Byl jsi ve Westchesteru. A nemáš ksakru ponětí, kde se potloukal La Tona… Hlavně mě vynech! Rozumíš? Nesnaž se bejt moc chytrej… Mám pro tebe návrh, bude se ti líbit. Hned do toho budeš mít větší chuť… Všechno je odteďka tvoje. Úplně všechno! Dělej si s tím, co chceš. Já končím.“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho. Ulster Scarlett nakreslil na psací podložku vánoční stromeček.

„Žádný podmínky, žádný háčky, nic! Prostě je to tvoje! Nechci ani ň. Celá organizace ti teď patří… Ne, nic nevím! Prostě s tím chci praštit. Jestli se ti to nelíbí, tak můžu jít jinam – řekněme do Bronxu nebo dokonce do Detroitu. Nechci ani halíř… Jenom tohle. Jenom jednu věc: nikdy jsi mě neviděl. Nikdy ses se mnou nesetkal. Ani nevíš, že existuju! To je jediný, co za to chci.“

Don Vitone Genovese začal mlít něco italsky; Scarlett odtáhl sluchátko několik centimetrů od ucha. Jediné, čemu rozuměl, bylo opakované „Grazie, grazie, grazie“.

Zavěsil a zavřel v kůži vázaný zápisník. Chvíli bez hnutí seděl a pak otevřel prostřední zásuvku psacího stolu, z níž vyndal poslední dopis od Gregora Strassera. Podvacáté si ho přečetl. Nebo snad postédvacáté?

„Velký plán… fantastický plán… markýz Jacques Louis Bertholde… Londýn… někdy v půlce dubna.“

Že by skutečně nadešel čas? Konečně!

Pokud je tomu opravdu tak, má Heinrich Kröger s Ulsterem Scarlettem své plány.

Nejsou to plány ani tak velké jako úctyhodné – naprosto společensky přijatelné. Dokonce natolik, že se Ulster Stewart Scarlett musel zasmát.

Potomek rodu Scarlattiů – okouzlující, pohledný lev salonů, hrdina od Meuse-Argonne a nejlepší partie v New Yorku – se hodlal oženit.

8

„Co si to dovolujete, pane Reynoldsi?“ Elizabeth Scarlattiová kypěla zlostí namířenou proti starému muži, který stál klidně před ní a zíral na ni skrz brýle. „Troufalé lidi nemohu vystát a lháře už vůbec ne!“

„To je mi líto. Opravdu.“

„Lhal jste, když jste si tuhle schůzku se mnou sjednával. Senátor Brownlee mi řekl, že jste z pozemkového úřadu a že vám jde o transakce mezi Scarlattiho závody a ministerstvem vnitra.“

„Přesně to si také senátor Brownlee myslí.“

„V tom případě je větší hlupák, než za jakého jsem ho považovala. A vy mi vyhrožujete! Vyhrožujete mi nějakými nepodloženými drby o mém synovi! Doufám, že jste se už připravil na křížový výslech u soudu!“

„Chcete s tím jít k soudu?“

„Možná mne k tomu donutíte…! Nevím, co jste zač, ale znám ve Washingtonu hezkou řádku lidí a o vás jsem ani jednou neslyšela. Mohu jenom usuzovat, že když někdo jako vy může roztrušovat takové nesmysly, určitě je museli slyšet i ostatní. Ano, nakonec mě třeba skutečně doženete k tomu, že vás budu žalovat! Takové pomluvy nehodlám tolerovat!“

„A co když je to pravda?“

„Není to pravda a vy to víte stejně dobře jako já! Neexistuje jediný rozumný důvod, proč by se můj syn měl účastnit na… na takových věcech. Má peněz dost! Oba moji synové vlastní svěřenské fondy, které ročně vynášejí – řekněme si otevřeně – nesmírné částky.“

„V tom případě tedy můžeme touhu po zisku jako motiv vyloučit, že?“ Benjamin Reynolds se zamračil.

„Nic nebudeme vylučovat, protože není co! Jestli můj syn trochu vyváděl, zaslouží pokárat – ale ne, aby ho někdo rovnou označil za zločince! A jestli se takhle podloudně snažíte očernit jméno Scarlattiů jenom kvůli našemu původu, tak jste odporná zrůda a zařídím, aby vás okamžitě sesadili!“

Benjamin Reynolds, kterého bylo vždycky těžké rozčílit, se nebezpečně blížil k bodu varu. Stále si musel připomínat, že tato stará žena brání čest svého rodu a je s ní tedy mnohem těžší pořízení, než by bylo za jiných okolností.

„Byl bych rád, kdybyste mne nepovažovala za nepřítele. Nejsem ani váš nepřítel, ani žádný fanatik. Abych pravdu řekl, takové nařčení mi vadí víc než to první.“

„Zase si moc dovolujete,“ skočila mu Elizabeth Scarlattiová do řeči. „Pro mě nejste ani hoden toho, abych vás považovala za nepřítele. Pro mne jste nula, která se snaží využít zlomyslných klepů ve svůj vlastní prospěch.“

„Nařídit něčí smrt nejsou zlomyslné klepy!“

„Co jste to povídal?“

„To je nejtěžší obvinění, které na něj máme… Ale jestli vás to utěší, jsou tady polehčující okolnosti.“

Stařena se na Benjamina Reynoldse pohrdavě zadívala. Její pohled ignoroval.

„Muž, kterého zabili – muž, jehož smrt váš syn nařídil – byl sám zabiják… Kapitán parníku, který se stýkal s nejhoršími živly, co v přístavu najdete. Měl taky na svědomí pár mrtvých.“

Elizabeth Scarlattiová vstala z křesla. „Tohle odmítám,“ pronesla klidně. „Vznášíte tady nejtěžší možné obvinění, a přitom se schováváte za nějaké soudy z druhé ruky.“

„Žijeme v divné době, madam Scarlattiová. Nemůžeme být všude. A po pravdě řečeno ani nechceme. Války gangů nám nevadí, řekněme si otevřeně. Často dokážou mnohem víc než my sami.“

„A vy mého syna řadíte… do téhle kategorie?“

„Neřadím ho nikam. Zařadil se tam sám.“

Elizabeth pomalu přešla od psacího stolu k oknu s výhledem na ulici. „Kolik dalších lidí ve Washingtonu ví o těchhle nestoudných žvástech?“

„O všem, co jsem vám říkal?“

„O čemkoli z toho.“

„Na ministerstvu financí se něco proslýchalo – nic, v čem by se někomu chtělo šťourat. A co se týče toho zbytku, ví to jen můj přímý podřízený a muž, který to všechno viděl na vlastní oči.“

„Jejich jména?“

„Bohužel.“

„Mohu si to snadno zjistit.“

„Neprospělo by vám to.“

Elizabeth se k němu otočila. „Chápu.“

„Rád bych věděl, jestli opravdu chápete.“

„Myslete si, co chcete, ale hloupá nejsem. Nevěřím vám ani slovo… ale nechci, aby někdo vláčel jméno Scarlatti blátem. Kolik, pane Reynoldsi?“

Šéf Dvacítky nemilosrdně opětoval Elizabeth její pohled. „Nic. Ani cent, děkuju… A zajdu ještě dál: jsem v pokušení žalovat vás.“

„Vy starej pitomče!“

„Ksakru, nechte toho už…! Chci jenom vědět pravdu… Vlastně ne, to není všechno. Chci, aby to přestalo – než přijde k úhoně někdo jiný. Tolik se snad dá žádat od válečného hrdiny s vyznamenáním, nebo ne? Zvláště v téhle šílené době… A chci vědět proč!“

„Kdybych o tom třeba jenom uvažovala, znamenalo by to, že s vašimi předpoklady souhlasím. A to nehodlám!“

„Ježíšikriste! Vy jste ale tvrdohlavá!“

„Víc než si myslíte!“

„Copak to nechápete…? Nic dalšího se konat nebude! Tím to hasne! Tedy v tom případě, že se vám podaří zastavit… tyhle věci, jak tomu říkáte. Myslíme si, že to dokážete… Jenže mám pocit, že i vy byste ráda věděla, proč. Oba víme, že váš syn je boháč – tak proč?“

Elizabeth na něj mlčky hleděla a Reynoldsovi došlo, že mu neodpoví. Udělal, co bylo v jeho silách, řekl všechno, co říci měl. Ostatní bylo na ní.

„Na shledanou, madam Scarlattiová… a abych nezapomněl, budu si na padrone Scarlattiho dávat dobrý pozor.“

„Na koho?“

„Zeptejte se svého syna.“

Reynolds se s námahou odšoural z místnosti. Lidé jako Elizabeth Scarlattiová ho nesmírně unavovali. Napadlo ho, že možná proto, že nikdy nevěřil, že za to takoví lidé stojí. Velikáni za to aspoň nikdy nestáli.

Elizabeth od okna sledovala, jak za sebou stařík zavírá dveře. Počkala, až sešel po schodech na ulici a pustil se na západ směrem k Páté avenue.

Starý muž zvedl oči směrem k postavě stojící v okně a jejich oči se setkaly.

Nikdo z nich nedal najevo, že si toho všiml.

9

Chancellor Drew Scarlett přecházel po tlustém orientálním koberci ve své pracovně v domě na Páté avenue 525. Dýchal zhluboka a při nadechnutí vždycky vystrčil břicho, protože masér v jeho klubu mu poradil, že se to tak má dělat, když je člověk rozčílený a potřebuje uklidnit.

Nezabíralo to.

Bude si muset najít jiného maséra.

Zastavil se u zdi vykládané mahagonovými deskami mezi okny s výhledem na Pátou avenue. Na zdi viselo několik zarámovaných novinových článků, všechny o nadaci Scarwyck. Ve všech se o něm pochvalně zmiňovali, v některých případech bylo jeho jméno dokonce vyvedeno tučně pod titulkem.

Kdykoli se cítil rozrušený – což se stávalo často – díval se na tyto zarámované svědky svých úspěchů. Pohled na ně ho uklidňoval.

Chancellor Scarlett přijal roli manžela naprosto nudné ženy jako úplnou samozřejmost. Z jejich manželského lože vyšlo pět dětí. Kupodivu – a nejvíce ze všech to překvapilo Elizabeth – se také začal zajímat o rodinné podniky. Jakoby v odpověď na vystupování svého slavného bratra se Chancellor stáhl do ústraní bezpečného světa rádoby nadaných obchodníků. Koneckonců, nějaké ty nápady měl; to se mu upřít nedalo.

Vzhledem k tomu, že roční příjmy z majetku Scarlattiů zdaleka převyšovaly potřeby menšího národa, Chancellor přesvědčil Elizabeth, že z daňového hlediska by bylo navýsost rozumné založit nějakou dobročinnou nadaci. Když na svou matku udělal dojem dokonalou znalostí problematiky – včetně výhod v případných antimonopolních soudních přích – získal Chancellor její souhlas k založení nadace Scarwyck, jejímž prezidentem se stal, zatímco Elizabeth zastávala funkci předsedkyně správní rady. Chancellor třeba není válečný hrdina, ale jeho potomstvo si jednou bude vážit toho, co dobrého vykonal na poli hospodářství a kultury.

Nadace Scarwyck vydávala peníze na památníky padlých, na záchranu indiánských rezervací, na vydání Encyklopedie velkých vlastenců, která se měla rozdávat vybraným středním školám; na Polní kluby Rollanda Scarletta, což byla řada episkopálně laděných dětských táborů zaměřených na život v přírodě a na rozšiřování křesťanských morálních principů jejich demokratické – i když episkopální – patronky. Podporovali ještě desítky dalších podobných akcí. Člověk pomalu nemohl otevřít noviny, aby v nich nenašel zmínku o nějakém projektu dotovaném nadací Scarwyck.

Pohled na vyvěšené články Chancellorovi trochu zvedl podlomené sebevědomí, jenže nikoli nadlouho. Přes dveře kanceláře k němu dolehlo tiché zvonění telefonu na stole jeho sekretářky, což mu připomnělo rozzlobený telefonát jeho vlastní matky. Od včerejšího rána se pokoušela zastihnout Ulstera.

Chancellor zvedl sluchátko dorozumívacího zařízení.

„Slečno Nesbitová, zkuste ještě jednou zavolat mému bratrovi domů.“

„Ano, pane.“

Musí Ulstera najít. Matka byla v tomto ohledu neoblomná: chce se s ním sejít ještě dnes odpoledne.

Chancellor si sedl do křesla a pokusil se znovu správně dýchat. Ten masér mu řekl, že je to dobré cvičení – zvláště když přitom sedíte.

Zhluboka se nadechl a vystrčil břicho, jak nejdále to šlo. Prostřední knoflík u saka mu uletěl, odrazil se od křesla a dopadl na měkký koberec.

Sakra!

Z dorozumívacího zařízení se ozvala slečna Nesbitová.

„Ano?!“

„Služebná v domě vašeho bratra říká, že je na cestě k vám, pane Scarlette.“ Z hlasu slečny Nesbitové zaznívalo uspokojení z dobře vykonané práce.

„Chcete říct, že byl celou tu dobu na cestě sem?“

„Nevím, pane,“ odvětila slečna Nesbitová dotčeně.

Po dalších dvaceti minutách zoufalství Ulster Stewart Scarlett dorazil.

„Panebože! Kdes byl? Matka se tě pokouší sehnat od včerejška od rána! Volali jsme všude!“

„Byl jsem v Oyster Bay. Napadlo někoho z vás zavolat tam?“

„V únoru? Pochopitelně že ne…! Nebo ona tam možná volala; já o ničem nevím.“

„Stejně byste mě nezastihli. Byl jsem v jedné z těch chatiček.“

„Cos tam proboha dělal? Teď v únoru?“

„Řekněme, že jsem hodnotil situaci, bratře můj… Máš hezkou kancelář, Chanci. Ani se nepamatuju, kdy jsem tady byl naposledy.“

„Asi tak před třemi lety.“

„Co je tohle za hračičky?“ zeptal se Ulster a ukázal na psací stůl.

„Nejmodernější vybavení. Podívej… Tady mám elektrický kalendář, který se v určené dny rozsvěcí, aby mi připomněl schůzky. Tohle je dorozumívací zařízení, na které je napojeno osmnáct kanceláří v téhle budově. A tady mám soukromou linku k…“

„Na tom nesejde. Je to paráda. Nemám moc času. Jenom jsem si myslel, že bys to třeba rád věděl… Možná se ožením.“

„Cože…? Bože na nebesích, Ulstere! Ty a ženit se? Vážně se chceš oženit?“

„Zdá se, že se to ode mě všeobecně očekává.“

„Koho, pro všechno na světě?“

„Už jsem zúžil okruh, neboj. Bude přijatelná.“

Chancellor sledoval svého bratra chladnýma očima. Byl připraven na to, že se doví, že si Ulster vybral nějakou broadwayskou hopsandu z Ziegfeldovy show, nebo některou z těch spisovatelek, co nosily černé svetry, mužské účesy a na Ulsterových večírcích jich bylo vždycky plno.

„Přijatelná pro koho?“

„No, abych tak řekl, většinu z nich jsem už vyzkoušel.“

„Tvůj sexuální život mě nezajímá! Kdo je to?“

„Zajímat by tě to mělo. Většina přítelkyň tvé ženy – vdané i svobodné – nestojí v posteli za nic.“

„Budeš tak laskav a řekneš mi prostě, koho hodláš poctít?“

„Co říkáš té holce Saxonovic?“

„Janet…! Janet Saxonová!“ vykřikl Chancellor potěšeně.

„Myslím, že by šla,“ mumlal Ulster.

„Jestli by šla! Ta je naprosto vynikající! Ani nevíš, jakou bude mít matka radost! Je prostě skvělá!“

„Ujde.“ Ulster byl podivně klidný.

„Ulstere, ani ti nedokážu vypovědět, jakou mám radost. Požádals ji už o ruku, že.“ Nebyla to otázka.

„Poslyš, Chanci, jak si můžeš něco takového myslet…? Nemohl jsem tušit, že mi ji schválíte.“

„Vím, co máš na mysli… Jistě. Ale jsem si jist, že s tím matka bude souhlasit. Už jsi jí to řekl? To proto tak hysterčí?“

„Matku jsem ještě hysterčit neviděl. To by asi byla podívaná.“

„Poslyš, měl bys jí hned zavolat.“

„Taky zavolám. Ještě moment… Rád bych něco řekl. Je to dost osobní.“ Ulster Scarlett se nenucené posadil do křesla před psacím stolem svého bratra.

Chancellor, který věděl, že jeho bratr jen málokdy chce mluvit o osobních věcech, se také opatrně posadil. „Oč jde?“

„Před pár minutama jsem si z tebe střílel. Myslím s těma přítelkyněma v posteli.“

„To rád slyším!“

„Počkej, nepleť se – neříkám, že to není pravda – jenom říkám, že bylo nevkusné se o tom zmiňovat… Chtěl jsem vidět, jak se rozčílíš. Nezlob se, měl jsem k tomu důvod… Myslel jsem, že budu mít o to větší důvod.“

„Jaký důvod?“

„Proč jsem jel na ten ostrov… Hodně jsem přemýšlel… Ty bláznivé dny bez cíle jsou u konce. Nedá se to udělat přes noc, ale pomalu to odeznívá.“

Chancellor se na svého bratra pozorně zadíval. „Takhle mluvit jsem tě nikdy neslyšel.“

„Když jsi sám zavřený v chatce, můžeš hodně přemýšlet. Žádné telefony, nikdo tě neotravuje… Neslibuju nic, co bych nemohl splnit. Nic takového není nutné. Ale rád bych se o to pokusil… A myslím, že ty jsi jediný člověk, na koho se můžu obrátit.“

To Chancellora Scarletta dojalo. „Jak ti můžu pomoct?“

„Rád bych měl nějaké postavení. Napřed jen tak neformálně, nic důležitého. Abych si vyzkoušel, jestli mě to bude bavit.“

„Jasně! Seženu ti práci tady! To bude báječný, když budeme dělat spolu!“

„Ne. Tady ne. To by byl jenom další dárek… Ne. Chci udělat to, co jsem měl udělat už dávno. Chci to udělat jako ty. Začít doma.“

„Doma. Co to je za postavení?“

„Obrazně řečeno, chci se o nás dovědět všechno, co se dá. Všechno o rodině Scarlattiů. Obchodní zájmy, podnikání, všechno… tak jsi to dělal ty a já tě za to vždycky obdivoval.“

„Opravdu?“ Chancellor mluvil velmi vážně.

„Ano, opravdu… Na ten ostrov jsem si s sebou vzal spoustu papírů, zprávy a tak, co jsem nasbíral u matky v kanceláři. Hodně spolupracujeme s tou bankou ve městě – jak se honem jmenuje?“

„Waterman Trust. Mají na starosti všechny finance Scarlattiů – už celá léta.“

„Možná bych měl začít tam… Neformálně. Pár hodin denně.“

„To nebude problém! Zařídím to ještě dnes odpoledne.“

„A ještě něco. Myslíš, že bys mohl zavolat matce… udělat mi tu laskavost. Řekni jí, že za ní jedu. Nemá cenu, abych jí ještě volal. Můžeš se zmínit o našem rozhovoru. A jestli chceš, pověz jí o Janet.“ Ulster Scarlett povstal. Na tomto zbloudilém synovi, který se vracel ke svým kořenům, bylo něco hrdinského.

Zapůsobilo to i na Chancellora, který vstal z křesla a napřáhl ruku. „Vítej domů, Ulstere. Začínáš nový život, dej na má slova.“

„Ano, myslím, že to tak je. Nebude to hned, ale pro začátek to stačí.“

Elizabeth Scarlattiová udeřila dlaní do stolu a vstala.

„Tak tobě je to líto? Líto? Mne se ti jen tak obalamutit nepodaří! Máš pořádně nahnáno a máš taky proč! Ty zatracenej blázne! Osle! Do čeho ses to dostal? Prostě sis hrál – hrál sis jako malej kluk!“

Ulster Scarlett sevřel opěradlo pohovky, na které seděl, a opakoval si pořád dokola Heinrich Kröger, Heinrich Kröger.

„Čekám, že mi to vysvětlíš, Ulstere!“

„Už jsem ti to vysvětloval. Nudil jsem se. Prostě jsem se nudil.“

„Jak hluboko jsi do toho namočený?“

„Ježíšikriste! Nejsem do ničeho namočený! Jenom jsem jim dal nějaké peníze na dodávku. To je všechno.“

„Komu jsi dal ty peníze?“

„Prostě – lidem. Chlapům, co jsem je potkával po klubech.“

„Byli to zločinci?“

„Nevím. Kdo dneska není zločinec? Ano, myslím, že byli. Jsou. Proto jsem s tím taky skončil. Jednou provždy!“

„Podepsals někdy něco?“

„Proboha, ne! Myslíš, že jsem cvok?“

„Ne. Myslím, že jsi hlupák.“

Heinrich Kröger, Heinrich Kröger. Ulster Scarlett vstal z pohovky a zapálil si cigaretu. Přešel ke krbu a hodil sirku mezi praskající polena.

„Nejsem hlupák, matko,“ odvětil.

Elizabeth jeho dotčenou námitku ignorovala. „Jenom jsi dodával peníze? Do žádného násilí ses nikdy nezapletl?“

„Ne! Jistěže ne!“

„A co ten lodní kapitán? Ten, co ho zavraždili?“

„O tom nic nevím! Podívej, říkal jsem ti, že jsem byl u toho. Chlapi povídali, že mě pobaví, až uvidím, jak to zboží přivážejí. Jenže to je všechno, přísahám. Byly potíže, posádka se začala prát a já odešel. Vypadl jsem odtamtud, jak jsem nejrychleji mohl.“

„O nic víc nejde? To je všechno?“

„Ano. Co bys ještě chtěla? Abych krvácel na rukou i na nohou?“

„To by snad ani nešlo.“ Elizabeth obešla psací stůl a přistoupila k synovi. „A co ta svatba, Ulstere? To taky děláš jenom z nudy?“

„Myslel jsem, že s tím budeš souhlasit.“

„Souhlasit? Nevěděla jsem, že by pro tebe můj souhlas nebo nesouhlas něco znamenal.“

„Znamená.“

„S tou Saxonovic holkou souhlasím, ale myslím, že ne pro to, co si myslí Chancellor. Podle toho, jak ji znám, to zřejmě bude milé děvče… Spíš si nejsem jistá, jestli se pro ni hodíš ty… Miluješ ji?“

Ulster Scarlett na matku nenucené pohlédl. „Myslím, že to bude dobrá žena.“

„Když už se vyhýbáš mé otázce, domníváš se, že budeš dobrý manžel?“

„No dovol, matko! Ve Vanity Fair jsem četl, že jsem nejžádoucnější svobodný mládenec v New Yorku.“

„Dobří manželé a žádoucí svobodní muži se často vzájemně vylučují… Proč se vůbec chceš ženit?“

„Je už načase.“

„Takovouhle odpověď bych přijala od tvého bratra. Od tebe ne.“

Scarlett odstoupil od matky a přešel k oknu. Teď nastal ten pravý okamžik – okamžik, s nímž počítal, okamžik, který si nacvičil. Musí to udělat prostě, říci to jednoduše. Zvládne to a jednoho dne se bude Elizabeth divit, jak krutě se mýlila.

Nebyl žádný hlupák. Byl génius.

„Snažil jsem se to vysvětlit Chancovi. Pokusím se to vysvětlit i tobě. Opravdu se chci oženit. Opravdu se chci začít o něco zajímat… Ptala ses mě, jestli to děvče miluju. Myslím, že ano. Myslím, že jí budu milovat. Teď je pro mě nejdůležitější, abych se sebou něco udělal.“ Odvrátil se od okna a postavil se k matce čelem. „Rád bych se dověděl, cos pro nás vybudovala. Chci vědět všechno o rodině Scarlattiú. Zdá se, že to vědí všichni, jen já ne. To pro začátek, matko.“

„Ano, to je dobrý začátek. Ale měla bych tě varovat. Když mluvíš o rodině Scarlattiú, nemysli si, že tvoje jméno ti automaticky zaručuje nějaký podíl na rozhodování. Než dostaneš nějakou zodpovědnost – nebo oblast, o níž budeš rozhodovat – musíš prokázat, co v tobě je. Co se týče rozhodování, Scarlattiové jsem já.“

„Ano. Nikdy jsi o tom nikoho nenechala na pochybách.“

Elizabeth Scarlattiová obešla stůl a posadila se do svého křesla. „Nikdy jsem nezastávala názor, že se nic nemění. Všechno se mění. A je docela možné, že máš nadání. Jsi syn Giovanniho Scarlattiho a možná jsem udělala hloupost, že jsem to jméno změnila.

V té době mi to přišlo vhodné. Byl to génius… Dej se do práce, Ulstere. Uvidíme, co dál.“

Ulster Stewart Scarlett si vykračoval po Páté avenue. Slunce svítilo; šel tedy s rozepnutým kabátem. Usmíval se pod vousy. Několik kolemjdoucích si povšimlo statného krasavce, který chodí i v únorovém mrazu s rozepnutým kabátem. Byl až nestoudně hezký a evidentně úspěšný. Někteří se tak dokázali narodit.

Ulster Scarlett, který si všímal závistivých pohledů bezvýznamných lidí, s jejich nevyslovenými myšlenkami souhlasil.

Na řadě byl Heinrich Kröger.

10

Když Chancellor požádal Horace Boutiera, prezidenta Waterman Trust Company, o vzdělávací program pro svého bratra Ulstera, věděl Boutier okamžitě, komu celou záležitost svěřit.

Třetímu viceprezidentovi Jeffersonu Cartwrightovi.

Už dříve měl Cartwright na starosti všechna jednání s Ulsterem Scarlettem, a ne bezdůvodně: zřejmě to byl jediný zaměstnanec banky Waterman Trust, který Ulsteru Scarlettovi nelezl na první pohled na nervy. Z větší části za to mohl Cartwrightúv neortodoxní – řekněme nebankéřský – přístup k práci. Jefferson Cartwright, velký stárnoucí blondýn, byl totiž odchovanec fotbalových hřišť Univerzity státu Virginia a hned na začátku své kariéry zjistil, že vlastnosti, které ho proslavily na trávníku a ve škole, mu dobře poslouží i v jeho nové profesi. Především šlo o to, naučit se tak dokonale jednotlivá postavení, aby mohl být vždy ve správné chvíli na správném místě, a pak využít své větší váhy a tělesného vzrůstu ke svému prospěchu.

Mimo hřiště už stačilo tyto herní principy jen trochu rozvinout. Naučit se zpaměti hlavní zásady, pokud možno ztrácet co nejméně času detaily, kterým jeden stejně nerozumí, a hlavně na všechny zapůsobit svojí tělesnou silou a přitažlivostí.

Tento přístup spojený s nenuceným, lehkým jižanským šarmem zajistil Jeffersonu Cartwrightovi postavení u banky Waterman Trust. Jeho jméno se dokonce dostalo na dopisní papíry.

Ačkoli totiž Cartwrightovy znalosti bankovnictví nebyly nijak valné, jeho schopnost zcizoložit s některými z nejbohatších žen z Manhattanu, Long Islandu a jižního Connecticutu přinesla Watermanově bance několik tučných účtů. Přitom ředitelství banky dobře vědělo, že jejich společenský hřebec by sotva mohl nějaké manželství vážně ohrozit: spíše představoval krátkodobé rozptýlení a nabízel znuděným paničkám možnost si příjemně, rychle a bez následků zadovádět.

Většina bank měla na výplatní listině aspoň jednoho takového Jeffersona Cartwrighta. Pokud však šlo o členství v klubech a rodinné slavnosti, byli takoví lidé zhusta přehlíženi… jeden nikdy nevěděl.

A právě díky tomuto matnému nádechu společenského odsouzení byl Cartwright pro Ulstera Scarletta přijatelný. Částečně proto, že věděl, proč tomu tak je, a to ho bavilo; částečně proto, že Cartwright se ho kromě několika kratších přednášek o stavu jeho účtů nikdy nesnažil poučovat, co má dělat se svými penězi.

O tom také ředitelství banky vědělo. Bylo zajisté správné, aby Ulsterovi Scarlettovi někdo poradil – už jenom proto, aby udělali dojem na Elizabeth – ale když už ho stejně nikdo nedokáže změnit, proč na to plýtvat časem skutečně zaměstnaného člověka?

Už při jejich prvním sezení – jak tomu Cartwright říkal – bankéř shledal, že Ulster Stewart neví, jaký je rozdíl mezi dal a má dáti. Připravil mu tedy slovníček základních finančních pojmů, po němž brzy následoval seznam burzovních termínů. Netrvalo dlouho a Ulster jej začal ovládat.

„Pokud tomu tedy dobře rozumím, pane Cartwrighte, mám dva oddělené příjmy. Je to tak?“

„Přesně tak, pane Scarlette. První svěřenský fond, který sestává z akcií – průmyslových i veřejných služeb – slouží pro vaše běžné výdaje: domy, šaty, výlety do ciziny, všechny možné nákupy… Samozřejmě byste mohl tyhle peníze také investovat, kdybyste si to přál. Pokud se nemýlím, během posledních let jste to několikrát udělal.“ Jefferson Cartwright se usmál, když si vzpomněl na některá Ulsterova výstřední vydání. „Ovšem ten druhý fond – obligace a dlužní úpisy – je určen k rozšiřování. Tedy pro investice, dokonce i pro spekulace. Tak si to přál váš otec. Pochopitelně, jde s ním nakládat do určité míry pružně.“

„Co tím myslíte?“

„Je to těžko představitelné, pane Scarlette, ale kdyby vaše běžné výdaje překročily příjmy z prvního svěřenského fondu, mohli bychom díky své plné moci přesunout kapitál z druhého fondu do prvního. To je ovšem skutečně těžko představitelné.“

„Pochopitelně.“

Jefferson Cartwright se zasmál a snad až přehnaně na svého nevinného žáčka zamrkal. „Teď jsem vás dostal, no ne?“

„Jak to?“

„Jednou k tomu došlo. Nevzpomínáte si? Ta vzducholoď? Ta vzducholoď, co jste si před lety koupil?“

„Ach, ano. Zlobil jste se kvůli tomu.“

„Jako bankéř se musím zodpovídat Scarlattiho závodům. Koneckonců, jsem váš finanční poradce a všechna zodpovědnost leží na mně… Ten nákup jsme uhradili z druhého fondu, ale nebylo to správné. Vůbec ne. Vzducholodi se dá těžko říkat investice.“

„Ještě jednou se omlouvám.“

„Prostě si pamatujte, pane Scarlette, že váš otec si přál, aby se peníze z těch obligací znovu investovaly.“

„Jak se to dá zjistit?“

„Každého půl roku podepisujete dispoziční příkazy.“

„Myslíte ty stovky podpisů, co musím vydržet?“

„Ano. Prodáme obligace a získaný kapitál investujeme.“

„Do čeho?“

„To se dá zjistit z výpisů z portfolia, které vám zasíláme. Všechny investice zapisujeme. Vybíráme si sami, protože jste nám – vzhledem ke svému zaneprázdnění – neodpovídal na naše písemné dotazy, jakým investicím byste dal přednost.“

„Nikdy jsem tomu nerozuměl.“

„Teď se to ovšem dá napravit, no ne?“

„Co kdybych ty dispoziční příkazy nepodepsal?“

„No… v takovém nepravděpodobném případě by ty cenné papíry zůstaly v trezoru až do konce roku.“

„Kde?“

„V trezoru rodiny Scarlattiů.“

„Aha.“

„Dispoziční příkazy se přikládají k cenným papírům, když je z trezoru vybíráme.“

„Když ovšem nejsou příkazy, nejsou ani cenné papíry. Žádný kapitál, žádné peníze.“

„Přesně tak. Není možné je prodat. Dispoziční příkazy jsou přesně to, co jejich název napovídá: předáváte nám právo s vašimi papíry disponovat a investovat váš kapitál.“

„Jen tak pro představu, co kdybyste neexistovali? Kdyby nebyla žádná banka Waterman Trust. Vůbec žádná banka. Jak by se daly ty cenné papíry převést na peníze?“

„Zase podpisem. Proplatily by se tomu, koho byste určil. Na každém dokumentu je to jasně uvedeno.“

„Aha.“

„Jednoho dne – pochopitelně, až dostatečně pokročíte ve svých znalostech – se na ten trezor podíváte. Rodina Scarlattiú zabírá celé východní křídlo sklepení. Dva zbývající synové, vy a Chancellor, máte vymezené prostory hned vedle sebe. Je to vážně skoro dojemné.“

Ulster zauvažoval. „Ano, ten trezor bych rád viděl… až trochu pokročím ve znalostech, samozřejmě.“

„Proboha, připravují ti Saxonovi svatbu nebo slavnostní jmenování arcibiskupa z Canterbury?“ Elizabeth Scarlattiová si zavolala svého nejstaršího syna k sobě domů, aby s ním projednala některé novinové články a haldu pozvánek, která jí ležela na psacím stole.

„Nemůžeš se jim divit. Ulster není jen tak obyčejný úlovek.“

„To vím. Na druhé straně se kvůli tomu nemusí zřítit celý New York.“ Elizabeth došla ke dveřím knihovny a zavřela je; pak se obrátila a zadívala se na svého staršího syna. „Chancellore, chci s tebou něco probrat. Vezmeme to stručně, a jestli máš v hlavě ještě něco jiného než piliny, nebudeš nikde opakovat ani slovo z toho, o čem budeme mluvit.“

„Jistě.“

Elizabeth ze svého syna nespouštěla oči. Napadalo ji, že Chancellor je ve skutečnosti lepší, než za jakého ho považovala. Jeho problém spočíval v jeho provinčních názorech a naprosté závislosti. Také díky tomuto svému nepřítomnému pohledu, který nasazoval vždycky, když spolu měli poradu, vypadal jako dokonalý trouba.

Porada. Možná, že bylo příliš mnoho porad a málo rozhovorů. Možná to byla její chyba.

„Chancellore, nebudu předstírat, že se v dnešních mladých lidech vyznám. Dnes vládne tolerance, jaká za mých mladých let nebývala, a bůh ví, že to je dobře – jenže mám pocit, že to možná došlo až příliš daleko.“

„Naprosto s tebou souhlasím,“ skočil jí do řeči Chancellor Drew ohnivě. „Dneska je to samá poživačnost a nevázanost! Můžu ti říct, že svým dětem něco takového nikdy nedovolím!“

„No, možná že to chce něco jiného než spravedlivé rozhořčení. Mládež, stejně jako doba, je taková, jakou si ji uděláme – vědomě nebo podvědomě… Ovšem tohle je jen začátek.“ Elizabeth zamířila k psacímu stolu a posadila se. „Během posledních pár týdnů jsem Janet Saxonovou trochu pozorovala… Pozorovat možná není správné slovo. Viděla jsem ji asi tak při pěti šesti příležitostech, počínaje těmi potrhlými zásnubami. Všimla jsem si, že dost pije. Až zbytečně moc. Přitom je to roztomilé děvče. Inteligentní, bystré děvče. Nemám pravdu?“

Chancellor Drew Scarlett byl vyděšen. Něco takového by si o Janet Saxonové nikdy nepomyslel. Nikdy by ho to ani nenapadlo. Každý dneska dost pije. Patří to k té celkové nevázanosti, a přestože s tím osobně nesouhlasil, nikdy to nebral příliš vážně.

„Toho jsem si nikdy nevšiml, matko.“

„V tom případě se zřejmě mýlím a není o čem mluvit. Zdá se, že jsem skutečně zaspala dobu.“

Elizabeth se usmála a poprvé po dlouhé době svého staršího syna láskyplně políbila. Stejně však Janet Saxonovou něco hnětlo a Elizabeth Scarlattiová to věděla.

Svatba Janet Saxonové a Ulstera Stewarta Scarletta byla společenskou událostí roku. Chancellor Drew šel samozřejmě svému bratrovi za svědka a za nevěstinou vlečkou kráčelo pět Chancellorových dětí. Jeho žena, Allison Demerest Scarlettová, se nemohla svatby zúčastnit, protože právě rodila v Presbyteriánské nemocnici.

To, že se svatba konala v dubnu, bylo zdrojem napětí mezi Janet Saxonovou a jejími rodiči. Dali by přednost červnu nebo aspoň květnu, ovšem Janet se nedala oblomit. Její snoubenec trval na tom, aby byli v polovině dubna v Evropě, a tak to také bude.

A kromě toho měla svůj vlastní dobrý důvod, proč se svatbou spěchat.

Byla těhotná.

Janet věděla, že ji z toho její matka podezírá. A také věděla, že její matku těší – dokonce v ní vyvolává obdiv – to, o čem se domnívala, že bylo jedině správné použití vrozené ženské lstivosti. Představa, že se jí podaří polapit zrovna tohoto ženicha, donutila Marian Saxonovou, aby se smířila i s dubnovou svatbou. Kdyby jí to mělo zajistit dědice rodu Scarlattiú, dovolila by Marian Saxonová své dceři, aby se provdala třeba na Velký pátek v synagoze.

Ulster Scarlett se omluvil ze svých sezení u Waterman Trust Company. Předpokládalo se, že po delších líbánkách v Evropě se ponoří do finančních otázek s ještě větším elánem. Jeffersona Cartwrighta dojímalo – a udivovalo – že si Ulster vzal s sebou „na posvátnou cestu lásky“, jak to onen virginský kavalír nazýval, plno dokumentů, které si chtěl prostudovat. Sebral doslova stovky zpráv týkajících se myriád finančních zájmů Scarlattiho závodů a slíbil Cartwrightovi, že než se vrátí, bude mít všechny detaily těch propletených podniků v malíčku.

Ulsterovo odhodlání udělalo na Jeffersona Cartwrighta takový dojem, že mu věnoval ručně šitý kožený kufřík.

První etapa svatební cesty byla poznamenána tím, že Janet postihlo cosi, co vypadalo jako těžký záchvat mořské nemoci. Lehce pobavený lodní lékař však zjistil, že jde o potrat, následkem čehož strávila nevěsta celou cestu do Southamptonu zavřená v kajutě.

V Anglii shledali, že britská aristokracie se začíná ke svým americkým protějškům zaplavujícím Albion chovat docela tolerantně. Všechno byla jen otázka postavení: drsní, avšak bohatí kolonisté byli zralí pro přijetí do vyšší společnosti, a tak se také dělo. Ti nejpřijatelnější – a mezi ně patřil Ulster Scarlett a jeho žena – neměli vůbec žádné potíže.

Dokonce i na majitele Blenheimu musel udělat dojem člověk, který dokázal na jedinou kartu vsadit částku odpovídající ceně jejich nejlepšího loveckého psa – zvláště když dotyčný hráč na první pohled poznal, který jejich pes je nejlepší.

Asi tak touto dobou – během druhého měsíce líbánek – začaly New Yorkem kolovat šeptané zvěsti roztrušované především členy horních deseti tisíc, kteří se vraceli z Evropy. Zdálo se, že Ulster Stewart se nechová dobře. Kolikrát někam zmizel na celé dny a jednou o sobě nedal vědět skoro celých čtrnáct dní – pochopitelně jeho nevěsta zuřila a nevěděla, co si o tom má myslet.

Nicméně ani takovým poplašným zprávám nikdo nevěnoval patřičnou pozornost, protože Ulster Stewart dělal totéž i za svobodna a koneckonců, Janet Saxonová ulovila nejžádanějšího svobodného mládence z Manhattanu, takže si nemá na co stěžovat. Tisíce jiných děvčat by bylo rádo na jejím místě a nechalo ho, ať si dělá, co libo. Jen si představte – všechny ty miliony a k tomu snad ještě ti Scarlattiovi mají nějaký titul nebo co! Ne, Janet Saxonová rozhodně nemohla počítat se soucitem svých bližních.

A pak se téma šuškandy změnilo.

Scarlettovi opustili londýnskou společnost a vydali se na cestu cikcak po celé Evropě: od zamrzlých skandinávských jezer k slunečnému pobřeží Středozemního moře, od zimavých berlínských ulic k rozpáleným madridským chodníkům. Od bavorských hor k špinavým káhirským slumům. Z letní Paříže na skotské ostrovy na podzim. Nikdo nemohl tušit, kde se Ulster Scarlett se ženou příště objeví. Nedávalo to žádný smysl. Jejich putování pozbývalo jakoukoli logiku.

Jeffersonu Cartwrightovi to dělalo větší starosti než komukoli jinému. Po pravdě řečeno byl zděšen. Nevěděl, co má dělat, takže se rozhodl nedělat nic – kromě toho, že posílal Chancellorovi Drew Scarlettovi opatrně formulovaná upozornění.

Banka Waterman Trust totiž převáděla tisíce a tisíce dolarů na bankovní účty na všech možných i nemožných místech v Evropě. Každý příkaz Ulstera Scarletta byl naprosto jasný a nepřipouštěl jiného výkladu. Zvláště zdůrazňoval nutnost zachovat tyto transakce v naprosté tajnosti. Porušení důvěry by bylo vzápětí potrestáno tím, že by Watermanovu banku s okamžitou platností zbavil správy svého majetku… tedy jedné třetiny majetku Scarlettú. Jedné poloviny dědictví Scarlattiů.

Nebylo pochyb: sezení v bance Ulsteru Scarlettovi jedině prospělo. Věděl přesně, jak své finanční požadavky prosadit, a činil tak jazykem zkušeného bankéře. Přesto byl Jefferson Cartwright nervózní. Později by se mohl snadno stát terčem kritiky a koneckonců, pořád tu ještě byly dvě třetiny svěřenských fondů a druhá polovina dědictví. Své neřešitelné dilema tedy vyřešil tak, že Ulsterovu bratrovi odeslal následující sdělení a později různé jeho variace:

Milý Chancellore,

jenom abych Vás informoval – jak jsme se dohodli během sezení s Vaším bratrem tady ve Waterman Trust – Ulster si dává převádět do evropských bank značné sumy peněz, zřejmě aby zaplatil nejluxusnější líbánky v dějinách. Nic mu pro jeho krásnou ženu není dost dobré! Jistě Vás potěší, že své dopisy píše jako opravdový obchodník.

Chancellor Drew, který obdržel několik takových noticek, se jen spokojeně usmíval, když četl o oddanosti svého polepšeného bratra k jeho nové ženě. A dokonce píše jako obchodník! Evidentně dělá pokroky.

Jefferson Cartwright se však nezmínil o tom, že banka Waterman Trust zároveň dostává k proplacení nekonečné množství účtů a faktur podepsaných Ulsterem z bezpočtu hotelů, železničních společností, obchodů a zastaváren po celé Evropě. Cartwrighta na tom zneklidňovalo, že zřejmě bude muset znovu použít ono pružné přesouvání financí, k jakému se musel uchýlit v případě nákupu vzducholodi.

Nepředstavitelné se stávalo skutkem: výdaje Ulstera Scarletta hrozily přesáhnout příjmy ze svěřenského fondu. Když se připočetly poplatky za převody, během několika měsíců stačil Ulster Stewart Scarlett rozfofrovat osm set tisíc dolarů.

Nepředstavitelné!

Ale pravda.

A kdyby se o tom banka Waterman někde zmínila, přišla by o celou jednu třetinu majetku Scarlattiú.

V srpnu Ulster Stewart Scarlett uvědomil svého bratra a svou matku, že Janet je těhotná. Zůstanou tedy v Evropě minimálně ještě tři měsíce, protože lékaři doporučují, aby co nejméně cestovala, dokud její těhotenství patřičně nepokročí.

Janet zůstane v Londýně, zatímco Ulster pojede s nějakými přáteli lovit na jih Německa.

Bude pryč asi tak měsíc, možná měsíc a půl.

Až se rozhodnou vrátit domů, pošle telegram.

Telegram došel v polovině prosince: Ulster s Janet se vrátí domů na svátky. Janet nemůže v podstatě dělat nic, protože těhotenství je zřejmě rizikové, ovšem Ulster doufá, že Chancellor dohlédl na řemeslníky a že jejich dům na Padesáté čtvrté ulici bude v pořádku.

Také požádal Chancellora Drewa, aby poslal někoho k lodi, která připluje před nimi, a vyzvedl hospodyni, kterou si našel v Evropě. Všichni mu ji nesmírně chválili a Ulster chce, aby se tu cítila jako doma. Jmenuje se Hana.

S jazykem nebudou problémy.

Mluví anglicky i německy.

Během zbývajících tří měsíců Janetina těhotenství začal Ulster znovu docházet do Waterman Trust a jeho pouhá přítomnost Jeffersona Cartwrighta uklidňovala. Přestože v bance nikdy nestrávil více než dvě hodiny, zdálo se, že poněkud zkrotl a nepropadal už výbuchům zlosti tolik, jako před svou svatební cestou.

Dokonce si ve svém ručně šitém koženém kufříku začal nosit práci domů.

Na Cartwrightův neformální a důvěrný dotaz ohledně těch obrovských sum peněz odeslaných bankou Ulsterovi do Evropy, dědic majetku Scarlattiů reagoval tím, že třetímu viceprezidentovi banky Waterman připomněl, že to byl on, kdo mu vysvětlil, že mu nic nebrání používat příjmů ze svěřenského fondu na investice. A znovu opakoval žádost, aby všechny jeho evropské transakce zůstaly jen mezi nimi dvěma.

„Jistě. Naprosto chápu. Ovšem musíte zase chápat vy, že v případě, že na krytí vašich výdajů bude třeba přesunout peníze z druhého fondu – a tomu se letos nevyhneme – musím tuto okolnost zaznamenat do spisu Scarlattiů… Na váš příkaz jsme do Evropy poslali ohromné peníze.“

„Ale to ještě nějakou dobu potrvá, než to budete muset udělat?“

„Nejpozději na konci fiskálního roku, který pro Scarlattiovy závody končí třicátého června. Stejně jako pro vládu.“

„No…“ – přitažlivý mladý muž s povzdechem pohlédl na rozrušeného Jižana – „tak tedy třicátého června si to vypiju. Nebude to poprvé, co se naši budou vztekat. A doufám, že naposledy.“

S tím, jak se blížil Janetin čas, v domě Ulstera Scarletta si obchodníci a řemeslníci podávali dveře. Janet byla pod stálým dohledem tří lékařů a její rodiče ji chodili dvakrát denně navštěvovat. Důležité bylo, že měla pořád co dělat a nezbýval jí čas myslet na to, co ji děsilo – na tak osobní záležitost, že ani nevěděla, jak se o ní někomu zmínit. Ostatně neznala nikoho, kdo by jí byl natolik blízký, aby se mu mohla svěřit.

Její manžel s ní už nemluvil.

Ve třetím měsíci těhotenství s ní přestal sdílet lože. Bylo to na jihu Francie. Odmítl se s ní milovat s odůvodněním, že její potrat zavinily sexuální hrátky. Jenže Janet se chtěla milovat. Zoufale po tom toužila. Chtěla cítit jeho tělo na svém, protože to byla jediná chvíle, kdy měla pocit, že si jsou blízcí – jediná chvíle, kdy se jí zdálo, že její manžel není plný zlomyslnosti, že nepodvádí, že mu z očí nečiší chlad. Ovšem i tohle jí bylo odepřeno.

Pak odešel i z její ložnice a trval na oddělených pokojích, kdekoli právě pobývali.

A teď už jí ani neodpovídal na otázky, ani se jí na nic neptal.

Prostě ji ignoroval.

Mlčel.

A pokud k sobě chtěla být upřímná, musela si přiznat, že jí dává najevo své pohrdání.

Nenávidí ji.

Nenávidí Janet Saxon Scarlettovou, slušně inteligentní absolventku Vassaru, frekventantku společenských plesů a loveckých klubů. Dívku, která nikdy nedokázala pochopit, proč právě ona, a ne někdo jiný, dostala do vínku to, co dostala.

Ne snad, že by něco ze svých práv odmítala. Vůbec ne. Možná na ně dokonce měla nárok. Bůh ví, že byla „kus“ – každý to o ní tvrdil, co se pamatovala. Zároveň však byla to, co její matce neustále leželo v žaludku – nezúčastněná pozorovatelka.

„Ty se nikdy do ničeho opravdu nepustíš, Janet! S tím musíš něco udělat!“

S tím se však dalo jenom těžko něco dělat. Svůj život viděla jako dvě poloviny stereoskopického obrázku – každá je jiná, ale nakonec splývají v jedno. Na jedné straně stála vychovaná mladá dáma s neposkvrněným štítem, nesmírně bohatá, která má zaručenou budoucnost po boku nějakého vychovaného a nesmírně bohatého manžela se stejně neposkvrněným štítem. Na druhé straně jste mohli vidět zamračenou dívku s tázavým pohledem v očích.

A tahle dívenka si říkala, že svět je mnohem větší než ta stísněná kobka, ve které se musí pohybovat. Větší a zajímavější. Jenže jí nikdo nedovolil, aby si jej prohlédla.

Kromě jejího manžela.

A ta jeho část, kterou jí ukázal – kterou ji přinutil vidět – ji děsila.

Proto také začala pít.

Zatímco za asistence Janetiných přátel a rodiny pokračovaly přípravy na radostnou událost, Ulstera Stewarta Scarletta se zmocnila podivná pasivita. Zvláště ti, kdo měli příležitost ho vídat zblízka, si změny povšimli, ovšem i ostatním bylo jasné, že nějak zmírnil své obvykle hektické tempo. Byl klidnější, méně nevypočitatelný a občas i zamyšlený. Nějakou dobu se stávalo, že se častěji ztrácel z dohledu – nikdy ne nadlouho, nejvýš na tři čtyři dny. Mnoho jeho známých včetně Chancellora Drewa to přičítalo jeho nadcházejícímu otcovství.

„Víš, matko, já myslím, že je to prostě nádhera. Je to úplně nový člověk! A víš, že jsem mu to řekl já – že mít děti je řešení. Že to dává člověku smysl života. Uvidíš, až bude po všem, bude akorát zralý na opravdovou práci!“

„Máš vynikající schopnost vystihnout to pravé, Chancellore. Tvůj bratr je podle mě přesvědčen, že jeho smysl života spočívá v tom, vyhýbat se tomu, co ty nazýváš opravdovou prací. Myslím, že role otce, která ho čeká, ho otravuje k smrti. Taky je možné, že chlastá špatnou whisky.“

„Jsi k němu příliš tvrdá.“

„Naopak,“ skočila mu do řeči Elizabeth Scarlattiová. „Myslím, že osud byl příliš tvrdý k nám, když nám ho nadělil.“

Chancellor Drew se zatvářil vyjeveně, načež raději změnil téma a začal předčítat zprávu o novém projektu nadace Scarwyck.

Za týden se Janet Scarlettové narodil ve Francouzské nemocnici mužský potomek, kterého o deset dní později pokřtili v katedrále Sv. Jana jménem Andrew Roland Scarlett.

A den po křtu Ulster Stewart Scarlett zmizel.

11

Zpočátku si toho nikdo ani nevšiml: Ulster se takhle vytrácel z domova už dříve. Přestože se takhle obvykle novopečení otcové nechovají, Ulster se sotvakdy choval obvykle, takže se předpokládalo, že rodové slavnosti související s narozením mužského potomka ho zmohly a že se rozhodl trochu zrekreovat něčím, co bude lépe zachovat v tajnosti. Když však ani po třech týdnech po něm nebylo ani vidu, ani slechu, a nikdo nedokázal uspokojivě vysvětlit, kam se poděl, začala si rodina dělat starosti. Dvacet pět dní po jeho zmizení požádala Janet Chancellora, aby zavolal policii. Chancellor však místo toho zavolal Elizabeth, což se ukázalo jako mnohem přínosnější řešení.

Elizabeth pečlivě zvážila možnosti. Zavolat policii by znamenalo zahájit pátrání, které by přineslo spoustu nežádoucí pozornosti – nežádoucí zvláště s ohledem na Ulsterovu činnost před rokem. Pokud se Ulster někam ztratil z vlastní vůle, jen by ho to mohlo vyprovokovat. Její syn dokázal být nevypočitatelný, i když jste ho nedráždili; podrážděný Ulster by už byl naprosto nesnesitelný. Rozhodla se tedy najmout diskrétní detektivní agenturu, která se již v minulosti často zabývala pojišťovacími nároky vznášenými vůči rodinným podnikům. Majitelé kanceláře projevili naprosté pochopení a pro práci určili pouze své nejlepší a nejspolehlivější zaměstnance.

Elizabeth jim na nalezení Ulstera Stewarta dala dva měsíce. Po pravdě řečeno předpokládala, že se do té doby objeví sám, a pokud ne, předá celou záležitost policii.

Během prvního týdne dali detektivové dohromady několikastránkové hlášení o Ulsterových zvycích: místa, která nejčastěji navštěvoval, přátele (mnoho), nepřátele (málo) a co nejpodrobnější rekonstrukci jeho pohybů v průběhu posledních několika dní před jeho zmizením. Všechny tyto informace předali Elizabeth.

Elizabeth i Chancellor Drew si zprávy pečlivě prostudovali. Nenašli v nich nic.

Druhý týden pátraní nebyl o nic přínosnější, snad až na to, že se podařilo podrobněji popsat Ulsterovu činnost den po dni a hodinu po hodině. Po jeho návratu z Evropy se jeho denní program změnil v určitý rituál: kurty na squash a sauna ve sportovním klubu; banka dole na Broadwayi, Waterman Trust, mezi půl pátou a šestou hodinou večer nějaký ten koktejl na Padesáté třetí, přičemž každý den v týdnu chodil do jiného lokálu; noční výpravy do světa zábavy, kde si několik podnikatelů činilo nárok na jeho osobní blaho i finance; a téměř každodenní noční návštěvy klubu na Padesáté ulici, kde večeřel před návratem domú, k němuž nedocházelo nikdy po druhé hodině ranní.

Jeden údaj ovšem upoutal Elizabethinu pozornost – stejně jako pozornost toho, kdo jej zaznamenal. Něco tu nehrálo. Podivné tvrzení se objevilo ve zprávě ze středy.

Z domu odešel přibližně v 10:30 a hned si zastavil taxi. Posluhovačka, která zametala domovní schody, se domnívá, že slyšela, jak pan Scarlett žádá řidiče, aby jej zavezl k nejbližší stanici podzemní dráhy.

Elizabeth si Ulstera v metru nedokázala ani představit. A přitom podle „pana Mascola, vrchního číšníka v restauraci Venezia“, ani ne o dvě hodiny později už obědval s nějakou „slečnou Dempseyovou (viz Známí – divadelní umělci)“. Restaurace Venezia stála dva bloky od Ulsterova domu. Pochopitelně mohly existovat desítky nejrůznějších vysvětlení a nic jiného ve zprávě ostatně nenaznačovalo, že by se dělo něco zvláštního – kromě Ulsterova rozhodnutí jet metrem. Elizabeth si to prozatím vysvětlovala tak, že se Ulster potřeboval s někým setkat – možná právě se slečnou Dempseyovou.

Na konci týdne Elizabeth kapitulovala a nařídila Chancelloru Drewovi, aby zavolal policii.

Noviny z toho měly druhé vánoce.

FBI se do případu zapojila po boku manhattanské policie, protože existovalo podezření, že byly porušeny federální zákony. Desítky zoufalců toužících po publicitě i spousty slušných lidí přinášely informace, že Ulstera během posledního týdne před jeho zmizením viděli. Objevilo se i několik telefonátů, v nich různá pochybná individua tvrdila, že ví, kde se Ulster nachází, a za své informace požadovala peníze. Došlo pět dopisů vyzývajících k zaplacení výkupného. Ani jedna stopa nezůstala opomenuta. Nebylo to k ničemu.

Benjamin Reynolds se o celé záležitosti dočetl na druhé straně deníku Washington Herald. Kromě zprávy o svatbě to bylo poprvé, co o Ulsteru Scarlettovi slyšel od svého setkání s Elizabeth Scarlattiovou před rokem. Nicméně své slovo dodržel a během posledních měsíců se v tichosti na slavného válečného hrdinu přeptal; dověděl se jen, že se vrátil tam, kam patří. Elizabeth Scarlattiová odvedla dobrou práci. Její syn se přestal zabývat pašováním a pověsti o jeho stycích s kriminálními živly utichly. Zašel dokonce tak daleko, že zaujal jakési nižší postavení u newyorské banky Waterman Trust.

Už to vypadalo, že Ben Reynolds bude mít od Scarlattiú pokoj.

A teď tohle.

Znamenalo to snad, že se stará rána ještě zdaleka nezahojila? Znamenalo to, že bude třeba se znovu věnovat spekulacím a domněnkám, které v sobě on, Ben Reynolds, choval? Zatáhnou do toho Dvacítku?

Syn rodu Scarlattiú nemůže přece jen tak zmizet, aniž by to vládu přinejmenším nepoplašilo. Příliš mnoho kongresmanů Scarlattiům za něco vděčilo – tu továrnička, tam noviny a ve většině případů tučný šek na volební kampaň. Dříve či později si někdo vzpomene, že Dvacítka se tímhle člověkem už jednou zabývala.

A Dvacítka se vrátí. Bez velkého halasu, samozřejmě.

Pokud s tím bude Elizabeth Scarlattiová souhlasit.

Reynolds odložil noviny, vstal z křesla a došel ke dveřím.

„Glovere,“ požádal svého podřízeného, „mohl bys ke mně na minutku zajít?“

Starší muž se vrátil ke svému křeslu a posadil se. „Četl jsi to o těch Scarlattiových?“

„Dneska ráno cestou do práce,“ odvětil Glover ještě ve dveřích.

„Co si o tom myslíš?“

„Věděl jsem, že se mě na to zeptáš. Podle mě si na něj počkalo pár jeho loňskejch kamarádů.“

„Proč?“

Glover se posadil do křesla před Reynoldsův psací stůl. „Protože mě nic jiného nenapadá a tohle zní logicky… a už se mě neptej po druhý proč, protože to víš stejně dobře jako já.“

„Vážně? Tím bych si nebyl tak jistý.“

„No tak, Bene. Chlapík, co drží bank, najednou zavře kohoutek. Někdo shání prachy na zásilku a jde za ním. On odmítne. Sicilská horká krev se začne vařit a je to… buďto něco na tenhle způsob, nebo ho někdo vydíral. On se rozhodl bojovat – a prohrál.“

„Násilí mi tu nesedí.“

„To povídej chicagský policii.“

„Scarlett s malejma rybama vůbec nejednal. Proto ti taky tu teorii o násilné smrti nespolknu. Na tom by mohli hodně ztratit. Scarlett měl obrovskou moc, spoustu přátel… mohli ho využít, ne zabít.“

„Tak co si tedy myslíš?“

„Nevím. Proto jsem se tě taky ptal. Máš toho dneska odpoledne hodně?“

„Sakra hodně. Pořád ty samý dvě věci. Ne a ne s tím pohnout.“

„Arizonská přehrada?“

„To je jen jedna z nich. Ten zkurvenej kongresman se v jednom kuse snaží potlačit další dotace a my zatraceně dobře víme, že ho ‚platěj‘, jenomže nemůžeme nic dokázat. Nikdo nám ani nepřizná, že by někoho znal… Mimochodem, když už mluvíme o těch Scarlattiových, na tomhle případu dělá Canfield.“

„Ano, vím. Jak si vede?“

„Nemůžeme mu nic vytknout. Dělá, co umí.“

„A ta druhá záležitost?“

„Ta Pondova zpráva ze Stockholmu.“

„Pond bude muset přijít s něčím konkrétnějším, než jsou drby, Glovere. Dokud nám nedá do ruky nic pořádného, jenom ztrácíme čas. Už jsem ti to říkal.“

„Já vím, já vím. Jenže Pond nám poslal přes kurýra zprávu – přišlo to dneska ráno ze zamini – že k transakci došlo.“

„To nemůže Pond vyhrabat nějaký jména? Za třicet milionů dolarů cennejch papírů a on nedokáže sehnat jediný jméno?“

„Zřejmě dost uzavřená společnost. Rozhodně nám žádný jméno neposlal.“

„To je fakt velvyslanec jak víno! Coolidge vůbec jmenuje mizerný vyslance.“

„Myslí si, že celý to divadélko režíruje Donnenfeld.“

„No vida, a pak že nejsou jména! Kdo to ksakru je, ten Donnenfeld?“

„To není člověk, ale makléřské firma. Asi tak největší na stockholmský burze.“

„Jak na to přišel?“

„Má dva důvody. První je, že takovej balík dokáže zvládnout jenom velká firma. A druhej – celá věc se tak dá snadnějc držet pod pokličkou. A ono jim nic jiného ani nezbejvá. Americký cenný papíry prodávaný na stockholmský burze, to není žádná sranda.“

„Sranda?! To přece vůbec nejde!“

„Jasně. Jenže teď tam v tom Stockholmu jsou. A to samý, co se týče peněz.“

„Co s tím hodláš dělat?“

„Rutina. Proklepnout všechny firmy, co mají styky ve Švédsku. Chceš něco vědět? Jenom v Milwaukee je jich pár desítek. Co tomu říkáš? Vydělat tady balík a potom kšeftovat s bratříčkama doma?“

„Jestli chceš znát můj názor, tak Walter Pond dělá rozruch jenom proto, aby si ho všimli. Cal Coolidge nepošle kamaráda jako vyslance do země půlnočního slunce – nebo jak se tomu k čertu nadává –, ledaže ten kamarád není až tak dobrej kamarád, jak si možná myslí.“

12

Když se ani po dvou měsících nenašlo nic, o čem by stálo za to psát nebo vysílat do éteru, skandál kolem zmizení Ulstera Scarletta utichl. Po pravdě řečeno, jediné další informace zjištěné spojeným úsilím policie, Úřadu pro zmizelé osoby a FBI, se týkaly povahy hlavní postavy tohoto dramatu a nevedly nikam. Zdálo se, jako by se doslova vypařil, jako by se po něm země slehla. V jednu chvíli živý člověk, v dalším okamžiku už jen barvitá vzpomínka.

Profesionálové podrobili detailnímu zkoumání celý Ulsterův život, jeho majetek, jeho předsudky i obavy, a výsledkem celé téhle práce byl obdivuhodný obraz naprosté neužitečnosti. Muž, který měl bezmála všechno, co si může člověk na téhle zemi přát, žil zřejmě ve vakuu – v bezcílném, bezúčelném vakuu.

Elizabeth Scarlattiová si lámala hlavu nad stohy zpráv a hlášení, které jí poslaly úřady. Stalo se to jejím zvykem, rituálem, jedinou nadějí. Jestliže byl její syn mrtev, bylo by to pochopitelně bolestné, ovšem ztrátu života by ještě dokázala snést. Navíc existovaly stovky způsobů – oheň, voda, země – jak se zbavit mrtvého těla. Avšak Elizabeth tento závěr odmítala přijmout. Jistě, bylo to možné. Ulster se stýkal s podsvětím, i když jenom okrajově.

Jednoho rána stála Elizabeth u okna v knihovně a dívala se, jak se svět venku vyrovnává s novým dnem. Ráno vždycky chodci kráčeli tak rychle… a automobilům po celonočním stání více střílelo z výfuků. Pak Elizabeth zahlédla na domovních schodech jednu z posluhovaček. Právě zametala.

Když tak sledovala služku, jak kmitá koštětem sem a tam, vzpomněla si Elizabeth na jinou služku a na jiné schodiště.

Ulsterova posluhovačka. Posluhovačka, která jednou zrána zametala schodiště u Ulsterova domu, a vzpomněla si, jak její syn dával pokyny taxikáři.

Kamže to měl jet?

K podzemní dráze. Ulster se potřeboval dostat do metra.

Její syn musel jednoho dne ráno jet metrem a Elizabeth to nechápala.

Byl to jenom skomírající, téměř neznatelný plamínek svíčky v hlubokém černém lese, ale bylo to aspoň nějaké světlo. Elizabeth se vrhla k telefonu.

O třicet minut později stanul před Elizabeth Scarlattiovou třetí viceprezident Jefferson Cartwright. Ještě se mu ani nepodařilo popadnou dech po hektickém úsilí, s nímž musel překopat celý svůj denní program, aby mohl vyhovět Elizabethinu rozkazu.

„Ano, je to tak,“ protáhl Virgiňan. „Jakmile jsme se dověděli o zmizení pana Scarletta, okamžitě jsme bedlivě prozkoumali všechny účty. Byl to báječný chlapec. Během těch našich sezení v bance jsme se hodně sblížili.“

„V jakém stavu jsou ty jeho účty?“

„V naprosto normálním.“

„Obávám se, že nevím, co to znamená.“

Cartwright na okamžik zaváhal – ztělesnění ohleduplného bankéře. „Samozřejmě, že konečné výsledky v téhle chvíli ještě neznáme, ale není důvod se v této chvíli domnívat, že by překročil svůj roční příjem ze svěřenského fondu.“

„Kolik ten příjem činí, pane Cartwrighte?“

„Tedy, pochopitelně, trh se neustále mění – naštěstí kurzy stoupají – takže by bylo velmi těžké uvést vám přesné číslo.“

„Stačí přibližně.“

„Když dovolíte…“ Jeffersonu Cartwrightovi se vůbec nelíbilo, jakým směrem se jejich rozhovor začíná ubírat. Najednou byl velice rád, že měl dostatek předvídavosti na to, aby poslal Chancellorovi Drewovi těch pár vágních vzkazů o výdajích jeho bratra v Evropě. Jeho jižanský přízvuk o poznání ztěžkl. „Mohl bych jistě zavolat některé úředníky, kteří jsou lépe obeznámeni s portfoliem pana Scarletta – ovšem šlo o vskutku značný příjem, madam Scarlattiová.“

„V tom případě předpokládám, že znáte alespoň hrubý odhad té částky.“ Elizabeth se Jefferson Cartwright nijak nezamlouval a její hlas zněl výhrůžné.

„Příjem pana Scarletta ze svěřenského fondu určeného pro osobní výdaje na rozdíl od druhého svěřenského fondu určeného pro investice překračoval sedm set osmdesát tři tisíc dolarů,“ vypadlo z Cartwrighta tiše.

„Těší mne, že osobní potřeby mého syna jen zřídkakdy překročily takovou směšnou částku.“ Elizabeth si poposedla v křesle, aby se mohla na pana Cartwrighta lépe podívat. Jefferson Cartwright mlel dál, věty se slévaly jedna do druhé a jeho přízvuk zněl výrazněji než kdykoli předtím.

„Ehm, jistě vám byly známy některé výstřední nápady pana Scarletta. Domnívám se, že o spoustě z nich se psalo v novinách. Jak jsem už říkal, já osobně jsem se snažil ze všech sil mu to rozmluvit, jenže on byl velice tvrdohlavý. Pokud si vzpomínáte, právě před třemi lety si pan Scarlett pořídil skoro za půl milionu dolarů řiditelnou vzducholoď. Dělali jsme, co jsme mohli, aby si to rozmyslel, ale nebylo to možné. Prohlásil, že prostě musí mít vzducholoď! Když si prohlédnete účty svého syna, madam, najdete mnoho takových zbrklých vydání.“ Cartwright se bránil ze všech sil, i když dobře věděl, že Elizabeth by ho sotva mohla z něčeho vinit.

„Kolik takových… vydání bylo?“

Bankéř odpověděl snad ještě překotněji: „Tedy, žádné už nebyly tak výstřední jako ta vzducholoď! Takovým případům se nám podařilo zabránit tím, že jsme panu Scarlettovi vysvětlili, že není správné přesouvat peníze z druhého svěřenského fondu na takové účely. Že musí… omezit své výdaje na výši příjmu z prvního svěřenského fondu. Při našich sezeních v bance jsme tento aspekt neustále zdůrazňovali. Nicméně jenom za poslední rok, když byl s krásnou paní Scarlettovou v Evropě, jsme byli v neustálém styku s evropskými bankami ohledně jeho osobních účtů. Abych tak řekl, váš syn neobyčejným způsobem prospěl evropské ekonomice… Také bylo třeba provést… mnoho přímých plateb na základě jeho podpisu… Zajisté se vám pan Chancellor Scarlett zmínil o mnoha a mnoha zprávách, které jsem mu zasílal v souvislosti s nesmírnými částkami peněz, které jsme převáděli vašemu synovi do Evropy.“

Elizabeth zvedla obočí. „Ne, nic mi neřekl.“

„Koneckonců, madam Scarlattiová, byly to líbánky vašeho syna a nebyl důvod…“

„Pane Cartwrighte,“ přerušila ho ostře stará žena, „máte přesné zúčtování všech výběrů z účtů mého syna za poslední rok, a to jak doma, tak v zahraničí?“

„Samozřejmě, madam.“

„A seznam plateb prováděných přímo na jeho podpis?“

„Pochopitelně.“

„Čekám, že mi je doručíte do zítřejšího rána.“

„Dát to všechno dohromady je práce pro několik účetních na celý týden. Co se týkalo takovýchhle věcí, nepatřil pan Scarlett právě k nejpřesnějším…“

„Pane Cartwrighte! Jednám s Waterman Trust už víc než čtvrtstoletí. Scarlattiho závody obchodují pouze prostřednictvím banky Waterman Trust, protože to tak chci já. Věřím vaší bance, protože mi nikdy nezavdala důvod jí nevěřit. Víte, co tím myslím?“

„Jistě. Tedy zítra ráno.“ Jefferson Cartwright s mnoha poklonami vycouval z místnosti, asi jako omilostněný otrok z trůnní síně arabského šejka.

„A pane Cartwrighte!“

„Ano?“

„Mám pocit, že jsem vás nepochválila za to, jak jste se snažil držet výdaje mého syna v mezích.“

„Opravdu lituji…“ Na Cartwrightově čele vyvstaly krůpěje potu. „Neměl jsem mnoho…“

„Zřejmě mi nerozumíte, pane Cartwrighte. Myslím to vážně. Opravdu zasloužíte pochvalu. Na shledanou.“

„Na shledanou, madam Scarlattiová.“

Cartwright a tři účetní banky Waterman pracovali celou noc, aby dali účty Ulstera Stewarta Scarletta do pořádku. Nebyl to lehký úkol.

V půl třetí ráno měl Jefferson Cartwright na stole seznam bank a burz, kde měl dědic Scarlattiú účty. U každého jména stály přesné sumy a data převodu. Seznam se zdál být nekonečný a jednotlivé částky mohly představovat průměrný roční příjem rodiny z americké střední vrstvy, avšak pro Ulstera Stewarta nepředstavovaly více než týdenní kapesné. Trvalo by celé dny, než by se zjistilo, co z toho všeho zbylo. Na seznamu byly mimo jiné

CHEMICKÁ PLODINOVÁ BURZA, Madison Avenue 900, New York City.

MAISON DE BANQUE, 22 rue Violette, Paříž.

LA BANQUE AMÉRICAINE, rue Nouveau, Marseilles.

DEUTSCHE-AMERIKANISCHE BANK, Kurfurstendamm, Berlín.

BANCO-TURISTA, Calle de la Sueňos, Madrid.

MAISON DE MONTE CARLO, rue du Feuillage, Monaco

WIENER STAEDTISCHE SPARKASSE, Salzburgerstrasse, Vídeň.

BANQUE-FRANGAISE-ALGÉRIE, Měsíční přístav, Káhira, Egypt.

A tak dále. Ulster s nevěstou si rozhodně Evropu prohlédli pořádně.

Samozřejmě naproti tomuto seznamu předpokládaných aktiv stál druhý seznam – seznam splatných účtů. Šlo o peníze splatné proti podpisu desítkám hotelů, obchodních domů, obchodů, restaurací, půjčoven automobilů, lodních společností, železnic, jezdeckých klubů, soukromých klubů a heren. Všechny tyto účty banka Waterman zaplatila.

Jefferson Cartwright se probíral podrobnými zprávami.

Podle všech civilizovaných měřítek to byla snůška finančních nesmyslů, avšak podle měřítek života Ulstera Stewarta Scarletta bylo něco takového naprosto běžné. Cartwright došel ke stejnému závěru jako vládní revizoři, kteří krátce po Ulsterově zmizení kontrolovali jeho účty pro FBI.

Když uvážíme zvyky Ulstera Scarletta, nešlo o nic neobvyklého. Waterman Trust pochopitelně rozešle dotazy bankám doma i v cizině, aby se zjistily zůstatky vkladů. Pak nebude problém ve funkci právního zástupce převést všechny peněžní prostředky zpátky do Waterman Trust.

„Jo, je to tak,“ zabručel si Jižan pod vousy. „Za těchhle podmínek je to sakra dobrá práce.“

Jefferson Cartwright nepochyboval o tom, že stará Scarlattiová se na něj dnes ráno bude dívat jinýma očima. Pár hodin se vyspí, pak si dá pořádnou ledovou sprchu a přinese jí to hlášení sám. Potají doufal, že bude vypadat unaveně – mohlo by to na ni zapůsobit.

* * *

„Můj milý pane Cartwrighte,“ vyjela Elizabeth Scarlattiová, „nikdy vás nenapadlo, že zatímco na jedné straně převádíte tisíce a tisíce dolarů do bank po celé Evropě, zároveň proplácíte účty, které dohromady dělají skoro čtvrt milionu dolarů? Nikdy vám nedošlo, že když dáte tyhle dvě sumy dohromady, vyjde vám, že můj syn dokázal téměř nemožné – svůj roční příjem ze svěřenského fondu rozházel ani ne za devět měsíců! Málem do posledního centu!“

„Samozřejmě, madam Scarlattiová, dnes ráno rozesíláme bankám dopisy se žádostí o podrobné informace. Pochopitelně v naší funkci právního zástupce. Jsem si jist, že se vrátí dosti značné částky.“

„Já si tím jistá nejsem.“

„Pokud mohu být upřímný, madam Scarlattiová, naprosto mi uniká, kam míříte…“

Elizabethin hlas na chvíli zjemněl a zněl trochu zamyšleně: „Abych vám pravdu řekla, taky mi to uniká… A nemířím nikam, spíš něco míří na mě…“

„Prosím?“

„Během těch vašich sezení s mým synem v bance… nemohl přijít na něco… co by ho mohlo vést k tomu, aby do Evropy převedl tolik peněz?“

„Přesně tuhle otázku jsem si položil i já sám. Jako jeho poradce jsem považoval za svou povinnost to prozkoumat… Zdá se, že pan Scarlett provedl v Evropě řadu investic.“

„Investice? V Evropě? To se mi vůbec nezdá!“

„Měl hodně přátel, madam Scarlattiová. Přátel, kteří – tím jsem si jist – neměli o projekty nikdy nouzi… A musím říci, že váš syn se v investiční analýze výrazně zlepšoval…“

„V čem?“

„Mám na mysli jeho studium portfolia Scarlattiú. Pustil se do toho s vervou a nijak se nešetřil. Byl jsem na něho velmi pyšný. Naše setkání bral velmi vážně. Když si vzpomenu, jak se usilovně snažil pochopit diversifikační faktor… dokonce i na svatební cestu si s sebou vzal stovky výročních zpráv Scarlattiho závodů.“

Elizabeth vstala z křesla a pomalu, rozvážným krokem zamířila k oknu do ulice; přitom se však soustředila na Jižanovo náhlé a neuvěřitelné odhalení. Tak jako už tolikrát v minulosti si uvědomila, že její instinkt – abstraktní a nejasné tušení – ji přibližuje k pravdě. Byla tu, cítila ji blízko sebe, jenže stále jí zatím unikala.

„Myslíte výpisy – seznamy – majetku Scarlattiho závodů?“

„Ty také, pochopitelně. Ale bylo toho mnohem víc. Analyzoval svěřenské fondy, svoje i Chancellorovy – dokonce i váš vlastní, madam Scarlattiová. Doufal, že jednou napíše úplnou zprávu se zvláštním zřetelem na růstový faktor. Byl to velice náročný úkol, ale on se nevzdával…“

„Více než náročný, pane Cartwrighte,“ skočila mu do řeči Elizabeth. „Řekla bych, že bez patřičné kvalifikace nemožný.“ Dál se dívala na ulici.

„Jistě, madam, my v bance jsme si to uvědomovali. Proto jsme ho také přesvědčili, aby své výzkumy omezil na svůj vlastní majetek. Zdálo se mi, že se to bude snáze vysvětlovat, a nechtěl jsem zchladit jeho nadšení, takže…“

Elizabeth se odvrátila od okna a upřela na bankéře pohled, který mu zavřel ústa. Pochopila, že pravda už teď leží na dosah ruky. „Laskavě mi vysvětlete, jakým způsobem můj syn… prozkoumával svůj majetek?“

„Podle cenných papírů ve svém svěřenském fondu. Především obligace z druhého fondu – toho na investice – protože jsou to mnohem stabilnější cenné papíry. Katalogizoval je a porovnával je s jinými možnostmi, které by byly možné v době jejich nákupu. Rád bych dodal, že výběr na něj dělal velký dojem. Řekl mi to.“

„Katalogizoval je? Co přesně tím myslíte?“

„Zapisoval obligace každou zvlášť. Částky, které představují, a data, kdy budou splatné. Podle dat a částek je mohl porovnávat s různými jinými papíry na trhu.“

„Jak to dělal?“

„Jak už jsem se zmínil, přímo z těch obligací a dluhopisů. Z ročního portfolia.“

„Kde?“

„Ve sklepeních banky, madam. V trezoru Scarlattiú.“

Panebože, napadlo Elizabeth.

Stařena se třesoucí rukou opřela o okenní rám; přestože se jí zmocňovala hrůza, promluvila klidným hlasem. „Jak dlouho můj syn prováděl tenhle… tenhle průzkum?“

„Několik měsíců. Přesněji řečeno od svého návratu z Evropy.“

„Chápu. Pomáhal mu s tím někdo? Tím chci říct, že přece jen neměl dostatek zkušeností.“

Jefferson Cartwright opětoval Elizabeth její pohled. Žádný blbec nebyl. „Nebylo třeba. Katalogizace cenných papírů před dobou splatnosti není nijak složitá. Jde jen o to, zapsat názvy, čísla a data… a váš syn je… tedy byl… Scarlatti.“

„Ano… byl.“ Elizabeth poznala, že bankéř jí začíná číst myšlenky. Nezáleželo na tom. Teď už nezáleželo na ničem jiném než na pravdě.

Trezor.

„Pane Cartwrighte, za pár minut budu hotová. Zavolám svůj vůz a pojedeme k vám do kanceláře.“

„Jak si přejete.“

Cesta do města proběhla v tichu. Bankéř i ženská hlava rodiny seděli vedle sebe na zadním sedadle, ale ani jeden nepromluvil. Oba měli plné hlavy starostí.

Elizabeth myslela na pravdu.

Cartwright myslel na to, jak si zachránit krk. Jestliže totiž to, co začínal tušit, byla pravda, pak je s ním ámen. A možná je ámen i s bankou Waterman Trust. Jenže on byl jmenovaný poradce Ulstera Stewarta Scarletta.

Šofér otevřel dveře, Jižan vystoupil na chodník a podal Elizabeth ruku. Povšiml si přitom, že jeho dlaň uchopila pevně – až příliš pevně – a s obtížemi se soukala z vozu. Dívala se přitom do země.

Bankéř rychle provedl stařenu bankovními chodbami – kolem přepážek a pokladen dveřmi do zadní části budovy. Výtahem sjeli do rozlehlých sklepení Waterman Trust a pustili se chodbou doleva, do východního křídla.

Zdi byly hladké a šedé a lesklé ocelové mříže byly na obou stranách zapuštěné do betonu. Nade dveřmi visel prostý nápis:

VÝCHODNÍ KŘÍDLO SCARLATTI

Elizabeth znovu napadlo, že to zde vypadá jako v hrobce. Za mřížemi ležela úzká chodbička osvícená silnými žárovkami skrytými za drátěným pletivem. Až na to, že po obou stranách chodby stály dvoje dveře, vypadala chodbička jako průchod k místu posledního odpočinku faraóna uprostřed nejaké strašlivé pyramidy. Dveře na konci vedly do trezoru Scarlattiových závodů.

Tam bylo všechno.

Giovanni.

Dvoje dveře po obou stranách vedly do komůrek určených pro ženu a tři děti: Chancellor a Ulster nalevo, Elizabeth a Roland napravo. Elizabethina komůrka ležela hned vedle Giovanniho.

Elizabeth nedovolila připojit Rollandův podíl zpátky k rodinnému jmění: věděla, že nakonec se o to stejně postarají soudy. Spíše to bylo sentimentální gesto vůči mrtvému synovi; patřilo se to. I Roland byl součástí jejich říše.

Uniformovaný hlídač pochmurně kývl a otevřel ocelovou mříž.

Elizabeth se zastavila před vchodem do první komůrky vlevo. Jmenovka uprostřed kovových dveří hlásala Ulster Stewart Scarlatti.

Hlídač dveře otevřel a Elizabeth vstoupila do místnůstky. „Zamknete dveře a počkáte venku.“

„Přirozeně.“

Osaměla v místnosti, která připomínala celu, a napadlo ji, že v Ulsterově komůrce byla doposud vlastně jenom jednou. S Giovannim. Takových let už uteklo… Přitáhl ji do banky, aniž by jí předtím pověděl o tom, že najal trezory ve východním křídle. Byl na ně tak pyšný! Provedl ji všemi pěti místnůstkami, jako když průvodce ukazuje turistům muzeum. Rozhovořil se o složitých podrobnostech svěřenských fondů. Elizabeth si vzpomněla, jak poplácával přihrádky, jako by to byl skvělý chovný dobytek, ze kterého jednou vzejdou nesmírná stáda.

Měl pravdu.

Samotná místnost se nijak nezměnila – jako by tu byla naposledy včera.

Na jedné straně byly do zdi zabudované bezpečnostní schránky obsahující průmyslové cenné papíry – akcie a potvrzení o vlastnictví stovek firem. To byl Ulsterův první svěřenský fond, zdroj jeho každodenní obživy. U dvou dalších zdí stály pořadače, sedm na každé straně, se zásuvkami popsanými letopočty, které každým rokem pracovníci banky měnili. Každá zásuvka obsahovala stovky cenných papírů na doručitele a každý pořadač měl šest zásuvek.

Cenné papíry, ze kterých je možné čerpat příštích osmdesát čtyři let.

Druhý svěřenský fond určený pro rozmnožování bohatství Scarlattiú.

Elizabeth si prohlížela kartičky na zásuvkách.

1926, 1927, 1928, 1929, 1930, 1931.

To byl první pořadač.

Všimla si, že kousek napravo od pořadače stojí odstrčená stolička. Ten, kdo ji naposledy použil, seděl přímo mezi prvním a druhým pořadačem. Podívala se na druhou sadu kartiček s letopočty.

1932, 1933, 1934, 1935, 1936, 1937.

Shýbla se, přitáhla si stoličku před první pořadač a posadila se. Podívala se na spodní zásuvku:

1926.

Otevřela ji.

Rok byl rozdělen na dvanáct měsíců oddělených od sebe malými štítky. Před každým štítkem stála tenká kovová krabička se dvěma malými svorkami svázanými drátem zalitým do vosku. Do vosku byla vytlačena pečeť – iniciály W.T. vyvedené starým anglickým písmem.

Rok 1926 byl nedotčený; ani jednu kovovou krabici nikdo neotevřel. To znamenalo, že Ulster nevyhověl žádosti banky o poskytnutí investičních instrukcí. V prosinci tedy banka na sebe vezme zodpovědnost sama a určitě se o tom s Elizabeth poradí, tak jako zatím vždycky.

Vytáhla rok 1927.

Toho se také nikdo ani nedotkl a všechny voskové pečeti byly neporušené.

Elizabeth chtěla zrovna zavřít zásuvku pro rok 1927, když se zarazila. Do oka jí padla malá šmouha ve vosku, nepatrná vada, které by si nejspíš nikdo ani nevšiml, kdyby přímo nekontroloval pečeti.

Na krabici pro srpen bylo T v iniciálách W.T. kostrbaté a nakloněné směrem dolů; stejně tak na krabicích pro září, říjen, listopad a prosinec.

Vytáhla srpnovou krabici a zatřásla jí. Pak vytrhla drát, vosková pečeť praskla a odletěla stranou.

Krabice byla prázdná.

Vrátila ji na místo a vytahala zbylé měsíce roku 1927.

Všechny byly prázdné.

Vrátila krabice zpátky a pustila se do roku 1928. Na všech krabicích bylo T na voskové pečeti kostrbaté a nakloněné směrem dolů.

A všechny byly prázdné.

Kolik měsíců asi Ulster hrál tohle nepředstavitelné divadlo? Obíhat přepracované bankéře jednoho za druhým, aby se – nakonec vždycky – dostal do trezoru. Dokument za dokumentem, cenný papír za cenným papírem.

Ještě před třemi hodinami by tomu nemohla uvěřit. Přišla na to jen díky tomu, že jí posluhovačka zametající schody připomněla jinou posluhovačku, která také zametala schody. Posluhovačku, která si vzpomněla na krátký příkaz jejího syna taxikáři.

Ulster Scarlett jel metrem.

Jednoho dopoledne nemohl riskovat, že s taxíkem uvízne v dopravní zácpě. Už se opozdil na svou schůzku v bance.

Existovala snad vhodnější doba než ráno, Doba, kdy se posílají příkazy, kdy na trhu vládne ranní zmatek?

Dopoledne je možné přehlédnout i Ulstera Scarletta.

Původně jí to metro nešlo do hlavy.

Teď už ano.

Jako by prováděla nějaký bolestivý rituál, zkontrolovala zbývající měsíce a roky z prvního pořadače – až do prosince 1931.

Prázdné.

Zavřela zásuvku pro rok 1932 a začala spodní zásuvkou druhého pořadače: 1932.

Prázdná.

Když došla doprostřed druhého pořadače – 1934 – zaslechla, jak se kovové dveře otevírají. Rychle zavřela pořadač a zlostně se otočila.

Jefferson Cartwright vstoupil a zavřel za sebou.

„Snad jsem vám řekla, že máte počkat venku!“

„To vám povím, madam Scarlattiová, vypadáte, jako byste viděla ducha.“

„Vypadněte!“

Cartwright rychlým krokem zamířil k prvnímu pořadači a namátkou vytáhl jednu z prostředních zásuvek. Zahlédl zpřelámané pečeti, zvedl jednu kovovou krabici a otevřel ji. „Vypadá to, že něco chybí.“

„Nechám vás vyhodit!“

„Možná… možná to uděláte.“ Jižan vytáhl další zásuvku a přesvědčil se, že ostatní krabice s přelomenými pečetěmi jsou také prázdné.

Elizabeth stála mlčky vedle bankéře a čišelo z ní pohrdání. Když promluvila, zněl její hlas znechuceně. „Tady u Waterman Trust jste skončil!“

„Možná ano. Dovolte, prosím.“ Virgiňan jemně odstrčil Elizabeth od druhého pořadače a pokračoval v prohlídce. Když došel k roku 1936, obrátil se k stařeně. „Moc tam toho nezbývá, co? Taky bych rád věděl, kam až to došlo – vy ne? Samozřejmě pro vás co nejdříve připravím podrobnou zprávu – pro vás a pro své nadřízené.“ Zavřel zásuvku pro rok 1936 a usmál se.

„Tohle je soukromá rodinná záležitost. Nic takového neuděláte! Nemůžete dělat nic!“

„Ale no tak! V těchhle pořadačích byly cenné papíry na doručitele, které jsou obchodovatelné proti podpisu. Kdo je má u sebe, tomu patří. Jsou jako hotové peníze… Ten váš synáček, když zmizel, si s sebou odnesl pořádnej kus newyorský burzy! A to jsme si ještě ani neprohlídli zbytek. Mám otevřít pár dalších zásuvek?“

„To nedovolím!“

„Nedovolte. Dělejte, jak myslíte, a já prostě ohlásím svým nadřízeným, že Waterman Trust je v pěkný bryndě. Když pominu pořádně velkou provizi, o kterou tím banka přijde, a nebudu myslet na to, že pár firem, kterých se to týká, bude asi bolet hlava z toho, komu co patří – některý akcie půjdou nejspíš rychle dolů – vím o něčem, co musím neprodleně hlásit úřadům!“

„To nemůžete! Nesmíte!“

„Proč ne?“ Jefferson Cartwright obrátil dlaně vzhůru.

Elizabeth se od něj odvrátila a pokoušela se uspořádat myšlenky. „Pane Cartwrighte, zkuste odhadnout, kolik toho asi zmizelo…“

„Můžu odhadovat jen podle toho, co jsme viděli. Přibližně tři a půl milionu každý rok za jedenáct let, to dělá něco kolem čtyřiceti milionů. Jenže to jsme jenom začali.“

„Myslela jsem… abyste připravil odhad. A předpokládám, že vám nemusím zdůrazňovat, že pokud se o tom někomu zmíníte slovem, tak vás zničím. Dohodneme se k obapolné spokojenosti.“ Pomalu se obrátila a pohlédla na Jeffersona Cartwrighta. „Měl byste vědět, pane Cartwrighte, že jste náhodou získal informaci, která vám přinese víc, než na kolik stačí váš talent a vaše schopnosti. Když má někdo takové štěstí, musí být opatrný.“

Elizabeth Scarlattiová strávila bezesnou noc.

Jefferson Cartwright také, ovšem nikoli v posteli. Strávil ji na stoličce, obložen papíry.

Částky narůstaly zároveň s tím, jak pečlivě porovnával pořadače s výkazy o svěřenských fondech Scarlattiú.

Jefferson Cartwright měl pocit, že se zblázní.

Ulster Stewart Scarlett odnesl cenné papíry za více než 270 milionů dolarů.

Znovu a znovu sčítal sloupce čísel.

Taková částka by mohla způsobit krach na burze.

Mezinárodní skandál, který by – kdyby vešel ve známost – Scarlattiho závody nadobro vyřídil… A ve známost vejde, jakmile přijde čas prodat první chybějící papíry. Tedy ani ne za rok.

Jefferson Cartwright složil poslední stránky papíru a zastrčil je do náprsní kapsy u saka. Přitiskl si ruku na prsa, ujistil se, že papíry jsou na svém místě, a vyšel ze sklepení.

Krátce zapískal na hlídače u předního vchodu, který chrápal v černém koženém křesle u dveří.

„Proboha, pane Cartwrighte! Vy jste mě vylekal!“

Cartwright vyšel na ulici.

Podíval se na šedobílou oblohu: Brzy začne svítat. A tohle svítání má pro něj symbolický význam.

Protože on – Jefferson Cartwright, padesátiletý bývalý fotbalista z Virginské univerzity, který peníze vyženil a zase o ně přišel – má nyní v kapse bianco šek na všechno, po čem kdy toužil. Byl zpátky na stadionu a davy burácely. Gól!

Teď už mu nemohou nic odepřít.

13

Za deset minut půl druhé ráno seděl Benjamin Reynolds v pohodlném křesle ve svém bytě v Georgetownu a na klíně měl rozložené jedny z desek, které prokuratura zaslala Dvacítce. Celkem těch desek bylo šestnáct a Reynolds s Gloverem si je spravedlivě rozdělili.

Prokuratura rozhodně nechtěla pominout jedinou možnost, zvláště, když na ni tlačil Kongres – jmenovitě newyorský senátor Brownlee. I kdyby mladý Scarlatti vysublimoval, předpokládalo se, že lidi z prokuratury sepíší obsáhlou zprávu, v níž tento jev vysvětlí. A vzhledem k tomu, že Dvacítka se také – i když pouze krátce – životem Ulstera Scarletta zabývala, očekávalo se, že také Reynolds přiloží ruku k dílu. Třebaže to nebude mít žádnou praktickou cenu.

Reynolds se trochu zastyděl, když si vzpomněl na Glovera, jak se probírá stejnými bláboly.

Tak jako všechny zprávy o vyšetřování záhadných zmizení, byly i tyto spisy plné zbytečností: data, hodiny, minuty, ulice, domy, jména, jména, jména. Bezpředmětné záznamy nafouklé tak, aby vypadaly důležitě – možná že někdy někomu důležité připadnou. Nějaká část, kapitola, odstavec, věta nebo pouhé slovo třeba někomu otevřou oči.

Jenže ten někdo určitě nepracuje u Dvacítky.

Hned ráno se Gloverovi omluví.

Zčistajasna zazvonil telefon a jeho zvuk, který se rozléhal do ticha této nekřesťanské hodiny, Reynoldse polekal.

„Bene? Tady Glover…“

„Ježíšikriste! Tys mi dal! Co se děje? Někdo volal?“

„Ne, Bene. Dokonce si myslím, že by to mohlo klidně počkat do rána, ale nakonec jsem si řekl, proč ti neudělat radost a nedat ti možnost uchechtat se k smrti, ty starej parchantě.“

„Tys pil, Glovere! Hádej se se svou ženou, a ne se mnou. Co jsem ksakru proved?“

„Provedls to, žes mi vrazil těch osm bichlí z prokuratury… a já jsem na něco přišel.“

„Panebože! Ta newyorská záležitost! Něco s tím přístavem?“

„Ne. Nic, co bychom kdy spojovali se Scarlettem. Možná na tom nic není, ale mohlo by…“

„O co jde?“

„Švédsko. Stockholm.“

„Stockholm? O čem to proboha mluvíš?“

„Pondův spis znám nazpaměť.“

„Myslíš Waltera Ponda? Ty cenný papíry?“

„Přesně tak. První zprávu jsme od něj dostali v květnu. První hlášení o těch akciích… už si vzpomínáš?“

„Jo, jo, vzpomínám. No a?“

„Podle zápisu v šestejch deskách byl Ulster Scarlett loni ve Švédsku. Chceš si tipnout kdy?“

Reynolds se na okamžik odmlčel a hlavou se mu honily myšlenky na téměř nepředstavitelnou sumu třiceti milionů dolarů. „Na vánoce to asi nebylo, že?“ prohlásil tiše.

„Když o tom tak mluvíš, mám dojem, že pár lidí z toho mohlo mít ten pocit. Třeba ve Švédsku slaví vánoce v květnu.“

„Promluvíme si o tom ráno.“ Reynolds zavěsil, aniž by čekal, až jeho podřízený odpoví nebo mu aspoň popřeje dobrou noc. Pomalu se vrátil ke svému křeslu a posadil se.

Jako obvykle se Reynoldsovy myšlenkové procesy ubíraly rychlejším tempem, než jakým přicházely informace, a přeskakovaly rovnou k důsledkům a možným komplikacím.

Pokud je Gloverův předpoklad, že Ulster Scarlett má prsty v té stockholmské operaci, správný, pak z toho plyne, že Scarlett je ještě naživu. A jestli tomu tak je, pak nezákonně nabídl na stockholmské burze k prodeji americké cenné papíry za třicet milionů dolarů.

Žádný člověk, dokonce ani Ulster Stewart Scarlett, nemohl mít v držení cenné papíry za třicet milionů!

Ledaže šlo o nějaké spiknutí.

Jenže jaké? Za jakým účelem?

A jestli se s tím svezla i Elizabeth Scarlattiová – s čímž se muselo počítat vzhledem k velikosti té částky – tak proč?

Že by se v ní tak dokonale spletl?

Bylo to možné.

A také bylo možné, že měl před rokem pravdu. Syn rodu Scarlattiů nedělal to, co dělal, jenom pro zábavu nebo proto, že se dostal do špatné společnosti. Rozhodně ne, pokud na tom Stockholmu něco je.

Glover přecházel před Reynoldsovým stolem. „Je to tady černé na bílém. Podle vstupního víza Scarlett přicestoval do Švédska desátého května. Pondova zpráva je z patnáctého.“

„Vím. Umím číst.“

„Co s tím budeš dělat?“

„Co mám dělat? Nemůžu ani hnout prstem. Nemáme v ruce nic – jenom zprávu, která nás upozorňuje na nějaké drby, a datum příjezdu amerického občana do Švédska. Vidíš snad něco jiného?“

„Za předpokladu, že ty zprávy byly podložený, je souvislost jasná a ty to víš stejně dobře jako já! Jestli měl Pond ve svý poslední zprávě pravdu, je teď Scarlett ve Stockholmu – to je jasný jako facka.“

„Pokud má co prodat.“

„Přesně to jsem říkal.“

„Jestli se nepletu, tak někdo musí napřed říct, že se něco ztratilo, než může někdo druhej začít honit zloděje! Když teď vzneseme nějaký obvinění, Scarlattiům stačí říct, že nevědí, o čem to mluvíme, a budeme v pěkným loji. A jim stačí i míň. Prostě můžou odmítnout poctít nás odpovědí – tak by to řekla stará paní – a o zbytek už se postarají hoši z Kapitolu… Pro ty, kdo v týhle agentuře vědí, představujeme smrtelnou hrozbu. Cíl, kterýmu sloužíme, se většinou tluče s cíli pěknejch pár lidí v tomhle městě. Vlastně jsme jazýček na vahách, ber to, jak chceš. A spousta lidí z Washingtonu by nás ráda viděla od válu.“

„V tom případě by bylo lepší předat tu informaci prokuratuře a nechat je, ať si z toho vyvodí vlastní závěry. Nejspíš nám ani nic jiného nezbejvá.“

Benjamin Reynolds se odstrčil nohou od podlahy a otočil se v křesle směrem k oknu. „To bychom měli udělat. A taky to udělám, když na tom budeš trvat.“

„Co tím chceš říct?!“ Zeptal se Glover týla svého nadřízeného.

Reynolds se znovu otočil a pohlédl na svého zaměstnance. „Myslím, že to mnohem líp zvládneme sami. Ministerstvo spravedlnosti, finance i FBI se musí zodpovídat desítkám nejrůznějších komisí. My ne.“

„Zneužíváme svou pravomoc.“

„Nemám ten pocit. A dokud sedím v tomhle křesle, záleží nejvíc na mým rozhodnutí, nemám pravdu?“

„Jistě. Proč chceš, abychom se do toho dali?“

„Protože tam něco smrdí. Poznal jsem to tý starý ženský na očích.“

„To nezní moc logicky.“

„Mně to stačí. Já jsem to viděl.“

„Bene – když přijdeme na něco, na co už nebudeme stačit, půjdeš za prokurátorem?“

„Slibuju.“

„Tak se do toho dáme. Co máme udělat?“

Benjamin Reynolds vstal z křesla. „Canfield je pořád ještě v Arizoně?“

„Ve Phoenixu.“

„Zavolej ho sem.“

Canfield. Složitá osobnost pro složitý úkol. Reynolds ho neměl rád a příliš mu nedůvěřoval, ale věděl, že bude postupovat rychleji než ostatní.

A kdyby se náhodou chtěl nechat koupit, Ben Reynolds se o tom dozví. Nějak si toho jistě všimne. Tak zkušený zas Canfield nebyl.

Když k tomu dojde, Reynolds si revizora podá a vytáhne z něj celou pravdu o Scarlattiových. Canfield je postradatelný.

Ano, Matthew Canfield je pro tuhle záležitost ten pravý. Když půjde po Scarlattiových v rámci běžné rutiny Dvacítky, nic lepšího by si nemohli přát. Kdyby si však našel jinou cestičku – příliš výnosnou na to, aby se dala odmítnout – dá si ho předvést a převálcuje ho.

Zničí ho. Jenže zároveň bude znát pravdu.

Ben Reynolds si sedl a divil se svému vlastnímu cynismu.

Nebylo pochyb: nejrychlejší způsob, jak odhalit tajemství Scarlattiů, je udělat z Matthewa Canfielda obětního beránka. Obětního beránka, který si sám podřeže krk.

14

Elizabeth nemohla spát; neustále si v posteli sedala a zapisovala si vše, co jí přišlo do hlavy. Poznamenávala si fakta, vývody, málo pravděpodobné i úplně nepravděpodobné důsledky. Kreslila si čtverečky, do kterých uváděla jména, místa a data, a pokoušela se je propojit čarami. Asi tak ve tři ráno se jí podařilo zúžit tok událostí na následující:

Duben 1925: Ulster a Janet se berou po třítýdenním zasnoubení. Proč…? Ulster a Janet plují na lodi Cunard Line do Southamptonu. Místa rezervoval Ulster už v únoru. Jak to mohl vědět?

Květen až prosinec 1925: banka Waterman Trust rozeslala přibližně osm set tisíc dolarů šestnácti různým bankám v Anglii, Francii, Německu, Rakousku, Holandsku, Itálii, Španělsku a Alžíru.

Leden až březen 1926: z trezorů Waterman Trust byly odneseny cenné papíry v celkové hodnotě kolem 270 milionů, při nuceném prodeji 150 až 200 milionů. Do února 1926 byly vyrovnány všechny evropské účty znějící na Ulster nebo na Janet. V březnu se Ulsterovo chování mění, je uzavřený.

Duben 1926. Narodil se Andrew. Byl pokřtěn. Ulster zmizel.

Červenec 1926. Čtrnáct evropských bank potvrzuje, že všechny prostředky již byly vyzvednuty, obvykle do čtyř neděl od připsání na účet. Dvě banky, londýnská a haagská, hlásí, že na účtech zůstaly částky dvacet šest a devatenáct tisíc.

Takový byl chronologický sled událostí souvisejících s Ulsterovým zmizením. Bylo jasné, že Ulster si předem všechno naplánoval: rezervaci místenek v únoru, krátké zasnoubení, svatební cestu, vklady a okamžité výběry, krádež cenných papírů i své konečné zmizení. Od února 1925 do dubna 1926. Plán připravený na čtrnáct měsíců dopředu a provedený s nesmírnou přesností a pečlivostí – včetně zajištění těhotenství, pokud se dá Janet věřit. Byl Ulster schopen něco takového vymyslet? Elizabeth nevěděla. Vlastně ho ani nijak dobře neznala a nesčetné zprávy jenom zamlžovaly obraz, jaký si o něm vytvořila. Člověk, o kterém všechny ty spisy pojednávaly, totiž zdánlivě nebyl schopen ničeho jiného, než si bezuzdné užívat.

Věděla, že existuje jediné místo, kde musí začít s pátráním: Evropa. Banky. Samozřejmě ne všechny, uvědomila si, ale některé z nich určitě. Bez ohledu na složitosti růstu a diverzifikaci bankovních služeb základní princip bankovnictví zůstal od dob faraónů stále stejný: peníze se vkládají a vybírají. Ať už se tak děje z nutnosti nebo z plezíru, vybrané peníze se vždycky přesunou někam jinam. A právě tohle místo – nebo místa – kam se peníze poděly, hodlala Elizabeth najít, protože do doby, než bude možné prodat cenné papíry, bude Ulster muset používat tyto peníze – peníze, které Waterman Trust rozeslala šestnácti evropským bankám.

Za deset minut devět otevřel lokaj dveře novopečenému druhému viceprezidentovi banky Waterman Trust, Jeffersonu Cartwrightovi, a uvedl jej do knihovny, kde už za psacím stolem seděla Elizabeth s nezbytným šálkem kávy v ruce.

Jefferson Cartwright se posadil do křesílka před stolem, vědom si toho, že v něm vypadá vyšší. Kufřík si postavil vedle sebe.

„Přinesl jste ty dopisy?“

„Mám je s sebou, madam Scarlattiová,“ odpověděl bankéř, položil si kufřík na klín a otevřel ho. „Rád bych využil téhle příležitosti a poděkoval vám za to, jak jste se za mne přimluvila v bance. Rozhodně to od vás bylo nesmírně šlechetné.“

„Děkuji. Slyšela jsem, že vás udělali druhým viceprezidentem.“

„Je to tak, madam, a domnívám se, že se tak stalo díky vaší přímluvě. Ještě jednou vám děkuji.“ Předal Elizabeth listiny.

Vzala si je od něj a začala je prohlížet. Zdály se být v pořádku. Byly dokonce vynikající.

Cartwright tiše spustil: „Tyhle dopisy vám umožňují získat veškeré informace týkající se jakýchkoli transakcí mezi vaším synem Ulsterem Stewartem Scarlettem a různými bankami – vklady, výběry, převody. Požadují přístup ke všem bezpečnostním schránkám, pokud takové existují. Každé bance jsme odeslali průvodní dopis s fotokopií vašeho podpisu. Ty jsem podepsal sám, protože fakticky reprezentuji banku Waterman v její funkci právního zástupce pana Scarletta. Tím jsem na sebe samozřejmě vzal značné riziko.“

„Blahopřeji vám.“

„Je to prostě neuvěřitelné,“ pronesl bankéř tiše. „Cenné papíry za víc než dvě stě sedmdesát milionů dolarů. Jsou prostě pryč, nikdo o nich neví. Můžou být bůhvíkde. I těm největším bankovním syndikátům by dělalo potíže sehnat takový kapitál. Z toho kouká těžká krize, madam, a zvláště na tak vysoce spekulativním trhu. Opravdu nemám ponětí, co dělat.“

„Je docela možné, že když si to necháte pro sebe, budete po mnoho let brát skvělý plat za minimální práci. Naproti tomu je možné…“

„Myslím, že vím, co je ta druhá možnost,“ skočil jí do řeči Jefferson Cartwright. „Já to vidím tak, že sháníte informace související se zmizením vašeho dítěte. Pokud nějaké existují, můžete je najít. Možná taky ne. V každém případě zbývá ještě dvanáct měsíců, než se někdo po těch obligacích začne shánět. Dvanáct měsíců. Někdo z nás už do té doby nemusí být naživu. A jiní by mohli stát před krachem.“

„Předpovídáte snad mou smrt?“

„Samozřejmě doufám, že k tomu nedojde. Jenže pochopte, že jsem v těžké situaci. Porušil jsem nejen obchodní směrnice své vlastní firmy, ale i základní etiku bankéřského řemesla. Vzhledem k tomu, že jsem byl finanční poradce vašeho syna, přijde jistě na přetřes otázka tajné dohody…“

„A vy byste se cítil mnohem lépe, kdybychom se nějak vyrovnali předem, že?“ Elizabeth odložila papíry, plna vzteku na toho nevděčného Jižana. „Podplatím vás a vy mne tím úplatkem začnete vydírat. Chytrá strategie. Kolik?“

„Je mi líto, že na vás působím tak nepříjemným dojmem. Nechci peníze. To by bylo ponižující.“

„Tak co tedy chcete?“ Elizabeth se začínalo zmocňovat zoufalství.

„Připravil jsem prohlášení. Ve třech kopiích. Jedna je pro vás, jedna pro nadaci Scarwyck a jedna samozřejmě pro mého právníka. Byl bych rád, kdybyste si to přečetla, jestli s tím souhlasíte.“

Cartwright vytáhl dokumenty z kufříku a položil je na stůl před Elizabeth. Vzala si vrchní kopii a všimla si, že jde o dohodu adresovanou nadaci Scarwyck.

Tímto se potvrzuje dohoda mezi panem Jeffersonem Cartwrightem a mnou, Elizabeth Wyckham Scarlattiovou ve funkci předsedkyně správní rady nadace Scarwyck, Pátá avenue 525, New York.

Vzhledem k tomu, že pan Cartwright šlechetně poskytoval mně i nadaci Scarwyck svůj čas i profesionální služby, ustanovuji jej poradcem nadace s ročním platem $50 000 (padesáti tisíc dolarů), přičemž řečenou funkci bude zastávat po celý zbytek svého života. Řečenou funkci zaujímá od výše uvedeného data.

Vzhledem k tomu, že pan Jefferson Cartwright často jednal v mém zájmu nebo v zájmu nadace Scarwyck proti svému nejlepšímu vědomí a svědomí a proti svým přáním, a vzhledem k tomu, že pan Cartwright všechny služby poskytoval způsobem, o němž se jeho klient – já – domníval, že je ve prospěch nadace Scarwyck, přičemž tak činil, aniž by očekával, že obdrží zmíněné postavení, a často bez plné znalosti jednotlivých transakcí, potvrzuji tímto, že pokud by v budoucnu byly vůči panu Cartwrightovi za tuto činnost vzneseny jakékoli nároky nebo uplatněny pokuty či jiná soudní rozhodnutí, budou v plném rozsahu uhrazeny na mé náklady.

Je třeba dodat, že žádné takové soudní kroky neočekáváme, nicméně vzhledem k tomu, že zájmy nadace Scarwyck jsou mezinárodního dosahu, nároky značné a rozhodnutí často závisí pouze na mně, považujeme zahrnutí tohoto ustanovení za vhodné.

Dále je třeba dodat, že přestože mi během posledních měsíců poskytoval pan Cartwright své výjimečné služby důvěrně, od tohoto dne nenamítám nic proti tomu, aby jeho postavení u nadace Scarwyck vešlo v obecnou známost.

Vpravo následovaly dva řádky určené pro podpisy smluvních stran a vlevo pro podpis svědka. Elizabeth si uvědomila, že to je velmi profesionálně sestavený dokument. Neříkalo se v něm nic, ale pokrýval všechny možnosti.

„Snad nečekáte, že něco takového podepíšu?“

„Opravdu to čekám. Víte, pokud to neuděláte, můj silný pocit odpovědnosti mne donutí okamžitě se obrátit na patřičné úřady. Nejspíše rovnou na prokuraturu s informací, která podle mého názoru souvisí se zmizením pana Scarletta… Dokážete si představit tu mezinárodní pohromu, jakou by to vyvolalo? Už jenom to, že se slavná madam Scarlattiová chtěla vyptávat u bank, s nimiž její syn jednal…“

„Všechno bych popřela.“

„Bohužel ty chybějící cenné papíry popřít nemůžete. Ještě celý rok je nikdo nebude postrádat, ale skutečně tam nejsou.“

Elizabeth se podívala na Jižana a pochopila, že prohrála. Posadila se a beze slova uchopila pero. Podepsala všechny kopie, stejně jako on.

15

Elizabethina zavazadla už byla naložena na palubu britského parníku Calpurnia. Své rodině vysvětlila, že události posledních několika měsíců ji připravily nejen o trpělivost, ale částečně i o zdraví, takže se rozhodla pro delší pobyt v Evropě – sama. Odpluje druhy den ráno. Chancellor Drew souhlasil s tím, že výlet jí jenom prospěje, ale zároveň na matku naléhal, aby si s sebou vzala nějakou společnici. Koneckonců, Elizabeth už není nejmladší a v jejím věku by ji měl někdo doprovázet. Navrhoval Janet.

Elizabeth navrhla, aby si Chancellor Drew schoval své návrhy pro nadaci Scarwyck, ovšem s Janet bylo třeba něco udělat.

Dva dny před odplutím Calpurnie si pozdě odpoledne zavolala dívku k sobě domů.

„Tomu, co mi vyprávíš, Janet, se mi ani nechce věřit. Ani ne tak to o mém synovi, ale spíš o tobě. Milovalas ho?“

„Ano, myslím si, že ano. Nebo mi prostě popletl hlavu. Ze začátku toho bylo prostě moc – spousta lidí, spousta míst. Všechno to přišlo moc rychle. A pak jsem si pomalu začala uvědomovat, že mě nemá rád. Ani se mnou nevydržel v jedné místnosti. Najednou jsem byla obtížné břemeno. A proboha, neptejte se mě, proč!“

Elizabeth si vzpomněla na slova svého syna. „Je načase, abych se oženil… bude z ní dobrá žena.“ Proč to říkal? Proč to pro něj bylo tak důležité?

„Byl ti věrný?“

Děvče pohodilo hlavou a zasmálo se. „Víte, jaké to je, dělit se o manžela s – ani nevíte s kým?“

„Podle té nové psychologie se takhle muži chovají často proto, že si potřebují něco kompenzovat, Janet. Aby přesvědčili sami sebe, že jsou – dobří.“

„Další omyl, madam Scarlattiová!“ Janet položila na Elizabethino jméno důraz, který zaváněl lehkým pohrdáním. „Váš syn byl dobrý. Dokonce výborný. Asi bych o tom neměla mluvit, ale hodně jsme se milovali. Kdy a kde – na tom Ulsterovi nikdy nezáleželo. Ani na tom, jestli zrovna chci nebo ne. To bylo to poslední, na co myslel. Tedy já jsem byla to poslední.“

„Proč jsi mu to trpěla? To nemůžu pochopit.“

Janet Scarlettová sáhla do kabelky, vytáhla balíček cigaret a jednu si nervózně zapálila. „Už jsem vám toho řekla tolik, tak proč ne i ten zbytek… Bála jsem se.“

„Čeho?“

„Nevím. Nikdy jsem na to nepřišla. Proč to nenazvat – jak by to vypadalo.“

„Nezlob se, ale to mi přijde dětinské.“

„Zapomínáte, že jsem byla manželka Ulstera Stewarta Scarletta. Ulovila jsem ho… A není tak snadné připustit, že se mi nepodařilo si ho udržet na víc než na pár měsíců.“

„Chápu, co myslíš… Obě víme, že nejlepší pro tebe by byl rozvod na základě toho, že tě opustil, jenže kvůli tomu by ses dostala do řečí. Bylo by to nevkusné.“

„Vím. Rozhodla jsem se, že počkám rok a pak se rozvedu. Rok je rozumná doba. Každý to pochopí.“

„Nemám dojem, že by to bylo ve tvém zájmu.“

„Jak to?“

„Odřízla bys od rodiny Scarlattiů nejen sebe, ale částečně i svoje dítě. Budu s tebou mluvit upřímně – za takových okolností bych Chancellorovi nevěřila.“

„Nechápu.“

„Jakmile se o něco takového pokusíš, udělá všechno pro to, aby tě zbavil práv…“

„Cože?!“

„Dostane jak dítě, tak dědictví. Naštěstí…“

„Vy jste se zbláznila!“

Elizabeth pokračovala, jako by ji Janet nebyla přerušila. „Naštěstí je tady Chancellorúv smysl pro důstojnost – který občas hraničí se směšností – a ten mu nedovolí začít nic, co by ho mohlo přivést do rozpaků. Ovšem kdybys ho vyprovokovala… ne, Janet, rozvod není řešení.“

„Víte, co říkáte?“

„Buď si jistá, že to vím… Kdybych ti mohla zaručit, že ještě za rok budu naživu, s klidem bych ti dala požehnání! Jenže to nemůžu udělat. Když tady nebudu, abych ho držela na uzdě, bude Chancellor vyvádět jako zvíře!“

„Chancellor mi nemůže udělat vůbec nic! Ani mýmu dítěti!“

„Prosím tě, drahoušku. Nejsem žádná moralistka. Ale tvému chování se taky dalo ledacos vytknout.“

„Tohle nemusím poslouchat!“ Janet vyskočila z pohovky, otevřela kabelku, hodila do ní balíček cigaret a vytáhla rukavice.

„Nesoudím tě. Jsi inteligentní děvče, a když něco děláš, vím, že k tomu musíš mít nějaký důvod… Pokud tě to utěší, myslím si, že jsi strávila rok života v pekle.“

„Ano. Rok v pekle.“ Janet Scarlettová si začala navlékat rukavice.

Elizabeth zamířila ke svému psacímu stolu u okna. „Ale mluvme otevřeně. Kdyby tady Ulster byl nebo kdyby se o něm vědělo, dal by se v klidu zařídit rozvod bez sebemenšího problému. Konečně – nikdo není svatý. Jenže, jak říká zákon, jedna ze stran není přítomna, možná už nežije, ale oficiálně ještě za mrtvou prohlášena nebyla. A pak je tu to dítě, jedináček. To dítě je Ulsterův dědic. A v tom je ta potíž, Janet.“

Elizabeth by ráda věděla, jestli ta dívka už začíná chápat. Problém mladých bohatých lidí podle ní nespočíval v tom, že by své peníze považovali za jednou provždy dané, ale spíše v tom, že nechápali, že peníze – i když jsou pouhým vedlejším produktem – jsou skutečným zdrojem veškeré moci a jako takové v sobě mají něco strašlivého.

„Jakmile něco uděláš, vrhnou se na tebe dravci z obou táborů. Nakonec bude jméno Scarlattiú pro smích králíkům. A něco takového nikdy nedovolím!“

Elizabeth vytáhla ze zásuvky psacího stolu několik desek, jedny z nich vybrala a ostatní vrátila na místo. Posadila se za stůl a pohlédla na svou snachu.

„Rozumíš, co tím chci říct?“

„Ano, myslím, že rozumím,“ pronesla dívka pomalu, s pohledem upřeným na rukavice. „Chcete mě v klidu a tichu šoupnout někam k ledu, aby vám někdo náhodou nešáhnul na ty vaše slavný Scarletty.“ Odmlčela se, zvedla hlavu a opětovala své tchyni pohled. „A to jsem si myslela, že na mne chcete být hodná.“

„Těžko se můžeš považovat za sociální případ,“ odtušila Elizabeth.

„Ne, to tedy ne. Ale na tom přece nezáleží, když nemíním žádat o podporu – nebo bych snad měla? Nakonec mám dojem, že se skutečně svým způsobem snažíte být hodná.“

„Uděláš tedy, co ti řeknu?“ Elizabeth pomalu vracela desky zpátky do zásuvky.

„Ne,“ odvětila Janet Saxon Scarletová pevně. „Udělám to, co budu sama chtít. A nemyslím, že budu pro smích králíkům.“

„Tím si nebuď tak jistá!“ Elizabeth praštila deskami o stůl.

„Počkám rok,“ opáčila Janet, „a pak udělám, co bude třeba. Můj otec bude vědět, co a jak. A já se zařídím podle něj.“

„Tvého otce může potkat ledacos. Je to obchodník.“

„Je to taky můj otec!“

„To docela chápu, drahoušku. Chápu to tak dobře, že navrhuju, abys mi odpověděla na pár otázek, než odejdeš.“

Elizabeth vstala, přešla ke dveřím knihovny a zamkla je.

Janet stařenu sledovala se směsí zvědavosti a strachu. Nezdálo se, že by se její tchyně obávala, že je někdo vyruší: každého nezvaného vetřelce mohla okamžitě poslat pryč.

„Nemám vám co říct. Chci odejít.“

„S tím souhlasím. Moc toho říct nemůžeš,“ přerušila ji Elizabeth, která se mezitím vrátila ke stolu. „Líbilo se ti v Evropě, drahoušku? V Paříži, Marseille, v Římě? Mám pocit, že New York ti proti tomu musí připadat nudný. Za daných okolností je za mořem přece jenom víc zábavy.“

„Co tím myslíte?“

„Jenom tohle: zdá se, že sis užívala života trochu nerozumně. Můj syn si pro své eskapády nemohl vybrat lepší partnerku – jenže, když už o tom mluvím, nedělal nic zdaleka tak okatě jako ty.“

„Nevím, kam míříte.“

Elizabeth otevřela desky a vytáhla z nich několik papírů. „Tak se na to podíváme. Jeden barevný trumpetista v Paříži…“

„Cože! O čem to mluvíte?“

„Přivezl tě do tvého hotelu – pardon, do tvého a Ulsterova hotelu – v osm hodin ráno. Je zřejmé, že jsi s ním strávila noc.“

Janet nevěřícně zírala na svou tchyni; přestože ji to zaskočilo, odpověděla rychle a s klidem: „Ano. Paříž, ano! Byla jsem s ním, ale ne tak, jak si myslíte. Snažila jsem se sehnat Ulstera. Celou noc jsem ho hledala!“

„O tom se tady neříká nic. Viděli tě, jak se vracíš do hotelu a jak tě podpírá černoch.“

„Byla jsem utahaná.“

„Tady se píše opilá…“

„Tak to je lež!“

Stařena otočila list. „A co ten týden na jihu Francie? Pamatuješ se, Janet?“

„Ne,“ odpověděla dívka váhavě. „Co to děláte? Co tam máte?“

Elizabeth vstala a držela desky tak, aby do nich Janet neviděla. „Ale no tak. Přece ten víkend u madame Auriole. Jakže to říkají tomu jejímu zámku – Silueta? Dramatické jméno.“

„To byla Ulsterova známá!“

„A tys samozřejmě neměla ani tušení o tom, co Silueta na jihu Francie znamenala – a nejspíš ještě pořád znamená.“

„Přece nehodláte tvrdit, že bych s něčím takovým měla něco společného?“

„Co mají lidi na mysli, když říkají, že byli v Siluetě?“

„To nemůžete myslet vážně.“

„Co se děje v Siluetě?“ Elizabeth zvýšila hlas.

„Já… já nevím! Nevím!“

„Co se tam děje?“

„Nebudu vám odpovídat!“

„To je od tebe hezké, ale mám dojem, že ti to nepomůže! Každý ví, že speciality na jídelníčku madame Auriole jsou opium, hašiš, marihuana a heroin… že je to zaslíbené místo pro každého narkomana!“

„To jsem nevěděla!“

„Že bys o tom nevěděla? Že by ses o tom ani jednou za celý víkend nedověděla? Za celé tři dny uprostřed sezony?“

„Ne…! Ano, přišla jsem na to a odjela jsem. Odjela jsem, jakmile jsem si uvědomila, co dělají!“

„Orgie narkomanů. Báječná příležitost pro náročné voyeury. Ve dne v noci. A paní Scarlettová o tom neměla ani tušení!“

„Přísahám, že ne!“

Elizabeth změnila tón a promluvila laskavě, ale zároveň rozhodně: „Jsem si jistá, drahoušku, že mluvíš pravdu, ovšem nevím, kdo jiný by ti uvěřil.“ Na chvíli se odmlčela. „Tady je toho mnohem víc.“ Znovu se posadila za stůl a rychle otáčela stránky. „Berlín, Vídeň, Řím. A hlavně Káhira.“

Janet se vrhla k Elizabeth Scarlattiové a opřela se o stůl s očima rozšířenýma hrůzou. „Ulster mne opustil skoro na dva týdny! Nevěděla jsem, co s ním je! Byla jsem zoufalá!“

„Viděli tě, jak navštěvuješ velice podezřelá místa, drahoušku. Dokonce jsi spáchala jeden z nejzávažnějších mezinárodních zločinů. Koupila sis jinou lidskou bytost. Koupila sis otroka.“

„Ne! Ne! To ne! To není pravda!“

„Ale ano. Koupila sis třináctileté arabské děvčátko, které prodávali jako prostitutku. A protože jsi americká občanka, existují zvláštní zákony…“

„To je lež!“ vyhrkla Janet. „Řekli mi, že když zaplatím, ten Arab mi poví, kde je Ulster! Nic jiného jsem neudělala!“

„Udělala. Dalas mu dárek. Dalas mu tu třináctiletou holčičku a dobře to víš. Ráda bych věděla, jestli tě aspoň na chvíli napadlo, co ji čeká.“

„Jenom jsem chtěla najít Ulstera! Když jsem to všechno zjistila, bylo mi z toho zle! Nechápala jsem to! Ani jsem nevěděla, o čem to všichni mluví! Jenom jsem chtěla najít Ulstera a dostat se z toho příšerného místa!“

„Nebudu tvrdit, že s tebou nesouhlasím. Jiní by ovšem nesouhlasili.“

„Kdo třeba?“ Dívka se celá klepala.

„Kupříkladu soud. A novináři.“ Elizabeth se na vyjevené děvče upřeně zadívala. „Moji přátelé… a taky tvoji přátelé.“

„A vy byste dopustila… aby někdo tyhle lži použil proti mně?“

Elizabeth pokrčila rameny.

„A proti vašemu vlastnímu vnoučeti?“

„Pochybuji, že by to bylo i nadále tvoje dítě – aspoň z právního hlediska. Jsem si jistá, že by ho svěřili do péče soudu, dokud by mu neustavili Chancellora jako poručníka.“

Janet se pomalu svezla na okraj křesla a s pootevřenými rty se rozplakala.

„Prosím tě, Janet. Nechci po tobě, abys vstoupila do kláštera. Dokonce po tobě ani nechci, aby ses zřekla normálního života, jaký vedou ženy tvého věku a zájmů. Za posledních několik měsíců ses nijak neomezovala a já nečekám, že bys s tím měla začít teď. Chci po tobě jenom diskrétnost, možná víc, než na kolik jsi zvyklá, a rozumnou míru opatrnosti – po tělesné stránce. Pokud by se přece jen něco stalo, musí to okamžitě pryč.“

Janet Saxon Scarlettová odvrátila hlavu a zavřela oči. „Jste hrozná,“ zašeptala.

„Dokážu si představit, že ti tak teď připadám. Jednoho dne možná dojdeš k jinému názoru.“

Janet vyskočila z křesla.

„Pusťte mě ven!“

„Proboha, snaž se to pochopit. Každou chvíli sem přijde Chancellor s Allison. Potřebuju tě tady, drahoušku.“

Dívka vyrazila ke dveřím, přičemž zapomněla, že jsou zamčené. Bezvýsledně zalomcovala klikou. Její zoufalý hlas zněl tiše: „Co víc po mně ještě můžete chtít?“

A Elizabeth poznala, že vyhrála.

16

Matthew Canfield se opřel o zeď budovy na jihovýchodním rohu Páté avenue a Šedesáté třetí ulice, přibližně čtyřicet metrů od impozantního průčelí domu Scarlattiů. Přitáhl si k sobě těsněji kabát, aby unikl před chladným podzimním deštěm, a pohlédl na hodinky: za deset minut šest. Už tu stál déle než hodinu. Děvče vešlo dovnitř ve tři čtvrti na pět a klidně tam mohlo zůstat až do půlnoci nebo třeba až do rána – raději nedomyslet. Kdyby se nic nedělo, požádal by o vystřídání ve dvě hodiny ráno. Neměl žádný důvod domnívat se, že se do té doby něco přihodí, avšak jeho instinkt byl jiného názoru. Poté, co se pět týdnů seznamoval s předměty svého zájmu, dovoloval své představivosti, aby vyplňovala mezery v pozorování. Stará paní pozítří odplouvá a nikoho s sebou nebere. Celý svět ví, jak želí ztráty svého syna, a její zármutek posloužil jako téma pro bezpočet novinových článků. Stařena však svůj smutek dobře skrývala a dělala si dál svoje.

Se Scarlettovou manželkou to bylo jiné. Pokud nad svým zmizelým mužem truchlila, nebylo to vidět. Jediné očividné bylo její přesvědčení, že Ulster Scarlett není mrtev. Jakže to říkala u baru v Klubu Oyster Bay? Hlas měla sice ochraptělý od pití, ale jinak vyslovovala jasně.

„Moje milovaná tchyně si myslí, bůhvíjak není chytrá! Doufám, že se ten parník s ní potopí! Ona je schopná ho najít.“

Dnes večer se obě ženy setkaly a Matthew Canfield by byl velice rád u toho.

Plískanice slábla a Canfield se rozhodl přejít přes Pátou avenue do parku. Z kapsy kabátu vytáhl noviny, rozprostřel je na lavičku před zdí Central Parku a posadil se. Před domovními schody u domu staré dámy se zastavili muž a žena; byla už docela tma, takže nedokázal rozpoznat, o koho jde. Žena cosi vzrušeně vykládala, zatímco muž, který vypadal, že ji vůbec neposlouchá, vytáhl z kapsy hodinky a díval se, kolik je hodin. Canfield udělal totéž a zjistil, že je za dvě minuty šest. Pomalu vstal a procházkovým tempem zamířil zpátky přes ulici. Muž se otočil směrem k obrubníku, aby ve světle pouliční lampy lépe viděl na ciferník. Žena pořád mluvila.

Canfielda nijak nepřekvapilo, že před sebou vidí staršího z bratrů Chancellora Drewa a jeho ženu Allison.

Canfield pokračoval v chůzi po Šedesáté třetí směrem na východ, zatímco Chancellor Scarlett popadl svou manželku za loket a vyvedl ji po schodech ke dveřím. Když už došel téměř k Madison avenue, zaslechl Canfield ránu. Otočil se a spatřil, že dveře do Scarlattiů se rozletěly s takovou prudkostí, až jejich náraz do neviditelné zdi rozezvučel celou ulici.

Janet Scarlettová seběhla po cihlových schodech, zakopla, vstala a kulhavě poskakovala směrem k Páté avenue. Canfield se rozběhl za ní. Zřejmě si natloukla a chvíle byla naprosto ideální.

Účetní revizor sotva zkrátil vzdálenost mezi sebou a manželkou Ulstera Scarletta na třicet metrů, když se zpoza bloku vyřítil naleštěný černý pierce-arrow. Automobil přibrzdil u chodníku kousek od dívky.

Canfield zpomalil a sledoval, co se bude dít. Viděl, jak se řidič naklání k okénku na straně spolujezdce a světlo z pouliční lampy mu dopadlo na tvář. Byl to docela hezký chlapík kolem padesátky, s pěstěným knírkem, a vypadal přesně jako ten typ člověka, které Janet Scarlettová potkává každý den. Canfielda udivilo, že ten chlap na Janet čekal – stejně jako on.

Neznámý najednou zastavil vůz, rozrazil dveře a vyskočil na ulici. Rychle obešel kapotu a zamířil k dívce.

„Prosím, paní Scarlettová. Nastupte si.“

Janet Scarlettová, která se předtím sklonila ke svému potlučenému koleni, nyní vyděšeně vzhlédla směrem k přicházejícímu muži s knírem. Canfield se zastavil a skryl se ve vchodu nejbližšího domu.

„Cože? Vy nejste taxi… Ne, já vás neznám…“

„Nastupte si! Odvezu vás domů. Honem!“ přikazoval muž rozčileným hlasem. Chytil Janet Scarlettovou za paži.

„Ne! Ne! Nikam nepůjdu!“ Pokoušela se vytrhnout.

Canfield vykročil ze stínu. „Dobrý večer, paní Scarlettová! Hned jsem si myslel, že jste to vy. Můžu vám nějak pomoct?“

Elegán pustil děvče a pohlédl na Canfielda: teď vypadal zmateně i rozzlobeně zároveň. Místo toho, aby něco řekl, však znovu oběhl vůz a vsoukal se za volant.

„Počkejte moment!“ Účetní revizor přiskočil k vozu a popadl kliku u dveří. „My se s váma rádi svezeme!“

Motor zařval a automobil vyrazil vpřed, přičemž odhodil Canfielda stranou a vyrval mu z ruky kliku i s kusem kůže.

Canfield namáhavě vstal a obrátil se k Janet Scarlettové.

„Ten váš kamarád není zrovna třikrát milej.“

Janet Scarlettová vrhla na účetního revizora vděčný pohled.

„Nikdy jsem ho neviděla… aspoň mám dojem, že ne… Možná… Je mi to líto, ale nepamatuju se, jak se jmenujete. Omlouvám se a opravdu vám děkuju.“

„Nemáte se zač omlouvat. Viděli jsme se jenom jednou v Klubu Oyster Bay, před pár týdny.“

„Ach!“ Nezdálo se, že by si mladá žena na ten večer vzpomínala.

„Představil nás Chris Newland. Já jsem Canfield.“

„Ach, ano.“

„Matthew Canfield. Ten z Chicaga.“

„Ano, už si vzpomínám.“

„Tak pojďte. Seženu taxíka.“

„Teče vám krev z ruky.“

„A vám z kolena.“

„To je jenom škrábnutí.“

„To moje taky. Vypadá to horší, než to je.“

„Možná byste měl jít k doktorovi.“

„Jediný, co potřebuju, je kapesník a trochu ledu. Kapesník na ruku a led do skotský.“ Došli na Pátou avenue a Canfield zastavil taxi. „Po jiný kúře ani netoužím, paní Scarlettová.“

Janet Scarlettová se usmála. „Takovou kúru vám můžu nabídnout i já.“

Vstupní hala domu Scarlettú na Padesáté čtvrté ulici vypadala skoro tak, jak si ji Canfield představoval. Vysoké stropy, tlusté dveře a přímo proti nim schodiště, které vedlo do impozantní výše dvou pater. Po obou stranách haly stála starožitná zrcadla a vedle nich dvojité prosklené dveře. Ty napravo byly otevřené a Canfield jimi viděl nábytek v jídelně. Dveře vlevo byly zavřené a dalo se předpokládat, že vedou do obývacího pokoje. Na parketách ležely drahé orientální koberce… všechno, jak má být. Nicméně jedna věc účetního revizora šokovala, a to barevné řešení haly: tapety byly z křiklavě – snad až příliš křiklavě – červeného damašku, kdežto sametové závěsy nad prosklenými dveřmi byly černé – těžký černý samet, který se vůbec nehodil k vyumělkované jemnosti francouzského nábytku.

Janet Scarlettová si všimla jeho reakce na barvy, a než stačil Canfield svůj šok zakrýt, poznamenala: „Trochu to bije do očí, že?“

„Ani bych si nevšiml,“ odpověděl zdvořile.

„Můj manžel trval na té hnusné červené barvě a pak mi všude místo růžových závěsů rozvěsil ten strašný černý samet. Když jsem byla proti, ztropil hroznou scénu.“ Rozevřela dvojité dveře a vstoupila do tmy, aby rozsvítila stolní lampu.

Canfield ji následoval do obdivuhodně vyzdobeného obývacího pokoje. Veliký byl jako pět kurtů na squash a posetý nespočetně mnoha sedačkami, pohovkami a křesly. Mezi stolečky rozestavenými kolem míst k sezení se rýsovaly lampy s třásňovými stínítky. Nábytek byl rozstrkán po místnosti bez jakéhokoli řádu, s výjimkou půlkruhu vytvořeného z divanů kolem obrovského krbu. V matném světle jediné lampy padla Canfieldovi okamžitě do oka kupa lesklých plošek nad krbovou římsou: byly to fotografie, desítky fotografií všech velikostí zasazených do tenkých černých rámečků. Uspořádány byly kolem zlatě orámovaného svitku visícího nad středem římsy.

Dívka si všimla Canfieldova pohledu, ale nedala to nijak najevo.

„Tamhle je pití i led,“ ukázala na bar. „Poslužte si. Omluvíte mě na chvilku? Vezmu si jiné punčochy.“ Zmizela v hale.

Canfield zamířil k pojízdnému stolku se skleněnou deskou a nalil dvě malé sklenky skotské. Z kalhot si vyndal čistý kapesník, namočil ho do ledové vody a ovázal si jej kolem ruky, která stále ještě lehce krvácela. Pak rozsvítil další lampu, aby si posvítil na sbírku nad krbovou římsou. To, co uviděl, jej na okamžik zaskočilo.

Bylo to neuvěřitelné. Nad krbovou římsou viselo obrazové zpravodajství o vojenské kariéře Ulstera Stewarta Scarletta: od důstojnické přípravky po nalodění, od příjezdu do Francie k zákopům. Některé rámečky obsahovaly mapky s červeně a modře zakreslenými pozicemi a na mnoha jiných byl středem pozornosti sám Ulster.

Už předtím viděl Scarlettovy fotografie, jenže to šlo většinou o snímky pořízené při různých společenských nebo sportovních příležitostech – při pólu, tenisu nebo jachtingu – na kterých hlavní protagonista vypadal přesně tak, jak mají vypadat všichni zákazníci Brooks Brothers. Ovšem tady stál mezi vojáky a Canfielda štvalo, že byl vždycky skoro o půl hlavy vyšší než kterýkoli jiný voják poblíž. Vojáci byli všude – vojáci všech možných hodností i vystupování: nešikovní mobilizovaní desátníci při prohlídce zbraní, unavení četaři, kteří dávají nástup ještě unavenějším vojínům, zkušeně se tvářící důstojníci, kteří pozorně naslouchají – všichni dělali to, co dělali, zřejmě jen kvůli vytáhlému poručíkovi plnému života, který byl z nějakého důvodu středem jejich pozornosti. Na mnoha snímcích objímal mladý důstojník pažemi své kysele se usmívající bratry ve zbrani, jako by je uklidňoval, že brzy zase nastanou dobré časy.

Podle výrazů těch kolem se nezdálo, že by měl Scarlett nějaký velký úspěch, ovšem z jeho vlastního vzezření vyzařoval optimismus v čisté podobě. Stále s chladnou hlavou a nesmírně spokojený sám se sebou, usoudil Canfield. Uprostřed té sbírky visel ozdobný diplom – vyznamenání řádem Stříbrné hvězdy za statečnost u Meuse-Argonne. Soudě podle téhle výstavky byl Ulster Scarlett ten nejlépe přizpůsobivý hrdina, který kdy měl to štěstí, že šel do války. Jediným rušivým momentem byla sbírka sama, neboť se sem až groteskně nehodila. Takové věci patří do pracovny nějakého slavného vojevůdce, který bojoval v tuctu válek během půlstoletí, a ne sem, na Padesátou čtvrtou ulici, do mondénního obývacího pokoje poživačného mladíka.

„Zajímavé, co?“ Janet se vrátila do pokoje.

„Přinejmenším to na člověka udělá dojem. Je to kus chlapa.“

„O tom není pochyb. Kdyby na to někdo náhodou zapomněl, stačí přijít sem a připomenout si to.“

„Mám takový pocit, že tahle… obrázková historie, jak jsme vyhráli válku, nebyl tak úplně váš nápad.“ Podal Janet její sklenku, kterou, jak si všiml, pevně sevřela a okamžitě přiložila ke rtům.

„Ani náhodou to nebyl můj nápad.“ Kopla do sebe skoro celého panáka. „Neposadíte se?“

Canfield do sebe rychle hodil své pití. „Napřed bych rád doplnil tohle.“ Vzal si od ní sklenici, a zatímco si Janet sedala na pohovku naproti krbu, vykročil k baru.

„Nikdy by mě nenapadlo, že váš manžel trpí tímhle druhem…“ ukázal na krb „… kocoviny.“

„Dobré přirovnání. Následky velkého flámu. Vy jste filozof.“

„Nechci filozofovat. Jenom mi nikdy nepřipadal jako ten typ.“ Přinesl pití, podal jí sklenici a zůstal stát.

„Copak jste nečetl jeho líčení, jak se to stalo? Myslím, že novináři dělali, co mohli, aby každý pochopil, kdože to doopravdy porazil císaře.“ Znovu se napila.

„Jasně, jenže to jsou hoši od novin. Potřebujou prodávat. Četl jsem to, ale nebral jsem to vážně. A nečekal jsem, že on by je vážně bral.“

„Mluvíte, jako byste mého muže znal.“

Canfield se schválně zatvářil překvapeně a ucukl se sklenkou, kterou nesl k ústům. „Copak vy to nevíte?“

„Co?“

„Jistěže jsem ho znal. Dokonce docela dobře. Prostě jsem počítal s tím, že o tom víte. Promiňte.“

Janet skryla své překvapení. „Neomlouvejte se. Ulster měl spoustu přátel a všechny jsem je ani nemohla poznat. Znali jste se z New Yorku? Nevzpomínám si, že by se o vás zmínil.“

„Ne, kdepak. Vídali jsme se jen občas, když jsem zajel na východ.“

„No ovšem, vždyť jste z Chicaga. Říkal jste Chicago?“

„Přesně tak. Ale abych vám pravdu řekl, díky své práci jezdím křížem krážem po celých Státech.“ V tomhle tedy skutečně nelhal.

„Co děláte?“

Canfield se vrátil s novým pitím a posadil se.

„Když to řeknu beze všech příkras, jsem obchodník. Jenže my se bez těch příkras jen tak neobejdeme.“

„Co prodáváte? Znám spoustu lidí, co prodávají věci, a na příkrasách jim nijak zvlášť nezáleží.“

„Víte, já neprodávám akcie, ani baráky nebo mosty. Já prodávám tenisový kurty.“

Janet se zasmála. Byl to příjemný smích. „Děláte si legraci!“

„Ne, vážně. Prodávám tenisový kurty.“

Odložil sklenici a dělal, jako by si prohledával kapsy. „Moment – kouknu se, jestli nemám zrovna jeden s sebou. Jsou opravdu hezký. Perfektní odskok, úplný Wimbledon, jenomže bez trávy. Taky se tak naše firma jmenuje – Wimbledon. Jen abyste věděla, jsou to vynikající kurty. Možná jste už na spoustě z nich hrála a ani nevíte, komu za to poděkovat.“

„Podle mě to je úžasné. Proč si vlastně lidi kupujou vaše kurty? Copak si nemůžou sami postavit vlastní?“

„Jistě. To máme dokonce nejradši. Vyděláme víc peněz, když zbouráme jejich a dáme místo něj náš.“

„Vy si ze mě utahujete. Tenisový kurt jako tenisový kurt.“

„Jenom ty travnaté, vážená. A ty na jaře nejsou nikdy včas zarostlé a na podzim vždycky zhnědnou. Naše vydrží celý rok.“

Znovu se zasmála.

„Není na tom nic složitého. Moje firma vyvinula speciální asfaltovou směs, která zdvojnásobuje odskok proti travnatýmu povrchu. Za horka se nerozteče a v zimě nepopraská. Nechcete to vyzkoušet? Za tři dny tady budou naše náklaďáky a během té doby si objednáme první vrstvu štěrku – od místního dodavatele. Než se stačíte vzpamatovat, budete mít nádherný kurt přímo tady na Padesáté čtvrté ulici.“

Oba se zasmáli.

„Předpokládám, že jste tenisový šampión.“

„Ne. Hraju, ale nijak zvlášť dobře. Samozřejmě že pro nás pracuje pár mezinárodních tenisovejch zázraků. Díky tomu můžeme zaručit, že v den dokončení stavby se na vašem kurtu odehraje exhibiční zápas. Můžeme pozvat přátele a udělat si mejdan. Na našich kurtech se už uspořádalo pár báječnejch mejdanů. Dneska si lidi ty kurty kupujou hlavně kvůli tomu!“

„To je pěkný.“

„Od Atlanty až po Bar Harbor. Nejlepší kurty, nejlepší mejdany.“ Pozvedl sklenku.

„Takže vy jste prodal Ulsterovi kurt?“

„Nikdy jsem se o to ani nepokoušel. Možná jsem to mohl zkusit. Jednou si koupil vzducholoď, tak proč ne tenisový kurt?“

„Nemůže lítat.“ Zahihňala se a podala mu svou sklenici. Vstal a zamířil k baru, přičemž si sundal z ruky kapesník a zastrčil jej do kapsy. Janet pomalu típla cigaretu v popelníku před sebou.

„Když nejste z New Yorku, jak jste se s mým mužem seznámil?“

„Potkali jsme se na škole. Jenom krátce. Nechal jsem toho uprostřed prvního ročníku.“ Canfield zauvažoval o tom, jestli Washington poslal Princetonské univerzitě materiály o dávno zapomenutém studentovi prvního ročníku.

„Odpor ke knihám?“

„Odpor k penězům. Měla je ta špatná větev naší rodiny. Pak jsme se setkali v armádě, zase jenom krátce.“

„V armádě?“

„Ano. Ale ne takhle, to teda ani náhodou!“ Ukázal na krbovou římsu a vrátil se k pohovce.

„Ach?“

„Rozešli jsme se po výcviku v New Jersey. Jeho čekala Francie a sláva, mě Washington a nuda. Ovšem předtím jsme si spolu pořádně užili.“ Canfield se k ní malinko naklonil a dovolil, aby mu hlas zazněl lehce důvěrně, jak to tak chodí při větším množství požitého alkoholu. „To všechno pochopitelně před jeho svatbou.“

„Nejen před ní, Matthewe Canfielde.“

Pozorně se na ni zadíval a všiml si, že očekávaná odpověď je kladná, i když nikoli schvalující. „Jestli to je pravda, tak je větší blbec, než jsem si myslel.“

Podívala se mu do očí asi takovým způsobem, jakým se čtou dopisy – se snahou číst ne mezi řádky, ale mezi slovy.

„Jste hrozně přitažlivý.“ Načež rychle – i když trochu nejisté – vstala a položila svou sklenku na stolek před sedačkou. „Ještě jsem nevečeřela, a jestli se co nejdřív nenajím, začnu mluvit z cesty. A já nerada mluvím z cesty.“

„Můžu vás někam pozvat?“

„Jo – abyste postříkal krví nějakého nebohého číšníka.“

„Už žádná krev.“ Canfield napřáhl ruku. „Rád bych večeřel s vámi.“

„Jo, to si myslím.“ Zvedla své pití a přešla na levou stranu krbu; člověk by si skoro ani nevšiml, jaké jí dělá potíže udržet rovnováhu. „Víte, co jsem chtěla udělat?“

„Ne.“ Zůstal sedět, pohodlně opřený o opěradlo pohovky.

„Chtěla jsem vás požádat, abyste odešel.“

Canfield chtěl něco říci.

„Ne, počkejte. Chtěla jsem být sama a o samotě se v něčem ponimrat – možná to nebyl tak dobrý nápad.“

„Myslím, že to je příšerný nápad.“

„Takže to neudělám.“

„Výborně.“

„Ale nechce se mi chodit nikam ven. Dáte si se mnou něco – jak se říká – co dům dá?“

„Nebude vám to moc vadit?“

Janet Scarlettová zatáhla za šňůru od zvonku, která visela na zdi vedle krbu. „Vadit to může jenom hospodyni. A ta toho vůbec neměla moc na práci od té doby, co můj manžel – odešel.“

Hospodyně dorazila tak rychle, že ji účetní revizor skoro podezíral z toho, že poslouchala za dveřmi. Byla to asi ta nejnezajímavější žena, jakou kdy Canfield viděl. Měla obrovské ruce.

„Ano, madam? Dnes večer jsme vás nečekali. Řekla jste nám, že budete večeřet u madam Scarlattiové.“

„Vypadá to tak, že jsem si to rozmyslela – že, Hano? Pan Canfield a já povečeříme tady. Slíbila jsem mu, co dům dá, takže nám přines, co se dá z tohohle baráku vymámit.“

„Jistě, madam.“

Mluví se středoevropským přízvukem, napadlo Canfielda, může to být Švýcarka nebo Němka. Její tučný obličej rámovaný dozadu sčesanými šedivými vlasy měl podle všech pravidel vypadat přívětivě. Nevypadal. Měla v sobě něco tvrdého, skoro mužského.

Rozhodně se však postarala o to, aby kuchařka připravila vynikající večeři.

„Když ta stará potvora něco chce, chytne každého pod krkem a dusí ho, dokud to nedostane,“ prohlásila Janet. Vrátili se do obývacího pokoje a usrkávali brandy vsedě na pohovce. Dotýkali se rameny.

„Na tom není nic zvláštního. Podle toho, co jsem slyšel, tomu všemu šéfuje ona. Takže se jí musí ve všem vyhovět. Já bych to tak dělal taky.“

„Můj manžel si to nikdy nemyslel,“ odvětila dívka tiše. „Kolikrát ji dokázal rozzuřit.“

Canfield předstíral lhostejnost. „Vážně? Nevěděl jsem, že jim to spolu neklape.“

„O to snad ani nešlo. Ulsterovi byl každý do té míry ukradený, že ho ani nezajímalo, jestli mu to s ním klape nebo ne. Právě to ji tolik štvalo. On se nehádal, on si prostě dělal, co chtěl. Byl to jediný člověk, kterého neměla omotaného kolem prstu, a to ji žralo.“

„Mohla mu přestat dávat peníze, no ne?“ nadhodil Canfield naivně.

„Měl svoje vlastní.“

„Tak to je teda smůla. Musel ji dohánět k šílenství.“

Mladá žena se zadívala směrem ke krbu. „Mě taky málem dohnal k šílenství. A ona není nic lepšího než já.“

„Je to jeho matka.“

„A já jsem jeho žena.“ Už byla opilá; na fotografie hleděla s neskrývanou záští. „Neměla právo mě zavřít do klece jako nějaký zvíře! Vyhrožovat mi nějakejma hloupejma drbama! Samý lži to byly, miliony lží! Kamarádi mýho muže, ne moji! A klidně by mohli být i moji, nejsou o nic lepší!“

„V tomhle s váma souhlasím – Ulsterovi kamarádi nikdy nestáli za moc. Jestli vám chtějí znepříjemňovat život, prostě je ignorujte. K ničemu vám nejsou.“

Janet se zasmála. „Přesně tak to udělám! Pojedu do Paříže nebo do Káhiry a vůbec kam budu chtít a dám inzeráty do novin: Přátelé toho hajzla Ulstera Scarletta, ignoruju vás! Podepsána J. Saxon Scarlettová, vdova. Doufám!“

Účetní revizor zkusil štěstí. „Ona na vás něco má… z těchhle míst?“

„No jo, tý nic neujde. To už musí bejt jeden absolutní nula, aby na něj madam Scarlattiová neměla založenej spis… vy jste to nevěděl?“

A pak, stejně rychle, jak se rozzuřila, se zase uklidnila. „Ale na tom nesejde. Ať jde k čertu.“

„Proč jede do Evropy?“

„Proč vás to zajímá?“

Canfield pokrčil rameny. „Nezajímá. Jenom jsem o tom četl v novinách.“

„Nemám ponětí.“

„Má to něco společnýho s těmi drby, s těmi pomluvami, co nasbírala v Paříži… a tak?“ Pokusil se opile zablekotat a zjistil, že mu to nedělá nejmenší potíže.

„Na to se zeptejte jí. Víte, že ta brandy je fakt dobrá?“ Vyprázdnila svou sklenici a odložila ji. Účetní revizor měl sotva upito; zadržel tedy dech a hodil do sebe zbytek.

„Máte pravdu. Je to potvora.“

„Je to potvora.“ Dívka se opřela o Canfieldovo rameno a obrátila k němu obličej. „Vy nejste potvora, že ne?“

„Nejsem a ani nemůžu – potvory můžou bejt jenom ženského rodu. Proč jede do Evropy?“

„Mockrát jsem o tom přemejšlela a nemůžu najít odpověď. Taky je mi to jedno. Jste vážně milej chlap?“

„Řekl bych, že ten nejmilejší.“

„Já vám dám pusu a zjistím to. Já to vždycky poznám.“

„Přece nejste tak zkušená…“

„Jasně že jsem.“ Dívka chytila Canfielda za krk a přitáhla si ho k sobě. Celá se třásla.

Reagoval na to s lehkým údivem. To děvče bylo zoufalé a z nějakého neznámého důvodu se mu chtělo ji chránit.

Pustila mu rameno. „Pojďme nahoru,“ rozhodla.

Nahoře se políbili a Janet Scarlettová mu položila dlaně na obličej.

„Říkala… je to divný bejt Scarlettová a nemít poblíž žádného Scarletta… takhle nějak to říkala.“

„Kdo? Kdo to říkal?“

„Stará potvora.“

„Jeho matka?“

„Pokud ho nenajde… jsem volná… Vezmi si mě, Matthewe. Proboha, vezmi si mě!“

Cestou do postele se Canfield rozhod, že nějak přesvědčí své nadřízené, aby ho dostali na tu loď.

17

Jefferson Cartwright se zabalil do ručníku a vyšel z klubové parní lázně. Zamířil do sprchy a pustil si na hlavu proud vody, přitom otočil tvář vzhůru, až ho vodní pramínky začaly bodat do kůže. Kohoutky otáčel tak, že voda byla stále chladnější a chladnější, až se změnila v ledovou.

Minulý večer se pořádně opil. Pít začal už brzy odpoledne a kolem půlnoci už byl tak nadraný, že se rozhodl nejezdit domů a přespat v klubu. K oslavě měl pádný důvod. Po svém triumfálním setkání s Elizabeth Scarlattiovou strávil několik dní tím, že se ze všech sil snažil analyzovat situaci nadace Scarwyck, a nyní byl připraven vkročit mezi sobě rovné. Na dohodu s Elizabeth ani na okamžik nezapomínal; nosil ji s sebou v kufříku, dokud toho o nadaci Scarwyck nevěděl tolik, že by tím udělal dojem i na své právníky. Zatímco mu na hlavu dopadala voda, vzpomněl si, že kufřík strčil do uzamykatelné schránky na nádraží Grand Central. Mnozí jeho kolegové tvrdili, že skříňky na Grand Central jsou bezpečnější než trezory. Rozhodně bezpečnější než trezor rodiny Scarlattiú!

Po obědě si kufřík vyzvedne a odnese smlouvu svým právníkům. Určitě je to překvapí a Cartwright doufal, že se ho budou vyptávat na Scarwyck. Fakta a čísla na ně vysype tak rychle, že budou zírat.

Už jako by je slyšel.

„Ježíšmarjá, Jeffe, starouši – tohle by nás nikdy nenapadlo!“

Cartwright se ve sprše nahlas zasmál.

On, Jefferson Cartwright, nejgalantnější ze všech virginských rytířů! Tihle kokoti ze Severu, co se na člověka koukají, jako by do něj šlápli, a co ani nedokážou uspokojit svoje vlastní ženy, teď budou muset se staroušem Jeffem počítat. Teď je s nimi na roveň!

Panebože, napadlo ho, vždyť by si mohl koupit půlku členů tohohle klubu! Báječný den!

Po sprše se Jefferson oblékl a plný pocitu nově získané moci zvesela vkročil do soukromého baru. Většina členů klubu sem přišla na oběd a někteří z nich s předstíranou vděčnosti přijali jeho pozvání na drink. Jejich neochota se však změnila ve vlažné nadšení, sotva se Jefferson jen tak mezi řečí zmínil o tom, že „teď má na krku finanční záležitosti Scarwycku“.

Pár členů znenadání zjistilo, že ten buran Jefferson Cartwright má v sobě něco, čeho si dřív nevšimli. Vlastně, když se to tak vezme, to vůbec není špatnej chlap… Určitě na něm něco musí být! Kožená křesla u kulatého dubového stolu, kde seděl Jefferson, se brzy zaplnila.

Kolem půl třetí se členové jeden po druhém začali omlouvat a rozcházet se do svých kanceláří a ke svým telefonům. Tamtamy se rozezněly a roznášely do všech stran překvapivou zvěst o Cartwrightově puči v nadaci Scarwyck.

Jeden pán však neodešel. Ještě s několika vytrvalci zůstal v klubu a připojil se ke dvoru obdivovatelů Jeffersona Cartwrighta. Mohlo mu být tak kolem padesáti let a vypadal přesně tak, jak by si přál vypadat každý příslušník smetánky v jeho věku – včetně pečlivě pěstěného šedivějícího knírku.

Zvláštní bylo, že nikdo u stolu si nemohl vzpomenout na jeho jméno, ovšem žádný z členů by se to neodvážil přiznat. Koneckonců, klub je klub.

Pán se elegantně usadil v křesle vedle Jeffersona, jakmile se uvolnilo. Pustil se s Jižanem do hovoru a trval na tom, že objedná další rundu.

Když přinesli pití, vyšňořený pán koktejly vzal, a protože právě vyprávěl jakýsi vtip, postavil je na okamžik před sebe. Když domluvil, podal jednu sklenici Jeffersonovi.

Jefferson si ji vzal a dal si pořádný doušek.

Pán se omluvil. O dvě minuty později se Jefferson Cartwright svalil na stůl. Oči neměl ani skelné, ani zavřené, jak by se mohlo snadno stát člověku, který překročil své meze tolerance na alkohol. Místo toho je měl vytřeštěné, jako by mu chtěly vyskočit z lebky.

Jefferson Cartwright byl mrtev.

A ten pán se už nikdy neukázal.

* * *

Ve městě, v tiskárně jednoho newyorského bulvárního plátku, vyťukával starý sazeč na linotypu krátkou zprávičku, která se měla objevit na straně 10:

SMRT BANKÉŘE V LUXUSNÍM PÁNSKÉM KLUBU

Sazeče to nijak nevzrušovalo.

O několik strojů dál jiný zaměstnanec sázel jinou zprávu, která se měla vmáčknout mezi maloobchodní inzerci na straně 48:

SKŘÍŇKA NA NÁDRAŽÍ GRAND CENTRAL VYLOUPENA

To ho udivilo. Copak už dneska není bezpečného vůbec nic?

18

U kapitánova stolu v jídelně první třídy parníku Calpurnia Elizabeth s jistým překvapením shledala, že její společník po pravici je muž, kterému nemohlo být víc než třicet let. Když cestovala sama, lodní společnost jí obvykle přihrála nějakého stárnoucího diplomata nebo makléře na odpočinku, dobrého hráče bridže – zkrátka někoho, s kým by měla něco společného.

Ovšem nemohla to nikomu vyčítat, protože si sama prohlédla seznam hostů u kapitánova stolu – na této kontrole vždycky trvala, aby se vyhnula lecjakým nepříjemným setkáním s obchodními soupeři – a všimla si jedině, že jistý Matthew Canfield je pracovník firmy zabývající se obchodem se sportovními potřebami, která většinu svého zboží vozí z Anglie. Předpokládala, že jde o někoho, kdo má styky.

V každém případě byl roztomilý. Zdvořilý mladík, říkala si – dost povrchní, ale jinak asi dobrý obchodník. Překvapilo ji a potěšilo, když se k tomu sám přiznal.

Večeře se už chýlila ke konci, když k její židli přistoupil palubní důstojník a ohlásil, že jí přišel telegram.

„Můžete mi ho přinést sem.“ Elizabeth to zjevně nepotěšilo.

Důstojník jí něco pošeptal.

„Dobrá.“ Vstala.

„Mohu vám nějak pomoci, madam Scarlattiová?“ zeptal se obchodník Matthew Canfield a společně s ostatními vstal také.

„Ne, díky.“

„Určitě?“

„Naprosto určitě. Děkuji.“ Vyšla za palubním důstojníkem ze salonu.

V radiové kajutě uvedli Elizabeth ke stolku za přepážkou a podali jí zprávu. Všimla si přitom instrukce na horním okraji. „Naléhavé – přiveďte adresáta k rádiu, okamžitá odpověď nutná.“

Ohlédla se po palubním důstojníkovi, který čekal na druhé straně přepážky, aby ji doprovodil zpátky do salonu. „Omlouvám se. Řídil jste se rozkazy.“

Přečetla si zbytek telegramu.

MADAM ELIZABETH SCARLATTIOVA:

H. M. S. CALUPURNIA, NA MORI

VICEPREZIDENT JEFFERSON CARTWRIGHT MRTEV STOP PRICINA UMRTI NEJASNA STOP URADY MAJI PODEZRENI NA NEPRIROZENOU SMRT STOP PRED SMRTI SE CARTWRIGHT ZMINOVAL O SVE VYZNAMNE FUNKCI U NADACE SCARWYCK STOP O ZADNE TAKOVE JEHO FUNKCI NEVIME ALE INFORMACE PRISLA Z VEROHODNEHO ZDROJE STOP VZHLEDEM K VYSE ZMINENEMU PREJETE SI NECO DODAT NEBO NAM DAT NEJAKE INSTRUKCE STOP VELICE TRAGICKY PRIPAD A NEPRIJEMNY PRO KLIENTY WATERMAN STOP NEVEDELI JSME NIC O POCHYBNYCH CINNOSTECH VICEPREZIDENTA CARTWRIGHTA STOP CEKAME NA VASI ODPOVED STOP

HORACE BOUTIER PREZIDENT WATERMAN TRUST COMPANY

Do Elizabeth jako když uhodí hrom. Zatelegrafovala panu Boutierovi, že veškerá prohlášení ze strany Scarlattiho závodů vydá Chancellor Drew Scarlett během týdne. Do té doby ponechají celou záležitost bez komentáře.

Druhý telegram poslala Chancellorovi Drewovi.

C. D. SCARLETT: VÝCHODNÍ 62. ULICE 129, NEW YORK

OHLEDNE JEFFERSONA CARTWRIGHTA NEVYDAVAT ZADNA PROHLASENI OPAKUJI ZADNA PROHLASENI NA VEREJNOSTI ANI V SOUKROMI OPAKUJI NA VEREJNOSTI ANI V SOUKROMI DOKUD SE S TEBOU NESPOJIM Z ANGLIE OPAKUJI ZADNA PROHLASENI STOP

S LASKOU MATKA

* * *

Elizabeth předpokládala, že se bude muset ukázat u stolu, když už pro nic jiného, tak alespoň proto, aby k celé záležitosti nepřivolávala zbytečnou pozornost. Když však pomalu kráčela ve společnosti palubního důstojníka úzkými chodbami, s narůstajícími obavami si začala uvědomovat, že to, co se stalo, bylo v podstatě varování. Pochopitelně hned zavrhla teorii o tom, že Cartwrightova „pochybná činnost“ byla důvodem k jeho zavraždění. Toho člověka snad ani nešlo brát vážně.

Elizabeth se ovšem musela připravit na to, že na světlo vyjde její dohoda s Cartwrightem. Dala se vysvětlit několika možnými způsoby a Elizabeth určitě některý z nich bez váhání použije, avšak bez ohledu na to, co řekne, všichni se shodnou na tom, že je ten věk už na ní přece jenom znát. Taková dohoda s člověkem typu Jeffersona Cartwrighta je natolik výstřední, že vzbuzuje pochybnosti o její svéprávnosti.

To Elizabeth Scarlattiové nevadilo. Názory druhých se jí ani v nejmenším netýkaly.

Co se jí však týkalo – a to dost hluboce – byla příčina jejího strachu: možnost, že se ta dohoda nenajde.

Zpátky u kapitánova stolu svou nepřítomnost omluvila krátkým, vážným prohlášením, že jeden její spolehlivý zaměstnanec, kterého si do značné míry oblíbila, zemřel. Protože se evidentně tímto tématem nechtěla dále zabývat, její spolustolovníci vyjádřili svou soustrast a po zdvořilostní pauze pokračovali v drbání. Kapitál Calpurnie, obtloustlý Angličan s huňatým obočím a několikanásobnou bradou, zamyšleně pronesl, že smrt dobrého zaměstnance musí být něco podobného, jako když vám převelí zkušeného prvního důstojníka.

Mladík sedící vedle Elizabeth se k ní naklonil a zašeptal: „Jako by vypadl z operety, co?“

Stará žena se na něj pobaveně spiklenecky usmála a tiše odpověděla: „Vládce moří. Dokážete si ho představit, jak dává někoho zmrskat?“

„Ne,“ opáčil mladík. „Ale dokážu si ho představit, jak leze z vany. To je zábavnější.“

„Vy jste mi pěkný kvítko! Když narazíme na ledovec, budu se vám vyhýbat.“

„To nepůjde. Budu sedět v prvním záchranném člunu a vám v něm někdo určitě taky rezervuje místo.“ Vyslal k ní odzbrojující úsměv.

Elizabeth se zasmála. Ten mladý muž ji bavil a rozhodně jí bylo příjemné, že se k ní po dlouhé době někdo chová s dobromyslnou drzostí. Popovídali si o tom, co se chystají dělat v Evropě, což bylo svým způsobem umění, protože ani jeden neměl v úmyslu říct tomu druhému cokoli podstatného.

Když večeře skončila, kapitánova skupina významných cestujících se přesunula do herny na bridž.

„Předpokládám, že hrajete karty přímo hrozně,“ usmál se Canfield na Elizabeth. „Protože já hraju docela dobře, uhraju to za vás.“

„Takové milé pozvání se prostě nedá odmítnout.“

Pak se zeptal: „Kdo umřel? Někdo, koho znám?“

„O tom pochybuju, mladý muži.“

„Jeden nikdy neví. Kdo to byl?“

„Jak byste proboha mohl znát nějakého bezvýznamného úředníčka z mé banky?“

„Zdálo se mi, že to byl někdo pořádně důležitý.“

„Někdo si zřejmě myslel, že důležitý byl.“

„Jestli byl totiž bohatý, tak jsem mu možná prodal tenisový kurt.“

„Tedy pane Canfielde, to už je vážně vrchol!“ Elizabeth se smíchem vstoupila do herny.

V průběhu hry si Elizabeth všimla, že přestože se mladý Canfield vyznačoval tichou samozřejmostí prvotřídního hráče, ve skutečnosti tak dobrý nebyl. Jednou ze sebe dokonce udělal tichého hráče, podle Elizabeth úplně zbytečně, ovšem připisovala to jeho galantnosti. Zeptal se číšníka, jestli mají určitou značku doutníků, a když mu nabídli jinou, omluvil se a prohlásil, že si pro ně dojde do kajuty.

Elizabeth si vzpomněla, že při kávě v jídelně si ten okouzlující pan Canfield otevřel novou krabičku viržinek.

Vrátil se několik minut poté, co hra skončila, a omlouval se, že pomáhal do kajuty nějakému staršímu pánovi, kterého zřejmě moře poněkud zmohlo.

Druhá dvojice zamumlala něco pochvalného, avšak Elizabeth mlčela; jenom se dívala mladému muži do očí a s jistým uspokojením shledala, že se jejímu pohledu vyhýbá.

Karetní večírek skončil dost brzy vzhledem k tomu, že Calpurnia se nakláněla skutečně nepříjemně. Canfield dovedl Elizabeth Scarlattiovou do její kajuty.

„Byl jste milý,“ řekla mu. „Teď vás nechám, abyste se věnoval zase mladší generaci.“

Canfield se usmál a podal jí klíče. „Když na tom trváte. Jenže mě tím odsuzujete k tomu, abych se nudil – a dobře to víte.“

„V tom případě se časy skutečně změnily – nebo aspoň mladí muži.“

„Možná.“ Elizabeth se zdálo, že ten mladík se už nemůže dočkat, až bude pryč.

„Stará žena vám vyslovuje své díky.“

„A ne až tak mladý muž děkuje vám. Dobrou noc, madam Scarlattiová.“

Obrátila se k němu. „Pořád vás zajímá, kdo to umřel?“

„Pochopil jsem, že mi to nechcete říct. Nezáleží na tom. Dobrou noc.“

„Jmenoval se Cartwright. Jefferson Cartwright. Znal jste ho?“ Pozorně ho sledovala.

„Ne, bohužel.“ Jeho pohled byl pevný a naprosto nevinný. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc, mladíku.“ Vstoupila do své kajuty a zavřela dveře. Slyšela, jak se jeho kroky vzdalují chodbou: pospíchal.

Elizabeth odložila norkovou šálu a vešla do velké a pohodlné ložnice s těžkým nábytkem přivrtaným k podlaze. Rozsvítila lampu na nočním stolku a posadila se na kraj postele; snažila se rozpomenout, co to vlastně kapitán Calpurnie o tom mladíkovi říkal, když schvalovala jeho seznam hostů.

„A pak je tady ten Canfield – dá se říct, že má dobrý styky.“

Elizabeth tomuto zhuštěnému životopisu nevěnovala o nic větší pozornost než ostatním.

„Dělá pro nějaký obchod se sportovními potřebami a jezdí přes moře dost často. Ta firma se tuším jmenuje Wimbledon.“

A pak, pokud si Elizabeth dobře vzpomínala, kapitán dodal: „Je tady na žádost vedení společnosti – patrně synáček nějakého velkého zvířete. Starý spolužáci a tak. Musel jsem kvůli němu škrtnout doktora Barstowa.“

Elizabeth seznam schválila bez připomínek.

Takže ten mladík seděl u kapitánova stolu na žádost vedení anglické lodní společnosti. A přitroublý kapitán, zvyklý na společnost smetánky z obou světadílů, kvůli němu vyškrtl vysoce váženého lékaře.

Už jenom proto, aby ukonejšila svou bujnou fantazii, zvedla Elizabeth telefon a požádala o rádiovou kajutu.

„Rádio Calpurnie, dobrý večer.“ Hlas zněl se zřetelným britským přízvukem.

„Tady Elizabeth Scarlattiová, kajuta AA3. Mohu mluvit s palubním důstojníkem, prosím?“

„Tady palubní důstojník Peters. Co pro vás mohu udělat?“

„Vy jste měl službu dnes večer?“

„Ano, madam. Vaše telegramy do New Yorku jsme odeslali okamžitě. Do hodiny musely být na místě.“

„Děkuji. Nicméně kvůli tomu nevolám… Obávám se, že jsem se minula s někým, s kým jsem se měla setkat v rádiové kajutě. Neptal se po mně někdo?“ Pozorně naslouchala, jestli důstojník nezaváhá: nezaváhal.

„Ne, madam, nikdo se po vás neptal.“

„Víte, asi ho to muselo dost dopálit. Opravdu si to vyčítám.“

„Bohužel, madam Scarlattiová. Kromě vás jsme tu měli za celý večer jenom tři další cestující. To víte, první večer na moři.“

„Když byli jenom tři, nevadilo by vám, kdybyste mi je popsal?“

„Vůbec ne… napřed to byli starší manželé z turistické třídy a pak ten pán, obávám se, že trochu nametený, co chtěl prohlídku stanice.“

„Cože chtěl?“

„Prohlídku, madam. Pro cestující z první třídy pořádáme tři denně – v deset, ve dvanáct a ve dvě. Docela milý chlapík, nemít trošku v hlavě.“

„Byl mladý – nanejvýš třicet? Měl smokink?“

„Popisujete ho správně, madam.“

„Děkuji, důstojníku Petersi. Nejde o nic důležitého, ale uvítala bych, kdybyste si celou věc nechal pro sebe.“

„Jistě.“

Elizabeth vstala a přešla do obývacího pokoje. Její partner při bridži možná v kartách nevynikal, ale divadlo hrál výtečně.

19

Matthew Canfield po chodbě pospíchal z toho prostého důvodu, že se mu zvedal žaludek, a říkal si, že bar – a spousta lidí v něm – mu možná prospěje. Proklestil si cestu k pultu a objednal si brandy.

„Sakra mejdan, co?“

Chlapík s rozložitou postavou a širokými rameny hokejového obránce přitlačil Canfielda k vedlejší stoličce.

„Jasně,“ odpověděl Canfield s nezávazným úsměvem.

„Já tě znám! Sedíš u kapitánova stolu. Viděli jsme tě u večeře.“

„Dobře tam vařej.“

„Něco ti povím, jo? Taky sem moh sedět u kapitánova stolu, ale já na něj házím bobek.“

„Hm, to by mohl být zajímavý předkrm.“

„Ne, myslím to vážně.“ Canfield se rozhodl, že přízvuk neznámého pochází odněkud z Park Avenue. „Můj strejda má spoustu jejich akcií. Ale já jim na to seru.“

„Můžete si tam sednout místo mě, jestli chcete.“

Hokejový obránce se lehce zapotácel a chytil se baru, aby neupadl. „Moc velká nuda. Hej, barmane! Jednoho bourbona se zázvorovou!“

Obr našel ztracenou rovnováhu a otočil se ke Canfieldovi. Oči měl skelné a zdálo se, že trochu šilhá; světlé blond vlasy mu padaly do čela.

„Co děláš, kámo? Nebo eště chodíš do školy?“

„Dík za lichotku. Ne. Dělám pro Sportovní potřeby Wimbledon. A co ty?“ Canfield se opřel zády o stoličku a natočil hlavu, aby mohl sledovat ostatní hosty v místnosti.

„Godwin a Rawlins. Makléři. Patří to tchánovi – pátá největší firma ve městě.“

„Zajímavý.“

„Co máš za tlačenku?“

„Cože?“

„Jakou máš tlačenku? Jako že sedíš tam u toho stolu?“

„Nejspíš kamarádi od firmy. Hodně obchodujem s anglickejma společnostma.“

„Wimbledon. Ty sou z Detroitu.“

„Z Chicaga.“

„Jo, jasně. A děláte do ponorek.“

„Jsme solventní.“

Canfield svou poslední poznámku adresoval přímo opilému blonďatému Adonisovi. Nezněla přívětivě.

„Nemusíš se hned urážet. Jak se menuješ?“

Canfield chtěl právě odpovědět, když ho upoutala opilcova kravata. Nevěděl proč. Pak si všiml manžetových knoflíčků svého společníka: byly velké a pruhované, ve stejných barvách jako vázanka. Temně rudá a černá.

„Ztratils řeč?“

„Cože?“

„Jak ti říkají? Já jsem Boothroyd. Chuck Boothroyd.“ Znovu se chytil mahagonového pultu, aby se udržel na nohou. „Takže ty šlapeš za ponorky… jé promiň, jaks to říkal – Wimbledon?“ Zdálo se, že Boothroyd pomalu tuhne.

Účetní revizor se rozhodl, že brandy mu nijak zvlášť nepomáhá. Začínal se cítit opravdu mizerně.

„Jasně, šlapu. Hele, kamaráde, není mi dobře. Neber si to osobně, ale mám takovej pocit, že udělám líp, když vypadnu než se mi něco stane. Takže dobrou noc, pane…“

„Boothroyd.“

„Jo. Dobrou noc.“

Pan Boothroyd pootevřel oči a pokynul mu na rozloučenou, zatímco druhou rukou šmátral po svém bourbonu. Canfield odešel rychle, i když poněkud nejistým krokem.

„Chucksie, miláčku!“ Na upraveného pana Boothroyda se připlácla tmavovlasá žena. „Vždycky, když se tě pokouším najít, mi někam utečeš!“

„Nebuď potvora, lásko.“

„Budu, když mi budeš dělat tohle!“

Barman zjistil, že má naléhavou práci, a rychle se vypařil.

Pan Boothroyd pohlédl na svou ženu a na okamžik se přestal kymácet; probodl ji pohledem a jeho oči už nebyly ani trochu nejisté. Náhodnému pozorovateli by ti dva připadali jako normální manželský párek, který vede vážný rozhovor na téma manželova nemírného pití s tichou nevraživostí, která udrží každého, kdo by se mezi ně chtěl míchat, v uctivé vzdálenosti. Přestože Chuck Boothroyd i nadále stál jako nalomená třtina, jeho hlas zněl v šumu večírku naprosto jasně. Byl střízlivý.

„Je v pořádku, drahoušku.“

„Určitě?“

„Dokonale.“

„Co je zač?“

„Slávnej obchodník. Hádám, že jí chce něco střelit.“

„Jestli je to obchodník, proč ho posadili vedle ní?“

„No tak, nech toho. Přeháníš.“

„Jsem jenom opatrná.“

„Tak já ti to vyložím po lopatě. Dělá pro ten obchod se sportovníma potřebama v Chicagu, Wimbledon se to jmenuje. Půlku svýho zboží vozej z Anglie.“ Boothroyd se odmlčel, jako by vysvětloval dítěti nějakou trivialitu. „Tohle je britská loď. Ta stará paní je sakra velká ryba a on se ji snaží ulovit. Navíc je ožralej jak Dán a je mu blbě.“

„Dej mi cucnout.“ Paní Boothroydová hrábla po skleničce svého muže.

„Posluž si.“

„Kdy s tím začneš?“

„Tak za dvacet minut.“

„Proč to musí být zrovna dneska?“

„Protože všichni na lodi jsou zchlastaný jak dogy a navíc tu máme to krásně ohavný počasí. Kdo není ožralej, blije jako Alík, a občas obojí dohromady.“

„Co chceš, abych udělala?“

„Dej mi pořádnou facku, pak se vrať k tomu, s kým ses bavila, a zasmějte se tomu. Řekni jim třeba, že jsem už zašel příliš daleko, že čeho je moc, toho je příliš nebo tak něco. Za pár minut sebou praštím na zem. Zařiď, aby mě do kajuty odnesli aspoň dva chlapi. Nejlíp tři.“

„Nevím, jestli je na to někdo vůbec dost střízlivěj.“

„Tak požádej stevarda. Nebo barmana, to by bylo ještě lepší. Jasně, barmana. Ten si se mnou dneska užil.“

„Dobře. Klíč máš?“

„Dneska ráno mi ho tvůj táta předal na nábřeží.“

20

Canfield došel do své kajuty s pocitem, že se každou chvíli pozvrací. Nekončící zmítání lodi na něj mělo neblahý vliv. Teď přemýšlel, co lidi vede k tomu, aby si dělali z mořské nemoci šoufky. Jemu na tom nic legračního nepřišlo. Kresleným vtipům na tohle téma se nikdy nezasmál.

Sotva si zul boty, svalil se do postele a s vděčností si uvědomil, že na něj jde spaní. Měl za sebou perných čtyřiadvacet hodin.

V ten moment se ozvalo klepání.

Napřed potichu, dokonce tak potichu, že se Canfield na lůžku jenom zavrtěl. Potom hlasitěji a hlasitěji, rychleji a rychleji, až se rozléhalo po celé kajutě.

Canfield v polospánku zařval: „Co je?“

„Co kdybys radši otevřel dveře, kamaráde?“

„Kdo je to?“ Canfield se pokoušel zastavit roztočenou místnost.

Klepání začalo znovu.

„Proboha! Dobře, dobře!“

Účetní revizor se vyhrabal z postele a vrhl se ke dveřím. Chvíli bojoval se zámkem a pak se do jeho kajuty vřítil lodní radista.

Canfield se vzpamatoval, jak nejlépe mohl, a pohlédl na muže, který se opíral o dveře.

„Co ksakru chcete?“

„Řekl jste mi, abych za váma přišel do kajuty, kdybych zjistil něco, co by za to stálo. Víte o čem. O tom, co vás tak zajímá.“

„No a?“

„Poslyšte, snad nečekáte, že britskej námořník bude porušovat předpisy jen tak pro nic za nic?“

„Kolik?“

„Deset babek.“

„Co to proboha je, deset babek?“

„Pro vás padesát dolarů.“

„Sakra drahota.“

„Stojí to za to.“

„Dvacet dolarů.“

„Jděte se vycpat,“ zakvílel námořník.

„Třicet a tím to hasne.“ Canfield zamířil zpátky k posteli.

„Platí. Dejte to sem.“

Canfield vytáhl peněženku a podal radistovi tři desetidolarovky. „A co to teda stojí za třicet dolarů?“

„Madam Scarlattiová. Přišla na vás.“ A byl pryč.

Canfield se omyl studenou vodou, aby se probral, a začal zvažovat různé možnosti.

Přistihla ho, aniž by mohl na svou obranu uvést cokoli, co by mělo smysl. Podle vší logiky už nebyl k ničemu – budou ho muset nahradit někým jiným a to si vyžádá čas. Jediné, co může udělat, je zmást staré paní stopu ohledně toho, pro koho pracuje.

Nejradši by byl, kdyby si o věci mohl promluvit s Benjaminem Reynoldsem a vytáhnout z něj nějakou dobrou radu. Pak si vzpomněl na něco, co Reynolds jednou poradil jinému účetnímu revizorovi, kterého odhalili: „Zkus použít část pravdy a uvidíš, jestli to pomůže. Najdi si nějaký důvod pro to, co děláš.“

Vyšel z kajuty a po schodech vystoupal na palubu A. Vyhledal její kabinu a zaklepal na dveře.

Charles Conaway Boothroyd, výkonný viceprezident makléřské firmy Godwin and Rawlins Securities, se svalil na podlahu baru.

Třem stevardům, dvěma podnapilým účastníkům mejdanu, jeho ženě a navigačnímu důstojníkovi, který šel náhodou kolem se nakonec podařilo odtáhnout obrovské tělo z baru do kajuty. Se smíchem zuli světlovlasému obrovi boty, stáhli mu kalhoty a přikryli ho dekou.

Paní Boothroydová dala k lepšímu dvě láhve šampaňského a nalila zachráncům. Sama si dopřála sklenici vody.

Stevardi a lodní důstojník se napili jenom proto, že na tom paní Boothroydová trvala, a odešli, hned jak to bylo jen trochu možné. Možné to bylo samozřejmě až tehdy, když jim paní Boothroydová dostatečně vštípila do hlavy, že se její muž nachází v naprostém bezvědomí.

Jakmile osaměla se dvěma dobrovolnými zachránci, paní Boothroydová dohlédla na to, aby ze šampaňského nezbyla ani kapka. „Kdo má volnou kajutu?“ zeptala se.

Ukázalo se, že jen jeden z nich je svobodný; druhý měl na večírku ženu.

„Nech ji, ať se pořádně zduní, a pak si něco užijeme!“ Výzva byla míněna pro oba. „Co myslíte, chlapi, zvládnete mě?“ tázala se paní Boothroydová.

Chlapi jako jeden muž přikývli; tvářili se přitom jako myši, které ucítily ementál.

„Já vás varuju! Můžete si mě vzít oba a stejně nebudu mít dost!“ Paní Boothroydová otevírala dveře a lehce se přitom kymácela. „Jo a doufám, že vám nevadí se přitom jeden na druhého koukat. Já to zbožňuju!“

Oba muži se málem přerazili, jak rychle následovali dámu ze dveří.

„Potvora!“ zabručel Charles Conaway Boothroyd.

Odhodil přikrývku a vlezl si do kalhot, načež otevřel zásuvku a vytáhl z ní manželčinu punčochu.

Na zkoušku si ji natáhl přes hlavu, vstal z postele a podíval se na sebe do zrcadla. To, co viděl, ho uspokojilo. Sundal punčochu a otevřel kufr.

Pod několika košilemi ležely plátěnky a asi jeden a půl metru tenkého pružného provazu.

Charles Conaway Boothroyd odložil provaz na zem a zašněroval si tenisky. Pak si přetáhl přes své obrovité tělo černý svetr. Přitom se usmíval: byl šťastný.

Když zaslechla klepání na dveře, ležela už Elizabeth Scarlattiová v posteli. Hrábla do zásuvky nočního stolku a vytáhla z ní malý revolver.

Vstala a zamířila ke dveřím do vedlejšího pokoje. „Kdo je?“ zeptala se nahlas.

„Matthew Canfield. Rád bych si s vámi promluvil.“

Tohle Elizabeth zmátlo: nečekala ho a hned ji nenapadlo, co odpovědět. „Zřejmě jste se napil trochu přes míru, pane Canfielde. Nemůže to počkat do rána?“ Svým tónem hlasu nedokázala přesvědčit ani sama sebe.

„Víte dobře, že jsem se nenapil a že to nepočká. Myslím, že bychom si měli promluvit teď hned.“ Canfield počítal s tím, že burácení větru a rozbouřeného moře přehluší jeho hlas. Také počítal s tím, že fakt, že má spoustu práce, mu zabrání, aby se nepozvracel přímo tady na chodbě.

Elizabeth přistoupila ke dveřím. „Nedokážu si představit jediný důvod, proč bychom spolu měli mluvit teď. Doufám, že na vás nebudu muset zavolat lodní policii.“

„Proboha, paní, otevřete ty dveře! Nebo snad mám zavolat tu lodní policii já sám a říct jim, že se oba sháníme po někom, kdo běhá po Evropě s obligacemi za miliony dolarů v kapse – a mimochodem, že z těch milionů nikdy neuvidím ani cent?“

„Co jste to povídal?“ Elizabeth stála těsně u dveří kajuty.

„Podívejte, madam Scarlattiová,“ – Matthew se opřel dlaněmi o dveře – „jestli mám aspoň trochu správné informace, tak máte revolver. V pořádku. Otevřete ty dveře, a jestli nebudu mít ruce nad hlavou nebo jestli bude za mnou někdo stát, střílejte! Můžu vám snad nabídnout něco férovějšího?“

Otevřela dveře a jenom pomyšlení na nadcházející rozhovor zabraňovalo Canfieldovi, aby se okamžitě nepoblil. Zavřel dveře a Elizabeth Scarlattiová si všimla jeho žalostného stavu. Jako obvykle dokázala i uprostřed napjaté situace zhodnotit priority.

„Běžte ke mně do koupelny, pane Canfielde. Je to tady. Dejte se do pořádku a pak si promluvíme.“

Charles Conaway Boothroyd nacpal pod přikrývku na své posteli dva polštáře, sebral provaz a smotal jej do smyčky. Šustění vláken mu znělo jako rajská hudba. Hedvábnou punčochu své ženy si strčil do kapsy a potichu vyšel z kajuty. Vzhledem k tomu, že se nacházel na pravoboku na palubě A, stačilo mu přejít přes příď, aby se dostal ke svému cíli. Odhadl boční náklon lodi a to, jak nadskakuje na vlnách, aby určil ideální okamžik, kdy může lidské tělo dopadnout do vody, aniž by způsobilo sebemenší hluk. Boothroyd byl profesionál a brzy všichni poznají, co v něm je.

Když Canfield vyšel z koupelny v kajutě Elizabeth Scarlattiové, cítil, že se mu nesmírně ulevilo. Elizabeth ho pozorovala z lenošky kousek od vzdálenějšího okraje postele a mířila na něj revolverem.

„Když si sednu, dáte tu zatracenou věc pryč?“

„Nejspíš ne. Ale stejně si sedněte. Promluvíme si.“

Canfield se posadil na lůžko a přehodil nohy tak, aby seděl čelem k ní. Stará žena natáhla kohoutek své zbraně.

„Tam u dveří jste se o něčem zmínil, pane Canfielde, a to něco je zatím jediný důvod, proč jsem ještě nevystřelila. Byl byste tak laskav a trochu to rozvedl?“

„Ano. Ovšem nejdříve ze všeho bych měl říct, že nejsem…“

Canfield ztuhl.

Někdo odemykal zámek v předním pokoji. Účetní revizor napřáhl ruku ke stařeně a ta mu okamžitě, hnána instinktem, podala revolver.

Canfield ji rychle chytil za ruku a jemně, ale pevně ji přesunul na postel. Výraz jeho očí byl dostatečně výmluvný; poslechla.

Ve světle stolní lampičky se natáhla na posteli, zatímco Canfield ustoupil do stínu za otevřenými dveřmi ložnice. Posunkem jí nařídil, aby zavřela oči; nečekal ani, že to udělá, ale poslechla ho. Elizabeth nechala hlavu klesnout vlevo, zatímco u pravé ruky jí ležely noviny: vypadalo to, jako by usnula při čtení.

Dveře kajuty se rychle otevřely a zavřely.

Canfield se opřel zády o zeď a pevně sevřel malý revolver. Mezi dveřním závěsem a dveřmi byla asi pěticentimetrová mezera, která dovolovala Canfieldovi vyhlédnout ven. Napadlo ho, že vetřelec může toutéž škvírou nahlížet dovnitř, jenže Canfield stál ve stínu, a jak doufal, nikdo ho tu nemohl čekat.

Pak se vynořil nezvaný návštěvník a Canfield proti své vůli polkl, napůl překvapením a napůl strachy.

Byl to obrovitý chlap, o hezkých pár centimetrů vyšší než Canfield, se širokým hrudníkem a rameny. Měl na sobě černý svetr, černé rukavice a celou hlavu mu zakrývala jakási průsvitná tenká látky, možná hedvábí, která tomu obrovi dodávala podivné, nelidské vzezření a dokonale menila rysy jeho obličeje.

Vetřelec prošel dveřmi ložnice a zastavil se u nohou postele, ani ne metr od Canfielda. Zdálo se, že si starou ženu prohlíží, zatímco z kapsy vytahoval tenký provaz.

Pak se přihrbil a vydal se k levé straně lůžka.

Canfield vyrazil vpřed a bacil muže revolverem po hlavě, jak nejsilněji dovedl. Úder roztrhl neznámému kůži a hedvábím začala prosakovat krev. Vetřelec se svalil dopředu, zabrzdil svůj pád rukama a otočil se ke Canfieldovi. Jeho překvapení trvalo jen pár vteřin.

„Ty!“ V tom výkřiku se odráželo poznání i hněv najednou. „Ty hajzle!“

Canfield se marně přehraboval v paměti, probíral se jednotlivými událostmi z nedávné doby a za žádnou cenu si nemohl vzpomenout, kdo by ten svalovec mohl být. To, že by ho měl znát, bylo jasné, a to, že ho neznal, bylo nebezpečné.

Madam Scarlattiová se přitiskla k pelesti postele a sledovala celou scénu vyděšenýma očima, aniž by však zpanikařila. Spíše se zlobila, protože tentokrát nebyla pánem situace ona. „Zavolám lodní policii,“ pronesla klidně.

„Ne!“ odtušil Canfield ostře. „Telefonu se ani nedotknete! Prosím!“

„Vy jste se zbláznil, mladý muži!“

„Co kdybychom se dohodli, brácho?“

Ten hlas mu byl taky nějaký povědomý. Účetní revizor namířil pistoli neznámému na hlavu.

„Žádný dohadování. Napřed si sundej tu svou karnevalovou masku.“

Muž pomalu zvedl ruce.

„Kdepak, brácho! Jednou rukou. Na druhou si sedneš. Dlaní nahoru!“

„Chytrej.“ Vetřelec položil jednu ruku na zem.

„Pane Canfielde, opravdu na tom musím trvat! Tenhle člověk se mi vloupal do kajuty! Bůhví že mě chtěl oloupit nebo zabít. Mě, ne vás. Musím to ohlásit na patřičná místa!“

Canfield nevěděl, jak by to té staré ženě vysvětlil. Rozhodně se nepovažoval za hrdinu a pomyšlení na oficiální ochranu bylo lákavé. Jenže – byla by to ochrana? A i kdyby, tahle hromada masa na podlaze představovala jediné spojení s Ulsterem Scarlettem, které on nebo kdokoli jiný z Dvacítky měl k dispozici. Canfield si uvědomoval, že kdyby zavolali lodní policii, vetřelce by prostě obětovali jako lupiče. Bylo sice možné, že ten člověk lupič skutečně je, ale Canfield o tom silně pochyboval.

Maskovaný Charles Boothroyd, který dřepěl účetnímu revizorovi u nohou, došel, co se jeho budoucnosti týkalo, ke stejným závěrům. Představa neúspěchu korunovaného vězením v něm začala probouzet nekontrolovatelné zoufalství.

Canfield promluvil tiše ke staré paní: „Rád bych zdůraznil, že tenhle člověk se dovnitř nevloupal. Normálně si odemkl, což znamená, že mu někdo musel dát klíč.“

„Jo! Taky že mi ho dali! Nechceš přece udělat nějakou blbost, co, brácho? Co kdybychom se dohodli? Zaplatím ti padesátkrát víc, než kolik si vyděláš na těch svejch baseballovejch pumlíčích! Co ty na to?“

Confield ostře pohlédl na neznámého. Tohle nové odhalení nebylo nijak příjemné. Že by znali jeho krycí povolání? Canfieldovi se sevřel žaludek, když ho napadlo, že by v téhle kabině mohli být také dva obětní beránci místo jednoho.

„Sundej si ten zatracenej hadr z hlavy!“

„Pane Canfielde, na téhle lodi musely cestovat tisíce cestujících. Opatřit si klíč nemůže být tak těžké. Opravdu musím trvat…“

Obrova pravačka hrábla po Canfieldově noze. Ještě při pádu Canfield vystřelil neznámému do ramene; revolver neměl velkou ráži a rána nebyla nijak hlasitá.

Maskovaný vetřelec pustil Canfieldův kotník a chytil se za rameno. Canfield rychle vstal, kopl neznámého do hlavy a špička jeho lakýrky mu roztrhla kůži pod maskou na straně krku. Vetřelec se však nevzdával: vrhl se Canfieldovi na břicho a revizor znovu vypálil. Tentokrát se kulka zaryla do mužova obrovského boku. Canfield uskočil a muž, svíjející se v křeči, se mu svalil k nohám; kulka mu projela masem a roztříštila kost.

Canfield se sehnul, aby neznámému stáhl z obličeje punčochu nasáklou krví, jenže klečící obr zaútočil levačkou a přitiskl ho zpátky ke zdi. Canfield bušil útočníka do hlavy revolverem a současně se snažil vymanit ze železného sevření: jak zatáhl za mužovo zápěstí, černý svetr sklouzl a odhalil rukáv bílé košile. Manžetu spínal velký manžetový knoflík se šikmými černými a červenými pruhy.

Canfield na okamžik polevil v boji, aby toto nové zjištění jaksepatří strávil. Zraněný a zkrvavený vetřelec sténal bolestí a zoufalstvím, avšak Canfield nyní věděl, o koho jde, a to ho nesmírně zmátlo. Pokusil se zpevnit pravici a zamířit mužovi na kolenní čéšku; šlo to ztěžka, protože vetřelcova silná paže ho tlačila do rozkroku jako píst hydraulického lisu. Právě, když se chystal vypálit, se útočník vrhl vpřed, nahrbil se a celým tělem vrazil do svého menšího protivníka. Canfield spíše instinktivně než s rozmyslem stiskl spoušť a kulka se zaryla muži do horní části břicha.

Charles Boothroyd se znovu skácel.

Matthew Canfield pohlédl na stařenu, která už sahala po telefonu na nočním stolku. Přeskočil ležícího muže a vytrhl jí přístroj z ruky; sluchátko zavěsil zpátky do vidlice. „Prosím vás! Vím, co dělám!“

„Určitě?“

„Ano. Prosím vás! Věřte mi!“

„Panebože! Pozor!“

Canfield se otočil právě včas, aby se vyhnul útočícímu zraněnému Boothroydovi, který mu hrozil spojenýma rukama přerazit páteř.

Muž na konci lůžka zavrávoral a upadl. Canfield odtáhl starou ženu stranou a namířil na útočníka zbraň.

„Nevím, jak to děláš, ale jestli s tím hned nepřestaneš, tak máš příští kulku mezi očima, brácho. A to ti slibuje někdo, kdo ví, o čem mluví!“

Canfield si vzpomněl, že byl jediný účastník střeleckého kurzu, který propadl v testu střelby z ručních zbraní dvakrát za sebou.

Charles Boothroyd ležel na zemi, neviděl částečně bolestí a částečně proto, že mu ve výhledu bránilo zkrvavené hedvábí, a začínal chápat, že přichází konec. Dýchal přerývaně: průdušnici měl plnou krve. Jedinou jeho nadějí bylo dostat se do své kajuty a ke své ženě. Ta už bude vědět, co dělat. Zaplatí lodnímu doktorovi majlant, jen když ho dá do pořádku. A oni to nějak pochopí. Nikdo nemůže dostat takhle na frak, jenom aby se pak pochybovalo o tom, že dělal, co mohl.

S nezměrným úsilím se začal zvedat. Pomalu se narovnával na matraci a něco si pro sebe mumlal.

„Nesnaž se vstávat, brácho. Stačí, když mi odpovíš na otázku,“ vyzval ho Canfield.

„Co… cože? Nech…“

„Kde je Scarlett?“ Canfield věděl, že závodí s časem. Ten chlap se každou vteřinu může zhroutit.

„Nevím…“

„Je naživu?“

„Kdo…“

„Víš sakra dobře, kdo! Scarlett! Její syn!“

Z posledních zbytků sil dokázal Boothroyd zdánlivě nemožné; popadl matraci a zapotácel se, jako by padal. Přitom částečně vytáhl matraci z lůžka a shodil z ní pokrývky, takže když k němu Canfield vykročil, zvedl ji a hodil po účetním revizorovi. Zároveň s letící matrací se na něj vrhl celou svou vahou. Canfield, který se společně se stařenou kácel pod tím strašlivým náporem, vystřelil do stropu. Boothroyd je oba přimáčkl mezi stěnu a podlahu, přičemž jej vlastní tlak vynesl na nohy. Obrátil se a veden téměř nevidoucíma očima se vypotácel z pokoje. Ve vedlejší místnosti si strhl z obličeje punčochu, otevřel dveře a vyběhl ven.

Elizabeth Scarlattiová zasténala bolestí a chytila se za nohu. Canfield odstrčil matraci a pomohl staré paní vstát.

„Mám dojem, že mám zlomený kotník nebo něco na ten způsob.“

Canfield netoužil po ničem jiném, než se rozběhnout za Boothroydem, jenže tu starou ženu tady nemohl takhle nechat. Navíc, kdyby teď odešel, hned by sedla k telefonu a to by za daných okolností bylo to nejhorší, co by mohla udělat. „Odnesu vás do postele.“

„Proboha, vraťte tam napřed tu matraci! Nemůžete se mnou zacházet jako s pytlem brambor!“

Canfield se nemohl rozhodnout, zda si má odepnout pásek, svázat jí ruce a utíkat za Boothroydem, nebo zda jí má vyhovět. Ta první možnost nebyla nejlepší – určitě by začala vřískat, jako by ji na nože brali. Vrátil tedy matraci na místo a jemně ji položil na lůžko.

„Bolí to?“

„Strašně.“ Když pod ni podsouval polštáře, trhla sebou.

„Asi bych měl zavolat lodního doktora.“ Canfield se však k telefonu nijak nehnal; snažil se najít slova, která by ji přesvědčila, aby ho nechala dělat, co sám uzná za vhodné.

„Na to je spousta času. Chcete jít za tím člověkem, že?“

Canfield ha ni ostře pohlédl. „Jo.“

„Proč? Myslíte, že má něco společného s mým synem?“

„Každou vteřinou, kterou strávím tím, že vám to budu vysvětlovat, je menší šance, že se to někdy dozvíme.“

„Jak mám vědět, že budete jednat v mém zájmu? Nechtěl jste, abych zavolala o pomoc, když jsme ji potřebovali. Nakonec jsme kvůli vám oba málem přišli o život. Myslím, že si nějaké vysvětlení zasloužím.“

„Teď není čas. Prosím, věřte mi.“

„Proč bych měla?“

Canfieldovi padl do oka provaz, který tam ztratil Boothroyd. „Kromě dalších důvodů, které teď není kdy rozebírat – kdybych tady nebyl, byla byste po smrti.“ Ukázal na provaz na zemi. „Jestli si myslíte, že vám tím provazem chtěl svázat ruce, tak mi někdy připomeňte, abych vám vysvětlil, proč je výhodnější někoho uškrtit pružným provazem než kusem prádelní šňůry. Kdyby vás tím svázal, mohla byste z toho vyvlíknout zápěstí.“ Sebral provaz a podržel jí ho před očima. „Ale krk ne!“

Pozorně se na něj podívala. „Kdo jste? Pro koho pracujete?“

Canfield si vzpomněl na původní účel své návštěvy – říct jí část pravdy. Předtím měl v úmyslu jí sdělit, že pracuje pro soukromou firmu, která má o Ulstera Scarletta zájem – pro nějaké noviny nebo vydavatelství. Za daných okolností to však už nepřicházelo v úvahu. Boothroyd nebyl žádný zloděj – byl to profesionální vrah, který sem přišel odvést práci. Elizabeth Scarlattiová měla být zavražděna. Nepatřila k žádnému spiknutí a Canfield potřeboval každé vodítko, jakého se mu mohlo dostat. „Dělám pro vládu Spojených států.“

„Ježíšikriste! Ten idiot – senátor Brownlee! To by mě ani ve snu nenapadlo!“

„Jeho taky ne, to vás mohu ujistit. V podstatě nás k tomu přivedl, aniž by o tom věděl, a tím jeho podíl na věci končí.“

„Předpokládám, že si teď celý Washington hraje na detektivy a já nemám o ničem vědět!“

„Dost by mě překvapilo, kdyby o tom v celém Washingtonu vědělo třeba jenom deset lidí. Co dělá kotník?“

„Přežije to, a jak se zdá, já taky.“

„Když zavolám doktora, vymyslíte si nějakou historku o tom, jak jste upadla? Stačí, když mi dáte trochu času – nic víc nechci.“

„Udělám něco lepšího, pane Canfielde. Nechám vás, abyste šel hned teď. Doktora můžeme zavolat později, pokud to bude nutné.“ Otevřela zásuvku nočního stolku a podala mu klíč od kajuty.

Canfield se vydal ke dveřím.

„Pod jednou podmínkou.“ Stařena zvýšila hlas a revizor se zastavil.

„Jakou?“

„Že zvážíte návrh, který pro vás mám.“

Canfield se otočil a pátravě se na ni zahleděl. „Jaký návrh?“

„Že byste začal pracovat pro mne.“

„Za chvíli jsem zpátky,“ vyhrkl účetní revizor a vyrazil ze dveří.

21

O tři čtvrtě hodiny později Canfield tiše vklouzl do kajuty Elizabeth Scarlattiové. Jakmile žena zaslechla otáčení klíče v zámku, polekaně vykřikla.

„Kdo tam?“

„Canfield.“ Vešel dovnitř.

„Našel jste ho?“

„Našel. Můžu se posadit?“

„Prosím.“

„Co se stalo? Proboha, pane Canfielde, co se stalo? Kdo to je?“

„Jmenoval se Boothroyd a pracoval pro jednu newyorskou makléřskou firmu. Evidentně ho najali nebo mu dali za úkol vás zabít. Teď je mrtvý a jeho pozůstatky leží počítám takové tři míle za námi.“

„Panebože!“ Stará paní se posadila.

„Začneme od začátku?“

„Mladíku, víte, co jste udělal? Vždyť ho budou hledat, začnou se vyptávat! Celá loď bude vzhůru nohama!“

„Jistě, někoho to z míry vyvede, to buďte bez obav. Ovšem nepočítám, že by nás čekalo něco jiného než rutinní vyšetřování, navíc pěkně v tichosti. Zarmoucená a překvapená vdova se zavře ve své kajutě…“

„Co tím myslíte?“

Canfield jí pověděl, jak objevil mrtvolu nedaleko Boothroydovy kajuty; stručně se zmínil o méně chutných aspektech jako prohledání mrtvého a jeho přehození přes palubu, načež se rozhovořil o tom, jak se vrátil do baru a dověděl se, že Boothroyd se tam před několika hodinami složil a zřejmě nevěděl o světě. Barman jistě přeháněl, když tvrdil, že ho muselo do kajuty táhnout šest lidí.

„Pochopte, tohle jeho do očí bijící alibi je zároveň nejrozumnější vysvětlení jeho… zmizení.“

„Než dorazíme do přístavu, prohledají loď!“

„Nic takového.“

„Jak to?“

„Utrhl jsem mu kus svetru a zapletl ho do zábradlí před jeho kajutou. Každému bude jasné, že se opilý pan Boothroyd pokoušel vrátit na večírek a přitom ho potkalo neštěstí. Opilec na palubě lodi za bouřky – to nikdy není dobrá kombinace.“ Canfield se zarazil a přemýšlel. „Pokud pracoval sám, máme vystaráno. Ovšem pokud ne…“ Canfield se rozhodl, že lepší bude mlčet.

„Musel jste toho člověka házet přes palubu?“

„Bylo by snad lepší, kdyby ho našli se čtyřmi kulkami v těle?“

„Se třemi. Čtvrtá je v ložnici ve stropě.“

„Tím hůř. Dali by si to do souvislosti s vámi. A jestli má na palubě nějakého kumpána, byla byste do rána mrtvá.“

„Zdá se, že máte pravdu. Co budeme dělat?“

„Počkáme. Promluvíme si a budeme čekat.“

„Na co?“

„Až se někdo pokusí zjistit, co se stalo. Třeba to bude jeho žena. Třeba to bude ten, kdo mu dal klíč. Prostě někdo.“

„Myslíte, že se o to pokusí?“

„Myslím, že pokud je tady na lodi někdo, kdo v tom s ním jel, tak mu nic jiného nezbývá. Z toho prostého důvodu, že jim to celé vybouchlo.“

„Třeba to byl jenom lupič.“

„Nebyl. Byl to nájemný vrah. A to neříkám proto, abych vás děsil.“

Stará žena se pozorně zadívala Canfieldovi do očí. „Kdo jsou ti ‚oni‘, pane Canfielde?“

„Nevím. A právě o tom bychom si měli promluvit.“

„Domníváte se, že mají něco společného se zmizením mého syna, že?“

„Ano… vy si to nemyslíte?“

Neodpověděla přímo. „Říkal jste, abychom začali od začátku. Co to pro vás znamená?“

„Když jsme zjistili, že se na zahraniční burze tajně prodávají americké cenné papíry za miliony dolarů.“

„Co to má společného s mým synem?“

„Byl tam. Když se o tom začalo povídat, nacházel se v inkriminované oblasti. Když o rok později zmizel, dostali jsme věrohodné zprávy, že k obchodu došlo. Zase byl na témže místě. Souvislost je zřejmá, ne?“

„Nebo je to souhra náhod.“

„Tuhle teorii jste škrtla tím, že jste mi před hodinou otevřela dveře.“

Stařena pozorovala účetního revizora, jak se uvelebuje v křesle. Canfield ji sledoval pootevřenýma očima a zjišťoval, že je sice rozzuřena na nejvyšší míru, ale dokonale se ovládá.

„Máte bujnou fantazii, pane Canfielde.“

„Nemám ten pocit. A vzhledem k tomu, že víme, kdo váš rádoby vrah byl a pro koho pracoval – Godwin a bůhvíkdo z Wall Streetu – zdá se mi, že to do sebe začíná hezky zapadat. Někdo z páté největší makléřské firmy v New Yorku se vás tolik bojí nebo na vás má takový vztek, že vás chce nechat zabít.“

„To jsou spekulace.“

„Spekulace? Můžu je dokázat vlastníma modřinama.“

„Jak vlastně Washington došel k těmhle… pochybným souvislostem?“

„Washington, to je strašně moc lidí. My jsme jen malé oddělení. Obvykle se zabýváme vysoko postavenými vládními úředníky, kteří přes své postavení – nebo právě díky němu – kradou jako straky.“

„To zní hrozivě, pane Canfielde.“

„Vůbec ne. Když si strýček velvyslance ve Švédsku nahrabe majlant na dovozu ze Švédska, snažíme se to v klidu sprovodit ze světa.“ Bedlivě ji pozoroval.

„Teď to zase zní neškodně.“

„Ani jedno, ani druhé – tím si buďte jista.“

„A co ty cenné papíry?“

„Náhodou to hlásil zrovna náš velvyslanec ve Švédsku,“ usmál se Canfield. „Který, pokud vím, nemá žádného strýčka, jenž by se zabýval dovozem.“

„Velvyslanec ve Švédsku! Zdálo se mi, že jste říkal, že vás k tomu přivedl senátor Brownlee.“

„To jsem neřekl, to jste řekla vy. Brownlee udělal takový rozruch, že se ministerstvo spravedlnosti muselo obrátit na každého, kdo měl s Ulsterem Scarlettem kdy něco do činění. A my jsme jednou měli.“

„Vy děláte pro Reynoldse!“

„To tvrdíte vy, ne já.“

„Přestaňte si hrát na schovávanou. Pracujete pro toho Reynoldse, ano nebo ne?“

„Především nejsem váš zajatec a nenechám se vyslýchat.“

„Dobře. Co je s tím švédským velvyslancem?“

„Vy ho neznáte? Nevíte nic o Stockholmu?“

„Proboha, samozřejmě že ne!“

Účetní revizor jí věřil. „Před čtrnácti měsíci poslal velvyslanec Walter Pond do Washingtonu zprávu, že jeden stockholmský syndikát nabídl třicet milionů dolarů za velký balík amerických cenných papírů, pokud by se je podařilo propašovat. Zpráva je datována patnáctého května. A podle víza váš syn přijel do Švédska desátého května.“

„Na tom nic není! Můj syn byl na svatební cestě. Na výletě do Švédska není nic zvláštního.“

„Přijel sám. Jeho žena zůstala v Londýně. Na tom už něco zvláštního je.“

Elizabeth vstala z lenošky. „To bylo před rokem. A šlo jenom o nabídku…“

„Velvyslanec Pond nám potvrdil, že k obchodu došlo.“

„Kdy?“

„Přede dvěma měsíci. Těsně poté, co váš syn zmizel.“

Elizabeth přestala přecházet po kajutě a pohlédla na Canfielda. „Než jste běžel za tím člověkem, na něco jsem se vás ptala.“

„Vím. Nabízela jste mi práci.“

„Stačil by váš souhlas k tomu, aby se mnou vaše agentura spolupracovala? Máme stejný cíl. Nejdeme proti sobě.“

„Co tím chcete říct?“

„Bylo by možné, abyste nahlásil svým nadřízeným, že jsem vám dobrovolně nabídla spolupráci? A to je pravda, pane Canfielde, to je čistá pravda. Pokoušeli se mne zabít a nebýt vás, bylo by po mně. Jsem jenom vyděšená stará ženská.“

„Z toho usoudí, že víte, že je váš syn naživu.“

„Nevím to. Mám jen podezření.“

„Kvůli těm cenným papírům?“

„To odmítám připustit!“

„Tak proč?“

„Napřed mi odpovězte. Mohla bych použít vlivu vašeho úřadu, aniž byste mne dál vyslýchali…? Všechno by bylo na vaši zodpovědnost.“

„Což znamená, že bych se odpovídal vám.“

„Přesně tak.“

„Je to možné.“

„I v Evropě?“

„Máme dvoustranné dohody s většinou.“

„V tom případě nabízím tohle,“ skočila mu do řeči Elizabeth, „a dodávám, že to je konečná nabídka… Sto tisíc dolarů, splatných podle vzájemné dohody.“

Matthew Canfield civěl na tu sebejistou stařenu a najednou pocítil, jak se ho zmocňuje hrůza. Na té sumě, o které se Elizabeth Scarlattiová právě zmínila, bylo něco děsivého. Skoro neslyšně po ní opakoval: „Sto tisíc…“

„‚Prach jsi a v prach se obrátíš‘, pane Canfielde. Přijměte mou nabídku a radujte se ze života.“

Účetní revizor se potil; v kajutě však nebylo ani horko, ani vlhko. „Mou odpověď znáte.“

„Ano, myslela jsem si to… Nemělo by vás to lekat. Když přijdete k penězům, nemusíte se nijak zvlášť měnit. Je toho dost na to, abyste žil pohodlně, ale ne zas tolik, abyste měl zodpovědnost. Ta by už byla nepříjemná… Kde jsme to přestali?“

„Cože?“

„Aha. Proč se domnívám, že je můj syn naživu? Kromě těch cenných papírů, o kterých mluvíte.“

„Proč tedy?“

„Od dubna do prosince minulého roku si můj syn nechal převést stovky tisíc dolarů na konta v bankách po celé Evropě. Mám dojem, že chce z těch peněz žít. A chci vypátrat, co se s těmi vklady stalo. Jdu po stopách těchhle peněz.“ Elizabeth si všimla, že jí účetní revizor nevěří. „Náhodou je to pravda.“

„Ale stejně tak je to pravda s těmi cennými papíry, no ne?“

„Vzhledem k tomu, že mluvím se svým zaměstnancem a že vím, že mohu všechno později popřít… ano.“

„Proč byste to měla popírat?“

„To je dobrá otázka. Nemyslím, že pochopíte, co vám řeknu, ale přece se o to pokusím. Na ty chybějící cenné papíry se ještě rok nepřijde. Z právního hlediska nemám právo nějakým způsobem zpochybňovat svěřenský fond svého syna – to právo nemá nikdo – dokud nebudou obligace splatné. Kdybych to udělala, veřejně bych obvinila rod Scarlattiú ze zpronevěry, a to by znamenalo pro Scarlattiho závody katastrofu. Všechny transakce Scarlattiú se všemi bankovními institucemi v civilizovaném světě by se tím zpochybnily. Je to těžká zodpovědnost. Když uvážíme, kolik je v tom peněz, mohlo by to způsobit paniku u stovek společností.“

Canfield se už dál nedokázal soustředit. „Kdo byl Jefferson Cartwright?“

„Jediný další člověk, který o těch cenných papírech věděl.“

„Panebože!“ Canfield se v křesle narovnal.

„Opravdu si myslíte, že ho zabili pro ty důvody, které uvedli?“

„Nevěděl jsem, že někdo uváděl nějaké důvody.“

„Nepřímo. Byl to notorický záletník.“

Účetní revizor pohlédl staré paní zpříma do očí. „A vy říkáte, že to byl jediný další člověk, který věděl o těch cenných papírech?“

„Ano.“

„V tom případě si myslím, že ho zabili právě kvůli tomu. Ve vaší části města neodděláte člověka jen proto, že se vám vychrápal se ženou. Spíš to použijete jako výmluvu, abyste se mohl vyspat s jeho.“

„Takže vás opravdu potřebuji, pane Canfielde, viďte?“

„Co jste chtěla v Anglii dělat?“

„Přesně to, co jsem říkala, že udělám. Začít v těch bankách.“

„Co byste tam mohla zjistit?“

„Nevím. Podle běžných měřítek šlo o značné sumy peněz a ty peníze se musely někam podít. Nikdo je přece nemohl odnést v tašce. Možná existují další účty pod falešnými jmény nebo nějaké narychlo založené drobné firmy – nemůžu říct, ale vím, že tyhle peníze se budou používat, dokud nedojdou platby za cenné papíry.“

„Proboha, vždyť má ve Stockholmu třicet milionů dolarů!“

„Ne nutně právě tam. Mohl si otevřít několik účtů ve Švýcarsku, celkem na třicet milionů – možná dokonce splatných ve zlatě – které ještě dlouho nebude možné vypovědět.“

„Jak dlouho?“

„Dokud se neověří pravost všech dokumentů. A protože se s nimi obchodovalo na cizím trhu, může to trvat měsíce.“

„Takže vy chcete jít po těch bankovních účtech?“

„Zdá se mi to jako jediný vhodný začátek.“ Elizabeth Scarlattiová otevřela zásuvku psacího stolu a vytáhla z ní necesér, který otevřela a vyndala z něj jediný list papíru.

„Předpokládám, že kopii tohohle máte. Ráda bych, abyste si to přečetl a osvěžil si paměť.“ Podala mu papír; byl to seznam zahraničních bank, do kterých banka Waterman Trust převedla pro Ulstera Stewarta Scarletta peníze. Canfield si vzpomněl, že tenhle seznam byl přiložen ke zprávě zaslané ministerstvem spravedlnosti.

„Ano, viděl jsem to, ale kopii nemám… celkem to dělá něco pod milion dolarů.“

„Všiml jste si dat výběrů?“

„Pamatuju se, že poslední výběr se uskutečnil asi tak dva týdny předtím, než se váš syn se ženou vrátili do New Yorku. A pár účtů je ještě otevřených, ne? Ano, tady…“

„Londýn a Haag.“ Stará žena mu skočila do řeči a bez pomlky pokračovala: „Jenže tohle nemám na mysli, i když to taky může mít svůj význam. Myslím tu geografickou stránku.“

„Jakou geografickou stránku?“

„Napřed Londýn, pak na sever do Norska, odtud zase na jih do Anglie, do Manchesteru – pak na východ do Paříže, znovu na sever do Dánska, na jih do Marseille, na západ do Španělska a Portugalska; potom na severovýchod do Berlína, opět na jih do Severní Afriky – do Káhiry – na severozápad přes Itálii – Řím; následuje Balkán a zpátky na západ do Švýcarska – a tak dále.

Vypadá to jako síť.“ Zatímco stará paní mluvila zpaměti, Canfield se pokoušel porovnávat její řeč se seznamem výběrů.

„Kam míříte, madam Scarlattiová?“

„Nic vám na tom nepřijde zvláštního?“

„Váš syn byl na svatební cestě a já nevím, jak ve vašich kruzích taková svatební cesta vypadá. Já znám jenom Niagarské vodopády.“

„Tohle není normální itinerář.“

„To by mě nikdy nenapadlo.“

„Řeknu to takhle… Asi byste o líbánkách nejel z Washingtonu do New Yorku a pak se vracel přes Baltimore do Bostonu.“

„To asi ne.“

„Můj syn cestoval v jakémsi půlkruhu kolem místa, kde došlo k poslednímu a největšímu výběru a kam mohl dorazit mnohem logičtěji už před mnoha měsíci.“

Canfield už nedokázal banky a data sledovat.

„Nelamte si s tím hlavu, pane Canfielde. Bylo to v Německu, v jednom zapadlém městě v jižním Německu jménem Tassing… Proč?“

DRUHÁ ČÁST

22

Druhý a třetí den plavby Calpurnie proběhly v klidu, který panoval jak na moři, tak v prostorách první třídy. Zpráva o smrti cestujícího všechny připravila o náladu. Paní Boothroydová nevycházela z kajuty a byla pod stálým dohledem lodního lékaře a ošetřovatelek. Když se dověděla smutnou zprávu o svém manželovi, zmocnila se jí hysterie a bylo třeba jí podat velké množství sedativ.

Když se třetí den všichni cestující zotavili z následků prvního večera, vrátil se jim i optimismus.

Elizabeth Wyckham Scarlattiová a její mladý společník u stolu dbali na to, aby se po každém jídle rozešli; nicméně každý večer v půl jedenácté vcházel Matthew Canfield do její kajuty, aby byl na stráži pro případ, že by měl někdo v úmyslu zopakovat Boothroydův pokus. Nebylo to právě nejlepší řešení.

„Kdybych byla o sto let mladší, mohl byste se vydávat za jednoho z těch nechutných chlapů, co poskytují služby dámám ve středních letech.“

„Kdybyste vzala trochu těch svých slavných peněz a koupila si vlastní parník, mohl bych se v noci trochu vyspat.“

Tyhle noční rozhovory však přece jenom měly svůj smysl: jejich plány začaly dostávat konkrétní obrysy. Také se začalo diplomaticky mluvit o Canfieldových povinnostech vyplývajících z jeho postavení zaměstnance Elizabeth Scarlattiové.

„Jistě chápete,“ tvrdila Elizabeth, „že bych po vás nechtěla nic, co by bylo proti záměrům vlády. Nebo proti vašemu svědomí. A já věřím v lidské svědomí.“

„Jak to ovšem vidím já, o tom, co vládě škodí a co ne, rozhodnete sama, co?“

„Do jisté míry ano. Domnívám se, že k tomu mám patřičnou kvalifikaci.“

„A co když s vámi nebudu souhlasit?“

„Takový problém budeme řešit, až nastane.“

„No to je paráda!“

V zásadě bude Matthew Canfield i nadále odesílat hlášení Dvacítce do Washingtonu, ovšem s malou změnou – každé hlášení nejprve schválí Elizabeth Scarlattiová. Prostřednictvím účetního revizora pak společně požádají jeho agenturu o pomoc v některých nutných záležitostech. Co se týče veškerých otázek tělesného blaha, bude se stará paní plně řídit radami mladého muže a nebude o nich diskutovat.

Matthew Canfield obdrží deset splátek po deseti tisících dolarech počínaje prvním dnem pobytu v Londýně. Všechno v malých amerických bankovkách.

„Jistě si uvědomujete, pane Canfielde, že na tuhle naši dohodu je možné se dívat ještě z jednoho úhlu.“

„A to?“

„Váš úřad má k dispozici můj nezanedbatelný talent naprosto zdarma. To je pro daňové poplatníky nesmírně výhodné.“

„Nezapomenu se o tom zmínit v příštím hlášení.“

Ovšem základní problém jejich dohody zůstal nevyřešen. Aby totiž mohl účetní revizor plnit své povinnosti vůči oběma svým zaměstnavatelům, musel si najít nějaký důvod, proč se se starou dámou dal dohromady. Během týdnů by si toho každý všiml a bylo by bláhové snažit se jejich spojení maskovat jako přátelství nebo obchodní styk – takové vysvětlení by bylo od začátku podezřelé.

Matthew Canfield se trochu sobecky zeptal: „Snesete se se svou snachou?“

„Předpokládám, že máte na mysli Ulsterovu ženu. Chancellorovu manželku nesnese nikdo.“

„Ano.“

„Mám ji ráda. Pokud se ovšem domníváte, že by tu s námi mohla být ona, pak vám musím připomenout, že mě nenávidí. Má pro to spoustu důvodů a mnohé z nich jsou dobré důvody. Abych z ní dostala to, co jsem potřebovala, musela jsem se k ní zachovat dost nehezky. Na svou obhajobu – pokud bych měla pocit, že se musím hájit, a ten pocit nemám – můžu uvést jenom, že to, co jsem chtěla, bylo pro její dobro.“

„To je jistě dojemné, ale myslíte, že by s námi byla ochotná spolupracovat? Už jsem se s ní při několika příležitostech setkal.“

„Není zrovna zodpovědná. I když předpokládám, že to víte.“

„Ano, vím. Taky vím, že vás podezírá, že jedete do Evropy kvůli svému synovi.“

„To je mi známo. Mám dojem, že by bylo dobré, kdybychom ji přiměli ke spolupráci. Jenže se mi nezdá, že by se mi to podařilo telegramem, a samozřejmě bych něco takového nikdy nenapsala do dopisu.“

„Znám lepší způsob. Vrátím se pro ni a vezmu s sebou písemné… vysvětlení od vás. Nic závazného, nic příliš konkrétního. Zbytek už nechte na mně.“

„Zřejmě ji dobře znáte.“

„To ne. Jenom si říkám, že pokud se mi podaří ji přesvědčit, že vy – a já – jsme na její straně… že vůbec někdo je na její straně, tak nám pomůže.“

„Mohla by nám pomoci. Ukázala by nám místa…“

„Mohla by poznat lidi…“

„Ale co budu dělat, zatímco vy budete v Americe? Až se vrátíte, budu už nejspíš dávno po smrti.“

Canfield myslel i na tohle. „Až dorazíme do Anglie, opustíte tohle slzavé údolí.“

„Cože?“

„Budete se modlit za spásu své duše. A pochopitelně duše svého syna.“

„Já vám nerozumím.“

„Půjdete do kláštera. Celý svět ví o vašem zármutku, takže je naprosto logické, že něco takového uděláte. Vydáme do tisku prohlášení, že jste se odebrala do nejmenovaného kláštera na severu Anglie. A pak vás pošleme někam na jih. S tím nám pomůže moje agentura.“

„To je přece směšné!“

„Ty černý šaty vám budou strašně slušet!“

Zarmoucená paní Boothroydová s tváří zahalenou závojem opustila loď mezi prvními. Na celnici ji už čekal muž, který ji pomohl s odbavením a zavedl ji k rolls-roycu, který už čekal na ulici. Canfield je sledoval až k vozu.

Za tři čtvrtě hodiny nato se Canfield nastěhoval do hotelu. Z telefonní budky zavolal své londýnské spojce a dohodli se, že se sejdou hned, jak se Londýňanovi podaří dojet do města. Účetní revizor poté strávil půl hodiny tím, že si užíval stability suchozemského lůžka. Pomyšlení na to, že se tu ani neohřeje a hned zase popluje zpátky, ho nijak netěšilo, ovšem věděl, že jiná možnost neexistuje. Janet mu poskytne ten nejrozumnější důvod, proč by měl doprovázet starou paní po Evropě, a navíc bylo logické, aby manželka a matka zmizelého Ulstera Scarletta cestovaly společně. Kromě toho Canfielda lákala perspektiva trvalejšího kontaktu s Janet Scarlettovou: bylo zřejmé, že děvče má volnější mravy, ovšem o svém původním předpokladu, že je to pěkná mrcha, začínal silně pochybovat.

Zrovna usínal, když se najednou podíval na hodinky a zjistil, že se opozdil na schůzku. Zvedl telefon a potěšilo ho, když uslyšel ostrý britský přízvuk.

„Paní Scarlattiová je v pokoji číslo pět. Máme příkaz jí každou návštěvu telefonicky ohlásit předem, pane.“

„Udělejte to, prosím. Půjdu rovnou nahoru. Děkuji vám.“

Než Elizabeth Scarlattiová otevřela dveře, Canfield se pořádně nahlas ohlásil jménem. Stará žena ukázala mladému muži křeslo a sama se posadila do velké viktoriánské lenošky u okna.

„Tak – co nás čeká teď?“

„Asi před hodinou jsem volal našemu člověku v Londýně. Měl by tu být každou chvíli.“ *

„Kdo to je?“

„Říká, že se jmenuje James Derek.“

„Vy ho neznáte?“

„Ne. Máme jen číslo, kam zavoláme, a oni nám dají k dispozici člověka. Totéž děláme my pro ně.“

„Není to pohodlné.“ Nebyla to otázka.

„Platíme za to.“

„Co bude chtít vědět?“

„Jenom to, co mu budeme chtít říct. Nebude nám klást žádné otázky, ledaže bychom po něm chtěli něco, co by bylo namířeno proti britské vládě nebo něco tak drahého, že by to musel vysvětlovat – na tohle si bude dávat největší pozor.“

„To mi přijde zábavné.“

„Peníze daňových poplatníků.“ Canfield pohlédl na hodinky. „Požádal jsem ho, aby mi přinesl seznam klášterních útulku.“

„Vy to opravdu myslíte vážně?“

„Ano. Pokud on sám nenavrhne něco lepšího. Budu pryč asi tak dva a půl týdne. Napsala jste ten dopis pro svou snachu?“

„Ano.“ Podala mu obálku.

Na stolku u dveří na druhém konci pokoje zadrnčel telefon. Elizabeth k němu rychle došla a zvedla sluchátko.

„Je to Derek?“ zeptal se jí Canfield, když zavěsila.

„Ano.“

„Dobře. A teď vás požádám, madam Scarlattiová, abyste mě nechala mluvit. Když se vás ovšem na něco zeptám, budu čekat pravdivou odpověď.“

„Ech? To si ani nedomluvíme žádná tajná znamení?“

„Ne. Věřte tomu, že on nechce nic vědět. Když se to tak vezme, jenom přivádíme jeden druhého do rozpaků.“

„Mám mu nabídnout něco k pití, čaj, nebo se to nesmí?“

„Myslím, že panáka by neodmítl.“

„Zavolám etážovou službu, aby přivezli bar.“

„Výborně.“

Elizabeth Scarlattiová zvedla telefon a objednala si dostatečný výběr vína a lihovin. Canfield se usmál zvykům boháčů a zapálil si viržinko.

James Derek byl příjemný, trochu zakulacený padesátník s vzezřením úspěšného obchodníka. Byl nesmírně zdvořilý, ale ve skutečnosti chladný, a jeho věčný úsměv se mu při řeči pozvolna měnil v tenkou rovnou čárku.

„Zjistili jsme, komu patří ten rolls, co jste viděli na nábřeží. Nějaký markýz Jacques Louis Bertholde, Francouz s trvalým pobytem v Londýně. Ještě ho proklepneme.“

„Dobře. Co ty útulky?“

Brit vytáhl z náprsní kapsy list papíru. „Mohli bychom vám jich doporučit několik podle toho, do jaké míry si madam Scarlattiová přeje být ve styku s okolním světem.“

„Máte nějaké, kde je jakýkoli styk nemožný – z obou stran?“ zeptal se účetní revizor.

„To jsou samozřejmě katolické kláštery. Máme jich tu pár.“

„Počkejte moment!“ přerušila je stará dáma pánovitě.

„Které to jsou?“ chtěl vědět Canfield.

„Benediktinský a karmelitánský. Oba mimochodem leží na jihozápadě – ten karmelitánský je v Cardiffu.“

„Všechno má své meze, pane Canfielde, a já bych ráda, aby se dodržovaly. S takovými lidmi nechci nic mít!“

„Který útulek je v Anglii nejvyhledávanější, zkrátka nejvíc v módě, pane Dereku?“ ptal se účetní revizor.

„Vévodkyně z Gloucesteru pořádá každým rokem pouť do Yorského opatství. To je samozřejmě anglikánská církev.“

„Výborně. Všem tiskovým kancelářím rozešleme zprávu, že madam Scarlattiová se na měsíc uchýlila do Yorku.“

„To je aspoň přijatelné,“ zabručela stařena.

„Ještě jsem neskončil.“ Obrátil se k pobavenému Londýňanovi. „Potom nám rezervujte místo u karmelitek. Zítra tam madam Scarlattiovou odvezete.“

„Jak si přejete.“

„Moment, pánové! Já s tím nesouhlasím a jsem si jistá, že pan Derek vyhoví mým přáním!“

„Je mi velice líto, madam, ale já smím přijímat rozkazy pouze od pana Canfielda.“

„Taky máme jistou dohodu, madam Scarlattiová, nebo ji snad chcete zrušit?“

„O čem mám s těma lidma mluvit? Já prostě ty římskokatolický nabubřelý žvásty nemůžu vystát!“

„V tomhle budete mít ulehčenou situaci, madam,“ prohlásil pan Derek. „Složily slib mlčení. Neuslyšíte od nich ani slovo.“

„Rozjímejte,“ poradil jí účetní revizor. „Prospěje to vaší duši.“

23

York, Anglie, 12. srpna 1926 – Dnes brzy ráno došlo v ubytovacích prostorách západního křídla slavného Yorského opatství k explozi a požáru. Během tragické události zahynul zatím nezjištěný počet jeptišek i novicek. Předpokládá se, že výbuch způsobila porucha systému vytápění, který si řád nechal nedávno instalovat.

Canfield si zprávu přečetl v lodních novinách den před připlutím do New Yorku.

Dávají si záležet, pomyslel si. Dokazovalo to dvě věci, i když za nesmírně vysokou cenu: zprávy v tisku si někdo přečetl a madam Scarlattiová je skutečně odsouzena k smrti.

Účetní revizor sáhl do kapsy a vyndal dopis od staré paní určený Janet Scarlettové. Už si ho přečetl mnohokrát a měl dojem, že svému účelu poslouží. Pročetl si ho ještě jednou.

Milé dítě,

dobře vím, že mne nemáš nijak v oblibě, a této skutečnosti želím. Máš naprosto právo cítit to, co cítíš – styk s rodem Scarlattiú pro tebe nebyla ta nepříjemnější životní zkušenost. Nicméně, ať už je to jakkoli a bez ohledu na bolest, kterou sis protrpěla, patříš nyní mezi Scarlattie a navíc jsi porodila dalšího Scarlattiho. Možná právě díky tvému přispění budeme nakonec lepší, než jací jsme.

Netvrdím to jen tak nebo z falešné sentimentality. Historie nás učí, že i ti, od nichž bychom to nejméně čekali, často vyniknou díky tomu, že měli na bedrech velkou odpovědnost. Prosím tě, abys zvážila i tuto možnost.

Dále tě prosím, abys zvážila i to, co ti poví pan Canfield. Důvěřuji mu, a to proto, že mi zachránil život s nasazením vlastního. Jeho i naše zájmy jsou neoddělitelně spjaty. Poví ti, co může udělat, a o něco tě také požádá.

Drahoušku, jsem strašně stará ženská a nemám už mnoho času. Může se stát, že mé zbývající měsíce nebo roky (které jsou možná cenné jenom pro mne) budou zkráceny způsobem, o němž bych se ráda domnívala, že není výrazem boží vůle. Přirozeně jako hlava rodiny Scarlattiů toto riziko ráda přijímám, a pokud strávím svůj zbylý čas na zemi tím, že zachráním naši rodinu před nesmírným ponížením, setkám se se svým manželem se srdcem plným vděčnosti.

Čekám na tvou odpověď prostřednictvím pana Canfielda. Bude-li taková, jakou očekávám, brzy se sejdeme a potěšíš mne mnohem víc, než si zasloužím. Pokud ne, budeš mít i nadále mou lásku a věř mi, i mé porozumění.

Elizabeth Wyckham Scarlattiová

Canfield zasunul dopis zpátky do obálky a znovu ho napadlo, jak je dobře napsaný: nevysvětluje nic, pouze naznačuje, že ono chybějící vysvětlení se týká životně důležitých věcí. Pokud svůj úkol zvládne, vrátí se do Anglie i s tím děvčetem. Pokud se mu nepodaří ji přesvědčit, bude si muset vymyslet nějaké jiné řešení.

Dům Ulstera Scarletta na Padesáté čtvrté ulici právě procházel rekonstrukcí: byl obložen lešeními, na nichž se činili řemeslníci. Taxík zastavil před vchodem a Matthew Canfield vyšel po schodech. Zazvonil a dveře mu otevřela otylá hospodyně.

„Dobré odpoledne, Hano. Nevím, jestli se na mě pamatujete – jmenuju se Canfield, Matthew Canfield a jdu za paní Scarlattiovou.“

Hana se ani nepohnula, ani ho nepustila dál. „Ceká vás paní Scarlettová?“

„To přímo ne, ale jsem si jist, že mě přijme.“ Neměl vůbec v úmyslu předem telefonovat; po telefonu by ho mohla velmi snadno odmítnout.

„Nevím, jestli je paní doma, pane.“

„V tom případě budu muset počkat. Mám čekat v hale nebo tady na schodech?“

Hana neochotně uhnula a účetní revizor vstoupil do haly oplývající ohavnými barvami; znovu ho udeřily do očí červené tapety a černé závěsy.

„Zeptám se, pane,“ prohlásila hospodyně a pustila se do schodů.

Za několik minut se na schodišti objevila Janet následována Hanou, která se při chůzi kolébala jako kachna. Janet byla dokonale vyrovnaná; oči měla jasné, pozorné a nebylo v nich ani stopy po strachu, na nějž se pamatoval. Tentokrát měla věci pevně v rukou a byla nepochybně krásná.

Canfielda se náhle zmocnil pocit méněcennosti: došlo mu, že sem nepatří.

„No ne, pane Canfielde, to je překvapení.“

Nedokázal říci, jestli měl být její pozdrav milý nebo ne. Zněl přátelsky, to ano, ale zároveň chladně a rezervovaně. Ta mladá žena se rozhodně naučila, jak to ve starých rodinách chodí.

„Doufám, že ne nepříjemné, paní Scarlettová.“

„Vůbec ne.“

Hana dorazila na poslední schod a vydala se ke dveřím jídelny. Canfield rychle pokračoval: „Na cestách jsem narazil na jednoho člověka, jehož firma vyrábí vzducholodě. Byl jsem si jist, že vás to bude zajímat.“ Canfield koutkem oka pozoroval Hanu: ta se najednou otočila a podívala se na něj.

„Opravdu, pane Canfielde? Proč by mě to mělo zajímat?“ Dívka vypadala překvapeně.

„Slyšel jsem, že vaši přátelé z Oyster Bay chtějí jednu koupit pro klub. Mám pro vás všechny informace – kupní cenu, splátky, technické vlastnosti, prostě všechno… Dovolte, abych vám to ukázal.“

Účetní revizor popadl Janet Scarlettovou za loket a odvedl ji ke dveřím obývacího pokoje. Hana trochu zaváhala, ale když na ni Canfield pohlédl, zmizela v jídelně. Canfield zavřel dveře obývacího pokoje.

„Co to provádíte? Já nechci kupovat žádnou vzducholoď.“

Účetní revizor zůstal stát u dveří a pokynul jí, aby přestala mluvit.

„Cože?“

„Chvíli nemluvte. Prosím,“ požádal tiše.

Canfield počkal asi deset vteřin a jedním pohybem rozrazil dveře.

Přímo na druhém konci haly u stolu v jídelně stála Hana a muž v bílé kombinéze, zřejmě jeden z malířů. Mluvili a dívali se přitom na dveře obývacího pokoje. Když spatřili Canfielda, rozpačitě ustoupili.

Canfield zavřel dveře a obrátil se k Janet Scarlettové. „Zajímavé, co?“

„Co to děláte?“

„Je zajímavé, že máte tak zvědavou hospodyni.“

„Ach, tohle.“ Janet se obrátila a z pouzdra na konferenčním stolku si vzala cigaretu. „Služebnictvo bude vždycky drbat a zdá se mi, že jste jim k tomu dal důvod.“

Canfield jí připálil. „I malíři?“

„Přátelé Hany jsou čistě její věc. Mně do nich nic není. A vlastně mi nic není ani do Hany…“

„Nezdá se vám divné, že Hana málem upadla, když jsem se zmínil o vzducholodi?“

„Já vám vůbec nerozumím.“

„Připouštím, že trochu předbíhám.“

„Proč jste předem nezavolal?“

„Kdybych zavolal, přijala byste mě?“

Janet se na okamžik zamyslela. „Možná… Dělala jsem si sice výčitky ohledně vaší minulé návštěvy, ale to by nebyl důvod, proč vás urážet.“

„Nechtěl jsem na to sázet.“

„To je od vás milé a těší mě to, ale co má znamenat to vaše podivné chování?“

Nemělo smysl dále zdržovat. Vytáhl z kapsy obálku. „Byl jsem požádán, abych vám předal tohle. Můžu si sednout, než si to přečtete?“

Janet si od něj vyděšeně vzala obálku a okamžitě poznala rukopis své tchyně. Otevřela obálku a přečetla si dopis.

Pokud jí jeho obsah udivil nebo šokoval, nedala to na sobě znát.

Pomalu se posadila do lenošky a zamáčkla cigaretu. Pohlédla na dopis, pak na Canfielda a znovu na dopis. Aniž by opět vzhlédla, zeptala se tiše: „Kdo jste?“

„Pracuju pro vládu. Jsem úředník… nižší úředník ministerstva vnitra.“

„Pro vládu? Takže nejste obchodník?“

„Ne, nejsem.“

„Chtěl jste se se mnou setkat a mluvit se mnou z pověření vlády?“

„Ano.“

„Proč jste mi říkal, že prodáváte tenisové kurty?“

„Občas máme pocit, že je lepší naše skutečné povolání zatajit. Není to tak těžké.“

„Chápu.“

„Předpokládám, že chcete vědět, o čem vaše tchyně v tom dopise mluví?“

„Nepředpokládejte nic.“ Chladným hlasem pokračovala: „Takže vaše práce byla navštívit mne a položit mi všechny ty legrační otázky?“

„Po pravdě řečeno ano.“

Dívka vstala, přistoupila k účetnímu revizorovi a vší silou mu vyťala facku. Byla to pořádná, bolestivá rána. „Hajzle! Okamžitě odejděte z mého domu!“ Ani teď nezvýšila hlas. „Vypadněte, nebo zavolám policii!“

„Proboha, Janet, nechte toho!“ Chytil ji za ramena; snažila se mu vykroutit. „Poslouchejte mě! Povídám, poslouchejte, nebo vám tu facku vrátím!“

Oči jí planuly nenávistí a Canfielda napadlo, že je v nich i stopa smutku. Když promluvil, pevně ji držel. „Ano, pověřili mě, abych se s vámi setkal. A abych se od vás dozvěděl co nejvíc.“

Plivla mu do obličeje; ani ho nenapadlo se utírat.

„Dověděl jsem se, co jsem potřeboval, a ty informace jsem použil, protože jsem za to placený! A co se mýho oddělení týče, tak jsem odtud odešel v devět hodin večer poté, co jsem si s vámi vypil dva panáky. Kdyby vás chtěli dostat za nezákonný držení alkoholu, budiž, ale nic jiného!“

„Nevěřím vám!“

„Je mi úplně buřt, jestli mi věříte nebo ne! A jestli chcete ještě něco vědět, tak jsem vás měl celé týdny pod dohledem! Vás i ty vaše kamarády… Možná vás bude zajímat, že jsem ze svých hlášení vypustil takové ty žertovnější stránky vašeho každodenního programu!“

Dívce vhrkly slzy do očí.

„Dělám svou práci, jak nejlíp umím, a nemám pocit, že zrovna vy byste měla nárok mi tady předvádět uraženou nevinnost! Třeba si to neuvědomujete, ale váš manžel nebo bývalý manžel, nebo jak mu k čertu chcete říkat, může být docela dobře naživu – až moc naživu. A spousta dobrejch lidí, kteří o něm nikdy ani neslyšeli – ženy jako vy a mladá děvčata – kvůli němu uhořela! A další přišli o život, jenže ti si to možná zasloužili.“

„Co mi to tu povídáte?“ Povolil své sevření, ale nepustil ji.

„Vím jenom, že jsem před týdnem nechal vaši tchyni v Anglii. Byla to náramná cesta, to vám povím! Hned první večer na lodi se ji někdo pokusil zabít. A můžete vsadit krk na to, že by to byla sebevražda! Řeklo by se, že se v zármutku vrhla do moře. Beze stopy… Před týdnem jsme dali do novin, že se uchýlila do kláštera v Yorku. A před dvěma dny tam vyletělo do povětří topení a pozabíjelo to bůhvíkolik lidí! Samozřejmě nehoda!“

„Nevím, co na to mám říct.“

„Chcete, abych vám to dopověděl, nebo mám odejít?“

Manželka Ulstera Scarletta se pokusila usmát, i když jí do smíchu vůbec nebylo. „Myslím, že byste měl zůstat a… dopovědět mi to.“

Posadili se na pohovku a Canfield spustil.

Byl tak výmluvný jako do té doby nikdy.

24

Benjamin Reynolds se naklonil nad stůl a pustil se do vystřihování týden starého článku z nedělní přílohy New York Heroldu. Ke článku byla připojena fotografie Janet Saxon Scarlettové v doprovodu „obchodníka se sportovními potřebami M. Canfielda“ na výstavě psů v Madison Square Garden. Reynolds se musel usmát, když si vzpomněl, co Canfield poznamenal po telefonu.

„Snesu všechno, jenom ne ty zatracený výstavy psů. Psi jsou buďto pro ty nejbohatší, nebo pro ty nejchudší ze všech, ale ne pro nás uprostřed!“

Co na tom záleží, napadlo šéfa Dvacítky. Noviny se přímo překonávaly a Washington nařídil Canfieldovi, aby před návratem do Anglie strávil ještě dalších deset dní ve společnosti Scarlettovy ženy a upevňoval jejich přátelství.

Jejich vzájemný vztah nemohl ujít nikomu a Benjamin Reynolds by rád věděl, jestli je skutečně jen předstíraný. Nebo v tom bylo něco jiného? Chytil se snad Canfield? Snadnost, s jakou se mu podařilo získat Elizabeth Scarlattiovou ke spolupráci, byla dost podezřelá.

„Bene,“ vtrhl k němu do kanceláře Glover, „vypadá to tak, že máme to, co jsme potřebovali!“ Zavřel dveře a přistoupil k Reynoldsovu stolu.

„Co máme? O co jde?“

„Souvislost se Scarlattiovými. Je to beton.“

„Ukaž.“

Glover položil na rozevřené noviny několik listů papíru. „Hezky o tom píšou, co?“ ukázal na fotografii Canfielda ve společnosti mladé ženy.

„Přesně tak, jak jsme jim to nařídili my, starý sprosťáci. Když nebude moc plivat na podlahu, ještě se z něj stane ozdoba všech recepcí.“

„Odvádí dobrou práci, Bene. Teď už jsou na lodi, ne?“

„Odpluli včera… Co má být tohle?“

„Přišli na to statistici. Je to ze Švýcarska, kousek od Curychu. Během roku tam skoupili čtrnáct pozemků. A podívej se na ty polohy – jsou jeden vedle druhého. A hraničí s B, B hraničí s C, C s D a tak dál. Celkem je to plocha o rozloze pár set hektarů.“

„Koupili něco z toho Scarlattiové?“

„Ne… ale jeden z těch pozemků byl koupený na jméno Boothroyd. Charles Boothroyd.“

„Určitě? A co znamená to, že ho koupili na jméno?“

„Koupil to tchán pro dceru a svého zetě. Nějaký Rawlins, Thomas Rawlins, spolumajitel makléřský firmy Godwin a Rawlins. Jeho dcera se jmenuje Cecily a má za muže toho Boothoroyda.“

Reynolds sebral ze stolu list se jmenným seznamem. „Co je to za lidi?“

Glover sáhl po dalších dvou listech. „Všechno máš tady. Čtyři Američani, dva Švédi, tři Angličani, dva Francouzi a tři Němci. Celkem je jich čtrnáct.“

„Víme o nich něco?“

„Jenom o těch Američanech. Pro informace o těch dalších jsem si poslal.“

„Kdo to je? Kromě toho Rawlinse.“

„Nějaký Howard Thornton ze San Francisca, dělá do stavebnictví. A pak dva naftaři z Texasu – Louis Gibbon a Avery Landor Společně vlastní víc vrtů než padesát jejich konkurentů dohromady.“

„Mají něco společnýho?“

„Zatím to tak nevypadá. Prošetřujeme to.“

„A co ti ostatní? Ti Švédové, Francouzi? Angličani, Němci!“

„Máme jen ta jména.“

„Známí?“

„Pár z nich. Třeba ten Angličan, Innes-Bowen, myslím, že má textilní závody. Taky znám toho Francouze Daudeta, je to loďař. A ty dva Němce – Kindorfa, co doluje uhlí v Porúří, a von Schritzlera, ten je mluvčí I. G. Farben. Zbytek neznám a o těch Švédech jsem v životě neslyšel.“

„Jedno mají společný.“

„To si piš. Mají peněz, že nevědí, co s nima. Takovýhle pozemky si člověk nekupuje na hypotéku. Mám se spojit s Canfieldem?“

„Budeme muset. Pošli mu ten seznam po kurýrovi. Zatelegrafujeme mu, aby si na něj počkal v Londýně.“

„Madam Scarlattiová bude možná některé z nich znát.“

„S tím počítám… jenže je tu problém.“

„Jakej?“

„Babka si to určitě bude chtít namířit rovnou do Curychu… a když to udělá, je po ní. A stejně tak po Canfieldovi a Scarlettově ženě.“

„To máš pěkně krutý představy.“

„Houby představy. Víme, že si parta boháčů koupila čtrnáct pozemků, jeden vedle druhýho, protože tím všichni sledovali nějakej společnej zájem. A Boothroyd – díky svýmu štědrýmu tchánovi – je jeden z nich.“

„A tím se dostáváme ke Scarlattiům…“

„Aspoň si myslíme, že existuje spojení. Myslíme si to, protože se ji Boothroyd pokusil zabít, no ne?“

„Jistě.“

„Jenže Scarlattiová je naživu. Boothroydovi to nevyšlo.“

„To je jasný.“

„Pozemky nakoupili ještě předtím.“

„Muselo to být…“

„Takže jestli má Curych něco společnýho s Boothroydem, tak Curych chce Scarlattiovou oddělat. Chtějí jí v něčem zabránit. A navíc… Curych předpokládal, že se to Boothroydovi povede.“

„A teď, když je po smrti,“ skočil mu do řeči Glover, „si bude Curych myslet, že stará paní přišla na to, kdo to byl, a že třeba ví ještě víc… Bene, možná jsme zašli moc daleko. Snad by bylo nejlepší to celé odtroubit, poslat zprávu na ministerstvo spravedlnosti a zavolat Canfielda zpátky.“

„Ještě ne. Už jsme blízko. Teď je Elizabeth Scarlattiová nesmírně důležitá. Budeme je mít pod ochranou.“

„Nejsem alibista, ale tohle jde na tvou zodpovědnost.“

„Chápu. Až budeš posílat Canfieldovi příkazy, vylož mu tam jasně, že se má vyhnout Curychu. Za žádnou cenu nesmí jet do Švýcarska.“

„Udělám to.“

Reynolds se otočil a vyhlédl z okna; když promluvil, na svého podřízeného se ani nepodíval. „A… proklepněte toho Rawlinse. Toho Boothroydová tchána. Možná je to zrovna on, kdo udělal chybu.“

25

Pětačtyřicet kilometrů od historického města Cardiffu se v odlehlém údolí uprostřed waleského lesa nachází klášter Blahoslavené Panny Marie, domov karmelitánských jeptišek. Jeho zdi se tyčí mezi stromy ve své alabastrové kráse jako nevěsta stojící ve svatém očekávání uprostřed krásné rajské zahrady, ve které chybí had.

Účetní revizor a mladá žena dojeli ke vchodu, kde Canfield vystoupil a došel k vysokým vstupním dveřím s kukátkem. Zabušil černým železným klepadlem a počkal několik minut, než se u kukátka objevila jeptiška.

„Co pro vás mohu udělat?“

Účetní revizor vytáhl svůj průkaz a podržel ho tak, aby na něj žena viděla. „Jmenuju se Canfield, sestro, a přijel jsem pro madam Elizabeth Scarlattiovou. Je tu se mnou její snacha.“

„Počkejte chvíli, prosím. Dovolíte?“ Naznačila mu, že si chce vzít jeho průkaz. Podal jí ho úzkým otvorem.

„Samozřejmě.“

Kukátko se zavřelo, Canfield se vrátil k vozu a promluvil k Janet. „Jsou pěkně opatrné.“

„Co se děje?“

„Odnesla si můj průkaz, aby se přesvědčila, že na tý fotce jsem já, a ne někdo jinej.“

„Je to tu hezký, ne? Takový klid.“

„Zatím ano. Až se sejdeme se starou paní, už bych si tím tak jistý nebyl.“

„To, jak naprosto flagrantně a bezcitné zanedbáváte moje tělesné blaho, už přesahuje všechny meze! Víte, na čem ty idiotky spí? Já vám to povím! Na vojenských kavalcích!“

„To je mi líto…“ Canfield měl co dělat, aby se nerozesmál.

„A víte, co jedí za šlichty? To vám taky povím! Žrádlo, jaký bych nedovolila dát ani svým koním!“

„Slyšel jsem, že si pěstujou vlastní zeleninu,“ prohodil účetní revizor jemně.

„Tak to tedy sklízejí jenom hnojivo a zeleninu tam nechávají!“

V tu chvíli se rozezněly zvony oznamující klekání.

„A tohle je tady pořád! Ptala jsem se tý střelený ženský, Matky MacCreeový nebo jak se jmenuje, proč to musí řinčet tak brzo ráno, a víte, co mi odpověděla?“

„Co vám řekla?“ zajímala se Janet.

„Že si to tak přeje Kristus! To mi řekla! ‚Určitě ne starej dobrej episkopální Kristus,‘ já na to… Byla to hrůza! A proč jedete tak pozdě? Pan Derek mi tvrdil, že přijedete o čtyři dny dřív.“

„Musel jsem čekat na posla z Washingtonu. Pojďme. Povím vám o tom.“

Elizabeth seděla na zadním sedadle bentleye a pročítala si curyšský seznam.

„Znáte někoho z těch lidí?“ ptal se Canfield.

„Osobně ne. Ovšem o většině z nich jsem slyšela.“

„Například?“

„Ti Američani, Louis Gibbon a Avery Landor, jsou dva texaský vidláci, co se dostali nahoru. Myslí si, že všechny ropný naleziště jsou jejich. Slyšela jsem, že ten Landor je pěkná svině. Herold Leacock, jeden z těch Angličanů, si stojí pěkně vysoko na britské burze. Mazaný jako liška. Myrdal ze Švédska taky obchoduje s akciemi. Ve Stockholmu…“ Elizabeth vzhlédla a její oči se setkaly s Canfieldovým pohledem ve zpětném zrcátku.

„A co ti další?“

„Jistě. Třeba Thyssen z Německa. Fritz Thyssen, ocelárny. Kindorfa zná každý – uhlí z Porúří – a von Schnitzlera taky. Teď dělá pro I. G. Farben… Myslím, že jeden z těch Francouzů, D’Almeida, má nějaký železnice. Daudeta neznám, i když je mi jméno povědomé.“

„Patří mu lodní společnost. Tankery.“

„Ano, ovšem. A Masterson. Sydney Masterson. Angličan. Mám dojem, že dováží zboží z Dálného východu. Innes-Bowena neznám, i když jsem to jméno taky už slyšela.“

„Nezmínila jste se o Rawlinsovi. Thomas Rawlins.“

„Myslela jsem, že to není třeba. Godwin a Rawlins. Boothroydův tchán.“

„Toho čtvrtého Američana neznáte? Howard Thornton ze San Francisca.“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Janet říká, že váš syn znal nějakého Thorntona ze San Francisca.“

„Vůbec mě to nepřekvapuje.“

Na silnici z Pontypriddu na okraji údolí Rhonddy si Canfield všiml automobilu, který se mu každou chvíli objevoval ve zpětném zrcátku. Jel daleko za nimi, vlastně to byla jen nepatrná tečka v dálce, ovšem kromě zatáček se stále držel na dohled. A kdykoli Canfield vyjel ze zatáčky, automobil se objevil mnohem dříve, než by se dalo čekat vzhledem k jeho předchozí vzdálenosti. Na dlouhých rovných úsecích se držel zpátky, a kdykoli to bylo možné, pouštěl mezi sebe a Canfielda jiné vozy.

„Co se děje, pane Canfielde?“ Elizabeth se dívala na účetního revizora, který stále pokukoval po zpětném zrcátku.

„Nic.“

„Sleduje nás někdo?“

„Nejspíš ne. Tolik dobrých cest k anglickým hranicím tu zase není.“

O dvacet minut později si Canfield všiml, že se automobil přibližuje, a po dalších pěti minutách začal chápat, o co jde. Na silnici kromě nich nyní nebyl nikdo a před nimi se táhla dlouhá zatáčka, na jejíž jedné straně se tyčil kamenitý svah a na druhé dvacetimetrový příkrý sráz, který končil u hladiny jezera.

Canfield spatřil, že za ohybem leží rovná pastvina nebo spíše přerostlé pole. Šlápl na plyn, aby se co nejdříve dostal na rovinu.

Vůz za nimi vystřelil kupředu a rychle je doháněl; držel se Vpravo, na straně, kde byl kamenitý svah. Canfield věděl, že jakmile se neznámý dostane na jeho úroveň, může jej snadno vytlačit ze silnice a shodit jej z příkrého srázu do vody. Účetní revizor sešlápl pedál plynu a stočil auto ke středu, aby svého pronásledovatele odřízl.

„Co se děje? Co to děláš?“ Janet se držela horní části palubní desky.

„Držte se! Obě!“

Canfield se s bentleyem držel uprostřed silnice a zahýbal vpravo pokaždé, když se vůz vzadu snažil vecpat do mezery mezi ním a svahem napravo. Na rovinku zbývalo už jenom pár set metrů.

Ozvaly se dvě pronikavé rány, jak do bentleye jeho pronásledovatel narazil, a Janet Scarlettová vykřikla. Její tchyně mlčky uchopila dívku za ramena a přitiskla ji k sedadlu.

Rovná pastvina se nyní táhla vlevo od nich a Canfield na ni zamířil; sjel z cesty a držel se prašné krajnice.

Pronásledovatel se řítil dál. Canfield upřel oči na rychle se vzdalující poznávací značku. Vykřikl: „E, B… I nebo L! Sedm! Sedm nebo devět! Jedna, jedna, tři!“ Ještě jednou čísla rychle a tiše zopakoval, zpomalil bentleye a zastavil.

Janet se opírala o sedadlo a držela se oběma rukama Elizabeth za paže. Stará žena se nakláněla kupředu, s tváří přitisknutou k hlavě své snachy.

První promluvila Elizabeth.

„Ta písmena, co jste volal, byla E, B, I nebo L, a čísla sedm nebo devět, jedna, jedna, tři.“

„Značku auta jsem bohužel nepoznal.“

Elizabeth pustila Janet a řekla: „Byl to Mercedes-Benz.“

26

„Ten automobil je Mercedes-Benz kupé, model z roku 1925. Poznávací značka EBI devět, jedna, jedna, tři. Vůz je registrován na jméno Jacques Louis Bertholde. Zase markýz de Bertholde.“ James Derek stál po Canfieldově boku tváří v tvář Janet a Elizabeth, které seděly na pohovce. Četl ze svého poznámkového bloku a uvažoval o tom, jestli tihle zvědaví Američani vědí, co je markýz zač. I Bertholde často přebýval v Savoji a byl nejspíš stejně bohatý jako Elizabeth Scarlattiová.

„Tentýž člověk, co čekal v přístavu na Boothroydovu ženu?“ zeptal se Canfield.

„Ano. Vlastně bych měl říct ne. Podle vašeho popisu se domníváme, že ten člověk v přístavu byl skutečně Bertholde. Včera to ovšem nemohl být on. Máme doloženo, že byl v Londýně. Nicméně ten automobil je registrovaný na jeho jméno.“

„Co si o tom myslíte, pane Dereku?“ Elizabeth si uhladila šaty a snažila se přitom na Angličana nedívat. Něco jí na tom člověku znervózňovalo.

„Nevím, co si mám myslet… Ovšem nejspíš bych vám měl říct, že markýz de Bertholde je trvale žijící cizinec se značným vlivem a postavením…“

„Pokud si vzpomínám, patří mu firma Bertholde et Fils.“ Elizabeth vstala z pohovky a podala svou prázdnou sklenici Canfieldovi. Ani nechtěla víno, spíše byla příliš rozrušená na to, aby jen tak nečinně seděla. „Bertholde et Fils je stará, renomovaná firma.“

Účetní revizor přešel k baru a nalil Elizabeth sherry.

„Takže vy jste se už s markýzem setkala, madam Scarlattiová? Možná ho dokonce znáte?“

Elizabeth se Derekova řeč vůbec nezamlouvala. „Ne, markýze neznám. Možná jsem se setkala s jeho otcem. Nevím. Bertholdové jsou stará rodina.“

Canfield podal Elizabeth její pití; pochopil, že stará paní a britský agent spolu hrají slovní tenis. Vmísil se mezi ně. „Co dělá?“

„Spoustu věcí. Ropa z Blízkého východu, doly a vrty v Africe, dovoz z Austrálie a Jižní Ameriky…“

„Proč žije trvale tady?“

„Na to mohu odpovědět sama,“ prohlásila Elizabeth a vracela se na gauč. „Jeho závody a kanceláře se nepochybně nacházejí na území Britského impéria nebo v jeho koloniích.“

„Naprosto správně, madam,“ souhlasil Derek. „Vzhledem k tomu, že většina jeho zájmů leží na britském území, je v neustálém spojení s Whitehallem. Panují mezi nimi dobré vztahy.“

„Má vláda o Bertholdovi spis?“

„Vzhledem k tomu, že je to trvale žijící cizinec, samozřejmě ano.“

„Můžete mi ho obstarat?“

„K tomu bych potřeboval velice dobrý důvod. Víte přece…“

„Pane Dereku!“ skočila mu do řeči Elizabeth. „Na palubě lodi Calpurnia na mne spáchali vražedný útok! Včera se nás ve Walesu snažil nějaký automobil shodit ze silnice a v obou případech je jasná spojitost s markýzem de Bertholde. To mi připadá jako dost dobré důvody!“

„Obávám se, že s vámi nemohu souhlasit. To, o čem mluvíte, je věc policie, a všechno, co celou záležitost staví do jiného světla, považuji za čistě důvěrnou informaci. Určitě ani v jednom případě nehodláte vznášet žalobu. Připouštím, že to všechno zní dost divně, ale Canfield ví, co mám na mysli.“

Účetní revizor pohlédl na Elizabeth a ta z jeho pohledu poznala, že nastala chvíle, aby použil svou lest; už dříve jí vysvětlil, že k tomu možná dojde. Říkal tomu „částečná pravda“. Bylo nasnadě, proč: britská rozvědka se nemínila nechat použít jako něčí soukromá policie a potřebovala pro svůj zásah lepší důvody, které by navíc mohl Washington potvrdit. Canfield se podíval na Angličana a tiše promluvil.

„Vláda Spojených států by v žádném případě do věci nezatahovala žádnou z vašich služeb, pokud by neexistovaly důvody jiné než ty, které by mohla řešit policie. Když byl syn madam Scarlattiové – a manžel paní Scarlettové – loni v Evropě, byly mu zaslány velké sumy peněz v podobě obchodovatelných akcií několika amerických společností, a my se domníváme, že se nyní tajně prodávají na evropském trhu. Britskou burzu nevyjímaje.“

„Chcete snad tvrdit, že tady někdo buduje americký monopol?“

„Vláda se domnívá, že celou operaci prováděl přímo personál našeho velvyslanectví. Jsou přímo tady, v Londýně.“

„Vaše vlastní velvyslanectví! A myslíte si, že Scarlett v tom měl prsty?“

„Myslíme, že ho využili,“ ozvala se Elizabeth pronikavým hlasem. „Využili a zlikvidovali.“

„Patřil k těm lidem, Dereku. A markýz de Bertholde k nim patří taky.“

James Derek si zastrčil poznámkový bloček do náprsní kapsy. Bylo zřejmé, že tohle vysvětlení mu naprosto stačí. Spíše povzbudilo jeho zvědavost. „Zítra vám přinesu kopii toho spisu, Canfielde… Dobrou noc, dámy.“ Odešel.

„Blahopřeji, mladíku. Lidi z velvyslanectví. To bylo od vás velmi chytré.“

„Podle mě byl prostě báječný!“ prohlásila Janet Scarlettová a usmála se na něj.

„Bude to stačit,“ zabručel účetní revizor a hodil do sebe většinu své skotské. „A teď si dovoluju navrhnout, že se všichni potřebujeme rozptýlit. Jestli můžu mluvit za sebe, tak už mě unavuje myslet – a byl bych rád, madam Scarlattiová, kdybyste to nijak nekomentovala. Co takhle jít na večeři někam, kam vy z těch horních deseti tisíc obvykle chodíte? Strašně nerad tancuju, ale přísahám, že vás dneska obě utancuju k smrti.“

Elizabeth s Janet se zasmály.

„Ne, díky,“ pravila Elizabeth. „Běžte se povyrazit sami.“ Laskavě pohlédla na účetního revizora. „Stará žena vám musí zase jednou poděkovat, pane Canfielde.“

„Zamknete dveře a zavřete okna?“

„Sedm pater nad zemí? Jistě, pokud si to přejete.“

„Přeju si to,“ opáčil Canfield.

27

„To je paráda!“ snažila se Janet překřičet šum hlasů u Claridge. „No tak, Matthewe, netvař se tak kysele!“

„Netvářím se kysele. Jenom tě neslyším.“

„Ale tváříš. Tobě se to nelíbilo. Tak mě nech, ať z toho mám radost aspoň já.“

„Dobře. Dobře. Chceš si zatancovat?“

„Ne. Ty nerad tančíš. Chci se jenom dívat.“

„V pořádku. Dívej se. Mají tu dobrou whisky.“

„Cože je dobrý?“

„Whisky.“

„Ne, díky, nedám si. Vidíš? Nezlobím. Dokonce máš o dvě víc než já.“

„Jestli to takhle půjde dál, budu jich mít o šedesát víc.“

„Cože, miláčku?“

„Povídám, že až se odtud dostaneme, budu mít šedesát.“

„No tak, nech toho. Bav se!“

Canfield se podíval na děvče před sebou a znovu ho zaplavil pocit radosti. Jinak se to nedalo nazvat. Naplňovala ho radostí, potěšením, teplem. V očích se jí zračila bezprostřední oddanost, jakou znají jenom milenci. Canfield se zoufale snažil odpoutat, získat nadhled, dívat se na věci objektivně – jen aby zjistil, že už toho není schopen.

„Miluju tě. Moc,“ prohlásil.

Slyšela ho i přes hudbu, smích a šum pohybujícího se davu.

„Já vím.“ Pohlédla na něj zvlhlýma očima. „Milujeme se. Není to zvláštní?“

„Chceš si teď zatančit?“

Dívka lehce pohodila hlavou. „Ach, Matthewe! Drahoušku Matthewe! Ne, drahý. Nemusíš tancovat.“

„Klidně bych mohl.“

Chytila ho za ruku. „Zatančíme si spolu později. Sami.“

Matthew Canfield se rozhodl, že s touto ženou prožije zbytek svého života.

Ovšem byl profesionál, takže si na okamžik vzpomněl na starou ženu v Savoji.

Elizabeth Wyckham Scarlattiová právě vylezla z postele a oblékla si župan. Listovala v Manchester Guardianu, a jak tak obracela jeho tenké stránky, zaslechla z obývacího pokoje dvě ostrá kovová cvaknutí doprovázená šumem nějakého pohybu. Zpočátku ji ten zvuk nijak nepolekal; dveře do chodby zavřela na petlici a teď předpokládala, že to jen její snacha zápolí s klíčem a nemůže otevřít. Koneckonců byly dvě hodiny ráno, tedy nejvyšší čas, aby se mladí vrátili.

„Vydrž moment, drahoušku. Už jdu,“ zavolala.

Nechala rozsvícenou stolní lampu; když šla kolem, stínítko se zakymácelo a po zdi se roztančily drobné stíny.

Dorazila ke dveřím a začala otvírat petlici; přitom si vzpomněla na účetního revizora a na okamžik se zarazila.

„Jsi to ty, děvenko?“

Žádná odpověď.

Automaticky vrátila petlici na místo.

„Janet? Pane Canfielde? Jste to vy?“

Ticho.

Elizabeth se zmocnil strach. Ten zvuk slyšela jasně; i přes její věk jí uši sloužily dobře.

Třeba si to cvaknutí spletla se šustěním těch tenkých anglických novin – nebyla na ně zvyklá. To znělo rozumně; ráda by tomu uvěřila, jenže to nešlo.

Je snad v pokoji ještě někdo jiný?

Při tom pomyšlení se jí sevřel žaludek.

Když se obrátila, aby zamířila zpátky do ložnice, všimla si, že jedno velké francouzské okno je pootevřené. Mezera byla široká jen pár centimetrů, ovšem dost na to, aby větřík vnikající dovnitř rozkýval záclony.

Celá zmatená se snažila rozpomenout, jestli to okno zavřela. Měla pocit, že ano, jenže to dělala bezmyšlenkovitě – Canfieldovo varování nebrala vážně, a proč také. Měla pokoj v sedmém patře.

Samozřejmě, že okno nezavřela – a pokud ano, tak nezajistila západku a ta se vyvlékla. Nic zvláštního. Přešla k oknu a zavřela je.

V tom okamžiku to uslyšela.

„Nazdar, matko.“

Ze stínu na druhém konci pokoje se vynořil vysoký muž celý v černém. Hlavu měl vyholenou a opálenou skoro do hněda.

Zpočátku ho nemohla poznat: Stolní lampa vydávala jen matné světlo a postava stála daleko od ní. Když však přivykla šeru, uvědomila si, proč jí ten člověk připadal neznámý. Jeho tvář se změnila: lesklé černé vlasy zmizely, nos byl menší a s nosními dírkami dále od sebe, uši měly jiný tvar a přiléhaly k lebce; oči, které se dříve vyznačovaly lehce pokleslými víčky, se teď zdály velké, jako by ani žádná víčka neměly. Kolem úst a na čele byly vidět zarudlé skvrny. Nebyla to tvář: byla to maska, odporná a šokující. A byl to její syn.

„Ulstere! Panebože!“

„Jestli teď dostaneš infarkt, tak uděláš šašky z pár dobře placenejch vrahů.“

Stařena se snažila uvažovat logicky a ze všech sil se pokoušela zabránit panice, která se jí zmocňovala. Sevřela opěradlo křesla, až se zdálo, že jí žíly protrhnou vrásčitou kůži.

„Jestliže jsi mě přišel zabít, sotva s tím můžu něco dělat.“

„Možná tě bude zajímat, že člověk, který tě chtěl dát zabít, bude brzo sám po smrti. Udělal hloupost.“

Její syn pomalu došel k francouzskému oknu a zkontroloval západku. Opatrně vyhlédl ven; to, co uviděl, ho zřejmě uspokojilo. Jeho matka si všimla, že se pohybuje s lehkostí tak jako dřív, ale ne už elegantně a aristokraticky uvolněně: jeho pohyby byly nyní jakoby napjaté a bylo v nich něco drsného, což ještě zdůrazňovaly jeho ruce v tenkých černých rukavicích se ztuhlými, křečovitě zkroucenými prsty.

Elizabeth se pozvolna vzpamatovávala. „Proč jsi sem přišel?“

„Protože jsi tvrdohlavá a zvědavá.“ Rychle přešel k telefonu na stole pod lampou a dotkl se vidlice, jako by se chtěl ujistit, že neupadne. Vrátil se k matce a pohled na jeho tvář, která se nyní ve světle jasně rýsovala, ji donutil zavřít oči. Když je znovu otevřela, drbal se na pravém obočí, které měl částečně zanícené. Všiml si jejího bolestného pohledu.

„Jizvy se ještě nezahojily a občas svědí. Že by záchvat mateřské péče?“

„Cos to se sebou udělal?“

„Začal jsem nový život. Vstoupil jsem do nového světa – do světa, který s tím tvým nemá nic společnýho. Aspoň zatím.“

„Ptala jsem se, co jsi udělal.“

„Víš dobře, co jsem udělal, protože jinak bys nebyla tady, v Londýně. Hlavně musíš pochopit, že Ulster Scarlett už dávno neexistuje.“

„Jestli chceš, aby tomu lidi věřili, tak proč chodíš za mnou?“

„Protože jsi správně předpokládala, že to není pravda, a mohla bys mi způsobit pár menších nepříjemností, kdyby ses mi začala míchat do života.“

Stará žena si dodala odvahy. „V tom případě je docela možné, že ten rozkaz, aby mě zabili, nebyl zase až tak hloupý.“

„To zní statečně. Ovšem zajímalo by mě, jestli jsi pomyslela i na ostatní?“

„Na jaké ostatní?“

Scarlett se posadil na gauč a napodobil italský přízvuk: „La Famiglia Scarlatti! Tak se to říká, nebo ne…? Přesně řečeno, jedenáct lidí. Dva manželé, babička, věčně ožralá manželka a sedm dětí. Vyvraždění Scarlattiovců! Celý rod zlikvidován v jediném velkém masakru!“

„Ty ses zbláznil! To bych nikdy nedovolila! Nesnaž se stavět ty drobty, co sis nakradl, proti tomu, co mám já!“

„Jsi hloupá stará bába! Tady už na penězích nezáleží – tady jde jen o to, jak je kdo použije. Sama jsi mě to naučila!“

„Připravila bych tě o ně! Dala bych tě najít a zničit!“

Muž lehce vyskočil z gauče.

„Ztrácíme čas. Mluvíme o hloupostech a to nemá smysl. Řeknu to jasně: stačí, abych zavolal, a do New Yorku pošlou příkaz. Během osmačtyřiceti hodin je po Scarlattiích! Vyhladí celou rodinu! Byl by to pěkně drahej funus – nadace by samozřejmě nešetřila penězi.“

„To bys zabil i svoje vlastní dítě?“

„Ten by přišel na řadu první. Všichni budou mrtví. A zdánlivě bezdůvodně. Tajemství střelených Scarlattiů.“

„Ty ses pomátl.“ Její hlas bylo sotva slyšet.

„Mluv nahlas, matko! Nebo snad myslíš na ty kudrnatý parchanty, co se batolí na pláži v Newportu a blbnou na lodičkách? Tragédie, co? Jeden by stačil! Stačilo by, aby se zachránil jeden – a rod Scarlattiú nezahyne! Tak co, mám zavolat? Mně osobně je to jedno.“

Stará žena, která se předtím ani nehnula, nyní pomalu přešla k jednomu z křesel. „To chceš ode mě něco tak důležitého, že na tom závisí životy celé mé rodiny?“

„Pro tebe to důležitý není. Jenom pro mě. Mohlo by to být horší. Třeba bych mohl chtít dalších sto milionů.“

„Proč je nechceš? Víš, že za těchhle okolností bych ti je dala.“

Muž se zasmál. „Jasně, že bys mi je dala. Zaplatila bys mi je tak, že by se z toho položila burza. Děkuju pěkně, já je nepotřebuju. Nezapomínej, že tady už o peníze nejde.“

„Tak co chceš?“ Posadila se do křesla a složila své útlé ruce do klína.

„Především ty doporučující dopisy pro banky. Stejně by ti k ničemu nebyly, takže tě to ani nemusí moc bolet.“

Měla pravdu! Její přístup byl správný! Vždycky se držet praktických věcí – peněz.

„Dopisy pro banky?“

„Ty, co ti dal Cartwright.“

„Tys ho zabil! Věděls o naší dohodě?“

„Prosím tě, matko. Takovej jižanskej vidlák – udělají z něho viceprezidenta Waterman Trust! Dají mu opravdovou zodpovědnost. Sledovali jsme ho tři dny. Máme tu vaši smlouvu, nebo aspoň její kopii. Přestaňme si hrát na schovávanou. Dej mi ty dopisy, buď tak laskavá.“

Stará paní vstala z křesla a zamířila do ložnice. Když se vrátila, podala mu dopisy; chvatně roztrhl obálky a vytáhl psaní. Rozložil je na gauč a spočítal.

„Cartwright si svoje prachy zasloužil.“

Posbíral je a nedbale se posadil na pohovku.

„Netušila jsem, že jsou ty dopisy tak důležité.“

„Vlastně ani nejsou. K ničemu by ti nebyly. Všechny účty jsou už uzavřené a peníze… se přerozdělily jinam, abych tak řekl.“

„Tak proč ti na nich tolik záleželo?“ Zůstala stát.

„Kdybys je předala bankám, mohly by dostat vítr. A my teď nechceme přijít moc do řečí.“

Stará žena se dívala do sebejistých očí svého syna. Byl nad věcí, očividně sám se sebou spokojený – skoro by se dalo říct, že se uvolnil.

„Kdo je to ‚my‘? Do čeho ses to namočil?“

Na úzkých rtech pod nepřirozeně vyhlížejícími nosními dírkami se znovu objevil úsměv. „Včas se to dovíš. Žádný jména, samozřejmě, ale přijdeš na to. Možná na mě ještě budeš pyšná, i když bys to nikdy nepřiznala nahlas.“ Podíval se na hodinky. „A teď k věci.“

„Co ještě chceš?“

„Co se stalo na Calpurnii? A nelži!“ Upřel na matku pátravý pohled.

Elizabeth napjala břišní svaly, aby na sobě nedala nic znát. Věděla, že pravda je asi to jediné, co jí ještě zbývá. „Nevím, co myslíš.“

„Lžeš!“

„O čem? Dostala jsem telegram od člověka jménem Boutier, že Cartwright je po smrti.“

„Nech toho!“ Předklonil se. „Kdyby se nic nestalo, nedala by sis nikdy tu práci a nechtěla všechny oblbnout s tím Yorkským opatstvím. Chci vědět, kde je.“

„Kdo? Cartwright?“

„Já tě varuju!“

„Nemám tušení, o čem to mluvíš!“

„Na té lodi zmizel člověk! Říkají, že spadl přes palubu.“

„Ach, ano. Vzpomínám si… A co to má společnýho se mnou?“ Dívala se na něj jako vtělená nevinnost.

Ani jeden se nepohnul.

„Ty o tý záležitosti nic nevíš?“

„To jsem neřekla.“

„Tak cos říkala?“

„Něco se proslechlo. Ze spolehlivých zdrojů.“

„A to?“

Stařena zvážila několik možných odpovědí; věděla, že její odpověď musí znít pravdivě a zapadat do celkového obrazu. Zároveň však musí být přehnaná, jako už drby bývají.

„Ten člověk byl ožralý a chtěl se prát. V baru se strhla rvačka… Nakonec ho přemohli a odnesli do kajuty. Pak se chtěl vrátit a přepadl přes zábradlí. Znal jsi ho?“

Scarlettova odpověď zněla jakoby nezaujatě. „Ne, nepatřil k nám.“ Její řeč ho evidentně neuspokojila, ale nechtěl to dále rozebírat. Poprvé za několik minut z ní spustil oči, na chvíli se zamyslel a pak řekl: „Ještě poslední věc. Vydala ses hledat svýho ztraceného syna…“

„Vydala jsem se hledat zloděje!“ vyjela na něj zostra.

„Říkej tomu, jak chceš. Když se to vezme kolem a kolem, prostě jsem jen o něco posunul kalendář.“

„To není pravda! Okradl jsi Scarlattie! To, cos dostal, se mělo použít ve spojitosti se Scarlattiho závody!“

„Už zase ztrácíme čas.“

„Chci, abychom v tom měli jasno.“

„Jasný je, že ses mě vydala hledat a našlas mě. Na tom se shodneme?“

„Ano.“

„A já ti teď říkám, abys nikde nic nepovídala, nic nepodnikala a hlavně se koukala vrátit do New Yorku. Navíc znič všechny dopisy nebo příkazy, který jsi kde schovala a který se týkají mě.“

„Na něco takovýho nepřistoupím!“

„V tom případě vydám rozkaz. Rod Scarlattiú zanikne! Můžeš se vrátit do kláštera a poslechnout si, jak se vykoupali v krvi Beránka!“

Ulster Scarlett vyskočil z viktoriánského gauče, a než se stará žena stačila vzpamatovat, stál u telefonu. Ani se na ni nepodíval, bez sebemenšího zaváhání zvedl sluchátko a čekal, až se mu ozve ústředna.

Stařeně nejistě vstala. „Nedělej to!“

Obrátil se k ní. „Proč ne?“

„Poslechnu tě.“

Položil sluchátko do vidlice. „Určitě?“

„Určitě.“ Vyhrál.

Ulster Scarlett se usmál svými znetvořenými rty. „V tom případě jsme dohodnutí.“

„Ještě ne.“ Elizabeth se rozhodla zkusit poslední možnost, i když věděla, že ji ten pokus může stát život.

„Ale?“

„Ráda bych si tak trošku zaspekulovala.“

„O čem?“

„Dejme tomu, co kdybych se rozhodla naši dohodu porušit?“

„Víš, co by se stalo. Před námi se neschováš, rozhodně ne nadlouho.“

„Jenže čas by mohl taky pracovat pro mě.“

„Těch cenných papírů jsme se už zbavili. O tom nemá smysl uvažovat.“

„To jsem tušila, protože jinak bys sem nepřišel.“

„Hezká hra. Pokračuj.“

„Jsem si jistá, že kdybys na to nepřišel sám, někdo by ti určitě řekl, že jediný rozumný způsob, jak ty papíry prodat, je v hotovosti za nižší cenu.“

„To mi nikdo říkat nemusel.“

„Takže teď je řada na mně, abych se na něco zeptala.“

„Prosím.“

„Jak si myslíš, že je těžký vystopovat takhle velký vklady, ať už ve zlatě, nebo jiný? Vlastně mám dvě otázky. Kde jsou jediný banky na světě, který jsou ochotný – nebo který vůbec můžou – s takovými vklady pracovat?“

„Odpověď známe oba. Všechno je kódovaný, samý čísla, nikdo se k tomu nedostane.“

„A ve který že to švýcarský bance jsou samý neúplatný lidi?“

Její syn se zarazil a zamrkal očima bez víček. „Tentokrát šílíš ty,“ odpověděl klidně.

„Vůbec ne. Myslíš jen na malý věci, Ulstere. K dispozici máš velký sumy, ale myslíš male… Stačí, aby se v Bernu a Curychu rozneslo, že se dá získat milion amerických dolarů výměnou za důvěrnou informaci…“

„Co bys tím získala?“

„Právě ty informace…! Jména! Lidi!“

„Dovol, abych se zasmál!“

„Dlouho se smát nebudeš…! Je jasný, že máš společníky – neobejdeš se bez nich. Zvlášť jasně je to poznat z tvých výhrůžek a vůbec nepochybuju o tom, že je platíš dobře… Otázka zní, jakmile já budu vědět, o koho jde, a oni budou vědět o mně – dokážou odolat tomu, co jim nabídnu? V tomhle mne překonat nedokážeš! Tady totiž o peníze pořád ještě jde!“

Odpudivý obličej se zkroutil ještě víc, jak se ze zkřivených rtů vydral chraplavý smích. „Celý roky jsem čekal, až ti budu moct říct, že ty tvoje úplatkářský praktiky nejsou k ničemu! S kupováním lidí je konec! Užila sis svoje, ale teď je po všem! Konec…! Koho bys chtěla manipulovat – s těma svejma podlejzavejma bankéřema? S těma smradlavejma Židama? Máte po legraci! Odzvonilo vám…! Nepovídej mi tu nic o mých společnících. Ani by se tvejch peněz nedotkli!“ Muž v černém zuřil.

„Ty tomu věříš?“ Elizabeth se ani nepohnula.

„Dokonale!“ Nezahojené jizvy na Scarlettově tváři zrudly, jak se mu nahrnula krev do hlavy. „Máme něco jiného! A ty na nás nemáš – ani na jednoho z nás! Nás nemůžeš podplatit!“

„Jistě, ale na druhou stranu musíš uznat – jako s těmi dopisy – že bych ti mohla nadělat nepříjemnosti. Jenomže v tomhle případě by byly trochu větší. Chtěl bys to riskovat?“

„Podepíšeš jedenáct rozsudků smrti! Masová poprava! Vážně to chceš, matko?“

„Zdá se, že odpověď na obě naše otázky zní ne. To už je rozumnější domluva.“

Muž v černém se na okamžik odmlčel a pak pronesl tiše, ale s důrazem: „Na mě nemáš. Ať tě ani nenapadne, že si jsme rovný!“

„Co se stalo, Ulstere? Co se stalo…? Proč?“

„Nic a všechno! Dělám to, čeho nikdo z vás nebyl schopen! To, co se musí udělat, ale vy to nikdy nedokážete!“

„Chtěla bych… chtěli bychom to snad udělat?“

„Víc než co jiného na světě! Jenomže na to nemáte žaludek! Jste slabý!“

Vzduch proťalo zvonění telefonu.

„Ani se to nesnaž zvedat,“ pravil Ulster. „Zazvoní jenom jednou. Je to signál, že moje žena – ta oddaná kurva – a její nejnovější pasák odcházejí z Claridge.“

„Takže předpokládám, že se náš rozhovor odkládá.“ Ke své úlevě spatřila, že s jejím prohlášením souhlasí; zároveň si všimla, jak je v takové situaci nebezpečný. Kůže nad pravým okem mu začala cukat; pomalu si protáhl prsty.

„Pamatuj si, co jsem říkal. Stačí jediná chyba…“

Skočila mu do řeči. „Pamatuj si, kdo jsem, mladíku! Mluvíš se ženou Giovanniho Merighi Scarlattiho! Nemusíš se opakovat. Jsme dohodnuti. Dělej si dál tu svou špínu – mně už do tebe nic není!“

Muž v černém zamířil rychlým krokem ke dveřím. „Nenávidím tě, matko.“

„Doufám, že ti všichni, co je miluješ, dají tolik co já!“

„Ani netušíš!“

Otevřel dveře, proklouzl ven a zabouchl je za sebou.

Elizabeth Scarlattiová zůstala stát u okna a roztáhla závěsy. Musela se opřít o chladivé sklo. Londýn spal a jeho betonovou tvář zdobilo jen několik roztroušených světélek.

Co to proboha udělal?

A co je horší – kdo ho poslouchá?

To, co mohla být jen strašidelná historka, se změnilo v noční můru, protože zbraň měl v ruce on. Mocnou zbraň, kterou mu ona a Giovanni tak ochotně a v dobré víře poskytli.

Opravdu, o peníze tady už nešlo.

Z očí jí vyhrkly slzy; události dnešního večera ji dokonale zaskočily. Bylo to poprvé za více než třicet let, co plakala.

Elizabeth odstoupila od okna a začala pomalu přecházet po pokoji. Měla hodně o čem přemýšlet.

28

V archivu ministerstva vnitra si James Derek vytáhl spis. „Jacques Louis Bertholde, čtvrtý markýz ze Chatellerault.“

Do místnosti vstoupil archivář. „Nazdar, Jamesi. Koukám, že dneska děláš přesčas.“

„Bohužel to tak vypadá, Charlesi. Vezmu si kopii. Dostals mou žádost?“

„Mám ji tady. Pověz mi, o co jde, a já ti to podepíšu. A hlavně si pospěš, mám v kanclu rozehranou partičku.“

„Zkrátka a dobře, Američani podezírají personál svýho velvyslanectví, že tady prodávali jejich cenný papíry. Tenhle Bertholde se pohybuje v diplomatickejch kruzích a mohla by tu být spojitost s tím Scarlettem.“

Archivář si dělal poznámky. „Kdy to bylo?“

„Jak jsem vyrozuměl, asi tak před rokem.“

Archivář přestal psát a podíval se na Jamese Dereka. „Před rokem?“

„Jo.“

„A ten Američan chce teď proklepávat lidi z velvyslanectví? Tady?“

„Přesně tak.“

„V tom případě je na špatný straně Atlantiku. Všechny lidi z amerického velvyslanectví přeložili zpátky do Států, jsou to čtyři měsíce. Teď tady není nikdo – ani jediná sekretářka – kdo by byl v Londýně před rokem.“

„To je divný,“ pronesl Derek tiše.

„Tak se mi zdá, že ten tvůj americkej kamarád si se svou vládou nějak moc dobře nerozumí.“

„To znamená, že lže.“

„To tedy znamená.“

Janet a Matthew se smíchem vystoupili v sedmém patře a vydali se chodbou ke dveřím Elizabethina apartmá. Museli ujít asi třicet metrů; přitom se čtyřikrát zastavili, aby se objali a políbili.

Nakonec dívka vytáhla z kabelky klíč a podala jej účetnímu revizorovi.

Zasunul jej do zámku a ještě dříve, než jím otočil, stiskl kliku. Dveře se otevřely a účetní revizor mžiku vystřízlivěl.

Doslova vpadl do pokoje.

Elizabeth Scarlattiová seděla na viktoriánském gauči ve slabém světle jediné lampy. Otočila hlavu směrem ke Canfieldovi a své snaše, ale jinak se ani nepohnula.

„Slyšela jsem vás na chodbě.“

„Říkal jsem vám, abyste ty dveře zamkla!“

„Promiňte, zapomněla jsem.“

„Houby! Počkal jsem si, až uslyším zapadnout petlici!“

„Objednala jsem si od etážové služby kávu.“

„Kde je podnos?“

„Mám ho v ložnici – kam mi, doufám, nepolezete.“

„Tomu nevěřte!“ Účetní revizor se hnal ke dveřím ložnice.

„Ještě jednou se omlouvám! Zavolala jsem je, aby ho odnesli. Jsem z toho celá popletená. Odpusťte.“

„Z čeho jste popletená? Co se děje?“

Elizabeth Scarlattiová rychle zapřemýšlela a při řeči významně pohlédla na svou snachu. „Měla jsem nepříjemný telefonát. Obchodní záležitost, která se vás vůbec netýká. Jde tam o spoustu peněz a musím se rozhodnout, dřív než ráno otevřou burzu.“

„Můžu se zeptat, co je tak důležitého, že nedodržujete moje příkazy?“

„Několik milionů dolarů. Třeba byste mi mohl pomoci. Mají Scarlattiho závody odkoupit zbytek převoditelných obligací Sheffield Cutlery a tím získat kontrolu nad celou firmou, nebo ne?“

Účetní revizor se nejisté zeptal: „Co je na tom tak… znepokojujícího?“

„Protože ta firma je ztrátová.“

„Tak ji nekupujte. Kvůli tomu přece nemusíte zůstávat vzhůru celou noc.“

Stará žena na něj vrhla chladný pohled. „Sheffield Cutlery je jedna z nejstarších a nejsolidnějších firem v Anglii. Vyrábí skvělé zboží. Problém není ani v řízení, ani v pracovních podmínkách, ale v tom, že Japonci zaplavují trh napodobeninami. Otázka je, dozví se to kupující veřejnost včas, aby se ten vývoj dal zvrátit?“

Elizabeth Scarlattiová vstala z gauče a zamířila do ložnice. Zavřela za sebou dveře. Účetní revizor se obrátil k Janet Scarlettová. „To dělá často? Copak nemá žádný poradce?“

Janet však stále ještě hleděla na dveře ložnice; nakonec si svlékla kabát a přistoupila ke Canfieldovi. Tiše pronesla: „Nemluví pravdu.“

„Jak to víš?“

„Podle toho, jak se na mě podívala, když s tebou mluvila. Snažila se mi tím dát něco najevo.“

„Co?“

Děvče netrpělivě pohodilo rameny a šeptem pokračovalo: „Nevím, ale chápeš přece, co mám na mysli. Jsi delší dobu s nějakejma lidma, a když chceš říct nějakej nesmysl nebo něco přehnat, podíváš se na svýho manžela nebo známýho… a oni poznají, že ti nemají odporovat…“

„Takže ona o tý firmě lhala?“

„Ne, to je pravda. Chancellor Drew se ji celý měsíce snaží přesvědčit, aby ten podnik koupila.“

„Jak to víš?“

„Už to odmítla.“

„Tak proč lhala?“

Canfield si už chtěl sednout, když jeho pozornost přilákala ozdobná lněná dečka na opěradle křesla. Nejprve to pustil z hlavy, ale pak se podíval ještě jednou: látka byla zmuchlaná, jako by ji někdo schválně zmačkal. V pokoji, který byl jinak v bezvadném pořádku, to působilo jako pěst na oko. Podíval se lépe: nitky byly potrhané a nebylo pochyb o tom, že do dečky někdo zabořil prsty. Kdokoli křeslo sevřel, musel tak učinit s nesmírnou silou.

„Copak, Matthewe?“

„Nic. Dala bys mi něco k pití, budeš tak hodná?“

„Jistě, miláčku.“ Zamířila k baru, zatímco Canfield obešel křeslo a zastavil se před francouzským oknem. Aniž by k tomu měl nějaký jasný důvod, roztáhl záclony a prohlédl si okno; pak otočil kličkou a rozevřel levé křídlo. Spatřil to, co hledal: dřevo kolem západky bylo poškrábané. Barvu na parapetu setřel nějaký těžký, hrubý předmět – nejspíše gumová podrážka boty. Kůže to být nemohla; lak nebyl poškrábaný. Otevřel pravé okenní křídlo a vyhlédl ven. Pod ním se táhla hloubka šesti poschodí a o dvě patra výše se tyčila strmá střecha. Zavřel okno a zajistil je háčkem.

„Co to proboha děláš?“

„Měli jsme tu návštěvu. Dalo by se říct, že nezvanou.“

Dívka stála naprosto bez hnutí. „Ach bože!“

„Nelekej se. Tvoje tchyně by neudělala žádnou hloupost. Tomu věř.“

„Snažím se. Co budeme dělat?“

„Zjistíme, kdo to byl. A teď se trochu vzpamatuj. Budu tě potřebovat.“

„Proč nám nic neřekla?“

„Nemám tušení, ale možná se ti podaří to zjistit.“

„Jak?“

„Zítra ráno se možná zase zmíní o té sheffieldské firmě. Pokud to udělá, řekni jí, že si vzpomínáš, že už to jednou odmítla. Bude ti to muset nějak vysvětlit.“

„Když nechce matka Scarlattiová o něčem mluvit, tak o tom nepadne ani slovo. Já ji znám.“

„V tom případě nenaléhej. Ale něco bude muset říct.“

Přestože byly už skoro tři hodiny ráno, do haly se hrnuly davy hostů, kteří se vraceli z večírků. Většinou na sobě měli večerní šaty, mnozí z nich už sotva stáli na nohou, pochechtávali se a byli vůbec příjemně unavení.

Canfield přistoupil k recepčnímu a promluvil tichým, přátelským tónem: „Poslyšte, šéfe, měl bych takovej problém.“

„Ano, pane. Co pro vás mohu udělat?“

„No, je to taková choulostivá věc… Cestuju s paní Elizabeth Scarlattiovou a s její dcerou…“

„Ach, jistě. Pan… Canfield, že?“

„Tak. Víte, stará paní potřebuje dost spát a ty lidi v pokoji nad ní mají zřejmě rádi zábavu…“

Recepční, k němuž se donesly mýty o bohatství Scarlattiů, se začal o překot omlouvat. „To je mi nesmírně líto, pane Canfield. Hned půjdu nahoru a vyřídím to. Je to skutečně nepříjemné.“

„Ne, prosím vás, teď už je tam klid.“

„V tom případě vás mohu ujistit, že se to už nebude opakovat. Museli opravdu vyvádět, protože – jistě jste si také všiml, že tady v Savoji máme pořádně tlusté zdi.“

„Mám dojem, že nechali otevřená okna, ale prosím vás, hlavně o tom nikomu neříkejte. Kdyby se dověděla, že jsem o tom s vámi mluvil, asi by mě sežrala…“

„Teď vám nerozumím, pane.“

„Prostě mi povězte, kdo to je, a já si s nimi promluvím sám. Dáme si něco k pití a přátelsky to probereme, chápete.“

Recepčního Američanův návrh nesmírně potěšil. „Nu, když na tom trváte, pane… V jedničce v osmém bydlí vikomt Roxbury s manželkou – roztomilý pár, a pokud vím, už nejsou nejmladší. Zvláštní. Jistě, mohli mít hosty.“

„A kdo bydlí nad nimi?“

„Nad nimi, pane Canfield? Nemyslím…“

„Pro jistotu mi to řekněte, prosím.“

„Tak tedy, v jedničce v devátém bydlí…“ Recepční otočil list. „Nebydlí tam nikdo, pane.“

„Nikdo? To je v téhle roční době zvláštní, ne?“

„Spíše jsem měl říct, že ten pokoj není volný, pane. Jednička v devátém patře byla na celý měsíc pronajata pro obchodní jednání.“

„Chcete říct, že tam nikdo nepřespává?“

„Jistě by mohli, ale zatím se to ještě nestalo.“

„Kdo si ten pokoj najal?“

„Firma Bertholde et Fils, pane.“

29

Jamese Dereka probudil telefon, který mu zazvonil hned u postele.

„Tady Canfield. Potřebuju pomoc a spěchá to.“

„To si myslíte vy. O co jde?“

„Vloupali se k madam Scarlattiové.“

„Cože! Co na to v hotelu?“

„Nevědí o tom.“

„Podle mě byste jim to měli říct.“

„Není to tak jednoduché. Ona to nepřizná.“

„To je váš problém. Tak proč voláte mě?“

„Myslím, že se něčeho bojí… Vlezli k ní oknem.“

„Milý kolego, vždyť má pokoj v sedmým patře! Fantazírujete! Nebo se ti oškliví pánové naučili lítat?“

Američan se odmlčel na dostatečně dlouhou dobu, aby Brit pochopil, že ho jeho vtípek nepobavil. „Došlo jim, že dveře by jim neotevřela, což je samo o sobě dost zajímavý. Ať to byl kdokoli, spustil se k ní z jednoho z hořejších pokojů a otevřel si okno nožem. Dověděl jste se něco o Bertholdovi?“

„Jedno po druhém.“ Derek začal brát Canfielda vážně.

„Právě. Myslím, že to spolu souvisí. Bertholdova firma má pronajatý pokoj o dvě patra výš.“

„Prosím?“

„Přesně tak. Na celý měsíc. Pro obchodní jednání.“

„Asi bychom si měli promluvit.“

„To děvče o tom ví a bojí se. Nemůžete sem poslat pár lidí?“

„Myslíte, že je to nutné?“

„Nejspíš ne. Ale strašně nerad bych se mýlil.“

„Dobře. Řekneme, že chceme zabránit krádeži šperků. Samozřejmě nebudou mít uniformy. Jeden na chodbě, druhý na ulici.“

„Díky. Už se začínáte probouzet?“

„Už jsem se probudil, zatraceně. Jsem u vás za půl hodiny a budu mít s sebou všechno, co se mi podařilo o Bertholdovi vyhrabat. Taky se mi zdá, že bychom si měli prohlédnout to jejich apartmá.“

Canfield vyšel z telefonní budky a vydal se zpátky do hotelu. Nedostatek spánku na něj už začínal působit a docela toužil po tom, aby byl v nějakém americkém městě, kde by si mohl v nějakém nonstop podniku dát kafe. Pomyslel si, jak se Angličani pletou, když se pokládají za civilizovaný národ: v zemi, kde nemají nonstop bufety, se o nějaké civilizaci vůbec nedá mluvit.

Vstoupil do obrovské haly a všiml si, že hodiny nad recepcí ukazují tři čtvrti na čtyři. Pustil se směrem k starobylým výtahům.

„Pane Canfielde!“ Recepční se ho snažil dohnat.

„Copak je?“ První Canfieldova myšlenka patřila Janet a srdce se mu zastavilo.

„Hned potom, co jste odešel! Mohly to být tak dvě minuty… velice neobvyklé, takhle pozdě v noci…“

„O čem to ksakru mluvíte?“

„Přišel vám telegram.“ Recepční podal Canfieldovi obálku.

„Díky,“ oddechl si Canfield a vstoupil do výtahu. Cestou do prvního patra stiskl obálku mezi palcem a ukazováčkem: byla tlustá. Buďto mu Benjamin Reynolds posílá nějaké dlouhé kázání, nebo se pořádně zapotí při dešifrování. Doufal jenom, že to stihne dřív, než dorazí Derek.

Canfield vešel do svého pokoje, posadil se do křesla u lampy a otevřel obálku.

Nebylo třeba nic dešifrovat: telegram byl napsán v otevřené řeči, a pokud se jeho obsah vztáhl na současnou situaci, dal se docela dobře pochopit. Canfield se prohrábl listy: byly tři.

S LITOSTI OZNAMUJEME ZE THOMAS A LILLIAN RAWLINSOVI MELI AUTOMOBILOVOU NEHODU OPAKUJI NEHODU V POCONO MOUNTAINS STOP OBA JSOU MRTVI STOP VIME ZE TATO ZPRAVA ROZRUSI VASI DRAHOU PRITELKYNI E S STOP NAVRHUJEME ABYSTE JI POMOHL V JEJIM ZARMUTKU STOP CO SE TYCE WIMBLEDONU STOP NELITOVALI JSME VYDAJU ZNOVU NELITOVALI JSME VYDAJU OHLEDNE NASICH ANGLICKYCH DODAVATELU ABYCHOM ZISKALI MAXIMALNI DODAVKY ZBOZI STOP MAJI VELKE POCHOPENI PRO NASE PROBLEMY SE SKANDINAVSKYM VYVOZEM STOP JSOU PRIPRAVENI VAM POMOCI PRI JEDNANI O ODPOVIDAJICI SLEVE PRI MAXIMALNICH NAKUPECH STOP VEDI O NASICH KONKURENTECH VE SVYCARSKU ZNOVU VE SVYCARSKU A O FIRMACH OPAKUJI FIRMACH KTERYCH SE TO TYKA STOP VEDI O TRECH BRITSKYCH KONKURENTECH STOP POSKYTNOU VAM VESKEROU POMOC A OCEKAVAME ZE SE ZAMERITE ZNOVU ZE SE ZAMERITE NA NASE ZAJMY V ANGLII STOP NEPOKOUSEJTE SE NABIZET NIZSI CENY NEZ SVYCARSKA KONKURENCE STOP NECHTE JE BYT STOP NEMELO BY TO SMYSL STOP

J. HAMMER WIMBLEDON NEW YORK

Canfield si zapálil viržinko a rozložil si papíry na zem mezi natažené nohy. Zadíval se na ně.

Hammer bylo Reynoldsovo krycí jméno, které používal ve zprávách pro účetní revizory, jejichž obsah považoval za zvláště důležitý. Slovo znovu znamenalo zdůraznění, slovo opakuji znamenalo pravý opak. Místo každého slova, na něž se vztahovalo, bylo třeba dosadit slovo opačné.

Takže Rawlinsovi – Canfieldovi chvíli trvalo, než si vzpomněl, že Rawlins byl Boothroydův tchán – byli zavražděni. Nebyla to nehoda. Reynolds se obává o život Elizabeth Scarlattiové. Washington se dohodl s britskou vládou, aby mu poskytli veškerou možnou podporu – nelitovali výdajů – a na oplátku pověděl Angličanům o cenných papírech ve Švédsku a o nákupech pozemků ve Švýcarsku, mezi čímž měla ostatně existovat souvislost. Reynolds však neuvedl, kdo jsou ti lidé z Curychu – jenom, že existují a že na seznamu figurují i tři vysoce postavení Angličani. Canfield si vzpomněl na jejich jména – Masterson, dovozce z Indie; makléř Leacock a textilní fabrikant Innes-Bowen.

Nejdůležitější, co Hamer sděloval, bylo chránit Elizabeth a vyhýbat se Švýcarsku.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Canfield sebral papíry a strčil si je do kapsy. „Kdo je?“

„Jezinky, sakra už jednou. Jenom prstíček ohřejeme.“ Ostrý britský přízvuk pochopitelně patřil Derekovi. Canfield otevřel dveře a Angličan bez pozdravu vstoupil. Hodil na postel tlustou obálku, na prádelník odložil buřinku a posadil se do nejbližšího křesla.

„Ten klobouk se mi líbí, Jamesi.“

„Já hlavně doufám, že mě díky němu neseberou. Když se Londýňan potlouká v tuhle nekřesťanskou hodinu kolem Savoje, musí vypadat strašně ctihodně.“

„Věřte mi, že tak vypadáte.“

„Nevěřil bych vám ani dobrej den, vy milovníku nočního bdění.“

„Dáte si whisky?“

„Proboha ne…! Madam Scarlattiová vám nic neřekla?“

„Nic. Vůbec nic. Snažila se mě obalamutit, pak prostě zmlkla a zamkla se v ložnici.“

„Nemůžu tomu uvěřit. Myslel jsem, že pracujete společně.“ Derek vytáhl z kapsy hotelový klíč s přivázanou dřevěnou jmenovkou. „Trochu jsem si pokecal s hotelovým detektivem.“

„Dá se mu věřit?“

„Na tom nesejde. Tohle je univerzál a on si myslí, že jdu po nějaký partě z druhého patra.“

„Takže já jdu na věc. Počkejte tu na mě, prosím. Můžete si zatím hodit šlofíka.“

„Moment. O vás vědí, že jste od madam Scarlattiové. Na průzkum bych měl jít já.“

Účetní revizor se zarazil. Na tom, co Derek říkal, něco bylo. Navíc předpokládal, že britský agent je v tomto druhu čmuchání mnohem zběhlejší než on. Jenže na druhé straně si nemohl být jistý tím, že si ten druhý nechá to, co uvidí, pro sebe, také mu nechtěl říct příliš mnoho, aby pak britská vláda nezačala rozhodovat za něj.

„To je od vás hezké, Dereku, ale nemůžu to po vás žádat.“

„Vůbec to ode mě není hezký. V zákonech, co se týkají cizinců, najdete spoustu vysvětlení.“

„Přesto bych radši šel sám. Po pravdě řečeno, neexistuje důvod, proč byste se do toho měl namočit. Požádal jsem vás o pomoc, ale nechci, abyste za mě dělal moji práci.“

„Udělejme tedy kompromis – v můj prospěch.“

„Proč?“

„Je to jistější.“

„To máte pravdu.“

„Půjdu dovnitř první a vy zatím počkáte na chodbě u výtahu. Prohlídnu pokoje a pak vám dám znamení, abyste za mnou přišel.“

„Jak?“

„Tak, aby mě to stálo co nejmíň námahy. Třeba na vás písknu.“

Canfield zaslechl krátké ostré hvízdnutí a vydal se chodbou k pokoji číslo jedna v devátém patře.

Zavřel za sebou dveře a zamířil tam, odkud vycházelo světlo baterky. „Všechno v pořádku?“

„Je to pěknej pokoj. Možná není tak luxusní jako americký, ale mnohem útulnější.“

„To mě uklidňuje.“

„Mě taky. Tuhle práci dělám hrozně nerad.“

„Myslel jsem, že jste se právě tímhle proslavili.“

Tímto hovorem si ukrátili začátek rychlé, ale důkladné prohlídky apartmá. Rozložení pokojů bylo stejné jako u apartmá madam Scarlattiové o dvě patra níže, avšak místo podobného nábytku stál uprostřed obývacího pokoje dlouhý stůl obklopený asi tuctem židlí.

„Vypadá to na konferenční stůl,“ poznamenal Derek.

„Podívejme se na okno.“

„Na které?“

Canfield se zamyslel. „Na tohle.“ Zamířil k francouzskému oknu, které se nacházelo přímo nad oknem Elizabeth Scarlattiové.

„Dobrej nápad. Tady.“ Angličan odstrčil Canfielda a namířil baterku.

Dřevěným parapetem se táhla čerstvá rýha, která pronikla barvou a zakousla se do dřeva. Tam, kde se dřevo stýkalo s kamennou zdí, byl vidět podobný zářez, který se zaryl do vrstev prachu a zbarvil zčernalý kámen do Šeda. Bylo jasné, že rýha vznikla třením silného lana.

„Ať to byl kdo chtěl, musel být gumovej,“ pronesl Canfield.

„Porozhlídneme se tady.“ Oba muži vstoupili do ložnice a obešli ustlanou manželskou postel. Prádelníky zely prázdnotou a v psacím stole nenašli také nic kromě hotelového dopisního papíru a per. Skříně byly také prázdné, až na ramínka na šaty a kopyta do bot. Koupelna zářila čistotou a naleštěnými kohoutky. Ve druhé ložnici vpravo to vypadalo stejně, až na to, že přehoz na posteli byl zmuchlaný; někdo v ní spal, nebo na ní aspoň ležel.

„Nebyl to žádnej drobeček. Možná sto osmdesát centimetrů a víc,“ prohlásil Angličan.

„Jak jste na to přišel?“

„Otisk zadku. Tady, pod půlkou postele.“

„To by mě nenapadlo.“

„K tomu nemám co dodat.“

„Třeba tam jenom seděl.“

„Řekl jsem možná.“

Účetní revizor otevřel skříň. „Hej, posviťte mi sem.“

„Prosím.“

„Tady je to!“

Na dně skříně leželo smotané klubko lana, k němuž byly kovovými příchytkami na konci připojeny tři široké kožené pruhy.

„To je horolezecký lano,“ usoudil anglický agent.

„S tím se leze po horách?“

„Přesně tak. Je to dost bezpečný. Profesionálové ho nepoužívají – připadá jim nesportovní. Hlavně se používá při záchranných pracích.“

„Pomáhej pánbůh. Dá se s tím zlézt stěna Savoje?“

„Báječně. Rychle a s jistotou. Měl jste pravdu.“

„Vypadneme odtud,“ navrhl Canfield.

„Teď bych se docela napil.“

„Bude mi potěšením.“ Canfield se s obtížemi vyhrabal z postele. „Skotskou se sodou, příteli?“

„Díky.“

Američan přistoupil ke stolku u okna, který sloužil jako bar, a nalil dva pořádné panáky whisky. Jednu podal Derekovi a druhou pozvedl k přípitku.

„Odvedl jste kus dobrý práce, Jamesi.“

„Taky jste docela schopnej. Trochu jsem přemejšlel a myslím, že jste měl dobrej nápad – odnést to lano.“

„Můžeme tím jedině vyvolat zmatek.“

„Přesně to mám na mysli. To by nám mohlo pomoci… Je to tak americký.“

„Nechápu.“

„Neberte si to osobně. Jde mi jen o to, že vy Američani si tolik potrpíte na vybavení, jestli víte, co myslím. Když jedete do Skotska střílet kachny, berete si s sebou těžkej kanón… když lovíte ryby, máte v plechovce s návnadou šest stovek nejrůznějších serepetiček. Americkej přístup spočívá v tom, ovládnout sport prostřednictvím toho, co si koupím, a ne toho, co dovedu.“

„Jestli máte tyhle projevy častěji, možná byste to měl zkusit v rádiu.“

„Prosím vás, Matthewe. Snažím se vám jenom vysvětlit, že jste měl pravdu. Ten, kdo se vloupal k paní Scarlattiové, musel být Američan. To lano můžeme vystopovat k někomu z vaší ambasády – to vás nenapadlo?“

„Cože můžeme?“

„Vaše velvyslanectví. Zjistíme, jestli to byl někdo z vašeho velvyslanectví, někdo, kdo zná Bertholda. Lidi, který podezíráte z toho, že měli prsty v těch akciích… i s tímhle lanem dovede zacházet jenom zkušený horolezec. A kolik asi máte na vyslanectví horolezců? Scotland Yard vám to zjistí za den.“

„Ne… to zvládneme sami.“

„Zbytečně byste plýtvali časem. A konečně, na pracovníky velvyslanectví existujou stejný spisy jako na Bertholda. Kolik tam může bejt horolezců?“

Účetní revizor se odvrátil od Jamese Dereka a dolil si pití. „To by byla záležitost policie a nic takovýho my nechceme. Vyslechneme si je sami.“

„Jak si přejete. Nemělo by to být těžké – dvacet, maximálně třicet lidí. Měli byste na to přijít brzo.“

„Taky na to přijdeme.“ Canfield došel k posteli a posadil se na ni.

„Povězte mi,“ začal Angličan a dopil svou whisky, „máte seznam zaměstnanců svýho velvyslanectví? Myslím aktuální seznam?“

„Samozřejmě.“

„A jste si naprosto jistý, že ti zaměstnanci, co tam dnes pracují, mají něco společnýho s tím švindlem a akciemi před rokem?“

„Ano. Už jsem vám to říkal. Nebo si to aspoň myslí vláda. Byl bych rád, kdybyste se v tom přestal šťourat.“

„Už nebudu. Je pozdě a já mám na stole spoustu rozdělaný práce.“ Britský agent vstal z křesla a zamířil k prádelníku, kam si předtím odložil klobouk. „Dobrou noc, Canfielde.“

„Vy už jdete…? Bylo něco v tom spise o Bertholdovi? Přečtu si ho, ale zrovna teď umírám únavou.“

James Derek zůstal stát u dveří a podíval se na vyčerpaného účetního revizora. „Jsem si jist, že zvlášť jedna věc vás bude zajímat… Bude jich možná víc, ale teď mě napadá tahle jedna.“

„Která?“

„Markýz má plno sportovních zájmů – a mezi nimi horolezectví. Dokonce je členem Matterhorn klubu. Také je jedním z těch několika set lidí, co zlezli severní stěnu Jungfrau. Pokud vím, nemá to bejt nic lehkýho.“

Canfield rozčileně vyskočil a zařval na Angličana: „Proč jste mi to proboha neřekl?“

„Opravdu jsem si myslel, že vás budou víc zajímat jeho styky s vaším vyslanectvím. Na to jsem se taky zaměřil.“

Účetní revizor civěl na Dereka. „Takže to byl Bertholde. Proč…? Ledaže by věděl, že by nikomu neotevřela.“

„Možná. Já vážně nevím. Přeju vám dobrou zábavu, Canfielde. Je to opravdu zajímavý čtení… Nicméně mám takový dojem, že o americkém velvyslanectví tam toho moc nenajdete… Ale kvůli tomu jste to přece nechtěl, no ne?“

Brit vyklouzl ze dveří a zabouchl je za sebou. Canfield za ním udiveně zíral, ale byl příliš utahaný, aby o tom přemýšlel.

30

Probudil ho telefon.

„Matthewe?“

„Ano Janet?“ Jak držel sluchátko, odkrvená ruka ho bolela.

„Jsem dole v hale. Řekla jsem matce Scarlattiové, že jdu na nákupy.“

Účetní revizor se podíval na hodinky. Bylo půl dvanácté; ten spánek mu jen prospěl. „Co se stalo?“

„Nikdy jsem ji v takovém stavu neviděla, Matthewe. Je vyděšená k smrti.“

„To je mi novinka. Zmínila se o tom Sheffieldu?“

„Ne, musela jsem sama. Smetla to ze stolu a prohlásila, že teď je jiná situace.“

„Nic jiného? Jenom tohle?“

„Ano… ještě něco. Povídala, že si s tebou bude chtít dnes odpoledne promluvit. Říká, že v New Yorku nastaly problémy, které bude muset řešit. Podle mě ti chce oznámit, že se rozhodla odjet z Anglie a domů.“

„To není možný! Co přesně řekla?“

„Nic konkrétního. Jenom, že Chancellor je hlupák a že je zbytečný plýtvat časem na honičku, ze který stejně nic nebude.“

„Sama tomu nevěří.“

„Vím. Ani to neznělo přesvědčivě. Jenže ona to myslí vážně. Co budeš dělat?“

„Doufám, že se mi podaří ji překvapit. Zůstaň na těch nákupech aspoň tak dvě hodinky, budeš tak hodná?“

Dohodli si pozdní oběd a rozloučili se. O půl hodiny později prošel účetní revizor halou hotelu Savoy do restaurace a objednal si snídani. Rozhodně nebyla ta správná doba na to, aby se obešel bez jídla. Bez energie.

Vzal si s sebou Bertholdův spis a slíbil si, že si ho u stolu přečte – celý nebo přinejmenším část. Otevřel jej, položil nalevo od talíře a pustil se do čtení první stránky.

Jacques Louis Aumont Bertholde, čtvrtý markýz ze Chatellerault.

Spis se nijak nelišil od jiných podobných spisů pojednávajících o bohatých lidech. Vyčerpávající podrobnosti o rodinném původu, funkce a tituly, které měli jednotliví členové rodu v průběhu staletí v obchodě, politice a společnosti – všechny zněly velice důležitě a neměly přitom význam pro nikoho jiného než pro jejich nositele. Majetek Bertholdů – mimochodem nesmírný – který se, jak poznamenala Elizabeth Scarlattiová, nacházel z větší části na britském území. Vzdělání objektu jeho zájmu a jeho následný vzestup v obchodním světě. Kluby, jichž byl členem – velice vznešené. Koníčky – automobily, chov koní a psů – také velice vznešené. Sporty, ve kterých exceloval – pólo, jachting, Matterhorn a Jungfrau – nejen vznešené, ale i různorodé a přiměřené. A nakonec hodnocení jeho povahy od jeho vrstevníků, ta nejzajímavější část, kterou přitom mnoho profesionálů přehlíželo. Lichotky většinou pocházely od přátel nebo obchodních partnerů, kteří na tom chtěli vydělat, nelichotivá hodnocení zase od nepřátel a konkurentů, kteří na tom chtěli taky vydělat.

Canfield vytáhl tužku a udělal si ve spise dvě poznámky.

Nejprve si zaškrtl pátý odstavec na straně 18.

Neměl k tomu žádný zvláštní důvod kromě toho, že podle něj nezapadal do kontextu – nebylo na něm nic zajímavého – a navíc obsahoval jméno města, které, jak si Canfield vzpomněl, figurovalo v itineráři Ulstera Scarletta.

Rodina Bertholdů měla velký majetek v Porúří, který však prodala německému ministerstvu financí několik týdnů před sarajevským atentátem. Bertholdovy kanceláře ve Stuttgartu a Tassingu byly uzavřeny. Prodej vzbudil značný rozruch ve francouzských obchodních kruzích a Bertholdové byli kritizováni jak v parlamentu, tak v mnoha novinových úvodnících. Obvinění z tajné dohody však vyvrátili tím, že německé ministerstvo financí nabídlo astronomickou částku, a toto vysvětlení se potvrdilo. Po válce Bertholdové svůj majetek v Porúří zpětně odkoupili od výmarské vlády a znovu otevřeli kanceláře ve Stuttgartu a Tassingu.

Druhá poznámka, u druhého odstavce na straně 23, se týkala jedné nedávno založené Bertholdovy společnosti a obsahovala následující informaci.

Partnery markýze de Bertholde v této dovozní firmě jsou pánové Sydney Masterson a Herold Leacock…

Masterson a Leacock.

Oba jsou uvedeni v curyšském seznamu. Oba vlastní jeden ze čtrnácti pozemků ve Švýcarsku.

Nic zvláštního. Představují spojení Bertholda s curyšskou bandou.

Opravdu to jednoho nepřekvapí, spíše potěší – z profesionálního hlediska – protože další kousek skládačky zapadl.

Když dopíjel kávu, přistoupil k němu neznámý muž v hotelové uniformě.

„Recepce, pane. Mám pro vás dva vzkazy.“

To Canfielda vyplašilo. Sáhl po podávaných papírech. „Mohl jste mne nechat vyvolat.“

„Obě strany mne požádaly, abych to nedělal, pane.“

„Chápu. Děkuji vám.“

První vzkaz byl od Dereka. „Okamžitě se se mnou spojte. Důležité!“

Druhý byl od Elizabeth Scarlattiové. „Laskavě přijďte v půl třetí do mého apartmá. Je to velmi naléhavé. Do té doby vás nemohu přijmout.“

Canfield si zapálil jedno ze svých viržinek a pohodlně se opřel do zaoblené hotelové židle. Derek může počkat. Angličan se nepochybně dověděl o Reynoldsově nové dohodě s britskou vládou a teď buďto zuří, nebo se chce omlouvat. Dereka klidně odloží.

Naproti tomu Scarlattiová se zřejmě rozhodla k činu. Pokud měla Janet pravdu, tak právě teď balí kufry. Když zapomene na ztrátu, kterou to bude znamenat pro něj osobně, její obrácení na čtyráku nevysvětlí ani Reynoldsovi, ani Gloverovi, ani nikomu z Dvacítky. Utratil tisíce dolarů na základě předpokladu, že s ním Elizabeth bezvýhradně spolupracuje.

Účetní revizor si vzpomněl na návštěvníka staré paní, na čtvrtého markýze ze Chatellerault, veterána z Matterhornu a Jungfrau jménem Jacques Louis Bertholde. Proč se vloupal do jejího pokoje zrovna takhle? Bylo to jenom kvůli tomu, že dveře byly zamčené a on věděl, že zamčené zůstanou? Chtěl snad Elizabeth vyděsit? Nebo snad něco hledal?

Stejně jako on s Derekem hledali ve tmě o dvě patra výš.

Když se s ní setkal, co mohl Bertholde asi říct, že to změnilo její rozhodnutí? Co asi mohl říct, aby tím vyděsil Elizabeth Scarlattiovou?

Mohl jí vyhrožovat, že jejího syna zabije, pokud je ještě naživu. To by mohlo být ono… ale stačilo by to? Její syn ji zradil. Zradil Scarlattiho závody. Canfield se zmocnil podivný pocit, že Elizabeth by raději viděla svého syna mrtvého, než aby v téhle zradě pokračoval.

A přitom teď ustupovala.

Canfielda se znovu zmocnil pocit vlastní nedostatečnosti, který zakusil už na palubě Calpurnie. Akce, která měla být považována za krádež, se najednou zvrtla zásahem náhodných okolností a náhodou přítomných lidí.

V duchu se přinutil vrátit se myšlenkami k Elizabeth Scarlattiové. Byl přesvědčen o tom, že ho „nemůže přijmout“ před půl třetí, protože se do té doby bude připravovat k návratu domů.

V tom případě má pro ni připravený menší šok. Věděl, že měla brzo ráno návštěvu. A měl v ruce Bertholdův spis.

Ten spis by ještě mohla odmítnout. Horolezeckému lanu však určitě nedokáže odolat.

„V tom vzkazu jsem vám psala, že vás nemohu přijmout před půl třetí! Byl byste tak laskav a respektoval má přání?“

„Spěchá to. Rychle, pusťte mě dovnitř!“

Znechuceně pootevřela dveře a ustoupila dovnitř pokoje. Canfield za sebou zavřel a hlučně zajistil petlici. Ještě než se k němu otočila, promluvil: „Přečetl jsem si spis. Teď už vím, proč váš návštěvník nemusel otevírat dveře.“

Bylo to, jako by jí před obličejem vystřelili z pistole. Stará žena se obrátila a nahrbila se; kdyby jí bylo o třicet let méně, samou zuřivostí by po něm skočila. Spustila s důrazem, jaký u ní ještě nikdy neslyšel:

„Vy zatracenej parchantě! Jste lhář! Zloděj! Lháři! Lháři! Nechám vás zavřít, až zčernáte!“

„To je výborný. Nejlepší obrana je útok. Dřív vám to vycházelo, jenže tentokrát ne. Derek byl se mnou. Našli jsme to lano. Říkal, že je to horolezecký lano, po kterým se váš host spustil po stěně hotelu.“

Stařena se k němu vyřítila na nejistých nohou.

„Proboha, klid! Jsem na vaší straně.“ Chytil ji za útlá ramena.

„Musíte ho koupit! Panebože! Musíte ho koupit! Pošlete ho sem!“

„Proč? Jak ho koupit? Koho?“

„Dereka. Jak dlouho to víte? Pane Canfielde, ve jménu všeho, co je vám svaté – jak dlouho to víte?“

„Asi tak od pěti hodin od rána.“

„To už určitě mluvil s ostatními! Ježíšikriste, určitě to řekl ostatním!“ Byla úplně bez sebe a Canfield z ní měl pěkně nahnáno.

„O tom nepochybuju – ovšem jenom svým bezprostředním nadřízeným, a pokud vím, tak on sám není žádná malá ryba. Co jste čekala?“

Stařena se ze všech zbývajících sil snažila ovládnout. „Možná jste způsobil smrt celé mé rodiny. Jestliže ano, bude vás to stát hlavu!“

„Silný slova! Co kdybyste mi řekla, proč?“

„Neřeknu vám nic, dokud nezavoláte Dereka!“

Účetní revizor přešel na druhý konec pokoje k telefonu a nadiktoval spojovatelce Derekovo číslo. Chvíli tiše a naléhavě mluvil a pak se obrátil ke staré paní. „Za dvacet minut odchází na poradu. Má s sebou kompletní zprávu a čeká se od něj, že ji přednese.“

Stařena k němu rychle vykročila. „Dejte mi ten telefon!“

Podal jí stojan i sluchátko. „Pane Dereku! Tady Elizabeth Scarlattiová. Ať je to jaká chce porada, nechoďte tam! Nemám ve zvyku se někoho doprošovat, pane, ale na kolenou vás prosím, nechoďte tam! Prosím vás, snažně vás prosím, nezmiňujte se o dnešní noci nikomu! Protože když to uděláte, budete mít na svědomí smrt několika nevinných lidí. Zatím vám nemohu říct nic dalšího… Ano, ano, kdykoli budete chtít… Samozřejmě vás přijmu. Přijdete za hodinu. Děkuju vám. Mockrát vám děkuju.“

Položila sluchátko do vidlice a pomalu, s úlevou postavila telefon zpátky na stůl. Pohlédla na účetního revizora. „Díky bohu!“

Revizor ji pozorně sledoval a zamířil k ní. „Panenkomarjá! Už tomu začínám rozumět. To pitomý horolezecký lano. Akrobatický kousky ve dvě v noci. On vás nechtěl jenom k smrti vyděsit – ono to jinak nešlo!“

„O čem to mluvíte?“

„Od dnešního rána jsem si myslel, že to byl Bertholde – že k vám takhle vnikl, aby vás vylekal! Jenže mi to nedávalo smysl. Nic by tím nezískal. Klidně vás mohl zastavit v hale, někde v obchodě nebo v restauraci. Musel to být někdo, kdo něco takového udělat nemohl! Někdo, kdo nemohl nikde riskovat!“

„Plácáte nesmysly!“

„Jistěže chcete celou tu záležitost odtroubit! Proč ne? Povedlo se vám to, co jste chtěla! Našla jste ho! Našla jste svýho ztracenýho syna, nemám pravdu?“

„To je lež!“

„Kdepak, není. Je to tak jasný, že mě to mělo napadnout už včera v noci. Celá ta zatracená věc byla tak nesmyslná, že jsem se soustředil jenom na šílený vysvětlení. Myslel jsem si, že vás chtěli zlomit pomocí strachu. V posledních letech to není nic nového. Jenže tak to vůbec nebylo! To se jenom náš milovaný válečný hrdina vrátil mezi živé! Ulster Stewart Scarlett! Jediný člověk, který si nemohl dovolit vás zastavit někde na veřejnosti. Jediný člověk, který nemohl riskovat, že ty dveře neotevřete!“

„To jsou jen dohady! Všechno popřu!“

„Popírejte si, jak libo! Dám vám na vybranou. Ani ne za hodinu tady bude Derek. Buďto si to spolu do tý doby vyjasníme, nebo okamžitě půjdu a zavolám do svýho úřadu, že podle mýho nejlepšího profesionálního vědomí a svědomí jsme našli Ulstera Scarletta! A mimochodem, v takovým případě si s sebou beru vaši snachu.“

Hlas staré ženy se změnil skoro v šepot; nejisté vykročila směrem k účetnímu revizorovi. „Jestli k tomu děvčeti něco cítíte, tak udělejte, o co vás žádám. Když to neuděláte, přijde o život.“

Teď byla řada na Canfieldovi, aby zvýšil hlas; nebyl to však křik člověka, který se rozohnil v hádce, ale řev rozzuřeného muže. „Nechte si ty řeči! Ani vy, ani ten váš zparchantělej synáček mi nebudete vyhrožovat! Kousek ze mě si můžete koupit, ale celého nikdy! Můžete mu vyřídit, že jestli se toho děvčete dotkne, tak mu zakroutím krkem!“

Elizabeth Scarlattiová, která se už nestyděla žadonit, se dotkla jeho paže. Rychle se jí vytrhl. „Já vám nevyhrožuju. Prosím vás, ve jménu Boha, vyslechněte mě. Zkuste mě pochopit… jsem bezmocná. A nikdo mi nemůže pomoci!“

Účetní revizor spatřil, jak se jí po vrásčitých tvářích koulejí slzy; kůži měla bílou a okolo očí tmavé kruhy vyčerpání. Trochu nepatřičně si pomyslel, že vypadá jako ubrečená mrtvola. Zlost ho přešla.

„Nikdo není bezmocný. To si nenechte namluvit.“

„Vy ji milujete, viďte?“

„Ano. A proto se taky nemusíte tolik bát. Jsem oddaný státní zaměstnanec, ovšem jsem mnohem oddanější nám než státu.“

„To, že vám můžu věřit, na situaci nic nemění.“

„To se neví, dokud mi nepovíte, o co jde.“

„To skutečně nemůžu jinak?“

„Ne.“

„V tom případě doufejte, že se nad vámi Bůh slituje. Máte nesmírnou odpovědnost. Jste odpovědný za naše životy.“

Pověděla mu to.

A Matthew Canfield pochopil, co má dělat. Nastal čas setkat se s markýzem de Bertholde.

31

Asi sto kilometrů jihovýchodně od Londýna leží mořské letovisko Remsgate. Nedaleko od městečka, na poli kus od hlavní silnice, stála dřevěná bouda o rozměrech nejvýš sedmkrát sedm metrů. Měla dvě malá okna, z nichž se do ranní mlhy linulo matné světlo. Přibližně o sto metrů dále na sever stála další budova – bývalá stáj – pětkrát větší než dřevěná bouda. Stáj nyní sloužila jako hangár pro dva malé jednoplošníky, z nichž jeden právě tři muži v šedých pracovních oděvech tlačili ven.

V boudě seděl u stolu muž s vyholenou hlavou, popíjel černou kávu a žvýkal chléb. Zarudlá skvrna nad pravým okem byla zanícená, svědila a neustále si na ni sahal.

Přečetl si vzkaz, který ležel před ním, a podíval se na muže v šoférské uniformě, který ho přinesl. Obsah zprávy ho rozzuřil.

„Markýz si dovolil moc. Rozkazy z Mnichova byly jasné: Rawlinsovi nemají být zabiti ve Státech. Měli je dostat do Curychu a zabít v Curychu!“

„Nemusíte si dělat starosti. Ani jedno úmrtí nevzbudilo sebemenší podezření – markýz chtěl, abyste to věděl. Vypadalo to jako nehoda.“

„Pro koho? Sakra, pro koho to tak vypadalo? Jděte se bodnout! Mnichov nechce riskovat! A v Curychu by neriskoval nikdo!“ Ulster Scarlett vstal ze židle a přistoupil k okénku s výhledem na pole. Jeho letadlo už bylo skoro připravené a on doufal, že se mu podaří svou zuřivost ovládnout ještě dříve, než odletí. Nerad létal rozčílený; v takových případech dělal ve vzduchu chyby, a jak tlak narůstal, stávalo se to stále častěji.

Zatracený Bertholde! Samozřejmě, že Rawlinsovy bylo třeba odstranit. Když se dověděl o Cartwrightově objevu, Rawlins zpanikařil a nařídil svému zeti, aby zabil Elizabeth Scarlattiovou. Taková chyba! Zvláštní věc, napadlo ho: už o té staré ženské vůbec neuvažuje jako o své matce. Prostě Elizabeth Scarlattiová… Ovšem nechat zavraždit Rawlinse pět tisíc kilometrů odtud, bylo šílenství! jak mohli vědět, kdo se v tom začne šťourat? A jak snadno by se dal takový příkaz vystopovat k Bertholdovi?

„Bez ohledu na to, co se stalo…,“ spustil Labiche.

„Cože?“ Scarlett se odvrátil od okna. Už se rozhodl.

„Markýz vám také chtěl vyřídit, že bez ohledu na to, co se stalo s Boothroydem, veškerá souvislost s ním zmizela ze světa společně s Rawlinsem.“

„Vůbec ne, Labichi. Vůbec ne.“ Scarlett mluvil tiše, ale jeho hlas zněl tvrdě. „Markýz de Bertholde měl nařízeno… dostal z Mnichova rozkaz, aby dopravil Rawlinsovy do Švýcarska. Neuposlechl. To je zlé.“

„Pardon, monsieur?“

Scarlett se natáhl pro svou leteckou bundu, která visela přes opěradlo židle, a pak klidně a tiše pronesl dvě slova.

„Zabij ho.“

„Monsieur!“

„Zabij ho! Zabij markýze de Bertholde a udělej to ještě dnes!“

„Monsieur! Nevěřím svým uším!“

„Poslouchej, co ti říkám! Nejsem povinen ti něco vysvětlovat! Až se dostanu do Mnichova, chci, aby tam na mě čekal telegram, že ten pitoměj parchant je po smrti…! A Labichi! Udělej to tak, aby bylo hned jasný, žes ho zabil ty. Teď si nemůžeme dovolit žádný vyšetřování… Pak se vrať sem na pole. Dostaneme tě ze země.“

„Monsieur! Byl jsem u markýze patnáct let! Byl ke mně hodný… Nemůžu…“

„Cože nemůžeš?“

„Monsieur…“ Francouz poklekl na jedno koleno. „Nežádejte mě…“

„Já nežádám. Já dávám rozkazy! Mnichov dává rozkazy!“

Hala ve třetím patře budovy Bertholde et Fils byla obrovská. Vzadu stály bílé dveře ve stylu Ludvíka XIV., které vedly do nejsvětější svatyně markýze de Bertholde. Napravo od nich stálo šest hnědých kožených křesel uspořádaných do půlkruhu kolem těžkého obdélníkového kávového stolku. Křesla byla toho typu, jaký vídáme v pracovnách bohatých venkovských šlechticů. Na stolku ležely pečlivě srovnané hromádky prestižních časopisů – prestižních ze společenského i obchodního hlediska, přirozeně. Na levé straně místnosti se nacházel velký bílý psací stůl s pozlacenými okraji, za nímž seděla krásná brunetka s ulízanými kudrlinkami vlasů nad čelem. Toho všeho si však Canfield všiml až poté, co se mu podařilo překonat šok z prvního dojmu.

Sotva otevřel dveře výtahu, udeřilo ho do očí barevné řešení stěn.

Zdi byly temně rudé a od stropu visely černé sametové závěsy.

Ježíšikriste, pomyslel si. Stojím v hale šest tisíc kilometrů odtud!

V křesílkách vedle sebe seděli dva pánové ve středních letech, s obleky ze Savile Row, a četli si časopisy. Napravo stál muž v uniformě šoféra s rukama založenýma za zády.

Canfield přistoupil ke stolu. Kudrnatá sekretářka ho pozdravila, dříve než stačil sám promluvit. „Pan Canfield?“

„Ano.“

„Markýz prosí, abyste šel rovnou dovnitř, pane.“ Při řeči dívka vstala a vydala se k vysokým bílým dveřím. Canfield si všiml, že muž sedící vlevo je celý rozrušený: několikrát zasakroval a vrátil se ke svému čtení.

„Dobré odpoledne, pane Canfielde.“ Čtvrtý markýz ze Chatellerault povstal za svým velkým bílým stolem a napřáhl ruku. „Samozřejmě se neznáme, ale vyslanec Elizabeth Scarlattiové je mi vždycky vítaným hostem. Prosím, posaďte se.“

Bertholde vypadal skoro přesně tak, jak si ho Canfield představoval, jenom byl o něco menší. Byl dobře oblečený, relativně přitažlivý a jeho mužný zjev doplňoval výrazný hlas, který by dokázal rozeznít operní sál. Nicméně i přes jeho na odiv stavěné mužství, které připomínalo Matterhorn a Jungfrau, bylo na tom člověku něco vyumělkovaného, skoro zženštilého. Možná to dělaly ty šaty – byly tak nějak příliš módní.

„Dobrý den.“ Canfield s úsměvem potřásl Francouzovi rukou. „Mám vám říkat monsieur Bertholde? Nebo Monsieur le Marquis? Vážně nevím.“

„Mohl bych vám jmenovat pár nelichotivých přezdívek, kterými mě poctili vaši krajané.“ Markýz se zasmál. „Ale když dovolíte, držte se francouzského zvyku, který naši zarytí Angličané tak zarputile zavrhují. Stačí prostě Bertholde. Markýzové jsou dneska přežitek.“ Francouz se mile usmál, a když se Canfield usadil v křesle před psacím stolem, vrátil se na své místo. Jacques Louis Aumont Bertholde, čtvrtý markýz ze Chatellerault, byl nesmírně příjemný člověk a Canfield to musel uznat.

„Je mi nesmírnou ctí, že jste si kvůli mně narušil denní program.“

„Denní programy jsou od toho, aby se porušovaly. Jinak by byl život tak nudný, nemyslíte?“

„Nebudu vás připravovat o čas, pane. Elizabeth Scarlattiová chce vyjednávat.“

Jacques Bertholde se opřel v křesle a zatvářil se udiveně. „Vyjednávat…? Obávám se, že vám nerozumím, monsieur… Vyjednávat o čem?“

„Ona to ví, Bertholde… Ví přesně to, co potřebuje vědět. Chce se s vámi setkat.“

„Bude mi potěšením – kdykoli – setkat se s madam Scarlattiovou, ovšem nemám ponětí, o čem bychom měli mluvit. Rozhodně ne v obchodním smyslu, o čemž předpokládám, že je důvodem vaší… návštěvy.“

„Možná je klíčem její syn. Ulster Scarlett.“

Bertholde se podíval účetnímu revizorovi přímo do očí. „V tom případě pro tenhle klíč nemám zámek, monsieur. Ještě jsem neměl to potěšení… Vím stejně jako každý, kdo čte noviny, že před několika měsíci zmizel. Ovšem nic jiného mi není známo.“

„A o Curychu taky nic nevíte?“

Jacques Bertholde se v křesle napřímil. „Quoi? Curych?“

„My o Curychu víme.“

„To má být vtip?“

„Ne. Čtrnáct lidí v Curychu. Možná získáte patnáctého… nebo spíš patnáctou. Elizabeth Scarlattiovou.“

Canfield slyšel, jak Bertholde ztěžka oddechuje. „Kde jste se to dověděl? Kam míříte?“

„K Ulsterovi Scarlettovi! Proč si myslíte, že jsem tady?“

„Já vám nevěřím! Nevím, o čem mluvíte!“ Bertholde vyskočil z křesla.

„Proboha, počkejte! Ona má zájem… ale ne kvůli němu! Kvůli vám! A kvůli ostatním! Má vám co nabídnout a být vámi, vyslechl bych ji.“

„Jenže vy nejste já, monsieur! Bohužel vás musím požádat, abyste odešel. Madam Scarlattiová a Bertholdovy závody nemají žádné společné zájmy.“

Canfield se ani nehnul; zůstal sedět a tiše pronesl: „V tom případě vám to budu muset vyložit jinak. Myslím, že se s ní budete muset setkat a promluvit si s ní… Pro své vlastní dobro. A pro dobro Curychu.“

„Chcete mi vyhrožovat?“

„Když se s ní nesejdete, tak podle mne provede něco, co vám nebude příjemné. Nemusím vám připomínat, že má dost velkou moc i prostředky… Spojuje vás se svým synem… A ona se s ním včera v noci setkala!“

Bertholde stál bez hnutí a Canfield ne a ne přijít na to, jestli Francouzův nevěřícný pohled platí zprávě o Scarlettově návštěvě u staré paní, nebo tomu, že o tom účetní revizor ví.

Po chvíli Bertholde odpověděl: „Nemám ponětí, o čem to mluvíte. Se mnou to nemá nic společného.“

„Ale no tak! Našel jsem to lano! To horolezecký lano – našel jsem je ve skříni ve vašem apartmá v Savoji!“

„Cože jste?“

„Slyšel jste mě! Tak si už přestaňme dělat jeden z druhého šašky!“

„Vy jste se vloupal do prostor mé firmy?“

„Přesně tak. A to je jenom začátek. Máme seznam. Možná z něj některé lidi znáte… Daudet a D’Almeida jsou, pokud vím, vaši krajané… Olaffsen, Landor, Thyssen, von Schnitzler, Kindorf… a samozřejmě pánové Masterson a Leacock, vaši společníci, nemám pravdu? Je jich ještě víc, ovšem předpokládám, že je znáte mnohem líp než já!“

„Dost! To stačí, monsieur!“ Markýz de Bertholde se znovu posadil a podíval se na Canfielda. „Vyřídím tady svoje záležitosti a pak si promluvíme. Venku na mě čekají lidé a nevypadá to dobře. Počkejte venku. Pokusím se jich co nejrychleji zbavit.“

Účetní revizor vstal z křesla, zatímco Bertholde zvedl telefon a zavolal sekretářku.

„Monsieur Canfield tady zůstane. Rád bych vyřídil zbývající záležitosti, jak nejrychleji to půjde. Při každém jednání mne po pěti minutách přerušte, pokud do té doby neskončím sám. Cože? Labiche? Dobře, pošlete ho sem. Dám mu je.“ Francouz sáhl do kapsy a vytáhl svazek klíčů.

Canfield došel k vysokým bílým dveřím; než se dotkl mosazné kliky, dveře po jeho levici se rychle, s velkou silou rozevřely.

„Velice lituji, monsieur,“ pronesl muž v uniformě.

„Voici les clefs, Labiche.“

„Merci, Monsieur le Marquis! Je regrette… J’ai un billet…“

Šofér zavřel dveře a Canfield se usmál na sekretářku.

Zamířil k půlkruhu křesel, a když k němu oba pánové vzhlédli, pokynul jim hlavou. Posadil se do křesla na konci nejblíže ke dveřím do Bertholdovy pracovny a vzal si London Illustrated News. Všiml si, že muž nejblíže k němu je netrpělivý, podrážděný a celý jako na jehlách. Listoval v Punchi, ale nečetl. Druhý muž se zabral do nějakého článku v Quarterly Reviezv.

Najednou Canfieldovu pozornost přilákala docela bezvýznamná věc, kterou udělal ten netrpělivý muž: natáhl levou ruku, otočil zápěstí a podíval se na hodinky. Za daných okolností na tom nebylo nic zvláštního: účetního revizora však zarazil pohled na mužův manžetový knoflíček, který byl hranatý, látkový a ozdobený dvěma pruhy, které se táhly šikmo z rohu do rohu. Proužky byly temně rudé a černé; přesně podle takových manžetových knoflíčků poznal v kajutě Elizabeth Scarlattiové na palubě Calpurnie obrovitého maskovaného Charlese Boothroyda. Ve stejných barvách měl markýz vyvedené tapety a sametové závěsy.

Netrpělivý pán si všiml Canfieldova pohledu; rychle zatáhl ruku zpátky do rukávu a položil ji vedle sebe.

„Pokoušel jsem se přečíst, kolik máte hodin. Moje jdou napřed.“

„Čtyři hodiny dvacet.“

„Děkuji.“

Netrpělivý muž zkřížil ruce na prsou a se zoufalým pohledem v očích se opřel. Jeho společník promluvil.

„Basile, jestli se trochu neuvolníš, tak tě klepne pepka.“

„Tobě se to mluví, Arture, ale já se takhle opozdím na schůzku! Říkal jsem Jacquesovi, že mám dneska nabitý den, ovšem on trval na tom, abych přišel!“

„Vím, že dokáže trvat na svém.“

„Taky umí člověka pořádně dožrat!“

Následovalo pět minut ticha, během nichž bylo slyšet jen šustění papírů u stolku sekretářky.

Levá polovina vysokých bílých dveří se otevřela a ven vyšel šofér. Zavřel dveře a Canfield si všiml, že ještě jednou stiskl kliku, jako by se chtěl přesvědčit, že drží. Bylo to zvláštní.

Muž v uniformě zamířil k sekretářce, naklonil se přes stůl a něco zašeptal. Na jeho zprávu reagovala s odevzdáním; pokrčil tedy rameny a rychlým krokem se pustil ke dveřím napravo od výtahu. Skrz pomalu se zavírající dveře zahlédl Canfield přesně podle očekávání schodiště.

Sekretářka uložila nějaké papíry do desek a pohlédla na tři sedící muže. „Bohužel, pánové, markýz de Bertholde nemůže už dnes odpoledne nikoho z vás přijmout. Omlouváme se za nepříjemnosti, které jsme vám způsobili.“

„Tak podívejte, slečinko!“ Netrpělivý pán vyskočil z křesla. „Tohle je nesmysl! Čekám tady tři čtvrtě hodiny, protože mě o to markýz požádal! Co požádal! Nařídil mi to!“

„Lituji, pane. Každopádně mu vaši výtku vyřídím.“

„Nejen to! Vyřídíte panu Bertholdovi, že tady hodlám sedět, dokud mě nepřijme!“ Pompézně se posadil.

Muž jménem Artur také vstal a zamířil k výtahu.

„Proboha, člověče, nesnaž se učit Francouze slušnýmu chování. Lidi se o to snažili po staletí a marně. No tak, Basile. Zajdeme si do Dorchesteru na panáka.“

„Nemůžu, Arture. Zůstanu tady.“

„Dělej, jak myslíš. Uvidíme se.“

Canfield zůstal sedět na místě hned vedle rozčíleného Basila. Věděl, že neodejde, dokud se neobjeví Bertholde. Basil byla jeho nejlepší zbraň.

„Prosím vás, slečno, zavolejte ještě jednou pana markýze,“ požádal Basil.

Poslechla.

Zkusila to několikrát a telefon nikdo nebral.

Účetního revizora to zneklidnilo: vstal z křesla, zamířil k velkým bílým dveřím a zaklepal. Žádná odpověď. Zkusil dveře otevřít: byly zamčené.

Basil spustil ruce podél těla a vyhrabal se z křesla; kudrnatá sekretářka se postavila za svým psacím stolem. Automaticky zvedla telefon a začala mačkat tlačítko bzučáku; nakonec ho podržela stisknuté.

„Odemkněte ty dveře,“ nařídil jí účetní revizor.

„Když já nevím…“

„Ale já vím! Dejte mi klíče!“

Děvče začalo otevírat zásuvku; pak se zarazilo a pohlédlo na Američana. „Možná bychom měli počkat…“

„Zatraceně! Dejte mi ten klíč!“

„Ano, pane!“ Zvedla svazek klíčů a vybrala z nich jeden, který oddělila od ostatních a podala Canfieldovi. Rychle dveře odemkl a rozrazil je.

Před nimi na bílém psacím stole ležel Francouz a z úst mu kapala krev; jazyk měl natažený a oteklý; oči mu lezly z důlků a krk měl odulý. Byl odborně uškrcen.

Dívka stále ječela, jako by ji na nože brali, avšak neomdlela; Canfield si nebyl jistý, jestli to má považovat za štěstí, nebo ne. Basil se začal klepat a pořád dokola opakoval: „Panebože, panebože!“ Účetní revizor přistoupil ke stolu, zvedl paži mrtvého za rukáv a zase ji pustil: dopadla na stůl zcela volně.

Dívčin jekot sílil a do předpokoje se ze schodiště vřítili dva starší úředníci; otevřenými dveřmi okamžitě spatřili, co se děje. Jeden z nich vyběhl zpátky na schody a hulákal přitom jako na lesy, zatímco druhý pomalu, opatrně vstoupil do Bertholdovy pracovny.

„Le Bon Dieu!“

V následující chvíli začal na schodišti pobíhat dav zaměstnanců, kteří do sebe naráželi a mačkali se do dveří. Jak se jednotlivé skupinky prodíraly dovnitř, ozývaly se další výkřiky a kletby.

V další minutě už pětadvacet lidí štěkalo rozkazy neexistujícím podřízeným.

Canfield zatřásl kudrnatou sekretářkou ve snaze donutit ji, aby přestala vřískat. Pořád jí opakoval, aby zavolala policii, jenže kdepak ona. Canfield nechtěl volat sám, protože by se na to musel soustředit, a on nyní potřeboval dávat pozor na všechny, koho měl v dohledu, a zvláště na Basila.

K sekretářce a Canfieldovi se prodral davem vysoký, důstojně vyhlížející šedovlasý muž v dvouřadovém proužkovaném obleku. „Slečno Richardsová! Slečno Richardsová! Co se tu proboha stalo?“

„Otevřeli jsme dveře a našli ho takhle! To se stalo,“ snažil se účetní revizor překřičet šum vzrušených hlasů.

Pak si Canfield tazatele pozorně prohlédl. Kde ho už jenom viděl? Viděl ho vůbec někdy? Ten člověk se podobal tolika ostatním ze světa Scarlattiú – včetně dokonalého navoskovaného kníru.

„Zavolali jste policii?“ zeptal se pán.

Canfield zahlédl Basila, jak se prodírá hysterickým davem u dveří kanceláře. „Ne, policii jsme nevolali,“ zařval Američan s očima upřenýma na Basila. „Zavolejte je…! Možná by bylo dobře zavřít ty dveře.“ Vyrazil za Basilem, jako by chtěl dveře zavřít. Důstojně vypadající pán s navoskovaným knírem ho chytil za klopu saka.

„Říkáte, že jste ho našel?“

„Ano. Pusťte mě!“

„Jak se jmenujete, mladíku?“

„Cože?“

„Ptal jsem se, jak se jmenujete!“

„Derek, James Derek! A teď zavolejte policii!“

Canfield uchopil muže za zápěstí a stiskl mu tepnu; ruka neznámého bolestně ucukla a Canfield se rozběhl do davu za Basilem.

Muž v proužkovaném obleku sebou trhl a obrátil se k sekretářce. „Máte jeho jméno, slečno Richardsová? Já ho neslyšel.“

Dívka vzlykala. „Ano, pane. Darren nebo Derrick. Křestní jméno James.“

Muž s navoskovaným knírem si sekretářku zkoumavě prohlédl. Slyšela to. „Policii, slečno Richardsová. Zavolejte policii.“

„Ano, pane Poole.“

Muž jménem Poole se protlačil shlukem zaměstnanců. Potřeboval se dostat do své kanceláře, potřeboval být sám. Tohle mají na svědomí oni – to lidi z Curychu nařídili Jacquesovu smrt. Smrt jeho nejbližšího přítele, učitele, člověka, který mu byl bližší než kdokoli jiný. Člověka, který mu všechno dal, který mu poskytl neuvěřitelné možnosti.

Člověka, pro kterého by s chutí dokázal i zabít.

Za tohle mu zaplatí!

On, Poole, Bertholda zaživa nikdy nezklamal. A nezklame ho ani teď, když je po smrti!

Jenže jsou tu otázky. Spousty otázek.

Třeba ten Canfield, který právě předstíral, že je někdo jiný. Ta stará ženská, Elizabeth Scarlattiová.

A ze všech nejvíc ten nestvůrný Heinrich Kröger, muž, o němž Poole nade vši pochybnost věděl, že je to syn Elizabeth Scarlattiové. Věděl to, protože mu to Bertholde řekl.

Uvažoval o tom, jestli to ví i někdo jiný.

Na odpočívadle ve třetím patře, které již bylo zcela zaplněno Bertholdovými zaměstnanci v různých stadiích hysterie, zahlédl Canfield Basila, jak se o patro níž prodírá dolů kolem zábradlí. Canfield začal křičet.

„Uhněte! Z cesty! Doktor čeká! Musím ho odvést nahoru! Uhněte!“

Lest do jisté míry zabrala a postupoval rychleji; když však dorazil do haly v přízemí, Basila nebylo nikde vidět. Canfield se vyřítil hlavním vchodem na chodník a zahlédl Basila asi o půl bloku dále na jih, jak pokulhává uprostřed Vauxhall Road, mává a snaží se zastavit taxi. Kolena na kalhotách měl celá od bláta, jak ve spěchu upadl.

Z oken budovy Bertholde et Fils se ozývaly výkřiky, které přilákaly k hlavnímu vchodu shluk náhodných chodců.

Canfield se pustil směrem ke kulhající postavě.

Zastavil taxík a Basil hrábl po klice; když otevřel dveře a vsoukal se dovnitř, Canfield právě doběhl k vozu a zabránil Angličanovi, aby zavřel. Vlezl si dovnitř vedle Basila, kterého odstrčil stranou.

„Poslyšte, co to děláte?“ Basil byl celý vyjevený, ale hlas nezvýšil. Řidič točil hlavou sem a tam, od ulice před sebou k davu, který se sbíhal za jeho zády. Basil nijak netoužil po tom, přilákat další pozornost.

Než se stačil rozmyslet, co dál, chytil Američan Brita za pravou ruku a ohrnul mu rukáv saka. Zkroutil Basilovi paži a ukázal mu rudý a černý manžetový knoflíček.

„Curych, Basile!“ zašeptal účetní revizor.

„O čem to mluvíte?“

„Vy zatracenej blázne, já jsem s váma! Nebo spíš budu, když vás nechají naživu!“

„Ach bože! Panebože!“ zabědoval Basil.

Američan pustil Basilovu ruku a zahleděl se přímo dopředu, jako by Angličana ignoroval. „Jste idiot. Víte to, nebo ne?“

„Já vás neznám, pane! Já vás neznám!“ O Angličana se pokoušela mrtvice.

„Tak to bychom s tím měli něco udělat. Nakonec třeba budu to jediné, co vám zbude.“

„Podívejte, já s tím neměl nic společnýho. Seděl jsem s váma v čekárně. Neměl jsem s tím nic společnýho!“

„Jistěže ne. Je sakra jasný, že to udělal ten šofér. Jenže pár lidí bude třeba chtít vědět, proč jste utíkal. Třeba jste jenom kontroloval, zda všechno půjde podle plánu.“

„To je nesmysl!“

„Tak proč jste utíkal?“

„Já… já…“

„Teď o tom nemluvme. Kam bychom mohli zajet, aby nás tam na deset patnáct minut viděli? Nechci, aby to vypadalo, že jsme se ztratili z dohledu.“

„Snad… můj klub.“

„Řekněte mu, kde to je!“

32

„Co to má k čertu znamenat, že jsem tam byl?“ burácel James Derek do telefonu. „Celý odpoledne dřepím tady v Savoji…! Samozřejmě, asi tak od tří… Ne, je tady se mnou.“ Angličan zčistajasna zalapal po dechu; když znovu promluvil, byla jeho slova sotva slyšet, jako by sám nevěřil tomu, co říká: „Panebože… Taková hrúza… Ano. Ano, slyšel jsem vás.“

Elizabeth Scarlattiová seděla na druhém konci pokoje na viktoriánské pohovce, zahloubaná do Bertholdova spisu. Zvuk Derekova hlasu ji zarazil; podívala se na něj a zjistila, že na ni upřeně hledí. Zase začal mluvit do telefonu.

„Ano. Odešel odtud asi tak v půl čtvrté, s Fergusonem z našeho úřadu. Měli se u Tippina setkat s paní Scarlettovou a odtamtud měl jít k Bertholdovi… Nevím. Přikázal, aby zůstala s Fergusonem, dokud se on sám nevrátí. Ferguson se má hlásit… Chápu. Pro kristový rány, nezapomeňte mě včas informovat. Zavolám vám, jestli tady bude něco nového.“

Zavěsil a zůstal stát u stolu. „Bertholda zabili.“

„Panebože! Kde je moje snacha?“

„Je s ní náš člověk. Ta je v pořádku. Před hodinou mi podával hlášení.“

„Canfield! Kde je Canfield?“

„To bych taky rád věděl.“

„Je v pořádku?“

„Jak vám na to mám odpovědět, když ani nevím, kde je? Můžeme jenom předpokládat, že se mu nic zlého nestalo. Představil se jako já a zmizel!“

„Jak se to stalo?“

„Uškrtili ho. Drát kolem krku.“

„Ach!“ Elizabeth si najednou živě vzpomněla na to, jak jí Matthew Canfield mával před očima provazem krátce poté, co se ji Charles Boothroyd pokusil na Calpurnii zavraždit. „Jestli ho zabil, tak k tomu musel mít nějaký důvod.“

„Jak to?“

„Aby ho zabil, nemohl mít na vybranou.“

„To je zajímavé.“

„Co?“

„To, že si myslíte, že ho Canfield musel zabít.“

„Jinak to být nemohlo! On není žádný vrah!“

„Bertholda každopádně nezavraždil, jestli vás to uklidní.“

Bylo vidět, že se jí ulevilo. „Ví se, kdo to udělal?“

„Zdá se, že to byl Bertholdův šofér.“

„To je divné.“

„Hodně divné. Ten chlap pro něj pracoval už léta.“

„Možná ho teď Canfield honí.“

„O tom pochybuju. Chlápek odešel takových deset – dvacet minut předtím, než Bertholda našli.“

James Derek zamířil od stolku s telefonem k Elizabeth; evidentně byl rozrušený. „Vzhledem k tomu, co se právě stalo, se vás budu muset na něco zeptat… ovšem, nemusíte mi odpovídat…“

„O co jde?“

„Rád bych věděl, jak – nebo spíš proč – dostal pan Canfield od britského ministerstva zahraničí plné zmocnění.“

„Nevím, co to je.“

„Prosím vás, madam. Jestli mi nebudete chtít odpovědět, budu to respektovat. Ovšem moje jméno padlo v souvislosti s vraždou vysoko postaveného muže, a já se tudíž domnívám, že mám právo na víc než zase na další… lži.“

„Další… lži? To je urážka, pane Dereku.“

„Vážně? Copak se vy s panem Canfieldem pořád ještě snažíte nachytat zaměstnance velvyslanectví, kteří se vrátili do Spojených států už před čtyřmi měsíci?“

„Ach.“ Elizabeth se svalila na gauč. Angličanova námitka jí nedělala velké starosti; jenom si přála, aby tady byl Canfield, který by mu dokázal odpovědět. Starosti jí dělala spíše agentova zmínka o ministerstvu zahraničí. „To byla nepříjemná nutnost.“

„Velice nepříjemná… z toho usuzuji, že mi nechcete odpovědět.“

„Naopak, právě jsem vám odpověděla.“ Elizabeth vzhlédla k Britovi. „Byla bych ráda, kdybyste mi to vysvětlil. Co to je, to plné zmocnění?“

„Mimořádná podpora nejvyšších vládních kruhů. K takovým opatřením se britské ministerstvo zahraničí uchyluje jen v případech zásadních politických krizí! Rozhodně ne, pokud jde o nějaké žabomyší akciové spory mezi milionáři… Ani, a teď mi promiňte, v případě osobní tragédie soukromého občana.“

Elizabeth Scarlattiová ztuhla.

To, co James Derek právě pronesl, hlavě rodiny Scarlattiů nijak nevonělo; spíše než co jiného se potřebovala pohybovat mimo dohled „nejvyšších vládních kruhů“. Už jenom kvůli Scarlattiům. Canfieldovu malou agenturu jí jakoby seslalo samo nebe: jejich vzájemná dohoda jí umožňovala užívat výhod oficiální spolupráce, aniž by se musela někomu důležitému zodpovídat. Kdyby bývala chtěla, aby tomu bylo jinak, mohla si na pomoc zavolat libovolné množství členů jak zákonodárných, tak výkonných orgánů vlády Spojených států. Nebylo by to nijak složité… Jenže teď se ukazovalo, že Canfieldův relativně nízko postavený úřad začíná nabývat na významu. Nebo – což bylo také možné – se její syn zapletl do něčeho mnohem strašnějšího, než si původně myslela.

Najde odpověď v Bertholdově spise? Uvažovala Elizabeth. „Z vašeho tónu soudím, že tohle plné zmocnění je něco nového.“

„Dověděl jsem se o tom dnes ráno.“

Takže to v tom Bertholdově spise být musí, pomyslela si Elizabeth… No ovšem, jak jinak! Dokonce i Matthew Canfield to už začínal tušit! Jenže jeho tušení se zakládalo na tom, že poznal některá slova, jména. Označil si stránky… Elizabeth zvedla spis.

„Po válce Bertholdové svůj majetek v Porúří zpětně odkoupili… kanceláře ve Stuttgartu a Tassingu…“

Tassing.

Německo.

Hospodářská krize.

Výmarská republika.

Řada hospodářských krizí! Obrovská neustálá krize politická!

„… partneři v této dovozní firmě jsou pánové Sydney Masterson a Herold Leacock…“

Masterson a Leacock! Curych!

Tassing!

„Říká vám něco město Tassing?“

„Není to město. Jenom předměstí Mnichova. V Bavorsku. Proč se ptáte?“

„Můj syn tam strávil hodně času a utratil tam hodně peněz… mimo jiné. Je tam něco zvláštního?“

„V Mnichově?“

„Ano.“

„Je to semeniště radikalismu. Hnízdo nespokojenců.“

„Nespokojenci…? Komunisti?“

„To sotva. Komouše by snad na potkání stříleli. Židy taky. Říkají si Schutzstaffel. Chodí po ulicích a mlátí lidi. Myslí si o sobě, že jsou nadřazená rasa.“ Nadřazená rasa. Ach bože!

Elizabeth se podívala na spis ve svých rukou, pomalu jej vrátila do desek a vstala. Aniž by pronesla jediné slovo, zamířila ke dveřím do ložnice a vešla dovnitř. Zavřela za sebou dveře. James Derek zůstal stát uprostřed pokoje a nic nechápal. V ložnici Elizabeth přistoupila k psacímu stolu posetému papíry; prohrábla je a našla curyšský seznam. Pečlivě si jej přečetla.

AVERY LANDOR, USA – Nafta

LOUIS GIBSON, USA – Nafta

THOMAS RAWLINS, USA – Cenné papíry

HOWARD THORNTON, USA – Průmyslové stavby

SYDNEY MASTERSON, Velká Británie – Dovozce

DAVID INNES-BOWEN, Velká Británie – Textil

HAROLD LEACOCK, Velká Británie – Cenné papíry

LOUIS FRANCOIS D’ALMEIDA, Francie – železnice

PIERRE DAUDET, Francie – Lodní doprava

INGMAR MYRDAL, Švédsko – Cenné papíry

CHRISTIAN OLAFFSEN, Švédsko – Ocel

OTTO VON SCHNITZLER, Německo – I. G. Farben

FRITZ THYSSEN, Německo – Ocel

ERICH KINDORF, Německo – Uhlí

Dalo by se říct, že curyšský seznam představuje výčet těch nejmocnějších mužů na západní polokouli.

Elizabeth odložila seznam a uchopila poznámkový blok vázaný v kůži, kde měla telefonní čísla a adresy. Nalistovala písmeno O.

Ogilvie and Storm Ltd., nakladatelé, Bayswater Road, Londýn.

Zavolá Thomasovi Ogilviemu a požádá ho, aby jí poslal všechny informace o Schutzstaffel, na jaké padne.

Už o nich ostatně něco věděla – vzpomněla si, že někde četla, že pro politické účely si říkají národní socialisté a že je vede nějaký člověk jménem Adolf Hitler.

33

Muž se jmenoval Basil Hawkwood a Canfieldovi se rychle vybavila značka hawkwood – s malým h – která se objevovala na nejrůznějším koženém zboží. Firma Hawkwood Leather patřila k největším v Anglii; byla jenom o něco menší než Mark Cross.

Nervózní Basil zavedl Canfielda do rozlehlé čítárny svého klubu, který se jmenoval Knights. Vybrali si dvě křesla poblíž okna s výhledem na Knightsbridge, daleko z doslechu ostatních členů klubu.

Basil strachy koktal, a když se mu konečně podařilo promluvit, mlel páté přes deváté. Věřil, že ten mladík před ním mu pomůže, protože tomu zoufale potřeboval věřit.

Canfield se pohodlně opřel v křesle a nevěřícně naslouchal Hawkwoodovu příběhu.

Předseda správní rady Hawkwood Leather posílal kvanta „poškozených“ kožených výrobků jedné málo známé mnichovské firmě. Asi tak rok se správní rada spokojovala s vysvětlením finančních ztrát na základě toho, že výrobky byly „poškozené“, nyní si však členové rady vyžádali komplexní zprávu o upadající kvalitě tovární produkce. Dědic Hawkwoodů byl v pasti a musel dodávky odložit na neurčito.

Prosil Matthewa Canfielda, aby ho pochopil, a žádal ho, aby na patřičných místech potvrdil jeho bezvýhradnou oddanost společné věci, ovšem boty, opasky a pouzdra na pistole bude muset dodávat někdo jiný.

„Proč nosíte ty manžetové knoflíčky?“ zeptal se Canfield.

„Dneska jsem si je vzal, abych Bertholdovi připomněl svoje zásluhy. Věnoval mi je sám… Vy je nenosíte.“

„Moje zásluhy tomu neodpovídají.“

„Tak to teda moje určitě! Nezakolísal jsem dřív a nezakolísám ani v budoucnu!“ Hawkwood se naklonil v křesle. „Současná situace na mém smýšlení nic nemění! To můžete hlásit nahoře. Zatracení Židi! Radikálové! Bolševici! Rozlezli se po celý Evropě!

Spiknutí, který chce zničit všechno, co dobří křesťané po staletí budovali! Povraždili by nás v postelích! Znásilnili naše dcery! Znečistili rasu! Nikdy jsem o tom nepochyboval! A zase pomůžu, máte moje slovo! Brzy budeme mít v rukou miliony!“

Matthew Canfield náhle ucítil, že se mu zvedá žaludek. Co to proboha provádí? Zvedl se z křesla a kolena se mu téměř podlamovala.

„Budu hlásit, co jste mi pověděl, pane Hawkwoode.“

„To je dobře. Věděl jsem, že pochopíte.“

„Začínám chápat.“ Rychle zamířil k průchodu do hlavní haly.

Když stál pod markýzou klubu Knights a čekal na taxi, byl Canfield celý ztuhlý hrůzou. Už se nepohyboval ve světě, který znal a kterému rozuměl; teď měl před sebou obry, plány a fanatismus, který chápat bylo nad jeho síly.

34

Elizabeth si na pohovce rozložila novinové a časopisecké články; nakladatelství Ogilvie and Storm odvedlo vynikající práci a dodalo víc materiálů, než kolik by Elizabeth s Canfieldem dokázali strávit za týden.

Národně socialistická německá dělnická strana začínala jako hrstka zfanatizovaného lumpenproletariátu; úderné oddíly Schutzstaffel se skládaly ze samých násilníků, ale nikdo je nebral vážně. Články, fotografie i titulky byly laděné spíše komicky.

Proč bychom měli pracovat,

když se stačí navléci do kostýmu

a hrát si na Wagnera?

Canfield se zabral do části nedělní přílohy a přečetl si jména vůdců: Adolf Hitler, Erich Ludendorff, Rudolf Hess, Gregor Strasser. Znělo to jako nějaká parta kabaretních žonglérů – Adolf, Erich, Rudolf a Gregor. Ovšem na konci článku mu padl zrak na výrazy, nad nimiž ho veselí rychle přešlo.

„… spiknutí Židů a komunistů…“

„… dcery znásilněné bolševickými teroristy!“

„… árijská krev pošpiněná úskočnými Semity…!“

„… tisíciletý plán…“

Canfield si vzpomněl na Basila Hawkwooda, majitele jednoho z největších anglických závodů, jak šeptem, ale důrazně pronášel skoro stejná slova. Vzpomněl si na dodávky kůže do Mnichova – kůže, která sice nenesla značku hawkwood, ale která nicméně tvořila součást uniforem zobrazených na fotografiích. Vzpomněl si na plány mrtvého Bertholda, na silnici ve Walesu a masové vraždění v Yorku.

Elizabeth seděla u psacího stolu a vypisovala si z jednoho článku poznámky. Skládačka pomalu nabývala tvaru, i když stále ještě něco chybělo; to jí sice vadilo, avšak jinak se toho už dověděla dost.

„Je to nepředstavitelné, že?“ prohodila a vstala z křesla.

„Co si o tom myslíte?“

„Děsí mě to. Obskurní a nevyzpytatelná politická organizace, kterou potichu, kousek po kousku financuje několik nejbohatších lidí na světě. Curych. A můj syn patří mezi ně.“

„Ale proč?“

„Tím si zatím nejsem jistá.“ Elizabeth přistoupila k oknu. „Musíme se ještě hodně věcí dovědět – i když jedna věc je jasná. Pokud se ta smečka fanatiků v Německu prosadí – do Reichstagu – bude mít Curych neslýchanou moc. Zřejmě je to dlouhodobý plán. A možná i geniální strategie.“

„V tom případě se musím vrátit do Washingtonu!“

„Možná o tom už vědí, nebo to aspoň tuší.“

„Tak s tím musíme něco dělat!“

„Nemůžete dělat nic!“ Elizabeth se obrátila ke Canfieldovi a zvýšila hlas. „Žádná vláda nemá právo se vměšovat do vnitřní politiky jiného státu. Takové právo nemá nikdo. Existuje jiný způsob, daleko účinnější – jenže taky přináší značné riziko a to musím ještě zvážit.“ Stará žena si podepřela bradu dlaněmi a poodešla od Canfielda.

„O co jde? Jaké riziko?“

Elizabeth ho však neslyšela; hluboce se soustředila. Po několika minutách k němu promluvila z druhé strany pokoje.

„Uprostřed jednoho zastrčeného kanadského jezera leží ostrov. Můj manžel ho před lety z náhlého popudu koupil. Stojí tam pár budov, dost primitivních, ale bydlet se v nich dá… Kdybych vám dala k dispozici odpovídající prostředky, dokázal byste ten ostrov zajistit tak, aby se tam nedostal nikdo zvenčí?“

„Myslím, že ano.“

„To nestačí. Nesmí existovat sebemenší pochybnost. Na dokonalém zajištění ostrova budou záviset životy celé mé rodiny. A prostředky, o kterých mluvím, jsou de facto neomezené.“

„Dobře. V tom případě – ano, dokázal bych to.“

„Mohl byste je tam v naprosté tajnosti dopravit?“

„Ano.“

„A dokázal byste to všechno zařídit během týdne?“

„Ano.“

„Výborně. Nastíním vám svůj návrh a věřte mi, že to, co vám povím, je jediná možnost.“

„Co navrhujete?“

„Zjednodušeně řečeno, Scarlattiho závody hospodářsky zlikvidují všechny curyšské investory. Doženou je ke krachu.“

Canfield se podíval na sebejistou starou paní a chvíli mlčel; jen se nadechoval, jako by se pokoušel zformulovat odpověď.

„Vy jste se zbláznila,“ pronesl nakonec. „Vy jste sama a jich je čtrnáct… ne, třináct bohatejch papalášů. Na ně nemáte.“

„Tady nejde o peníze, pane Canfielde. Na určité úrovni už o ně nejde – tam rozhoduje, jak rychle dokáže člověk se svým majetkem operovat. Čas je v ekonomice rozhodující zbraň a ať se vám nikdo nepokouší tvrdit opak. V mém případě je pro mě důležitá jedna věc.“

„Která?“

Elizabeth stála bez hnutí tváří v tvář Canfieldovi. Klidně pronesla: „I kdybych měla obětovat celé Scarlattiho závody, nic na světě mne nemůže zastavit.“

Účetní revizor si nebyl jistý, zda dobře pochopil. Několik vteřin na ni mlčky hleděl. „Ach? Skutečně?“

„Blázne! Kromě Rothschildů a možná několika indických mahárádžů pochybuju, že by někdo v mém postavení – někdo v téhle civilizaci – mohl něco takového říct!“

„Proč ne? Proč by nikdo z curyšského seznamu nemohl udělat totéž?“

Stará paní už nevěděla, jak mu to má vysvětlit. Sepjala ruce a spojenými prsty si podepřela bradu. „Na člověka, který má daleko víc fantazie než rozumu, mne překvapujete. Nebo vám taky strach brání vnímat širší souvislosti?“

„Neuhýbejte! Chci slyšet odpověď!“

„Ujišťuju vás, že to všechno spolu souvisí. Základní důvod, proč nemohou muži z Curychu udělat to, co já, je jejich vlastní strach. Bojí se zákonů, kterými se řídí jejich závazky; bojí se o své investice i o své investory; bojí se jakýchkoli mimořádných opatření; bojí se paniky, kterou taková opatření vždycky vyvolají. A především se bojí krachu.“

„A vám nic z toho nevadí? Tohle chcete říct?“

„Scarlattiové nemají žádné závazky. Dokud jsem naživu, mluví za ně jediný člověk. Já jsem Scarlatti.“

„A co ten zbytek? Mimořádná opatření, panika, krach?“

„Jako obvykle se budou mnou přijatá opatření uskutečňovat precizně a s přehledem. Žádná panika nevznikne.“

„A krachu se taky vyhnete, ne…? Podle mě jste ta nejnamyšlenější stará ženská na světě!“

„Zase mi nerozumíte. V tuto chvíli považuji zhroucení Scarlattiho závodů za nevyhnutelné. Bude to boj na život a na smrt.“

Matthew Canfield konečně pochopil. „Ať mě čert!“

„Potřebuju obrovské sumy peněz – částky, které si ani nedokážete představit, a všechny musím mít po ruce. Musí to být sumy, které stačí na zakoupení co největších podílů, sumy, které dokážou pozvednout, nebo naopak stlačit celé trhy. Jakmile s něčím takovým začnu, pochybuju, že by všechny peníze světa dokázaly postavit Scarlattiho závody zpátky na nohy. Nikdo by jim už nevěřil.“

„Takže je to váš konec.“

„Přesně tak.“

Stará žena přistoupila ke Canfieldovi a podívala se na něj, ovšem ne způsobem, na jaký byl zvyklý; tentokrát spíše připomínala ustaranou babičku z vyprahlých kansaských plání, která se ptá faráře, jestli Otec sešle déšť.

„Není k tomu co dodat. Prosím, dovolte mi vybojovat mou poslední bitvu. Poslední gesto, abych tak řekla.“

„Chcete toho hodně.“

„Když se to vezme kolem a kolem, vlastně toho ani tolik není. Až se vrátíte, týden vám potrvá, než dorazíte do Washingtonu. Další týden budete dávat dohromady všechno, co jsme zjistili. Několik dní zabere, než se dostanete k lidem ve vládě, kteří by vás měli vyslechnout – pokud se k nim vůbec dostanete. Podle mých propočtů to budou tak tři, čtyři týdny. Souhlasíte?“

Canfield si před Elizabeth připadal jako pitomec; jenom aby získal dostatečný odstup, přešel doprostřed pokoje. „Zatraceně, já ani nevím, s čím vlastně souhlasím!“

„Dejte mi čtyři týdny. Jenom čtyři týdny, počítáno ode dneška… Když se mi to nepovede, uděláme to tak, jak chcete vy… Pak s vámi dokonce pojedu i do Washingtonu a budu třeba svědčit i před komisí. Udělám všechno, co po mně vy nebo vaši kolegové budete chtít. A navíc vaše služby ocením trojnásobkem částky, kterou jsme původně sjednali.“

„A co když vám to nevyjde?“

„Koho jiného by to mohlo zajímat než mě? Na tomhle světě jenom málokdo soucítí s padlými milionáři.“

„A co vaše rodina? Přece nemůžou strávit zbytek života u nějakého zapadlého jezera v Kanadě?“

„To nebude nutné. Ať to dopadne jakkoli, svého syna zničím. Odhalím pravou tvář Ulstera Scarletta. V Curychu ho odsoudím k smrti.“

Účetní revizor mlčky pohlédl na Elizabeth. „Uvažovala jste o tom, že vás mohou zabít?“

„Uvažovala.“

„A chcete to riskovat… Rozprodat Scarlattiho závody. Zničit všechno, co jste vybudovala. Stojí vám to za to? To ho tolik nenávidíte?“

„Ano – tak, jako člověk nenávidí mor. A o to víc, že se za tu nákazu cítím zodpovědná.“

Canfield postavil sklenici a ucítil pokušení nalít si dalšího panáka. „To skoro přeháníte.“

„Neříkám, že jsem ten mor vytvořila; chci říct, že nesu odpovědnost za jeho rozšíření. Nejen proto, že jsem na to poskytla peníze, ale – a to je mnohem důležitější – protože jsem poskytla základní myšlenku – myšlenku, která přerostla do nestvůrných rozměrů.“

„Tomu nevěřím. Svatá sice nejste, ale takhle neuvažujete.“ Ukázal na noviny rozložené na gauči.

Stařena unaveně zavřela oči.

„Kousek toho je… v každém z nás. A všechno to patří k tomu nápadu… k té překroucené myšlence. S manželem jsme celé roky budovali průmyslovou říši. I po jeho smrti jsem dál bojovala na trhu – znásobovala, přidávala, stavěla… pořád jsem něco získávala… Byla to příjemná hra, která mě úplně uchvátila… A hrála jsem dobře. Někdy v té době můj syn pochytil to, co si málokdo nezúčastněný uvědomí – totiž to, že ve skutečnosti nezáleží na nějakém materiálním zisku – že to je vlastně jenom vedlejší produkt. Hlavní je získat moc… A po moci jsem toužila, protože jsem vážně věřila, že tu odpovědnost dokážu unést. A čím víc jsem o tom byla přesvědčená, tím více jsem pochybovala o tom, že druzí by to dokázali zvládnout také… Mám dojem, že honba za mocí se nakonec vždycky změní v jakési osobní křížové tažení – čím větší úspěch člověk má, tím víc osobně si to bere. Můj syn viděl, jak se tohle děje, a je úplně jedno, jestli to pochopil nebo ne… Cíl může být stejný, možná i motivace, ale jinak mezi námi – mezi mým synem a mnou – leží hluboká propast.“

„Dám vám ty čtyři týdny – Bůh sám ví, proč to dělám. Ovšem pořád jste mi ještě nevysvětlila, proč to všechno chcete riskovat. Proč chcete všechno zahodit.“

„Pokoušela jsem se vám to vysvětlit… Občas máte dlouhé vedení. A jestli vás tím urážím, tak proto, že mám pocit, že to chápete a jenom mě nutíte, abych tu nepříjemnou pravdu vyslovila.“ Odnesla si poznámky ke stolku u dveří do ložnice; protože už se stmívalo, rozsvítila lampu a přitom nechtěně rozhoupala třásně na stínítku. Zaujatě sledovala jejich pohyb. „Domnívám se, že my všichni – v bibli se nám říká bohatí a mocní – chceme po sobě tenhle svět zanechat trošku jiný, než jaký byl před námi. A jak jdou roky, nabývá tenhle matný a těžko popsatelný instinkt na významu. Kolik z nás si už pohrávalo s frázemi z vlastních nekrologů?“ Odtrhla pohled od lampy a zadívala se na účetního revizora. „Když vezmete do úvahy všechno, co teď víme, jak si myslíte, že bude vypadat můj nekrolog – který na sebe ostatně už nedá dlouho čekat?“

„Nechci hádat. To je úplně jiná otázka.“

„Víte, ono je to jasný jako facka… Bohatství se bere jako samozřejmost. Všechna nepříjemná rozhodnutí, všechny ty sázky na jedinou kartu, které člověka připravují o nervy – to se považuje za profesionálně dosažené výsledky, navíc výsledky nijak chvályhodné, protože jsem žena a zároveň konkurenceschopná obchodnice, což není zrovna oblíbená kombinace… O jednoho syna jsem přišla ve válce, z druhého se klube nabubřelý hlupák, kterého druzí naoko uznávají a za zády z něj mají legraci. A teď tohle – šílenec, který vede, nebo je přinejmenším členem rostoucí bandy psychopatů… Tohle zanechávám světu. Tohle je dědictví Scarlattiů, pane Canfielde… Není to žádná velká krása, viďte?“

„To tedy není.“

„A proto udělám všechno, co bude v mých silách, abych téhle hrůze zabránila…“ Zvedla své poznámky a vešla do ložnice; zavřela dveře a Canfield osaměl v obývacím pokoji. Na chvíli ho napadlo, že stará paní má pláč na krajíčku.

35

Let přes kanál proběhl bez problémů – vál jen slabý vítr a viditelnost byla skvělá. Scarlett měl štěstí, že tomu tak bylo, protože svědění nezahojených jizev společně s jeho rozpoutaným vztekem by mohly změnit let za nepříznivých podmínek v katastrofu. Sotva se dokázal soustředit na kompas, a když zahlédl pobřeží Normandie, málem je nepoznal, přestože je už takhle viděl nejméně desetkrát.

Na malém letišti poblíž Lisieux ho už čekala pařížská skupina, která sestávala ze dvou Němců a jednoho Gaskoňce, jehož hrdelní přízvuk se skoro vyrovnal přízvuku jeho dvou kolegů.

Všichni tři předpokládali, že ten muž – jeho jméno neznali – jim nařídí, aby se vrátili do Paříže a čekali na další rozkazy.

Muž však měl v úmyslu něco jiného: trval na tom, aby se zmáčkli na předním sedadle, zatímco celou zadní část vozu si vyhradil pro sebe. Pojede se do Vernonu, kde dva z nich vystoupí a dopraví se do Paříže po vlastní ose; řidič zůstane s ním.

Šofér chabě protestoval, když mu Scarlett poručil jet dál na západ do Montbéliardu, městečka poblíž švýcarských hranic.

„Mein Herr! To je dobrých čtyři sta kilometrů! Na těchhle strašných silnicích nám to bude trvat nejmíň deset hodin!“

„Takže se tam dostaneme na večeři. A buď zticha!“

„Možná by bylo jednodušší, kdyby si Mein Herr doplnil palivo a letěl…“

„Když jsem unavený, nikdy nelítám. Jen klid, Kirchere. Seženu ti v Montbéliardu nějakou Švýcarku. Změna je život.“

„Jawohl, Mein Herr!“ Kircher se usmál, protože pochopil, že ten muž je velice dobrý Oberführer.

Scarlett se zamyslel. Kam se podívá, samá neschopnost! Přijde den, kdy se všech neschopných zbaví!

Montbéliard byl sotva něco víc než přerostlá vesnice. Obyvatelé se živili převážně zemědělstvím, přičemž většinu své produkce vyváželi do Švýcarska a do Německa. Jak už to v pohraničních městech chodí, místní měnu tvořila pestrá směsice francouzských a švýcarských franků a německých marek.

Scarlett s řidičem dorazili do města krátce po deváté hodině večer. Kromě několika zastávek u benzinových pump a pozdního oběda jeli mlčky a ticho mělo na Scarlettovy nervy blahodárný účinek. Už dokázal přemýšlet bez vzteku, i když jeho zloba neztrácela na síle. Řidič měl pravdu, když poukazoval na to, že by bylo jednodušší a snad i pohodlnější do Montbéliardu letět letadlem, ovšem Scarlett nemohl ve vzduchu riskovat žádné výbuchy vzteku způsobené únavou.

Během večera – přesný čas nebyl určen – se měl setkat s tím Prušákem, nesmírně důležitým chlapem, který mohl poskytnout to, co jiní nemohli. Na to setkání musel přijít dobře připravený a nemohl si dovolit, aby ho problémy z poslední doby připravovaly o soustředěnost. Rozhovor s tím Prusem představoval vyvrcholení práce měsíců a let od jeho seznámení s Gregorem Strasserem až po převedení jeho milionového majetku na švýcarský kapitál. On, Heinrich Kröger, vlastnil peníze, které národní socialisté tak zoufale potřebovali. Strana konečně uznala, že je pro ni důležitý.

Byly problémy. Nepříjemné problémy! Ovšem on už se rozhodl. Howarda Thorntona dá izolovat a možná zabít. Podnikatel ze San Francisca je zradil; pokud se stockholmská operace provalí, bude se muset hodit na krk Thorntonovi. Využili jeho styky ve Švédsku a není pochyb, že přitom shrábl pořádný balík akcií za nízkou cenu.

O Thorntona se postarají.

Stejně jako o toho francouzského hejska Bertholda.

Thornton a Bertholde! Neschopní panáci! Hrabiví, hloupí a neschopní panáci!

Co se vlastně stalo s Boothroydem? Zřejmě přišel na Calpurnii o život – jenomže jak? A proč? Každopádně si smrt zasloužil a stejně tak jeho tchán. Rawlins udělal hloupost, když nařídil zavraždit Elizabeth Scarlattiovou! Vybral si pro to tu nejhorší možnou dobu! Copak Rawlins nechápal, že někde nechala uložené dopisy nebo jiné dokumenty? Mrtvá byla nebezpečnější než živá, alespoň do té doby, než se s ní spojil – a než jí pohrozil, že vyhladí ty její milované Scarlattie. Teď by už klidně mohla chcípnout – teď už by to nevadilo. Když zemřeli Bertholde a Rawlins a Thornton je bude brzy následovat, nezbude už nikdo, kdo by věděl, co je vlastně zač. Nikdo! Je prostě Heinrich Kröger, vůdce nového pořádku!

Zastavili u ĽAuberge des Moineaux, malého hostince s buvette a pokoji pro turisty nebo pro ty, kdo si z jiných důvodů přáli být o samotě. Pro Scarletta to bylo určené místo setkání.

„Odjed s vozem kus dál po cestě a zaparkuj,“ nařídil Kircherovi. „Budu na pokoji. Dej si něco k večeři, pošlu pro tebe později… nezapomněl jsem, co jsem slíbil.“ Kircher se zašklebil.

Ulster Scarlett vystoupil z auta a protáhl se. Cítil se lépe, kůže ho už tolik nesvědila a nadcházející porada ho naplňovala pocitem radostného očekávání. Tohle byla práce pro něj! Otázky nesmírného významu. Otázky moci.

Počkal, až automobil odjede dostatečně daleko, aby ho Kircher neviděl ve zpětném zrcátku, a vydal se kolem budovy na dlážděnou cestičku. Bezvýznamným poskokům nepřísluší vědět víc, než kolik potřebují k tomu, aby mohli provádět svou přesně vymezenou funkci.

Dorazil k neosvětleným dveřím a několikrát zaklepal.

Dveře se otevřely a objevil se v nich středně vysoký muž s hustými vlnitými černými vlasy a výrazným tmavým obočím; stál uprostřed dveřního rámu, jako by hlídal vchod, a ne vítal hosta. Měl na sobě šedé sako bavorského střihu a hnědé pumpky. Tvář s velkýma, upřeně hledícíma očima v sobě měla něco temně andělského. Jmenoval se Rudolf Hess.

„Kde jste byl?“ Hess naznačil Scarlettovi, aby vstoupil, a zavřel dveře. Místnost byla malá; stál zde stůl obklopený židlemi, servírovací stolek a dvě stojací lampy, které osvětlovaly pokoj. Druhý muž, který stál u okna – zřejmě, aby zjistil, kdo to přichází – také Scarlettovi pokynul. Byl to drobný a ošklivý mužík, který připomínal ptáka – včetně zobákovitého nosu. Při chůzi kulhal.

„Josefe?“ oslovil ho Scarlett. „Vás jsem tady nečekal.“

Josef Goebbels se tázavě podíval na Hesse: neuměl anglicky. Hess mu rychle Scarlettova slova přeložil a Goebbels pokrčil rameny.

„Ptal jsem se, kde jste byl!“

„Měl jsem potíže v Lisieux. Druhé letadlo nebylo k dispozici, takže jsem musel jet autem. Mám za sebou perný den, takže mi to laskavě neztěžujte.“

„Ach! Z Lisieux? To je pěkná dálka. Objednám vám něco k jídlu, ale musíte si pospíšit. Rheinhart tu čeká od poledne.“

Scarlett si svlékl leteckou bundu a hodil ji na servírovací stolek. „Jak je na tom?“

Goebbels porozuměl natolik, že se vložil do hovoru. „Rheinhart…? Netr-pé-lifý!“ Scarlett se ušklíbl nad jeho špatnou výslovností a Goebbelse napadlo, že tohle velké zvíře vypadá neskutečně odpudivě. Scarlett si o něm myslel totéž.

„Na jídlo není čas… Rheinhart čeká už moc dlouho. Kde je?“

„U sebe v pokoji – číslo dvě, na konci chodby. Odpoledne se šel projít, ale pořád se bojí, že ho někdo pozná, takže se vrátil ani ne za deset minut. Mám dojem, že je pořádně naštvaný.“

„Zajděte pro něj… a přineste něco k pití.“ Podíval se na Goebbelse s přáním, aby ten odpudivý skrček odešel. Nebylo vhodné, aby byl Goebbels u toho, až budou on a Hess mluvit s tím pruským šlechticem: Goebbels vypadal jako bezvýznamný židovský účetní.

Ovšem Scarlett věděl, že s tím nic neudělá. Hitler na Goebbelse dal.

Zdálo se, že Goebbels čte Američanovi myšlenky.

„Ich werde dabei sitzen während Sie sprechen.“ Přitáhl si ke stěně židli a posadil se.

Hess odešel dveřmi do chodby a oba muži v místnosti osaměli. Ani jeden nepromluvil.

Za čtyři minuty se Hess vrátil, následován stárnoucím obtloustlým Němcem, který byl jen o pár centimetrů menší než Hess a který měl na sobě černý dvouřadový oblek s vysokým límcem. Tučný obličej mu rámovaly nakrátko ostříhané bílé vlasy. Stál naprosto zpříma a i přes jeho impozantní zjev si Scarlett všiml, že je na něm něco změkčilého, něco, co nemělo nic společného s jeho mohutnou postavou. Do místnosti vkročil s nosem nahoru; Hess zavřel dveře a zamkl je.

„Pánové. Generál Rheinhart.“ Hess stál v pozoru.

Goebbels vstal z křesla a uklonil se, přičemž sklapl podpatky.

Rheinhart se na něj lhostejně podíval.

Scarlett si všiml Rheinhartova výrazu; přistoupil k postaršímu generálovi a napřáhl ruku.

„Herr General.“

Rheinhart se k němu otočil, a přestože se snažil svou reakci zakrýt, bylo jasné, že ho Scarlettovo vzezření odpuzuje. Oba muži si krátce potřásli rukama.

„Prosím, posaďte se, Herr General.“ Hess byl z jejich návštěvníka celý pryč a nijak se své pocity nesnažil skrývat. Rheinhart se posadil do čela stolu, což Scarletta na okamžik vyvedlo z míry: původně si toto místo vyhlédl pro sebe.

Hess se otázal Rheinharta, zda si přeje whisky, gin nebo víno. Generál odmítavě mávl rukou.

„Já si taky nic nedám,“ pronesl Ulster Scarlett, když si sedal na židli vlevo od Rheinharta. Hess si podnosu s nápoji ani nevšiml a také se posadil; Goebbels se kulhavým krokem vrátil ke své židli u stěny.

Scarlett začal. „Omlouvám se za zdržení. Je to neodpustitelné, ale bohužel nebylo vyhnutí. Potřeboval jsem vyřídit pár důležitých věcí s našimi společníky v Londýně.“

„Vaše jméno, prosím?“ přerušil ho Rheinhart. Anglicky mluvil s tvrdým teutonským přízvukem.

Než Scarlett odpověděl, vrhl krátký pohled na Hesse. „Kröger, Herr General. Heinrich Kröger.“

Rheinhart ze Scarletta nespouštěl oči. „Nemyslím, že se tak jmenujete, pane. Nejste Němec.“ Mluvil klidně, bezvýrazným tónem.

„Sympatizuji s Německem – dokonce natolik, že jsem si zvolil jméno Heinrich Kröger.“

Hess se vmísil do rozhovoru. „Herr Kröger nám všem poskytl nedocenitelné služby. Bez něho by se nám spousta věcí nepodařila, pane.“

„Amerikaner… Takže kvůli němu nemluvíme německy?“

„To se časem spraví,“ prohlásil Scarlett. Pravda byla taková, že německy uměl skoro bezchybně, jenže stále si připadal v nevýhodě, když měl tou řečí mluvit.

„Nejsem Američan, generále…“ Scarlett nemilosrdně vrátil Rheinhartovi jeho pohled. „Jsem občan nového světového řádu…! Zasloužil jsem se stejně, ne-li více než kdokoli jiný na světě, aby byl tento nový řád nastolen… Byl bych rád, kdybyste to měl při našem rozhovoru na paměti.“

Rheinhart pokrčil rameny. „Určitě máte svoje důvody – stejně jako já – abyste tady seděl.“

„Tím si můžete být jist.“ Scarlett se uvolnil a přitáhl si židli.

„Dobře, pánové – tedy k věci. Pokud to půjde, rád bych z Montbéliardu odjel ještě dnes v noci.“ Rheinhart sáhl do své náprsní kapsy u saka a vytáhl složený list papíru. „Vaše strana dosáhla v Reichstagu jistého, nikoli bezvýznamného pokroku. Po vašem mnichovském fiasku by se to dalo dokonce nazvat obdivuhodný pokrok…“

Hess mu nadšeně skočil do řeči. „A to je jenom začátek! Německo povstane z potupy porážky a staneme se pány celé Evropy!“

Rheinhart držel papír v ruce a díval se na Hesse. Odpověděl klidně a s důrazem: „Úplně by stačilo, kdybychom se stali pány samotného Německa. Chceme jediné, abychom mohli bránit svoji vlast.“

„To je to nejmenší, co vám můžeme zaručit, generále.“ Scarlett nezvýšil hlas o nic víc než Rheinhart.

„Žádné jiné záruky nechceme. Nás nezajímají ty výstřelky, o kterých káže ten váš Adolf Hitler.“

Jakmile padlo Hitlerovo jméno, Goebbels poposedl na židli; zlobilo ho, že nerozumí.

„Was gibt’s mit Hitler? Was sagen sie uber ihn?“

Rheinhart Goebbelsovi odpověděl jeho vlastním jazykem: „Er ist ein sehr storener geriosse.“

„Hitler ist der Weg! Hitler ist die Hoffnung für Deutschland!“

„Vielleicht für Sie.“

Ulster Scarlett pohlédl na Goebbelse: mužíkova očka plála hněvem a Scarlett usoudil, že Rheinhart jednoho dne za svoje slova zaplatí. Generál rozložil papír a pokračoval.

„Těžká doba, kterou náš národ prožívá, vyžaduje i různé pochybné styky… Mluvil jsem s von Schnitzlerem a Kindorfem. Jak jistě víte, Krupp o těchhle věcech nehodlá mluvit… Německý průmysl na tom není o nic lépe než armáda – obojí jsou loutky v rukou Spojenecké kontrolní komise. Versailleská omezení nás jednou vynesou nahoru a vzápětí nás srazí k zemi. Neexistuje žádná stabilita, nic, o co bychom se mohli opřít. Máme společný cíl, pánové: Versailleskou dohodu.“

„To je jenom jeden cíl. Je jich mnohem víc.“ Scarlett měl radost, která ovšem neměla mít dlouhého trvání.

„Je to jediný cíl, který mě přivedl sem do Montbéliardu! Stejně jako musí mít německý průmysl možnost svobodně vydechnout a vyvážet své výrobky za hranice bez omezení, tak i německá armáda musí dostat příležitost, aby se udržela v patřičné síle! Omezení vojska na sto tisíc vojáků, když máme hlídat skoro tři tisíce kilometrů hranic, je směšné…! Slyšíme pořád samé sliby – nebo výhrůžky. Nic, s čím by se dalo počítat. Žádné pochopení. Žádné možnosti potřebného růstu.“

„Zradili nás! Zradili nás v osmnáctém roce a ta zrada se táhne dál! V celém Německu žijí spousty zrádců!“ Hess by dal půlku života za to, aby jej Rheinhart a jeho důstojníci považovali za svého přítele. Rheinhart to věděl a žádný velký dojem to na něj nedělalo.

„Ja. Ludendorff se drží téhle teorie. Pořád ještě nestrávil Meuse-Argonne.“

Ulster Scarlett mu věnoval svůj pokřivený úsměv. „Není jediný, kdo to nestrávil, generále Rheinharte.“

Rheinhart ho přejel pohledem. „O tom s vámi nehodlám diskutovat.“

„Jednou budete muset. Proto jste ostatně tady – mimo jiné.“

„Ještě jednou opakuji, Herr Kröger: vy máte svoje důvody a já zase svoje. Vaše důvody mě nezajímají, ale vám nezbývá nic jiného, než se zajímat o moje.“ Podíval se na Hesse a pak na Josefa Goebbelse, který seděl ve stínu u zdi.

„Budu mluvit otevřeně, pánové. Ostatně pokud je to tajemství, je přinejmenším špatně hlídané… Za polskými hranicemi, v zemi bolševiků, žijí tisíce rozčarovaných německých důstojníků – lidí, kteří ve vlastní zemi nemohou pracovat ve své profesi. Připravují ruské velitele! Cvičí tu jejich Rudou nádenickou armádu… A proč? Někteří to dělají čistě kvůli zaměstnání. Jiní to zase ospravedlňují tím, že nám některé ruské továrny tajně posílají děla a vůbec zbraně, které nám Spojenecká komise zakazuje… Tenhle stav věcí se mi vůbec nelíbí, pánové. Těm Rusům nevěřím… Výmar není k ničemu. Ebert si nedokázal přiznat pravdu a Hindenburg je ještě horší! Žije pořád císařskou minulostí. Politici se musí vyrovnat s versailleskou otázkou! Musíme se osvobodit sami!“

Rudolf Hess položil dlaně na stůl. „Máte slovo Adolfa Hitlera a nás v této místnosti, že první položkou politického programu Národně socialistické německé dělnické strany bude bezpodmínečné zrušení versailleského paktu a jeho omezení!“

„To předpokládám. Spíš by mě zajímalo, jestli budete schopni sjednotit různé politické tábory v Reichstagu. Nemůžu říct, že by o vás nebyl zájem… Skoro se zdá, že vás lidi berou víc než ostatní. Ovšem my, stejně jako naši kolegové obchodníci, bychom rádi věděli toto: Dokážete u moci vydržet? Vydržíte…? Ještě před pár lety vás postavili mimo zákon. Nemůžeme si dovolit spojení s politickou kometou, která shoří jak papír.“

Ulster Scarlett vstal ze židle a pohlédl dolů na stárnoucího německého generála. „Co byste řekl, kdybych vám pověděl, že máme k dispozici finanční prostředky větší než jakákoli jiná politická organizace v Evropě? A možná i na celé západní polokouli.“

„Řekl bych, že přeháníte.“

„Nebo kdybych vám pověděl, že máme k dispozici území – pozemky – dost velké na to, aby se na nich daly vycvičit tisíce a tisíce elitních vojáků, aniž by si toho versailleští inspektoři všimli.“

„To byste mi musel dokázat.“

„To není problém.“

Rheinhart vstal a podíval se Heinrichovi Krögerovi zpříma do očí.

„Jestli mluvíte pravdu… budete mít podporu císařských německých generálů.“

36

Janet Saxon Scarlettová se zavřenýma očima zašátrala pod přikrývkou po těle svého milence: nebylo tam, a tak otevřela oči a zvedla hlavu. Pokoj se s ní zatočil; víčka měla těžká a zvedal se jí žaludek. Byla pořád ještě vyčerpaná a stále trochu přiopilá.

Matthew Canfield seděl v trenýrkách u psacího stolu s lokty opřenými o stůl a s bradou v dlaních. Díval se na papír, který ležel před ním.

Janet ho mlčky sledovala; věděla, že netuší, že je vzhůru. Překulila se na bok, aby ho mohla lépe pozorovat.

Napadlo ji, že to vůbec není obyčejný mužský, ovšem na druhé straně na něm nebylo nic až tak zvláštního – kromě faktu, že ho milovala. Ráda by věděla, co ji k němu tolik přitahuje. Vůbec se nepodobal lidem z jejího světa – dokonce ani z toho světa, který se před ní otevřel na nepodařené svatební cestě. Většinou muži, které znala, byli vtipní, elegantní a ze všeho nejvíc dali na vnější zdání. Matthew Canfield se do takového světa vůbec nehodil: byl také vtipný, ovšem spíše díky své intuici a bystrosti, než aby to mělo něco společného se šarmem. V jiných ohledech byl dokonce do jisté míry neohrabaný a veškerá jeho sebejistota pramenila z rozvážného hodnocení vlastních kvalit; nebyla mu vrozená.

Ostatní byli také mnohem hezčí, i když i o něm by se dalo svým způsobem říci, že „vypadá dobře…“ To je ono, napadlo ji: vypadá i jedná tak, že z něj přímo čiší sebejistota a samostatnost, ovšem v soukromí se chová jinak. V soukromí je nesmírně jemný, skoro slabý… Zauvažovala o tom, jestli je doopravdy slabý. Věděla, že je navýsost rozčílený, a měla dojem, že mu Elizabeth dala peníze, aby udělal, co po něm chce… Vlastně se ani s těmi penězi nedokázal vyrovnat, jak si všimla během těch dvou týdnů, které spolu strávili v New Yorku. Evidentně mu řekli, aby při utváření jejich vztahu nehleděl na náklady – to jí ostatně sám naznačil – a oba se tomu zasmáli, protože za peníze daňových poplatníků jenom dávali najevo to, co skutečně cítili… S radostí by to všechno platila sama; už platila za spoustu lidí a nikdo z nich jí tolik nepřirostl k srdci jako Matthew Canfield. A nikdo jí už tolik k srdci nepřiroste. Nepatřil do jejího světa – předpokládala, že dává přednost prostšímu, méně kosmopolitnímu světu. Přesto Janet Saxon Scarlettová nepochybovala o tom, že se mu přizpůsobí, pokud to bude třeba k tomu, aby si ho udržela.

Možná, až to všechno skončí – pokud to vůbec někdy skončí – najdou způsob, jak to překonat. Nějak to přece tenhle hodný, drsný a přitom něžný mladý muž, který je lepší než všichni, které do té doby poznala, musí zvládnout. Nesmírně ho milovala a zjišťovala, že má o něj starost, což bylo u Janet Saxon Scarlettové nezvyklé.

Když se předešlý večer v sedm hodin večer vrátila do hotelu v doprovodu Derekova agenta Fergusona, zastihla Canfielda samotného v Elizabethině obývacím pokoji. Připadal jí napjatý, nervózní, a dokonce rozzlobený, a ona nevěděla proč. Chabě se omlouval za svou špatnou náladu a pak ji zčistajasna sebral a odvedl z hotelu.

Povečeřeli v malé restauraci v Soho; oba hodně pili, protože ji nakazil svými obavami. Nicméně jí nesvěřil, co ho trápí.

Vrátili se do jeho pokoje společně s lahví whisky a v klidu, o samotě se milovali. Janet poznala, že se chytá nějakého imaginárního stébla a bojí se ho pustit, aby se nezřítilo dolů do temnot.

Nyní, když ho pozorovala, jak sedí u psacího stolu, instinktivně pochopila pravdu – nepříjemnou pravdu – které se bála už od té strašné chvíle před dvěma dny, kdy jí řekl: „Janet, obávám se, že jsme měli návštěvu.“

Ten návštěvník byl její manžel.

Pozvedla se na lokti. „Matthewe?“

„A… Dobré jitro, miláčku.“

„Matthewe… bojíš se ho?“

Canfieldovi se sevřel žaludek.

Věděla to.

Samozřejmě, jak jinak.

„Myslím, že se ho bát nebudu… až ho najdu.“

„Tak je to přece vždycky, nemám pravdu? Pořád se bojíme někoho nebo něčeho, co neznáme nebo co nemůžeme najít.“ Janet začaly pálit oči.

„Přesně tak to říkala Elizabeth.“

Posadila se, přetáhla si pokrývku přes ramena a opřela se o pelest. Byla jí zima a pálení v očích sílilo. „Řekla ti to?“

„Nakonec ano… Nechtěla. Nedal jsem jí jinou možnost… Musela to udělat.“

Janet se zahleděla do prázdna přímo před sebe. „Já to věděla,“ pronesla tiše. „Mám strach.“

„Jistě… ale nemusíš se bát. Nemůžeš nic udělat.“

„Jak si můžeš být tak jistý? Včera v noci sis moc jistý nebyl.“ Aniž by si to uvědomila, roztřásly se jí ruce.

„Ne, to jsem tedy nebyl… Ovšem jenom proto, že vůbec existuje… Že ten duch žije a dýchá… I když jsme to svým způsobem čekali, byl to pro mě šok. Jenomže teď je ráno.“ Sebral tužku a udělal si na papír poznámku.

Janet se znenadání vrhla na lůžko. „Ach bože, bože, bože!“ Zavrtala hlavu do polštáře.

Canfield si zpočátku nevšiml zoufalého tónu v jejím hlase, protože nekřičela a on se soustředil na své poznámky; její přidušené zvolání vyjadřovalo spíše bolest než zoufalství.

„No tak,“ spustil konejšivě. „Janet!“ Účetní revizor odhodil tužku a vrhl se k posteli. „Janet…! Prosím tě, lásko. No tak, Janet!“ Vzal ji do náručí a snažil se ji ze všech sil utišit. Nakonec si všiml jejích očí.

Po tvářích se jí řinuly slzy, ale nevzlykala – jenom lapala po dechu. To, co člověka znepokojovalo, byly právě její oči.

Místo aby mrkaly pod přívalem slz, byly doširoka otevřené, jako by byla v tranzu. Byla bez sebe hrůzou.

Pořád dokola opakoval její jméno: „Janet. Janet. Janet. Janet…“

Neodpovídala; zdálo se, že se noří stále hlouběji do strachu, který se jí zmocňoval. Začala sténat, nejprve tiše, ale pořád silněji a silněji.

„Janet! Přestaň! Přestaň! Miláčku, prosím tě, přestaň!“

Neslyšela ho.

Místo toho se ho pokusila odstrčit, vykroutit se mu. Její nahé tělo se svíjelo na lůžku; máchla pažemi a udeřila ho.

Sevřel ji pevněji a chvíli se bál, že jí ublíží.

Najednou sebou přestala házet, zaklonila hlavu a promluvila přidušeným hlasem, jaký od ní ještě neslyšel.

„Jdi k čertu… jdi k čertůůů!“

Poslední slovo přešlo v hlasitý výkřik.

Pomalu, neochotně roztáhla nohy.

A tímtéž přidušeným, hrdelním hlasem zašeptala: „Ty svině! Svině! Svině!“

Canfield ji s hrůzou pozoroval! Zaujímala polohu pro sexuální styk, připravovala se na něco děsného, co ji obklopovalo a co mělo postupně nabývat na síle.

„Janet, proboha, Janet… Přestaň! Přestaň! Nikdo se tě ani nedotkne! Prosím tě, lásko!“

Dívka se děsivě, hystericky zachechtala.

„Ty seš ale číslo, Ulstere! Seš jednička… sakra… jednička…“ Rychle přehodila nohu přes nohu a rukama si zakryla ňadra. „Nech mě, Ulstere! Proboha, Ulstere, prosím tě! Dej mi pokoj…! Tak necháš mě už?“ Schoulila se jako dítě a začala vzlykat.

Canfield zvedl přikrývku a přetáhl ji přes Janet.

Měl strach.

To, že se dokázala takhle zčistajasna změnit ve Scarlettovu děvku proti své vůli, ho děsilo.

Jenže to tak bylo a on se s tím bude muset vyrovnat.

Potřebovala pomoc – možná víc, než kolik jí může on sám poskytnout. Něžně ji pohladil po vlasech a lehl si vedle ní.

Její vzlykání přešlo v hluboké oddechování a oči se zavřely. Canfield doufal, že spí, ale jistě to nevěděl. V každém případě ji nechá odpočinout. Zatím si rozmyslí, jak jí šetrně sdělit všechno, co musí vědět.

Následující čtyři týdny pro ni budou peklo.

Vlastně pro všechny tři.

Ovšem nyní vstoupil do hry nový prvek a Canfield za to byl vděčný. Věděl, že by tomu tak být nemělo, protože to odporovalo všem jeho profesionálním zvyklostem.

Tím novým prvkem byla nenávist. Jeho vlastní osobní nenávist.

Ulster Stewart Scarlett už nebyl jenom cíl mezinárodní štvanice. Byl to člověk, kterého měl Matthew Canfield v úmyslu zabít.

37

Ulster Scarlett se díval do zlostí zarudlé tváře Adolfa Hitlera a uvědomoval si, že i přes svůj vztek má Hitler vůdčí schopnosti, které jsou bezmála zázračné. Ovšem ten chlap sám byl prostě zázrak – zázračný člověk, který je zavede do nejlepšího možného světa.

Všichni tři – Hess, Goebbels a Kröger – přijeli v noci z Montbéliardu do Mnichova, kde Hitler s Ludendorffem čekali na zprávu o jejich schůzce s Rheinhartem. Jestliže schůzka dopadla dobře, může se začít s prováděním Ludendorffova plánu. Každá skupina v Reichstagu, která má dostatečnou podporu veřejnosti, bude uvědoměna, že se připravuje koalice. Přednesou se sliby a naznačí hrozby. Ludendorffovi budou lidi naslouchat, protože je to jediný člen Reichstagu za národní socialisty a protože minulý rok kandidoval za stranu na prezidenta; navíc je to voják-filozof, který pomalu, ale jistě znovu získává postavení, které ztratil při porážce v Meuse-Argonne.

Současně ve dvanácti různých městech propuknou demonstrace proti Versailleské dohodě, přičemž policie byla ve všech případech štědře uplacena, aby nezasahovala. Hitler odcestuje do Oldenburgu v severozápadním Prusku, kde pomalu chátrá nesmírný vojenský majetek – obrovské památníky minulé slávy. Zinscenuje se velké shromáždění lidu a předpokládá se, že se na scéně objeví i Rheinhart. Samotný Rheinhart stačí k tomu, aby lidé uvěřili, že strana má podporu vojska, a nejen to: bude to vyvrcholení jejich dosavadního postupu. To, že Rheinhart uzná Hitlera, nenechá nikoho na pochybách, na čí stranu se generálové přiklánějí.

Ludendorff celou záležitost považoval za politickou nutnost, kdežto Hitler se na ni díval jako na politický převrat. Rakouský svobodník se už nemohl dočkat, až dostane požehnání junkerů; věděl, že jeho osud chce, aby jejich podporu získal – aby ji vyžadoval! – ale přesto jej to naplňovalo pýchou. Proto byl nyní také rozezlený.

Ošklivý mrňous Goebbels právě Ludendorffovi a Hitlerovi zopakoval Rheinhartovy poznámky o Rakušanovi.

V rozlehlé pronajaté kanceláři na Sedlingerstrasse sevřel Hitler opěradla svého křesla a vstal. Na okamžik přejel Goebbelse zuřivým pohledem, avšak vyzáblý mrzák dobře věděl, že Hitlerova zlost neplatí jemu, ale zprávě, kterou přinesl.

„Fettes Schwein! Wir werden ihn zu seinen Landsort zurück senden! Lass ihm zu seinen Kühen zurück gehen!“

Scarlett se opíral o zeď hned vedle Hesse. Jako obvykle, když se mluvilo německy, vždy ochotný Hess se obrátil k Ulsterovi a tiše pronesl: „Je pořádně rozčílený. Rheinhart nám může nakonec stát v cestě.“

„Jak to?“

„Goebbels nevěří, že by Rheinhart naše hnutí otevřeně podpořil. Chtěl by mít všechny výhody a nezašpinit si přitom ruce!“

„Rheinhart přece řekl, že to udělá! V Montbéliardu to tvrdil! O čem to Goebbels mluví?“ Scarlett si uvědomil, že si bude muset dávat pozor. Goebbels mu skutečně neseděl.

„Právě jim řekl, co Rheinhart povídal o Hitlerovi. Vzpomínáte?“ Hess si při řeči zakrýval ústa dlaní.

Scarlett zvýšil hlas. „Měli by Rheinhartovi říct – žádnej Hitler, žádný prachy! Ať se jde vycpat!“

„Was ist los?“ Hitler se otočil k Hessovi a Scarlettovi. „Was sagt er, Hess?“

„Lass Rheinhart zum Teufel gehen!“

Ludendorff se ušklíbl. „Das ist naiv!“

„Povězte Rheinhartovi, ať kouká dělat, co se mu nařídí, nebo půjde přes palubu! Nebudou žádný vojáci, žádný zbraně, žádný uniformy! Nikdo mu to nezaplatí! A nebude je mít kde vycvičit, aniž by mu hned šli po krku inspektoři! Však on poslechne.“ Scarlett si ani nevšímal Hesse, který rychle překládal všechno, co říkal.

Jakmile Hess domluvil, vložil se Ludendorff do hovoru. „Man kann einen Mann wie Rheinhart nicht drohen. Er ist ein einflussreich Preusse!“

Hess se obrátil k Ulsteru Scarlettovi. „Herr Ludendorff říká, že Rheinhartovi se nedá vyhrožovat. Je to junker.“

„Je to vystrašenej nafoukanej cínovej vojáček a nic víc! Je podělanej až za ušima! Má vítr z Rusů! Potřebuje nás a dobře to ví!“

Hess zopakoval Scarlettova slova. Ludendorff posměšně luskl prsty.

„Nevysmívejte se mi. Já jsem s ním mluvil, a ne vy! A jsou to moje peníze! Ne vaše!“

Hess nemusel překládat. Ludendorff, stejně rozzlobený jako Scarlett, vyskočil z křesla.

„Sag dem Amerikaner dass sein Gelt gibt ihm noch lange das Recht uns Befehle zu geben.“

Hess zaváhal. „Herr Ludendorff se nedomnívá, že vaše finanční pomoc… jakkoli vítaná…“

„Nemusíte mluvit dál! Řekněte mu, ať se jde taky vycpat! Dělá přesně to, co Rheinhart čeká!“ Scarlett, který se předtím ze svého místa u zdi ani nepohnul, se najednou odstrčil a zlehka se napřímil.

Na okamžik pocítil postarší intelektuál Ludendorff fyzický strach. Vůbec tomu neurotickému Američanovi nedůvěřoval a často naznačoval Hitlerovi i ostatním, že tenhle chlap, který si říká Heinrich Kröger, pro ně představuje nebezpečí. Nikdo mu však nevěnoval pozornost, protože Kröger měl po ruce nejen zdánlivě nevyčerpatelné finanční prostředky, ale navíc se zdálo, že dovede získat podporu nebo přinejmenším zájem nesmírně vlivných lidí.

Přesto mu nedůvěřoval.

Především proto, že Ludendorff byl přesvědčen o tom, že tenhle Kröger je v zásadě hlupák.

„Rád bych vám připomněl, Herr Kröger, že… ehm… docela slušně ovládám angličtinu!“

„Tak proč ji nepoužíváte?“

„Nemám pocit, že by to bylo – jak se to říká? – naprosto nezbytné.“

„Teď to nezbytný je, sakra!“

Adolf Hitler náhle dvakrát tleskl na znamení toho, že si žádá ticho. Ludendorffa to gesto uráželo, ovšem jeho úcta k Hitlerovu nadání – která hraničila s posvátnou hrůzou – ho nutila smiřovat se s takovými ústrky.

„Halt! Beide!“

Hitler odstoupil od stolu a otočil se k nim zády; protáhl paže a pak založil ruce za záda. Chvíli mlčel a nikdo se neodvážil mlčení prolomit – bylo to jeho mlčení a Goebbels, který nade vše zbožňoval teatrálnost, s uspokojením sledoval, jaký účinek má Hitlerovo chování na ostatní.

Naproti tomu Ludendorff hrál tu hru s ostatními, ale jeho zlost neztrácela na síle. Jak znal Hitlera, věděl, že i on je schopen mylného úsudku. Stratég je geniální, ovšem v rozhodnutích ohledně každodenních praktických záležitostí se často dopouští chyb. Nepříjemné je, že o takových věcech odmítal třeba jenom hovořit, a tím ztěžoval situaci jemu i Rosenbergovi, kteří žili v přesvědčení, že jsou skutečnými tvůrci nového řádu. Ludendorff jen doufal, že toto nebude další případ, kdy Hitler zavrhl jeho rozumnou analýzu situace. Stejně jako on sám byl i Rheinhart junker, hrdý a nepoddajný, a jako s takovým se s ním muselo jednat chytře. A kdo by to měl vědět lépe než právě bývalý polní maršál císařské armády, který si musel udržet důstojnost i uprostřed tragické porážky? Ludendorff ho chápal.

Adolf Hitler klidně prohlásil: „Wir werden wie Herr Kröger sagt tun.“

„Herr Hitler s vámi souhlasí, Krögere!“ Hess radostně chytil Scarletta za rukáv. Arogantní Ludendorff se na něj vždycky díval svrchu a tentokrát ho porazili na hlavu. Rheinhart už stojí za to. Jestli má Kröger pravdu, bude Ludendorff vypadat jako pitomec.

„Warum? Es ist sehr gefährlich.“

Ludendorff musel odporovat, i když od samého začátku věděl, že to nemá smysl.

„Sie sind zu Vorsichtig die unruhigen Zieten, Ludendorff. Kröger hat recht. Aber wir werden einen Schritt weiter gehen.“

Rudolf Hess se celý nafoukl, šťouchl do Scarletta loktem a vyzývavě pohlédl na Ludendorffa a Goebbelse.

„Herr Hitler říká, že náš přítel Ludendorff je zbytečně moc opatrný. Má pravdu. Ludendorff je vždycky moc opatrný… Ovšem Herr Hitler by váš návrh rád ještě rozšířil…“

Adolf Hitler začal pomalu, ale rozhodně mluvit, s důrazem na každou větu. Při řeči s uspokojením sledoval výrazy svých posluchačů; když se dostal na konec svého proslovu, vyštěkl: „Da ist Montbéliard!“

Každý jeho řeč hodnotil různě, ovšem všichni se shodovali v jednom – ten člověk je génius.

Hess ztotožňoval Hitlerovy závěry s brilantním příkladem politické předvídavosti.

Podle Goebbelse Hitler znovu prokázal svou schopnost využít ke svému prospěchu zjevnou slabinu protivníka.

Podle Ludendorffa vzal ten Rakušák mizerný nápad, přidal k němu něco ze své odvahy a vytvořil tak geniální strategii.

Heinrich Kröger – Scarlett – promluvil. „Co říkal, Hessi?“

Neodpověděl mu však Rudolf Hess, ale Erich Ludendorff, který nespouštěl oči z Adolfa Hitlera. „Herr Hitler nám právě… zajistil podporu vojáků, Kröger. Stručně řečeno pro nás získal váhavé Prusy.“

„Cože?“

Rudolf Hess se obrátil ke Scarlettovi. „Generál Rheinhart se doví, že pokud neudělá to, co mu přikážeme, versailleští inspektoři se dovědí, že tajně vyjednává ilegální nákupy zbraní. A to je pravda. Montbéliard nemůže popřít!“

„Je to junker!“ doplnil Ludendorff. „Montbéliard má zásadní význam, protože je to pravda! Rheinhart nemůže popřít, že tam byl. A i kdyby snad chtěl, ví to spousta jiných – von Schnitzler, Kindorf, dokonce Krupp! Rheinhart porušil slovo.“ Ludendorff se chraptivě zasmál. „Čestné slovo junkera!“

Hitler se krátce usmál a rychle prohodil několik slov s Hessem, přičemž pokynul hlavou ke Scarlettovi.

„Der Führer vás obdivuje a oceňuje váš přínos, Heinrichu,“ přeložil Hess. „A ptá se vás, co dělají naši přátelé v Curychu?“

„Všechno postupuje podle plánu. Došlo k několika chybám, ovšem ty už byly napraveny. Možná přijdeme o dalšího ze zbylých třinácti… Nebude to žádná ztráta. Je to zloděj.“

„O koho jde?“ Ludendorff použil svou vskutku velice slušnou angličtinu.

„O Thorntona.“

„A co jeho půda?“ ptal se dál Ludendorff.

Scarlett neboli Kröger pohlédl na akademického Ludendorffa, na toho vojenského intelektuála, s pohrdáním boháče. „Hodlám ji koupit.“

„Není to nebezpečné?“ Hess se díval na Ludendorffa, který tiše překládal Scarlettova slova Hitlerovi. Oba muži se zatvářili vyplašeně.

„Vůbec ne.“

„Možná ne pro vás osobně, můj zbrklý mladý příteli.“ Ludendorff mluvil nepokrytě kriticky. „Kdo ví, s kým budete sympatizovat za půl roku?“

„Takové nařčení odmítám!“

„Nejste Němec. Není to váš boj.“

„Nemusím být Němec! A nemusím se vám tady zpovídat…! Chcete, abych šel? Dobře! Jdu…! A se mnou půjde dvanáct nejbohatších lidí na zemi… Ropa! Ocel! Průmysl! Lodní doprava!“

Hess se už vůbec nesnažil být taktní. Podíval se na Hitlera a bezradně rozhodil rukama.

Hitlerovi nebylo třeba nic naznačovat; okamžitě věděl, co má dělat. Rychlým krokem přistoupil k bývalému generálovi císařského vojska a jemně ho udeřil hřbetem ruky přes ústa. Bylo to urážlivé gesto – už samotná lehkost rány připomínala otce, který trestá malé dítě. Oba muži si vyměnili několik slov a Scarlett pochopil, že Ludendorff dostal pořádně vynadáno.

„Zdá se, že se tady pochybuje o mých motivech, Herr Kröger. Přitom jsem vás jenom – jak se to říká? – zkoušel.“ Zvedl ruku k ústům. Vzpomínka na urážku od Hitlera ho pálila; ze všech sil se ji snažil spolknout.

„Ovšem co se týče té švýcarské půdy, myslel jsem to vážně… Udělal jste pro nás hodně a nepochybně si toho spousta lidí všimla. Kdyby za těmi pozemky viděli díky vám naši stranu, mohlo by to – jak to jen říct – znehodnotit celý plán.“

Ulster Scarlett odpověděl sebejistě, jako by se nic nedělo. Velice rád využil každé příležitosti, aby toho filozofa usadil. „Žádný problém… Transakce se provede v Madridu.“

„Madrid?“ Josef Goebbels nechápal, o čem Scarlett mluví, ovšem město Madrid pro něj mělo zvláštní význam.

Čtyři Němci se podívali jeden na druhého. Nikomu se to nelíbilo.

„Proč si myslíte, že je Madrid… tak bezpečný?“ Hess si dělal starosti, jestli to jeho přítel nepřehnal.

„Papežský atašé. Katolík až do morku kostí. Naprosto bez poskvrnky. Stačí vám to?“

Hess automaticky přeložil Scarlettova slova do němčiny.

Hitler se usmál a Ludendorff znovu luskl prsty, avšak tentokrát na znamení opravdového obdivu.

„Jak to zařídíte?“

„Jednoduše. Alfonsovu dvoru se řekne, že se ty pozemky kupují za běloruské peníze, a pokud se celá operace neprovede co nejrychleji, mohl by se ten kapitál dostat zpátky do Moskvy. Vatikán to pochopí a Rivera taky. Nebude to poprvé, co udělají něco podobného.“

Hess tlumočil pro Hitlera a Josef Goebbels pozorně poslouchal.

„Blahopřeji, Herr Kröger. Buďte… opatrný.“ Na Ludendorffa to udělalo dojem.

Najednou Goebbels začal něco mlít a divoce přitom šermoval rukama. Všichni Němci se zasmáli a Scarlett si nebyl jistý, jestli si ten ošklivý fašistický trpaslík dělá legraci z něj nebo ne.

Hess překládal. „Herr Goebbels říká, že jakmile Vatikánu namluvíte, že seberete čtyřem hladovým komunistům chleba, nechá vás papež přemalovat Sixtinskou kapli!“

Hitler se vmísil do všeobecného veselí. „Was hörst du aus Zürich?“

Ludendorff se obrátil ke Scarlettovi. „Mluvil jste o našich přátelích ve Švýcarsku.“

„Všechno podle plánu. Do konce příštího měsíce… řekněme, za pět neděl budou budovy stát… Počkejte, ukážu vám to.“

Kröger přistoupil ke stolu a vytáhl z kapsy u saka složenou mapu. Rozložil ji po stole. „Tahle tlustá modrá čára představuje hranici našich pozemků. Tahle část… na jihu patří Thorntonovi. Na západě sahají naše pozemky až sem, na severu semhle k Badenu a na východě až na okraj Pfäffikonu. Každé dva kilometry stojí dům, ve kterém je možné ubytovat padesát vojáků… celkem je těch budov osmnáct. To dělá devět set mužů! Vodovod je už na místě a základy stojí. Každý barák bude vypadat jako stodola nebo jako sýpka – nikdo nepozná rozdíl, dokud se nedostane dovnitř.“

„Vynikající!“ Ludendorff si nasadil na levé oko monokl a zblízka si prohlédl mapu. Hess tlumočil pro zvědavého Hitlera a skeptického Goebbelse. „Ten… obvod mezi… Keserne… kasárnami… je oplocený?“

„Šestimetrový plot. V každé budově jsou poplachové hlásiče. Hlídky budou chodit podél plotu čtyřiadvacet hodin denně – se psy. Všechno jsem už zaplatil.“

„Výborně! Výborně!“

Scarlett se podíval na Hitlera; věděl, že není snadné získat Ludendorffův souhlas a i přes jejich nepříjemné střetnutí před několika minutami si Scarlett uvědomoval, že Hitler si Ludendorffova názoru cení možná víc než ostatních. Scarlettovi se zdálo, že Hitlerův pronikavý pohled, který se nyní zaměřil na něj, má v sobě určitý obdiv. Kröger ovládl svůj pocit uspokojení a rychle pokračoval.

„Výcvik bude intenzivní – kurzy budou trvat čtyři týdny plus několik dní na konci a na začátku na dopravu a ubytování. Každý turnus bude čítat devět set mužů… to znamená, že do roka…“

Hess mu skočil do řeči. „Prachtwoll! Na konci roku budeme mít deset tisíc vycvičených mužů!“

„Můžeme je rozmístit po zemi jako vojenské jednotky. Budou vycvičeni pro povstání!“ Scarlett byl energie sama.

„Už žádná chátra, ale základ elitního vojska! A možná elitní vojsko samo!“ I Ludendorffa se zmocnilo mladíkovo nadšení. „Naše soukromá armáda!“

„To je ono! Vycvičená armáda, která se dokáže rychle přemístit, tvrdě udeřit a rychle a potají se znovu seskupit.“

Tentokrát překládal Krögerova slova do němčiny Ludendorff.

Goebbels tak nadšený nebyl; mluvil tiše, jako by ten Kröger mohl pochytit zastřený smysl jeho připomínek. Goebbels se nemohl zbavit jistého podezření: tenhle ramenatý a podivný Američan mluvil i přes své zaujetí příliš lehce, příliš snadno – bez ohledu na sílu jeho peněz. Adolf Hitler souhlasně přikývl.

Hess promluvil: „Heinrichu, Herr Goebbels si právem dělá starosti. Co se týče těch lidí z Curychu – jejich požadavky jsou řekněme, nejasné.“

„Pro ně ne. Vědí přesně, co chtějí. Jsou to obchodníci… a kromě toho mají pochopení pro naši věc.“

„Kröger má pravdu.“ Ludendorff pohlédl na Ulstera Scarletta; věděl, že Hess přetlumočí jeho slova do němčiny. Mluvil a uvažoval zároveň, protože nechtěl dát Krögerovi čas, aby si předem připravil odpověď. Přestože tenhle Kröger nemluvil jejich jazykem, rozuměl mnohem víc, než dával najevo. „Došli jsme tak daleko, že jsme podepsali smlouvy, nemám pravdu…? Dohody o tom, že jakmile se v Německu chopíme moci, získají naši přátelé z Curychu určité… priority… Hospodářské priority… Takže jsme jim zavázáni, že.“ Poslední Ludendorffova věta vůbec nezněla jako otázka.

„Přesně tak.“

„A co se stane, Herr Kröger, když tyhle závazky nesplníme?“

Ulster Scarlett se na okamžik odmlčel a opětoval Ludendorffovi jeho zpytavý pohled. „Začali by dělat pekelný rámus a pokusili by se nás zničit.“

„Jak?“

„Všemi možnými způsoby, Ludendorffe. A mají v rukou značné prostředky.“

„Dělá vám to starosti?“

„Jenom kdyby se jim to povedlo… Thornton není jediný. Všichni jsou to zloději. Rozdíl je jenom v tom, že ti ostatní jsou chytří. Vědí, že máme pravdu. Zvítězíme! A s vítězem by chtěl obchodovat každý! Vědí, co dělají. Chtějí s námi spolupracovat!“

„Věřím, že jste o tom přesvědčen.“

„To tedy jsem! My sami budeme postupovat po svém. Tak, jak to má být! Tak, jak chceme! Zbavíme se té lůzy – Židů, bolševiků, těch smradlavejch podlejzavejch maloměšťáků!“

Ludendorff sebejistého Američana pozorně sledoval. Měl pravdu: Kröger je hlupák. Jeho popis nižších ras byl založen jen na citech, a ne na zdravých principech rasové čistoty. Hitler a Goebbels měli podobné slabiny, jenže oni, i když si to možná neuvědomovali, postupovali logicky – věděli, protože to viděli na vlastní oči; studovali jako Rosenberg a on sám. Tenhle Kröger se choval jako dítě. Vlastně to byl jenom fanatik.

„Na tom, co říkáte, je hodně pravdy. Každý, komu to trochu myslí, bude podporovat sobě rovné… Bude obchodovat se sobě rovnými.“ Ludendorff si dá na Heinricha Krögera pozor. Takový vypjatý chlapík může napáchat spoustu škod. Byl to jen potřeštěný šašek.

Ovšem na svém dvoře takového šaška potřebovali. I s jeho penězi.

Jako obvykle měl Hitler pravdu. Zatím se bez něj neobejdou.

„Ráno odjedu do Madridu. Už jsem odeslal rozkazy, co se týče Thorntona. Celá věc by neměla zabrat víc než dva tři týdny, a pak budu v Curychu.“

Hess přetlumočil Krögerova slova Hitlerovi a Goebbelsovi. Der Führer vyštěkl jakousi otázku.

„Kde budete v Curychu k zastižení?“ překládal Ludendorff. „Pokud budete postupovat tak jako doposud, budeme s vámi muset být ve styku.“

Heinrich Kröger nespěchal s odpovědí. Věděl, že se ho na to budou ptát – ptali se ho na to pokaždé, když jel do Curychu. Přesto jim vždycky odpovídal vyhýbavě: uvědomoval si, že část jeho tajemství, jeho kouzla spočívá v tom, že nikdo neví, s kterými přesně lidmi nebo firmami jedná. V minulosti jim vždycky předával telefonní číslo nebo číslo poštovní schránky a někdy i jméno některého ze čtrnácti mužů v Curychu s pokynem, aby se ptali na krycí jméno.

Nikdy ne přímo, nikdy ne otevřeně.

Nedokázali pochopit, že na totožnosti, adresách a telefonních číslech nezáleží. Hlavní je dělat to, co se od vás očekává.

Curych tomu rozuměl.

Tihle mamuti světového obchodu mu rozuměli. Mezinárodní finanční magnáti s rozvětvenou sítí operací ho chápali naprosto dokonale.

A on dělal, co se od něj čekalo.

Jejich dohody s novým německým řádem jim zajišťovaly neuvěřitelnou moc a nesmírná nová odbytiště.

A nikoho nezajímalo, kdo je nebo odkud přišel.

Ovšem teď si Ulster Stewart Scarlett uvědomil, že těmhle titánům nového světového pořádku je třeba připomenout, jak je Heinrich Kröger důležitý.

Poví jim pravdu.

Poví jim jméno jediného muže v Německu, kterého vyhledává každý, kdo touží po moci. Jediného muže, který odmítal mluvit, který odmítal do čehokoli se namočit, který nechtěl být spojován s žádnou stranou.

Jediného muže v Německu, který žil v naprostém utajení. V dokonalé politické izolaci.

Nejobávanějšího a nejuctívanějšího muže Evropy.

„Budu u Kruppa. V Essenu budou vědět, kde nás najít.“

38

Elizabeth Scarlattiová seděla v posteli; vedle lůžka stál konferenční stolek a všude kolem se válely papíry – v posteli, na stolku a vlastně po celém pokoji. Papíry se částečně nacházely na vyrovnaných hromádkách a částečně ležely bez ladu a skladu; některé byly spojené sponkami a označené štítky, jiné byly zmuchlané a hodily se jedině do koše na odpadky.

Byly čtyři hodiny odpoledne a Elizabeth za celý den vyšla ze svého pokoje jen jednou, aby vpustila dovnitř Janet a Matthewa. Všimla si, že jeden jako druhý vypadají hrozně: vyčerpaní, možná nemocní. Pochopila, co se stalo: vládní agent se zhroutil pod tlakem. Musel se odreagovat, ulevit si. A když to udělal, bude připraven přijmout její návrh.

Elizabeth naposledy pohlédla na listiny, které držela v ruce.

Takže o tohle šlo! Všechno bylo najednou jasné; skládačka byla kompletní.

Nedávno řekla, že muži z Curychu patrně vymysleli vynikající strategii. Teď si tím byla jistá.

Kdyby to všechno nesloužilo pouze zlu, možná by se svým synem souhlasila, a dokonce by na jeho účast na tomto projektu mohla být pyšná. Za současných okolností ji však celá záležitost mohla jedině děsit.

Ráda by věděla, jestli by to Matthew Canfield pochopil. Ale na tom teď už vůbec nezáleželo. Nastal čas odjet do Curychu.

Vstala z postele, sebrala papíry a zamířila ke dveřím.

Janet psala u psacího stolu dopisy; Canfield seděl v křesle a nervózně listoval novinami. Když Elizabeth vstoupila do místnosti, oba to vylekalo.

„Víte něco o Versailleské dohodě?“ zeptala se ho. „O všech těch omezeních, o splácení reparací?“

„Řekl bych, že o tom vím totéž, co každý.“

„Znáte Dawesův plán – ten naprosto pochybný dokument?“

„Myslel jsem, že díky němu se dají reparace vydržet.“

„Jenom dočasně. Chytili se ho politici, co potřebovali dočasná řešení. Z hospodářského hlediska je to katastrofa. Vůbec neuvádí konečnou částku. Kdyby snad někdy někdo uvedl konečnou částku, německý průmysl – který to všechno platí – by se mohl zhroutit.“

„Kam míříte?“

„Vydržte ještě moment. Chtěla bych, abyste to pochopil… Uvědomujete si, kdo má na starosti provádění Versailleské dohody? Víte, kdo má hlavní slovo při rozhodování podle Dawesova plánu? Kdo vlastně řídí německou ekonomiku?“

Canfield odložil noviny na podlahu. „Ano. Nějaká komise.“

„Spojenecká kontrolní komise.“

„A co je s ní?“ Canfield vstal z křesla.

„Přesně to, co začínáte tušit. Tři muži z curyšské skupiny jsou členy Spojenecké kontrolní komise. Vlastně provádějí Versailleskou dohodu. Curyšská skupina může doslova a do písmene manipulovat s německým hospodářstvím. Jsou to největší průmysloví magnáti z mocností na sever, na západ a na jihozápad ve spojení s nejmocnějšími německými finančníky. Vlčí smečka. Udělají všechno pro to, aby se síly působící uvnitř Německa srazily – a až to bouchne, jako že výbuch na sebe nedá dlouho čekat, budou připraveni posbírat, co se dá. A k tomu, aby jim tenhle plán vyšel, potřebují jenom politický základ. A věřte mi, když vám povím, že ho našli – u Adolfa Hitlera a jeho nacistů… Společně s mým synem Ulsterem Stewartem Scarlettem.“

„Panebože!“ vydechl Canfield s pohledem upřeným na Elizabeth. Všechny podrobnosti její řeči přesně nepochopil, ale důsledky mu byly naprosto jasné.

„Je čas vyrazit do Švýcarska, pane Canfielde.“

Na všechno, co potřebuje vědět, se zeptá cestou.

39

Všechny kabelogramy byly psány anglicky a až na jména a adresy příjemců se jejich obsahy naprosto shodovaly. Všechny byly odeslány firmě nebo společnosti, v níž dotyčná osoba zastávala nejvyšší postavení. S ohledem na časová pásma měl každý kabelogram dorazit na místo určení přesně v pondělí v poledne a každý měl být doručen přímo do rukou adresáta oproti písemnému potvrzení převzetí.

Elizabeth Scarlattiová chtěla, aby se jí všechny ty vznešené společnosti podepsaly; záleželo jí na tom, aby všichni příjemci bez rozdílu chápali, že tady jde především o obchod.

Text kabelogramu zněl následovně:

PROSTŘEDNICTVIM ZESNULEHO MARKYZE DE BERTHOLDE BYLY SCARLATTIHO ZAVODY INFORMOVANY O VASI FUZI STOP JAKOZTO JEDINA MLUVCI SCARLATTIU SE NIZEPODEPSANA DOMNIVA ZE EXISTUJI SPOLECNE ZAJMY STOP ZA URCITYCH PODMINEK BYSTE MOHLI MIT K DISPOZICI PROSTREDKY SCARLATTIU STOP NIZEPODEPSANA PRICESTUJE DO CURYCHU PRESNE ZA DVA TYDNY V DEVET HODIN VECER TRETIHO LISTOPADU STOP SCHUZKA SE BUDE KONAT VE FALKE HAUSU

ELIZABETH WYCKHAM SCARLATTIOVA

Na kabelogramy došlo třináct odpovědí, každá jiná a v mnoha různých jazycích, ovšem jednu věc měly všechny společnou.

Strach.

Dále je třeba se zmínit ještě o reakci čtrnácté, k níž došlo v apartmá Heinricha Krögera v madridském hotelu Emperador. Tato reakce spočívala v záchvatu zuřivosti.

„To nedovolím! Nic takovýho se konat nebude! Všichni jsou mrtví! Je po nich! Varoval jsem ji! Je po nich – všichni, jeden jako druhý jsou mrtví! Ještě dnes večer pošlu rozkaz! Teď hned!“

Charles Pennington, kterého vyslal Ludendorff jako Krögerovu tělesnou stráž, stál na druhém konci pokoje a díval se přes balkon na rudé, vějířovitě rozložené paprsky španělského slunce.

„Nádhera! Prostě nádhera…! Nedělejte ze sebe idiota.“ Na Heinricha Krögera se díval jenom nerad. I v klidu byl na ten jeho sflikovaný obličej strašný pohled; když se rozzuřil, vypadal odporně. Teď byl rudý vztekem.

„Takhle se mnou…“

„Nechte toho, hergot!“ Pennington si všiml, že Kröger stále svírá v ruce telegram od Howarda Thorntona, kterým ho informoval o schůzce se Scarlattiovou v Curychu. „Co vám na tom vadí? Co je nám vůbec do toho?“ Pennington obálku otevřel a přečetl si zprávu, protože – jak vysvětlil Krögerovi – neměl tušení, kdy se Kröger vrátí z návštěvy u papežského atašé, a mohlo jít o něco naléhavého. Krögerovi pochopitelně neřekl, že mu Ludendorff přikázal, aby tomu zvířeti kontroloval všechnu poštu a odposlouchával všechny telefonní hovory. Bylo mu potěšením.

„Nechceme, aby se v tom vrtal někdo další! Nemůžeme k tomu pustit nikoho dalšího! To nejde! Curych zpanikaří! Utečou od nás!“

„Ty kabelogramy dostali všichni. Kdyby nám chtěl Curych utéct, tak je už nikdo nezastaví. A kromě toho, tahle Scarlattiová – jestli je to ta, kterou mám na mysli – to by bylo terno! Má miliony… Máme zatracený štěstí, že se k nám chce přidat. O Bertholdovi jsem neměl nikdy valný mínění – možná ještě horší než vy, byl to smradlavej francouzskej Žid – ale jestli se mu povedlo tohle, tak klobouk dolů. Ovšem v každým případě – co je vám po tom?“

Heinrich Kröger vrhl zuřivý pohled na toho vyfintěného zženštilého Angličana, který si právě popotahoval rukávy košile, aby mu manžety přesně zařezávaly s rukávem saka. Červenočerné manžetové knoflíčky se ostře rýsovaly proti jeho světle modré košili. Kröger věděl, že zdání klame: stejně jako společenský Boothroyd byl i Pennington profesionální vrah, pro něhož zabíjení představovalo nesmírnou rozkoš. Také si jej hodně považoval Hitler a ještě více Josef Goebbels. Kröger se však už rozhodl: nemůže riskovat!

„Ta schůzka se konat nebude. Musí zemřít. Dám ji zabít.“

„V tom případě vám musím připomenout, že tohle rozhodnutí nezáleží jenom na vás… a nemám pocit, že by s tím někdo další souhlasil.“

„Vy mi nemáte co radit!“

„Ale ano… Plním Ludendorffovy příkazy a ten samozřejmě o tomhle vzkazu od Thorntona dávno ví. Telegrafoval jsem mu už před pár hodinami.“ Pennington se podíval na své náramkové hodinky. „Jdu se navečeřet… Po pravdě řečeno bych dal přednost tomu, kdybych mohl jíst sám, ovšem kdybyste na tom trval, tak bych vaši společnost výjimečně snesl.“

„Ty svině nafoukaná! Mohl bych ti zakroutit krkem!“

Pennington se naježil. Věděl, že Kröger není ozbrojený – nechal si revolver na prádelníku v ložnici – a pokušení bylo silné. Mohl by ho zabít a použít ten telegram jako důkaz, že Kröger neuposlechl rozkaz. Jenže tu byla španělská policie a nutnost rychlého ústupu; navíc musel Kröger ještě splnit svůj úkol. Zajímavé na tom bylo, že se ten úkol tak zásadním způsobem dotýkal právě Howarda Thorntona.

„To by bylo jistě možné – oba bychom si mohli vzájemně ublížit mnoha způsoby, nemám pravdu?“ Pennington vytáhl z podpažního pouzdra malou pistoli. „Kupříkladu bych vás teď mohl střelit přímo do úst… Ovšem i přes vaši provokaci to neudělám, protože oba sloužíme vyššímu zájmu. Musel bych se ze svého činu zodpovídat a možná by mne za něj i popravili. Když budete chtít brát věci do svých rukou, přijdete o život.“

„Vy tu Scarlattiovou neznáte, Penningtone! Já jo!“

Jak se mohla dovědět o Bertholdovi? Co od něj mohla zjistit?

„Jistě, jste staří přátelé!“ Angličan klidně odložil pistoli a zasmál se.

Jak? Jak je to možné? Přece by se ho neodvážila provokovat! Jediná věc, které si cenila, bylo jméno Scarlattiú, jeho potomstvo, jeho budoucnost! Věděla určitě, že by je mohl okamžitě vyhladit! Jak je to možné? Proč?

„Té ženské se nedá věřit! Nemůžete jí věřit!“

Charles Pennington si stáhl sako tak, aby se vycpávky ramen dostaly na správné místo a látka zamaskovala nepatrný výčnělek podpažního pouzdra. Přešel ke dveřím a v klidu se těšil na chorizo. „Vážně, Heinrichu…? Dá se vůbec někomu věřit?“

Angličan zavřel dveře a zanechal po sobě jen slabou vůni kolínské Yardley’s.

Heinrich Kröger rozložil zmuchlaný telegram.

Thornton byl strachy bez sebe. Všech zbylých třináct členů curyšské skupiny dostalo od Elizabeth Scarlattiové stejné kabelogramy. Jenže nikdo z nich kromě Thorntona nevěděl, kdo ve skutečnosti je.

Kröger musel jednat rychle. Pennington si nevymýšlel: kdyby nařídil smrt Elizabeth Scarlattiové, zastřelili by ho. To mu ovšem nemohlo zabránit, aby takový rozkaz nevydal po curyšské schůzce. Po ní to vlastně bude naprosto nezbytné.

Napřed však bylo třeba vyřešit otázku Thorntonových pozemků: už Thorntonovi nařídil, aby je v zájmu vlastní bezpečnosti prodal. Vystrašený Thornton neprotestoval a i ten natvrdlý atašé mu šel na ruku – pro slávu boží a další ránu komunistickým ateistům.

Převod peněz a vlastnických práv proběhne do týdne; Thornton poslal ze San Francisca svého právníka, aby transakci stvrdil podpisem.

Jakmile bude pozemek jeho, vydá Heinrich Kröger rozsudek smrti, proti kterému nebude moci nikdo říct ani popel.

A až toho neschopného blbce oddělají, bude Heinrich Kröger volný. Stane se skutečným majákem nového řádu. Nikdo nebude vědět, že nějaký Ulster Scarlett vůbec existoval.

Kromě jedné osoby.

Setká se s ní v Curychu.

A v Curychu ji také zabije.

40

Limuzína velvyslanectví se vyšplhala po malém stoupání k průčelí georgiánského domu ve Fairfaxu ve Virginii: bylo to elegantní sídlo Ericha Rheinharta, atašé výmarské republiky a synovce jediného císařského generála, který otevřeně podpořil německé radikály, kteří si říkali nacisté, a který byl vzhledem ke své životní filozofii sám nacista až do morku kostí.

Dobře oblečený muž s navoskovaným knírem vystoupil z vozu a stanul na příjezdové cestě. Vzhlédl k nazdobené fasádě.

„Nádherný dům.“

„To mne těší, Poole,“ opáčil Rheinhart a usmál se na muže z firmy Bertholde et Fils.

Oba pánové poté vešli do domu a Erich Rheinhart zavedl svého hosta do své pracovny plné knih, kde mu nabídl křeslo a přistoupil k baru, kde připravil dvě sklenice a láhev whisky.

„Abychom se dostali k věci: urazil jste pět tisíc kilometrů v ročním období, které cestám přes moře příliš nepřeje, a říkáte, že cílem vaší cesty jsem já. To mi pochopitelně lichotí, nicméně co pro vás…“

„Kdo nařídil Bertholdovu smrt?“ vyjel Poole.

Erich Rheinhart zkameněl. Shrbil svá vycpaná ramena, odložil sklenici na stolek a rozpřáhl ruce dlaněmi vzhůru. Pomalu udiveně pronesl: „Člověče drahý, proč si myslíte, že s tím mám něco společného? Při vší skromnosti tím chci říct, že máte buďto mylnou představu o mém vlivu, nebo si potřebujete pořádně odpočinout.“

„Labiche by ho nikdy nezabil, kdyby mu to nikdo nepřikázal. Ten rozkaz musel vydat někdo vysoko postavený.“

„Tak především tak vysoké postavení zase nezastávám a za druhé jsem k ničemu takovému neměl důvod. Toho Francouze jsem měl rád.“

„Vždyť jste ho ani neznal.“

Rheinhart se zasmál. „Dobře… tím spíše ovšem…“

„Netvrdím, že jste to byl vy sám. Ptám se, kdo to byl a proč.“ Poole ztratil svůj obvyklý klid a ne bezdůvodně: pokud se totiž nemýlil, znal tenhle arogantní Prušák odpověď a Poole ji z něj hodlal za každou cenu dostat. Bude se muset pohybovat v těsném okolí pravdy, ale nesmí ji odhalit.

„Věděl Bertholde něco, co jste vy ostatní nechtěli, aby věděl?“

„To je směšné.“

„Je to tak, nebo ne?“

„Jacques Bertholde byla naše londýnská spojka! Měl v Anglii jedinečné postavení, které bylo skoro stejně dobré jako diplomatická imunita. Disponoval obrovským vlivem v dobrých deseti zemích mezi tamní průmyslovou špičkou. Jeho smrt je pro nás nesmírná ztráta! Jak se vůbec opovažujete tvrdit, že někdo z nás by za to mohl nést zodpovědnost!“

„Zdá se mi zajímavé, že jste mi neodpověděl na otázku.“ Poole už nevěděl, jak dál. „Věděl něco, co lidé z Mnichova považovali za nebezpečné?“

„Pokud ano, nemám tušení, co by to mohlo být!“

Jenže Poole to věděl. Možná byl jediný, kdo to věděl. Kdyby si jen mohl být jistý!

„Rád bych se ještě trochu napil, pokud dovolíte. A odpusťte mi můj výbuch.“ Usmál se.

Rheinhart se zachechtal. „Jste nemožný. Dejte mi sklenici… Tak co, spokojen?“ Němec zamířil k baru a nalil mu. „Ženete se pět tisíc kilometrů – a zbytečně. Musel jste mít dost špatnou cestu.“

Poole pokrčil rameny. Na cestování byl zvyklý – někdy šlo všechno dobře, jindy ne. Bertholde a ten jeho podivný přítelíček, ten nestvůrný Heinrich Kröger, ho do Spojených států poslali už před půlrokem. Tehdy měl jednoduchý úkol: sebrat to děvče a vytáhnout z ní všechno, co se dověděla od staré Scarlattiové. Nepovedlo se mu to – ten Canfield mu všechno překazil. Ten úslužný lokaj, ten obchodnický gigolo mu zhatil plány. Jenže ostatní úkoly už splnil na výtečnou. Sledoval toho bankéře jménem Cartwright, zabil ho, vloupal se do bezpečnostní schránky na nádraží a dostal bankéřovu úmluvu s Elizabeth Scarlattiovou.

Tehdy se také dověděl pravdu o tom, kdo Heinrich Kröger je. Syn Elizabeth Scarlattiové potřeboval spojence, kterým se stal Jacques Bertholde; jako odměnu za tohle cenné přátelství nařídil Ulster Scarlett jeho smrt. Ten fanatik přikázal zabít člověka, který mu tolik pomohl!

On, Poole, tuhle strašnou vraždu pomstí. Ovšem ještě předtím, než tak učiní, musí si potvrdit to, o čem předpokládal, že je pravda – totiž to, že žádný nacistický vůdce ani nikdo z mužů z Curychu neví, kdo Kröger doopravdy je. Jestli je to tak, pak Kröger dal Bertholda zavraždit proto, aby svou totožnost udržel v tajnosti.

Odhalení by mohlo stát hnutí celé miliony. Pokud mnichovští nacisté vůbec něco vědí, tohle by museli vědět určitě.

Erich Rheinhart přistoupil k Poolovi. „Načpak myslíte, příteli? Tady máte bourbon. Vůbec se mnou nemluvíte.“

„Ach…? Ano, byla to nepříjemná cesta, Erichu. Měl jste pravdu.“ Poole zaklonil hlavu, zavřel oči a promnul si čelo. Rheinhart se vrátil do svého křesla.

„Potřebujete si odpočinout… Víte, co si myslím? Zdá se mi, že máte pravdu. Myslím, že nějaký pitomec takový rozkaz skutečně vydal.“ Poole otevřel oči, zaskočen Rheinhartovými slovy. „Ja! Podle mého názoru se nemýlíte. A jednou to musí přestat…! Strasser bojuje proti Hitlerovi a Ludendorffovi. Ekhart mele pořád dokola jako blázen – útočit! Utočit! Kindorf v Porúří vyvádí jako zvíře. Jodl zradil Černý Wehrmacht v Bavorsku. Graefe nadělal nepředstavitelný binec na severu. Dokonce i můj vlastní strýc, ctihodný Wilhelm Rheinhart, ze sebe dělá šaška. Stačí, aby promluvil, a už slyším, jak se mi tady v Americe lidi smějou za zády. Povídám vám, že jsme rozděleni na desítky frakcí. Vlci jdou jeden druhému po krku. Takhle ničeho nedosáhneme – ničeho, pokud se s tím něco brzy neudělá!“ Erich Rheinhart se nijak nesnažil svou zlost skrývat. Znovu vstal ze svého křesla. „Ty nejpitomější věci jsou vždycky nejvíc vidět. Mohli bychom ztratit muže z Curychu. Když se nedokážeme dohodnout ani mezi sebou, jak dlouho myslíte, že nás budou podporovat? To vám povím, že tyhle lidi nezajímá, kdo bude mít příští týden hlavní slovo v Reichstagu – a když, tak z úplně jiného důvodu. O nějakou slávu nového Německa se nestarají, ani co by se za nehet vešlo. Nebo o ambice nějakého národa. Díky jejich bohatství pro ně žádné politické hranice neexistují. K nám se přidali z jediného důvodu, a tím je jejich vlastní moc. Když jim dovolíme třeba jenom na okamžik zapochybovat o tom, že možná nejsme to, za co se vydáváme, že nepředstavujeme nový pořádek v Německu, vykašlou se na nás. A nedají nám ani vindru! I ti Němci mezi nimi!“

Rheinhartova zuřivost pozvolna opadla. Pokusil se usmát, ale místo toho do sebe raději hodil svého panáka a zamířil k baru.

Kdyby si jen Poole mohl být jistý. „Chápu,“ pronesl tiše.

„Ja. To bych řekl. Dlouho a těžce jste pro Bertholda pracoval. Hodně jste toho dokázal…“ Obrátil se tváří v tvář Poolovi. „A právě tohle mám na mysli. Těmihle vnitřními třenicemi můžeme ztratit všechno, na čem jsme všichni tak dlouho pracovali. Jestli se včas nedáme dohromady, zanikne vše, co vytvořili Funke, Bertholde, von Schnitzler, Thyssen a dokonce i Kröger. Musíme se sjednotit pod vedením jednoho, maximálně dvou přijatelných vůdců…“

To bylo ono! Tohle znamení potřeboval! Poole si byl nyní jistý. Rheinhart to jméno vyslovil sám! Kröger!

„Možná, Erichu, ale kdo by to mohl být?“ Pronese Rheinhart to jméno ještě jednou? Sotva, protože Kröger není Němec. Kdyby tak mohl donutit Rheinharta, aby se o tom jménu zmínil ještě jednou, aniž by přitom prozradil svůj zájem!

„Třeba Strasser. Je silný, pro lidi přitažlivý. Samozřejmě Ludendorff je ověnčený národní slávou, jenže ten už je dneska příliš starý. A Poole, pamatujte na má slova, ten Hitler to někam dotáhne! Četl jste zápisy z mnichovského procesu?“

„Ne. Proč?“

„Tak si je přečtěte! Je skvělý! Neskutečně výmluvný! A uvažuje logicky.“

„Má spoustu nepřátel. Nesmí mluvit skoro v žádném Grafshaftu v Německu.“

„Nezbytné excesy na cestě za mocí. Ostatně už ho začínají brát. O to jsme se postarali.“

Když Poole nyní promluvil, bedlivě Rheinharta sledoval.

„Hitler se přátelí s Krögerem, ne?“

„Ach! Kdo by s ním nepřátelil? Kröger má v rukou miliony! Právě díky Krögerovi má Hitler svoje automobily, svého šoféra, zámek v Berchtesgadenu a bůhví co všechno. Snad si nemyslíte, že si to kupuje ze svých autorských honorářů? Loni Herr Hitler přiznal příjem, za který by si nemohl koupit ani pneumatiky na svůj mercedes.“ Rheinhart se zasmál. „Naštěstí se nám to v Mnichově podařilo ututlat. Ja, Kröger je pro Hitlera požehnání.“

Poole už vůbec nepochyboval. Muži z Curychu nevědí, kdo je Heinrich Kröger.

„Erichu, budu muset jít. Může mě váš šofér zavézt zpátky do Washingtonu?“

„Samozřejmě, drahý příteli.“

Poole otevřel dveře svého pokoje v hotelu Ambasador; sotva zaslechl klíč, muž čekající uvnitř vyskočil a postavil se prakticky do pozoru.

„Á, to jste vy, Bushi.“

„Došel vám telegram z Londýna, pane Poole. Říkal jsem si, že bude lepší, abych sem zajel osobně, než abych vám to vyřizoval po telefonu.“ Podal Poolovi telegram.

Poole otevřel obálku a vytáhl z ní vzkaz.

VEVODKYNE ODJELA Z LONDYNA STOP ZJISTENO ZE DO ZENEVY STOP MLUVI SE O SCHUZCE V CURYCHU STOP TELEGRAFUJTE INSTRUKCE DO PARIZE

Poole sevřel své aristokratické rty a ve snaze potlačit svůj hněv si je málem prokousl.

„Vévodkyně“ bylo krycí označení pro Elizabeth Scarlattiovou. Takže odjela do Ženevy, což je dvě stě kilometrů od Curychu. Tohle není žádný výlet za zábavou ani další etapa na její pietni cestě.

Ať už se Jacques Bertholde obával čehokoli – spiknutí nebo odpovědi na ně – stávalo se to skutkem. Elizabeth Scarlattiová a její syn Heinrich Kröger rozehráli svou hru – společně nebo každý sám, kdo ví.

Poole se rozhodl.

„Pošlete pařížské kanceláři následující zprávu: ‚Vytlačte Vévodkyni z trhu. Její nabídku musíme okamžitě odstranit ze seznamů. Opakuji, odstraňte Vévodkyni.‘“

Poole propustil posla a zamířil k telefonu. Musí si okamžitě rezervovat lodní lístek. Potřebuje se dostat do Curychu.

Žádná schůzka se konat nebude: překazí ji. Zabije matku a odhalí jejího zabijáckého synáčka! Pak už na sebe Krögerova smrt nenechá dlouho čekat.

To je to nejmenší, co může pro Bertholda udělat.

TŘETÍ ČÁST

41

Vlak rachotil po starobylém mostě přes řeku Rhône na ženevské nádraží. Elizabeth Scarlattiová seděla ve svém kupé a dívala se nejprve na loďky na řece, na stoupající břehy a nakonec na velké železniční seřadiště. Ženeva byla čisté město, jehož vymydlený vzhled pomáhal zastřít fakt, že desítky národů a tisíce obchodních titánů využívají tohoto neutrálního města k tomu, aby podpořili své již nyní značně propletené zájmy. Jak se vlak blížil k městu, napadlo ji, že někdo jako ona do Ženevy patří. Nebo že Ženeva sama patří někomu, jako je ona.

Pohlédla na zavazadla složená na protějším sedadle: v jednom kufru měla všechny šaty, které potřebovala, zatímco tři další obsahovaly samé papíry – papíry s rozepsanými tisíci závěrů, které představovaly baterii smrtících zbraní. Mezi daty byly i údaje o celkovém majetku každého člena curyšské skupiny, popis všech zdrojů, které měl dotyčný po ruce. V Ženevě ji čekaly další informace, ovšem v tomto případě již šlo o zcela jiný druh zbraní. Bylo to spíše něco jako pozemková kniha: v Ženevě si totiž měla vyzvednout úplné rozdělení všech podílů Scarlattiů, znalecky zjištěnou hodnotu každého aktiva v rukou Scarlattiho závodů. Smrtící účinek tomuto seznamu propůjčovala právě jeho snadná použitelnost: u každého kusu bohatství byl uveden přesně formulovaný nákupní příkaz, který mohl být proveden okamžitě na základě telegramu právnímu zástupci.

A tak se také stane.

Za každým takovým odstavcem následovaly ne dva obvyklé sloupce uvádějící odhadní a prodejní cenu, ale rovnou tři: ve třetím sloupci byla všeobecná sleva, která kupujícímu zaručovala, že na každé transakci vydělá malé jmění. Každý zápis znamenal oprávnění ke koupi, které nebylo možné odmítnout; byla to nejvyšší úroveň finančnictví, která se oklikou přes bankovní obezličky vracela přímo k základnímu ekonomickému principu, jakým je zisk.

A Elizabeth počítala ještě s jedním faktorem, který představoval rub jejích příkazů, ovšem i ten byl přesně vypočítaný.

Ve svých zapečetěných instrukcích odeslaných přes Atlantik zdůraznila, že každý kontakt – aby to dokázali, museli administrátoři pracovat ve dvanáctihodinových směnách ve dne i v noci – musí být proveden v nejpřísnější tajnosti a pouze s těmi, kdo mají právo rozhodovat o velkých finančních operacích. Zaručený zisk chránil každého před nařčením z nezodpovědnosti – každý zúčastněný se po této transakci stane hrdinou ať už sám pro sebe, nebo pro své zaměstnavatele. Cenou je však naprosté utajení až do chvíle, kdy bude celá transakce provedena. Očekávaný výdělek takové ujednání ospravedlňoval. Milionáři, obchodní magnáti a bankéři z New Yorku, Chicaga, Los Angeles a Palm Beach seděli v konferenčních místnostech se svými důstojnými protějšky z jedné z nejznámějších newyorských advokátních kanceláří; mluvilo se tiše a všichni na sebe vrhali vědoucí pohledy. Připravoval se finanční masakr. Podepisovalo se ostošest.

Samozřejmě, že se to nakonec muselo stát.

Neuvěřitelné štěstí vyvolává nadšení a nadšení není pro tajemství nikdy dobrý společník.

Dva nebo tři začali mluvit. Pak čtyři, pět. Nakonec deset. Ale ne víc… Cena je cena.

Telefonovalo se, ovšem skoro zásadně ne z kanceláří spíše z tichého soukromí knihoven nebo domácích pracoven, většinou v noci, v matném světle stolní lampy a s dobrou předprohibiční whisky na dosah ruky.

V nejvyšších ekonomických kruzích se proslýchalo, že u Scarlattiú se děje něco navýsost neobvyklého.

To stačilo. Elizabeth věděla, že to bude stačit. Konečně, cena je cena… A šeptanda se donesla i mužům z curyšské skupiny.

Matthew Canfield si podepřel kolena svým jediným kufrem a nohy si položil na sedadlo proti sobě. Také on se díval z okna na přibližující se Ženevu. Právě dokouřil jedno ze svých viržinek a dým se ve vrstvách vznášel v kupé nad jeho hlavou. Uvažoval o tom, že by mohl otevřít okno, ale byl příliš na dně na to, aby se vůbec hýbal.

Od okamžiku, kdy poskytl Elizabeth Scarlattiové měsíční odklad, už uběhly dva týdny. Bylo to čtrnáct dní plných zmatku, kdy ho nejvíce zraňovalo vědomí vlastní neužitečnosti. Vlastně to bylo horší než neužitečnost: jako by celá jeho lidská existence postrádala jakýkoli význam. Nemohl dělat nic a nikdo od něj také nic nečekal. Elizabeth po něm nechtěla, aby s ní „úzce spolupracoval“. Nechtěla, aby s ní spolupracoval nikdo – úzce ani jinak. Pracovala sólo. Vznášela se sama jako starý vznešený orel nad nekonečnými pastvinami pod svým vlastním osobním nebem.

Nejnáročnější úkol, který mu svěřila, bylo nakupovat kancelářské potřeby jako balíky papírů, tužky, poznámkové bloky a nekonečné krabice sponek.

Dokonce i nakladatel Thomas Ogilvie ho odmítl přijmout, zřejmě na příkaz Elizabeth.

Canfielda všude odstrkovali, tak jak ho od sebe odstrčila Elizabeth. Dokonce i Janet se k němu chovala trochu povýšeně, za což se mu sice vždycky omlouvala, ale tou omluvou své chování vlastně ještě potvrzovala. Začal si uvědomovat, co se stalo: stala se z něj děvka. Prodal se, dostal za svou přízeň zaplaceno. Teď už ho nepotřebovali; věděli, že si ho mohou znovu koupit, tak jako si člověk může znovu koupit děvku.

O to lépe pochopil, co musela cítit Janet.

Skončí to pro Janet? Může to pro ni vůbec někdy skončit? Stále si opakoval, že ne – konečně, sama mu to řekla. Chtěla po něm, aby byl silný za ně za oba, jenže nenamlouvala si jen něco, za co by on pak musel draze zaplatit?

Začal pochybovat o tom, že je ještě schopen to posoudit. Neměl co dělat a ta špína uvnitř něj ho děsila. Co to vlastně provedl? Může to nějak odčinit? Pohyboval se ve světě, který pořád ne a ne pochopit.

Kromě Janet. Ta do tohoto světa také nepatřila. Patřila jemu. Jak jinak!

Vlak dvakrát zapískal a ozvalo se skřípění kovu o kov. Vlak vjížděl do ženevského nádraží a Canfield zaslechl, jak Elizabeth klepe na stěnu oddělující jejich kupé. To klepání ho naštvalo. Znělo to, jako když netrpělivá paní domu přivolává sluhu.

Tak tomu ostatně také bylo.

* * *

„Tohle unesu sama, vy vezměte ty ostatní dva. O zbytek ať se postarají nosiči.“

Canfield poslušně vydal příkazy nosiči, sebral dva kufry a vydal se za Elizabeth ven z vagonu.

Protože musel úzkými dveřmi projít se dvěma kufry v rukou, opozdil se cestou po kovových schůdcích na nástupiště a do haly o několik kroků za Elizabeth. Díky těm dvěma kufrům byli ještě o minutu později oba naživu.

Zpočátku to byla jen temná skvrna, která se mu mihla v koutku oka. Pak se ozvalo lapání po dechu cestujících za ním. Následovaly výkřiky. A potom to uviděl.

Zprava se k nim řítil těžký nákladní vozík s kovovou plošinkou vpředu, která se používala k zvedání těžkých zavazadel. Plošinka byla zvednutá asi metr nad zemí a připomínala zlověstnou obrovskou čepel.

Monstrum bylo už skoro u nich, když se Canfield vrhl kupředu, chytil pravou rukou Elizabeth kolem pasu a strhl jí z cesty vozíku, který narazil do stěny vagonu ani ne třicet centimetrů od nich.

Několik lidí v davu propadlo hysterii; nikdo nemohl tušit, zda nebyl někdo zraněn nebo zabit. Kolem pobíhali nosiči a po celém nástupišti se rozléhaly výkřiky.

Elizabeth bez dechu zašeptala Canfieldovi do ucha: „Kufry! Máte kufry?“

Canfield ke svému údivu zjistil, že jeden stále ještě svírá v levé ruce: vězel mezi Elizabethinými zády a vagonem. Kufr z pravé ruky odhodil.

„Jeden mám. Druhý jsem pustil.“

„Najděte ho!“

„Pro kristovy rány!“

„Najděte ho, vy pitomče!“

Canfield se prodral davem, který se kolem nich seběhl, a přitom očima pročesával zem kolem: nakonec kožený kufr objevil. Kovová kolečka vozíku přes něj přejela, ale jinak vypadal neporušeně. Zabořil lokty ještě do několika bránic a sáhl po něm právě ve chvíli, kdy se po kufru začala sápat další paže s tučnou a nezvykle velkou rukou. Paže vyčnívala z rukávu tvídového saka – ženského saka. Canfield zatlačil silněji, dotkl se kufru prsty a začal jej táhnout směrem k sobě. Instinktivně chytil tučnou ruku za zápěstí a zvedl oči.

S očima skoro slepýma vztekem se k němu skláněla tvář, na kterou Canfield nikdy nezapomněl – tvář, která patřila do té ohavné červené a černé haly šest tisíc kilometrů odtud. Byla to Hana, Janetina hospodyně!

Jejich oči se setkaly a oba se poznali. Žena měla na ocelově šedých vlasech posazený temně zelený tyroláček, který jen zvýrazňoval její tukové záhyby v obličeji. Její obrovské ošklivé tělo se nad ním výhrůžné sklánělo. S nesmírnou silou se Canfieldovi vytrhla a přitom ho odstrčila, takže se skácel zpátky na vozík a mezi kolemstojící. Rychle zmizela v davu směřujícím do haly.

Canfield vstal a strčil si rozbitý kufr pod paži. Ohlédl se po ní, ale nebyla nikde vidět; vyjeveně tam chvíli stál a lidé do něj strkali.

Prodral se zpátky k Elizabeth.

„Odveďte mě odtud. Honem!“

Vykročili po nástupišti a Elizabeth přitom svírala jeho levou paži s daleko větší silou, než jakou by u ní Canfield předpokládal. Její stisk ho bolel. Brzy za sebou zanechali rozrušený dav.

„Už to začíná.“ Když mluvila, dívala se přímo před sebe.

Došli do haly; Canfield se neustále rozhlížel a snažil se v tom lidském mumraji najít známé oči, obličej, postavu. Tlustou ženu v tyrolském klobouku.

Dorazili k jižnímu východu na Eisenbahn Platz a zastavili se u řady čekajících taxiků.

Canfield nedovolil Elizabeth nasednout do prvního auta. To ji vyplašilo. Chtěla už být co nejdál.

„Pošlou tam naše kufry.“

Neodpověděl; místo toho ji odtáhl vlevo ke druhému taxi a pak, k jejímu rostoucímu údivu, mávl na řidiče třetího vozu v řadě. Zabouchl za nimi dveře a podíval se na rozbitý luxusní kufr. Představil si zlostný, odulý Hanin obličej: jestli někdy existoval ženský anděl temnot, byla to ona. Sdělil řidiči jméno jejich hotelu.

„Il n’y a plus de bagage, monsieur?“

„Ne. Pošlou ho za námi,“ odpověděla Elizabeth anglicky.

Stará paní měla za sebou hrozný zážitek, a tak se rozhodl o Haně nemluvit, dokud se nedostanou do hotelu. Ať se uklidní. Přesto uvažoval, jestli ten klid potřebuje víc Elizabeth, nebo on sám. Pořád ještě se mu třásly ruce. Hodil okem po Elizabeth: hleděla stále před sebe, ale evidentně neviděla nic, co by mohl vidět i někdo jiný.

„Jste v pořádku?“

Trvalo skoro minutu, než mu odpověděla.

„Pane Canfielde, máte před sebou velkou zodpovědnost.“

„Nevím, co přesně máte na mysli.“

Obrátila se k němu a podívala se na něj. Její pýcha i povýšenost byly ty tam.

„Nedovolte jim, aby mě zabili, pane Canfielde. Ať mě nezabijou teď… ať počkají do Curychu. Po Curychu už si budou moci dělat, co budou chtít.“

42

Elizabeth s Canfieldem strávili tři dny a tři noci ve svých pokojích v hotelu D’Accord. Jenom jednou si Canfield vyšel ven – a hned si všiml dvou mužů, kteří ho sledovali. Nesnažili se ho unést a zdálo se mu, že ho považují za natolik nedůležitého oproti prvotnímu cíli – Elizabeth – že se neodvážili riskovat, aby kvůli němu vzbudili pozornost ženevské policie, která byla podle pověstí velice bojovná a nijak se nemazlila s těmi, kdo narušovali jemnou rovnováhu jejich neutrálního města. Ze zkušenosti věděl, že jakmile se někde objeví společně s Elizabeth, mohou se těšit na útok přinejmenším tak prudký jako ten, který už zažili na ženevském nádraží. Nejraději by o tom všem uvědomil Bena Reynoldse; věděl však, že to je vyloučeno. Nařídili mu, aby nejezdil do Švýcarska. Ve svých hlášeních nikdy neuvedl nic skutečně podstatného – Elizabeth na to dohlédla. O současném stavu a o motivaci zúčastněných osob nevěděla Dvacítka skoro nic. Kdyby teď odeslal naléhavou žádost o pomoc, musel by jim celou záležitost aspoň částečně vysvětlit a takové vysvětlení by vedlo k okamžité intervenci ze strany velvyslanectví. Reynolds by nečekal, až se vyřídí právní formality: dal by Canfielda sebrat násilím a držel by ho v izolaci.

Nebylo pochyb, co by následovalo: až by byl takhle ze hry venku, Elizabeth by neměla ani tu nejmenší naději, že se dostane do Curychu. Scarlett by ji zabil už v Ženevě. Dalším cílem by byla Janet v Londýně; v Savoji také nemohla zůstat věčně a ani Derek nemohl udržovat bezpečnostní opatření v chodu donekonečna. Nakonec by odjela nebo by Derek polevil v bdělosti. Také ona by tedy přišla o život. Nakonec zbýval Chancellor Drew, jeho manželka a sedm dětí. Všichni by jistě měli stovky dobrých důvodů, proč opustit svůj kanadský úkryt. Okamžitě by byli bez milosti zmasakrováni a Ulster Stewart Scarlett by vyhrál.

Při pomyšlení na Scarletta v sobě Canfield dokázal vyburcovat všechnu zlost, která v něm ještě zbyla. Její síla se skoro vyrovnala síle jeho strachu a deprese. Skoro.

Vstoupil do obývacího pokoje, který Elizabeth nechala přeměnit v kancelář. Právě psala u psacího stolu.

„Pamatujete se na hospodyni svého syna?“ zeptal se.

Elizabeth odložila tužku, spíše ze slušnosti než ze zájmu. „Ano, několikrát jsem ji při návštěvě viděla.“

„Odkud pocházela?“

„Pokud si vzpomínám, Ulster si ji přivezl z Evropy. Spravovala nějaký lovecký zámeček… na jihu Německa.“ Elizabeth zvedla oči k účetnímu revizorovi. „Proč se ptáte?“

Teprve o několik let později si Canfield uvědomí, že jenom to, že se pokoušel najít vhodná slova, kterými by Elizabeth sdělil, že Hana je v Ženevě, ho donutilo udělat to, co udělal – právě v tu chvíli se přesunout z místa na místo, poodstoupit od Elizabeth k oknu. Bude se na to pamatovat až do smrti.

Uslyšel zvuk tříštěného skla a ucítil ostrou, palčivou bolest v levém rameni – spíše se zdálo, že ta bolest přišla jako první. Náraz byl tak silný, že odhodil Canfielda stranou a povalil ho na stůl, kde v pádu rozházel papíry a smetl na zem lampu. Okamžitě následoval druhý a třetí výstřel, které se zakously do dřeva kolem něj; Canfield se v panice vrhl stranou a srazil Elizabeth z křesla na podlahu. Rameno ho nesnesitelně bolelo a po košili se mu rozlévala velká krvavá skvrna.

Během pěti vteřin bylo po všem.

Elizabeth se krčila u dřevěného obložení stěny a cítila zároveň strach i vděčnost. Pohlédla na účetního revizora, který ležel před ní a chytal se za rameno. Vůbec nepochybovala o tom, že k ní přiskočil, aby ji chránil vlastním tělem. Nikdy jí to nevyvracel.

„Jak je to vážné?“

„Nevím. Bolí to jako čert… Ještě mě nikdy nikdo nepostřehl…“ Těžko se mu mluvilo. Elizabeth se vydala směrem k němu. „Sakra! Zůstaňte, kde jste!“ Zvedl oči a všiml si, že oknem na něj není vidět – a nejen na něj. „Poslyšte, mohla byste se nějak dostat k telefonu? Nezvedejte se! Po čtyřech…! Mám dojem, že budu potřebovat doktora… Doktora.“ Omdlel.

Za půl hodiny se probral: ležel na svém lůžku a celou levou horní polovinu prsou měl zafačovanou. Bylo to nepohodlné: sotva se mohl hýbat. Rozmazaně kolem sebe viděl několik postav; když se mu zrak zaostřil, spatřil u nohou postele Elizabeth, která se dívala přímo na něj. Po její pravici stál nějaký muž v kabátě a za ním uniformovaný policista. Zleva se nad ním skláněl plešatý chlapík jen tak v košili a s nehybným obličejem, zřejmě lékař. Ten také Canfielda první oslovil. Mluvil s francouzským přízvukem.

„Pohněte levou rukou, prosím.“

Canfield poslechl.

„A teď nohou, když budete tak laskav.“

Znovu poslechl.

„Můžete točit hlavou?“

„Cože? Kde?“

„Pohněte hlavou dopředu a dozadu. A nesnažte se být zábavný.“ Elizabeth evidentně spadl kámen ze srdce. Dokonce se usmívala.

Canfield kývl hlavou.

„Není to nic vážného.“ Lékař se napřímil.

„Říkáte to, jako byste toho litoval,“ opáčil účetní revizor.

„Můžu ho vyslechnout, Herr Doktor?“ zeptal se Švýcar vedle Elizabeth.

Lékař odpověděl svou lámanou angličtinou. „Ano. Kulka jím prošla.“

Canfield neměl tušení, co to s tím má co společného, ale neměl čas o tom přemýšlet. Elizabeth se vmísila do hovoru.

„Už jsem tomu pánovi vysvětlila, že mě pouze doprovázíte na obchodní cestě. To, co se stalo, nás absolutně zaskočilo.“

„Byl bych rád, kdyby mi ten pán odpověděl sám, madam.“

„Sotva vám můžu říct víc, pane…“ Canfield se zarazil. Nemělo smysl ze sebe dělat hlupáka: bude potřebovat pomoc. „Vlastně, když se to vezme kolem a kolem, možná ano.“ Podíval se na lékaře, který si oblékal sako. Švýcar pochopil.

„Dobře. Počkáme.“

„Pane Canfielde, co byste k tomu mohl dodat?“

„Cestu do Curychu.“

Elizabeth pochopila.

Lékař odešel a Canfield zjistil, že může ležet na pravém boku. Švýcarský Geheimpolizist k němu přistoupil.

„Posaďte se, pane,“ vyzval ho Canfield a detektiv si přitáhl židli. „To, co vám chci říct, bude někomu jako vy nebo já – někomu, kdo si musí vydělávat na živobytí prací – možná připadat směšné.“ Účetní revizor zamrkal. „Je to soukromá záležitost – netýká se to nikoho kromě rodiny, ale přece jenom můžete pomoci… Mluví ten váš člověk anglicky?“

Švýcar vrhl krátký pohled na uniformovaného policistu.

„Ne, monsieur,“

„Výborně. Jak říkám, můžete pomoci – čistému štítu svého města i sobě.“

Švýcarský Geheimpolizist si přisedl blíže, aby mu neušlo jediné slůvko.

Byl nadšen.

Přišlo odpoledne. Vlakové spojení si načasovali přesně na čtvrt hodiny a předem zavolali pro vůz s řidičem. Jízdenky si nechali koupit přes hotel, přičemž bylo jasně zdůrazněno jméno Scarlatti, aby se dvojici dostalo co nejlepší obsluhy a ubytování jak na cestě, tak v Curychu samém. Zavazadla poslali dolů hodinu před odjezdem; zůstala stát u hlavního vchodu. Všechny kufry byly opatřené čitelnými visačkami s označenými kupé i názvem taxislužby, aby se curyšští nosiči nespletli. Canfield předpokládal, že i ten největší mongoloid v Evropě by dokázal zjistit přesný cestovní rozvrh Elizabeth Scarlattiové, kdyby po tom zatoužil.

Jízda z hotelu na nádraží trvala kolem dvaceti minut. Půl hodiny před odjezdem vlaku do Curychu nastoupila do limuzíny stará žena s těžkým černým závojem doprovázená mladým mužem ve fungl novém měkkém klobouku a s rukou na pásce. Po jejich boku šli dva ženevští policisté s rukama na pažbách pistolí.

Nic zvláštního se nepřihodilo; oba cestující vyrazili na nádraží a nastoupili do vlaku.

Ve chvíli, kdy curyšský rychlík vyjel z ženevského nádraží, vyšla z postranního východu hotelu D’Accord jiná stará žena doprovázená mladým mužem, který však měl na hlavě klobouk od Brooks Brothers a ruku v pásce skrýval pod kabátem. Stará dáma byla oblečena do uniformy plukovnice Červeného kříže i s lodičkou; řidič, který na ně čekal, byl také členem Mezinárodního Červeného kříže. Oba příchozí se posadili na zadní sedadlo a mladý muž zavřel dveře. Okamžitě strhl celofánový obal z viržinka a obrátil se k řidiči: „Můžeme jet.“

Auto se vyřítilo z úzké příjezdové cesty a stará paní kritickým tónem pronesla: „Poslyšte, pane Canfielde! Opravdu musíte kouřit tyhle strašné věci?“

„Ženevská konvence, madam. Zajatci mají právo na balíčky z domova.“

43

Ani ne padesát kilometrů od Curychu leží město Menziken. Vlak ze Ženevy zde zastavil přesně na čtyři minuty, což byl čas nutný k tomu, aby se vyložila pošta, a pak fatalisticky pokračoval ve starých kolejích ke svému cíli.

Pět minut za Menzikenem vtrhli do kupé D4 a D5 ve vagoně č. 6 dva maskovaní muži. Protože ani v jednom kupé nikoho nezastihli a obojí dveře na záchod byly zamčené, maskovaní muži vypálili z pistolí do tenkých dveří skříní v domnění, že oběti vypadnou ven, až otevřou dveře.

Nevypadl nikdo, protože skříně byly prázdné.

Jako by to měli nacvičené, oba maskovaní muži vyběhli z kupé a venku se málem srazili.

„Halt! Stát!“ Volání se ozvalo z obou konců chodbičky současně; to křičeli muži v uniformách ženevské policie.

Maskovaní muži se však nezastavili; místo toho začali divoce pálit do obou směrů.

Střelba byla opětována a oba muži padli.

Prohledali je: Nikde nic, podle čeho by se dala zjistit jejich totožnost. Ženevská policie si zamnula ruce: nijak netoužila se do věci zamíchat víc, než bylo zdrávo.

Ovšem jeden ze zastřelených měl na předloktí vytetován symbol, kterému se docela nedávno začalo říkat svastika. A třetí muž, nemaskovaný a až příliš živý, se v Curychu vyhrnul z vlaku jako první a utíkal k telefonu.

„Tak, a jsme v Aarau. Můžete si tady chvilku odpočinout. Šaty máte v bytě ve druhém patře. Předpokládám, že auto máte zaparkované vzadu a klíčky pod levým sedadlem.“ Šofér byl Angličan; to se Canfieldovi zamlouvalo. Celou cestu ze Ženevy řidič nepromluvil slovo. Účetní revizor vytáhl z kapsy velkou bankovku a podal mu ji.

„Není třeba, pane,“ odtušil šofér a mávnutím ruky bankovku odmítl, aniž by se otočil.

* * *

Počkali do čtvrt na devět. Byla temná noc a dorůstající měsíc zakrývaly nízké mraky. Canfield využil času k tomu, aby si auto vyzkoušel na venkovské silnici, kde s ním pojížděl sem a tam, aby si zvykl na řízení jednou rukou. Ukazatel stavu paliva označoval plnou nádrž; byli připraveni.

Přesněji řečeno, Elizabeth Scarlattiová byla připravená.

Připomínala gladiátora rozhodnutého bojovat na život a na smrt; měla v sobě chladnokrevnou odhodlanost profesionálního vraha.

Všechny její zbraně byly papírové – a mnohem nebezpečnější než meče nebo trojzubce. A stejně jako každý správný gladiátor pevně věřila ve své vítězství.

Bylo to něco víc než jen poslední grande geste – bylo to vyvrcholení celého života, jejího i Giovanniho. Nikdy by ho nezradila.

Canfield si několikrát pečlivě prostudoval mapu, až se rozhodl, kudy pojedou k Falke Hausu: objedou centrum Curychu a zamíří směrem na Kloten, na schlierenské křižovatce odbočí doprava a po hlavní silnici pojedou k Bulachu. Po dvou kilometrech narazí na Winterthurstrasse po levé straně na brány Falke Hausu.

Vůz mohl jet rychlostí až sto padesát kilometrů v hodině a při stodesítce ho dokázal zastavit na dvaceti metrech, aniž by ulítla sedadla. Ženevský Geheimpolizist odvedl dobrou práci, ovšem také dostal dobře zaplaceno – při současných služebních tarifech dvojnásobek roční mzdy. Automobil byl navíc opatřen poznávací značkou, se kterou ho nikdo z curyšské policie nebude stavět. Canfield se policisty neptal, jak to zařídil; Elizabeth jenom nadhodila, že za to možná mohly ty peníze.

„To je všechno?“ podivil se Canfield, když doprovázel Elizabeth Scarlattiovou k autu. Mluvil o jejím jediném kufříku.

„To stačí,“ odtušila stařena cestou po pěšině.

„Přece jste s sebou měla tisíce papírů, statisíce čísel!“

„Teď už na nich nezáleží.“ Elizabeth si položila kufřík do klína a Canfield zavřel dveře.

„Co když se vás budou ptát?“ Účetní revizor zasunul klíček do zapalování.

„Nejspíš budou. V tom případě jim odpovím.“ Neměla chuť mluvit.

Jeli dvacet minut a Canfield ke svému potěšení zjišťoval, že vybral trasu správně. Jako navigátor se sebou mohl být navýsost spokojen. Najednou se ozvala Elizabeth.

„O jedné věci jsem se vám nezmínila a vy jste taky nepovažoval za vhodné o ní mluvit. Bude jenom dobře, když to probereme teď.“

„Oč jde?“

„Je docela možné, že z té schůzky nevyvázne živý ani jeden z nás. Uvažoval jste o tom?“

Canfield o tom pochopitelně uvažoval; s tímhle rizikem počítal – pokud se to tak dalo nazvat – už od dobrodružství s Boothroydem. Z rizika se vyklubalo vyslovené nebezpečí ve chvíli, kdy si uvědomil, že Janet mu bude možná patřit na celý život. A od okamžiku, kdy poznal, co s ní její manžel provedl, ho už nic nemohlo zastavit.

S kulkou, která mu prolétla ramenem pět centimetrů od srdce, se Matthew Canfield svým způsobem změnil v gladiátora ne nepodobného Elizabeth. Nyní rozhodovalo jen jeho rozhořčení.

„Starejte se o svoje problémy a já se budu starat o svoje, ano?“

„Ano… Musím vám říct, že jste mi docela přirostl k srdci… No tak, nedělejte na mě tyhle psí oči! To si schovejte pro děvčata – já už mezi ně dávno nepatřím! Jeďte!“

Půl kilometru před Falke Hausem je na Winterthurstrasse rovný úsek z obou stran lemovaný vysokými borovicemi. Matthew Canfield sešlápl plyn až k podlaze a jel, jak nejrychleji dovedl. Na hodinkách měl za pět minut devět a byl pevně rozhodnut, že jeho pasažérka dorazí na schůzku včas.

Náhle se ve světle reflektorů objevil nějaký člověk, který stál uprostřed silnice a mával rukama nad hlavou: dával tím projíždějícímu automobilu znamení, aby zastavil. I přesto, že se Canfield řítil jako o závod, zůstával neznámý stát uprostřed silnice.

„Držte se!“ Canfield uháněl dál a na člověka, který mu stál v cestě, nebral ohled.

Z obou stran silnice se ozvaly výstřely. „Sehněte se!“ zařval Canfield a s nohou na plynu sklonil hlavu, přičemž se snažil neztratit z očí silnici. Z druhé strany silnice zaslechl pronikavý výkřik, který přešel ve smrtelné zaúpění: jeden z těch, kdo léčku nastražili, byl zasažen křížovou palbou.

Když z toho pekla vyjeli, sedadla vozu byla posetá úlomky kovu a skleněnými střepy.

„Jste v pořádku?“ Canfield neměl čas na nějaký soucit.

„Ano. V pořádku. Jak dlouho to ještě bude trvat?“

„Moc ne, jestli to zvládneme. Dost možná, že nám prostřelili pneumatiku.“

„Jestliže ano, dojedeme tam?“

„Nemějte starost! Určitě nezastavím a nepožádám je o hever!“

Objevila se před nimi brána Falke Hausu a Canfield ostře zabočil na příjezdovou cestu lemovanou sochami, která se kruhovitě stáčela před masivní hlavní vchod. Těžké dřevěné vstupní dveře stály šest metrů od schodiště a Canfield nemohl předjet přímo před ně.

Po stranách příjezdové cesty totiž stál přinejmenším tucet velkých černých limuzín; jejich šoféři postávali kolem a tlachali mezi sebou.

Canfield si zkontroloval revolver, zastrčil jej do pravé kapsy a přikázal Elizabeth, aby vystoupila; přitom trval na tom, aby z vozu vylezla na jeho straně.

Kráčel kousek za ní; pokývl šoférům.

Když jim sluha v livreji otevřel hlavní vchod, byla jedna minuta po deváté.

Vstoupili do rozlehlé haly, zosobnění luxusu. Druhý, také olivrejovaný sluha jim ukázal na další dveře a otevřel je.

Uvnitř se nacházel nejdelší stůl, jaký si kdy Matthew Canfield dokázal představit: musel být dobrých patnáct metrů dlouhý a dva metry široký.

Kolem stolu sedělo tak patnáct dvacet mužů od čtyřicítky do sedmdesátky, všichni v drahých oblecích. Jeden jako druhý hleděli na Elizabeth Scarlattiovou. V čele stolu – na druhém konci místnosti – čekala prázdná židle, která přímo volala po tom, aby si do ní někdo sedl, a Canfield si na okamžik myslel, že by to mohla být Elizabeth. Mýlil se: její židle stála na konci stolu blíže k nim.

Kdo má zaujmout to prázdné místo?

Nesešlo na tom: jemu tu žádná židle nepatřila. Bude stát u zdi a dávat pozor.

Elizabeth přistoupila ke stolu.

„Dobrý večer, pánové. S některými z vás jsem se již osobně setkala a mohu vás ujistit, že ostatní znám alespoň z doslechu.“

Celé osazenstvo stolu vstalo, muž nalevo od Elizabeth jí odsunul židli.

Posadila se a ostatní následovali jejího příkladu.

„Děkuji vám… ovšem zdá se, že ještě někdo schází.“ Elizabeth upřela oči na prázdnou židli patnáct metrů před ní.

V tom okamžiku se otevřely dveře na druhém konci místnosti a dovnitř vstoupil vysoký muž v nažehlené uniformě německého radikála: tmavě hnědá košile, lesklý černý pás přes prsa a kolem pasu a světle hnědé naškrobené jezdecké kalhoty nad těžkými vysokými botami.

Muž měl vyholenou hlavu a jeho tvář byla jen groteskní odraz sama sebe.

„Místo je obsazené. Spokojená?“

„Ne úplně… Vzhledem k tomu, že tak či onak znám všechny důležité osoby u tohoto stolu, ráda bych věděla, kdo jste, pane.“

„Kröger. Heinrich Kröger! Ještě něco, madam Scarlattiová?“

„Nic. Vůbec nic… Her Kröger.“

44

„Madam Scarlattiová, moji společníci se proti mému vědomí rozhodli vyslechnout to, co jim hodláte sdělit,“ prohlásil groteskní Heinrich Kröger s vyholenou lebkou. „Můj vlastní názor znáte. Předpokládám, že se na něj dobře pamatujete.“

Kolem stolu se ozval šepot a muži si vyměnili významné pohledy: nikdo z nich nečekal, že by Heinrich Kröger už někdy jednal s Elizabeth Scarlattiovou.

„Pamatuji se velmi dobře. Vaši společníci – společně i každý zvlášť – představují nesmírnou zásobárnu moudrosti a zkušeností několika staletí – mnohem větší, než kolik máte vy sám.“

Většina přítomných sklopila oči a některým se na rtech rozehrál nepatrný úsměv. Elizabeth jim pomalu přejela očima po tvářích.

„Vidím, že tady máme zajímavou sešlost lidí. Samá smetánka. Každý jiný. Někteří jsme byli ještě nedávno nepřátelé ve válce, ovšem takové vzpomínky mají nutně jenom krátké trvání… Vezměme si to popořádku.“ Aniž by se zaměřila na někoho konkrétního, spustila Elizabeth Scarlattiová rychle, téměř rytmicky: „Bohužel musím přiznat, že moje vlast ztratila dva členy, ovšem nedomnívám se, že by bylo příhodné pro pány Boothroyda a Thorntona truchlit. A i kdyby, stejně bych k tomu neměla důvod. Na druhé straně ovšem zde Spojené státy vynikajícím způsobem zastupují pánové Gibbon a Landor, kteří dohromady vlastní skoro dvacet procent rozsáhlých ropných nalezišť na americkém jihozápadě. A to nemluvím o jejich společném postupu na kanadském severozápadě. Jejich společný majetek činí dvě stě dvacet pět milionů… Náš nedávný nepřítel, Německo, k nám vyslal pány von Schnitzlera, Kindorfa a Thyssena – I.G. Farben, uhelné doly v Porúří a velké ocelárny. Osobní majetek? Kdo by si to dnes ve Výmaru troufl odhadnout? Možná něco okolo sto sedmdesáti pěti milionů… Jenže v této skupině nám někdo chybí a doufám, že vaše jednání s ním úspěšně pokračují. Mluvím o Gustavu Kruppovi, přirozeně. Pořádně by zvedl laťku… Z Anglie tu máme pány Mastersona, Leacocka a Innes-Bowena, nejmocnější triumvirát, jaký je možné v celém Britském impériu najít: pan Masterson, jehož rukama projde polovina dovozu z Indie a teď, jak jsem vyrozuměla, i z Cejlónu; pan Leacock má vůdčí postavení na britské burze a pan Innes-Bowen vlastní největší textilní závod ve Skotsku a na Hebridách. Osobní majetek odhaduji na tři sta milionů… Také Francie k nám byla štědrá. Monsieur D’Almeida – teď si uvědomuji, že je skutečným vlastníkem francouzsko-italské železniční sítě, zřejmě díky svým italským předkům. A Monsieur Daudet. Je snad mezi námi někdo, kdo by nikdy nepoužil služeb jeho obchodní flotily? Osobní majetek sto padesát milionů… A nakonec naši sousedé ze severu, ze Švédska – Her Myrdal a Her Olaffsen. Pochopitelně…“ – zde se Elizabeth vyzývavě podívala na svého syna, který seděl v čele stolu, – „… jeden z těchto pánů, Herr Myrdal, vlastní kontrolní balík akcií Donnenfeldu, nejvýznamnější firmy na stockholmské burze. Naproti tomu společnosti Herr Olaffsena ovládají vývoz švédského železa a oceli. Osobní majetek vypočten ve výši sto dvaceti pěti milionů… Mimochodem, pánové, výrazem osobní majetek míním majetek, který je možné snadno a rychle prodat, aniž by se tím vyvolala panika na trhu… Jinak bych vás neurážela tím, že bych vaše jmění odhadovala na tak směšné částky.“

Elizabeth se odmlčela a položila svůj kufřík přímo před sebe. Muži kolem stolu byli celí napjatí a očekávali, co přijde; některé zaskočilo, jak lehce se zmínila o tom, co považovali za přísně důvěrné informace. Američani Gibbon a Landor se do kanadského podniku pustili v tichosti a bez požehnání právníků, přičemž porušili americko-kanadské smlouvy. Němci – von Schnitzler a Kindorf – tajně jednali s Gustavem Kruppem, který se zoufale snažil zůstat neutrální, protože se obával Výmaru. Kdyby se o těchto jejich rozhovorech měl někdo dovědět, Krupp přísahal, že je zničí. Francouz Louis Francois D’Almeida tajil před celým světem svůj podíl ve francouzsko-italských železnicích; kdyby to vešlo ve známost, mohla by mu republika majetek zabavit. Majoritní podíl odkoupil od italské vlády jen díky úplatkům.

Rozložitému Švédovi Myrdalovi lezly oči z důlků, když se Elizabeth Scarlattiová tak znalecky vyjádřila o stockholmské burze.

Jeho společnost tajně pohltila Donnenfeld prostřednictvím snad nejkrkolomnější fúze, jakou si člověk dovede představit, a to vše jen díky ilegálnímu obchodu s americkými akciemi. Kdyby se o tom veřejnost dověděla, do věci by se vložila švédská vláda a Myrdal by byl zničen. Pouze Angličani vypadali naprosto vyrovnaně, bez výhrady spokojení s tím, čeho dosáhli. Ovšem ani jejich lhostejnost nebyla úplně opravdová: Sydney Masterson, jehož všichni považovali za nesporného dědice obchodní říše sira Roberta Cliva, cejlonské záležitosti vyřídil teprve nedávno; v obchodním světě o nich nikdo nevěděl a některé dohody s nimi související byly mírně řečeno podezřelé. Někdo by mohl dokonce říci, že jde o podvod.

Kolem stolu se rozproudily rozhovory vedené šeptem ve čtyřech jazycích. Elizabeth zvýšila hlas právě natolik, aby ji slyšeli.

„Jak vidím, někteří z vás hovoří se svými asistenty – předpokládám, že to jsou vaši asistenti. Kdybych se domnívala, že na této schůzce bude účelné vést jednání na více úrovních, přivedla bych s sebou i svoje právníky. Klidně by mohli drbat mezi sebou, zatímco my bychom jednali. Pánové, rozhodnutí, k nimž dnes večer dospějeme, musí být čistě naše vlastní!“

Heinrich Kröger poposedl na krajíček židle a hrubě spustil: „Já bych o žádných rozhodnutích nemluvil. Není o čem se rozhodovat! Zatím jste nám neřekla nic, co by se člověk nemohl dovědět od kdejaké větší poradenské firmy!“

Několik mužů u stolu – přesněji řečeno dva Němci, D’Almeida, Gibbon, Landor, Myrdal a Masterson – se vyhnulo jeho pohledu. Kröger se totiž mýlil.

„Myslíte? Možná. Já jsem vlastně zapomněla na vás, že? A to bych neměla, protože jste evidentně velice důležitý.“ Znovu se několik přítomných – kromě těch již zmíněných – lehce ušklíblo.

„To jsou hlouposti!“ Elizabeth se zmocňovalo uspokojení: dařilo se jí dosahovat nejpodstatnějšího cíle jejího projevu – dařilo se jí provokovat Ulstera Stewarta Scarletta. Pokračovala, aniž by nějak vzala jeho poznámku na vědomí.

„Pokoutně získaná aktiva ve výši dvou set sedmdesáti milionů prodaná za vysoce podezřelých okolností – to znamená, že je třeba počítat se ztrátou minimálně padesáti, ne-li šedesáti procent z tržní ceny. Budu předpokládat, že jste z toho vyšel co nejlépe, takže si dovolím váš osobní majetek odhadnout na sto třicet pět milionů dolarů při dnešním kurzu. Jestli se vám nedařilo, sto osm milionů.“

Matthew Canfield sebou u zdi trhl, ale nakonec zůstal stát na místě.

Muži okolo stolu byli vyvedeni z míry a šum hlasů zesílil. Asistenti vrtěli hlavami, souhlasně přikyvovali nebo zvedali bezradně obočí. Každý ze zúčastněných se domníval, že ví něco o ostatních, ovšem nikdo toho tolik nevěděl o Heinrichu Krögerovi – nikdo si ani nebyl jistý, jaké postavení mezi nimi zaujímá. Elizabeth se do toho všeobecného zmatku vložila.

„Nicméně, pane Krögere, jistě víte, že tak snadno dokazatelnou krádež stačí jen nazvat pravým jménem a pak se už dají podnikat patřičné kroky. Existují mezinárodní soudní dvory. A proto je také možné, že váš majetek by mohl být… nulový!“

Kolem stolu se rozhostilo ticho; všichni přítomní se pozorně zadívali na Heinricha Krögera. Slova krádež a mezinárodní sond patřila k těm, která v takovéto společnosti nemohli jen tak snadno strávit. Byla to nebezpečná slova. Kröger, kterého se mnozí obávali především kvůli jeho nesmírnému vlivu v obou táborech, pochopil nebezpečí.

„Nesnažte se mi vyhrožovat, ženská.“ Kröger mluvil tiše a sebejistě. Pohodlně se opřel a zadíval se přes stůl na svou matku. „Nikoho neobviňujte, dokud to nemůžete dokázat. Jestli se ovšem chcete o něco takového pokusit, prosím… Pokud jste vy nebo vaši společníci propásli příležitost, tady nemáte co brečet! Tady s vámi nikdo soucítit nebude! Dokonce bych si mohl dovolit říct, že tady jste na tenkém ledě. Pamatujte si to!“ Elizabeth už nevydržela jeho pohled a odvrátila se.

Nebyla připravená na to nějak reagovat – rozhodně ne před ním, před Heinrichem Krögerem. Nemohla riskovat životy své rodiny víc než doposud; nemohla u tohoto stolu operovat se jménem Scarlatti. Určitě ne teď a ne tak, jak původně zamýšlela. Existovaly jiné způsoby.

V tomto souboji Kröger vyhrál; to bylo každému jasné a Elizabeth musela rychle pokračovat dál, aby neměl nikdo čas o její porážce přemýšlet.

„Nechte si svůj majetek. O ten vůbec nejde.“

Tvrzení, že nejde o takové miliony, udělalo na všechny přítomné patřičný dojem. Elizabeth s tím počítala.

„Pánové, než jsme byli přerušeni, uvedla jsem vám všem podle národností vaše osobní majetky vypočtené s přesností na pět milionů pro každou skupinu. Připadalo mi to zdvořilejší, než kdybych rozebírala majetek každého zvlášť – přece jen by některé věci měly zůstat svaté. Musím ovšem přiznat, že – jak někteří z vás tuší – jsem hrála trochu nefér: zmínila jsem se o jistých, řekněme delikátních transakcích, o nichž jste se sami bezpochyby domnívali, že jsou naprosto nenapadnutelné. Kdyby však vešly ve známost ve vašich zemích, dostali byste se – abych použila slova pana Krögera – na tenký led.“

Sedm mužů z curyšské dvanáctky mlčelo. Ostatních se zmocnila zvědavost.

„Mluvím o svých krajanech, panu Gibbonovi a panu Landorovi, a dále o pánech D’Almeidovi, Sydneym Mastersonovi a samozřejmě o geniálním Herr Myrdalovi. Také bych měla připočíst dvě třetiny německé delegace – Herr von Schnitzlera a Herr Kindorfa, i když z poněkud odlišných důvodů, jak si jistě dobře uvědomují.“

Nikdo nepromluvil, nikdo se neobrátil na svého asistenta. Všichni upírali oči na Elizabeth.

„Abych k vám byla spravedlivá, pánové, mám tu něco pro každého z vás.“

Tentokrát se ozval někdo jiný než Kröger. Angličan Sydney Masterson.

„Můžu se zeptat, co to má všechno znamenat? Všechny tyhle… nahodilé informace? Jsem si jist, že jste si dala záležet – a byla jste taky dost přesná, aspoň pokud můžu mluvit za sebe. Ovšem nikdo z nás tady se nechce tvářit jako druhý vtělení Ježíše Krista – to přece musíte vědět.“

„To vím. Jinak bych tady ani dnes večer nebyla.“

„Tak proč? Proč to všechno?“ Hlas s německým přízvukem patřil naštvanému uhlobaronovi Kindorfovi.

Masterson pokračoval: „Váš kabelogram, madam – všichni jsme dostali stejný – se zmiňoval o společných zájmech. A domnívám se, že jste dokonce hovořila o tom, že bychom mohli mít k dispozici prostředky Scarlattiú. To je od vás velmi hezké, jistě… Jenže teď musím souhlasit s panem Krögerem: vypadá to, jako byste nám vyhrožovala, a to se mi ani trošku nelíbí.“

„Ale no tak, pane Mastersone! Nikdy jste nesliboval anglické zlato úředníčkům v nějakém indickém zapadákově? Nebo snad Herr Kindorf otevřeně nepodplácel svoje odbory, aby začaly stávkovat za zvýšení mezd, sotva Francouzi odtáhnou z Porúří? Prosím vás! Všechny byste nás urazil! Samozřejmě jsem tady proto, abych vám vyhrožovala! A můžu vás ujistit, že se vám to bude líbit čím dál míň!“

Masterson vstal od stolu a několik ostatních si odsunulo židle. Zavládla nepřátelská atmosféra. „Už to nemíním dál poslouchat,“ prohlásil Masterson.

„V tom případě dostane zítra v poledne ministerstvo zahraničí, britská burza a správní rada Svazu anglických dovozců podrobný popis vašich naprosto protizákonných dohod s Cejlonem! Máte nesmírné závazky! Ta zpráva by mohla vyvolat masový prodej vašich akcií!“

Masterson se zastavil. „K čertu s vámi!“ Nic víc už neřekl a vrátil se na své místo. Přítomní znovu ztichli a Elizabeth otevřela kufřík.

„Mám tu pro každého z vás obálku – jsou na nich napsaná vaše jména. V každé obálce se nachází přesný propočet vašeho celkového majetku… Vaše silná místa, vaše slabiny… Jedna obálka chybí. Pro… nesmírně vlivného a důležitého pana Krögera žádnou nemám. Po pravdě řečeno na tom nezáleží.“

„Já vás varuju!“

„Je mi líto, pane Krögere.“ Znovu svá slova pronesla rychle, ale tentokrát ji nikdo neposlouchal; všichni se soustředili na její kufřík. „Některé obálky jsou tlustší než ostatní, ale tomu by nikdo neměl přikládat zvláštní důležitost. Všichni víme, že za určitých okolností už velká diverzifikace ztrácí význam.“ Elizabeth sáhla do kufříku.

„Čarodějnice!“ Kindorfův přízvuk připomínal spíše chrapot a na spáncích mu vystoupily žíly.

„Prosím. Rozdám vám je. A zatímco si budete prohlížet svá malá portfolia, budu mluvit o něčem, o čem vím, že vás potěší.“

Muži si mezi sebou rozebrali obálky; některé jejich majitelé ihned nedočkavě roztrhli, jiní s nimi zacházeli opatrně jako hráči pokeru se svými kartami.

Matthew Canfield stál u zdi, levá ruka na pásce ho bolela a pravou měl v kapse, kde zpocenou dlaní svíral pažbu svého revolveru. Od chvíle, kdy svou zmínkou o dvou stech sedmdesáti milionech dala Elizabeth najevo, že před nimi stojí Ulster Scarlett, nemohl z něj spustit oči. Ten chlap, který si říká Heinrich Kröger, tenhle odporný arogantní parchant je ten, po kom jde! Tohle je ta špína, která to všechno spískala! Tenhle sígr připravil Janet peklo na zemi!

„Jak vidím, všichni už mají své obálky – samozřejmě s výjimkou všudypřítomného pana Krögera. Pánové, slíbila jsem vám, že nebudu nespravedlivá, a také taková být nehodlám. Pět z vás nemůže vychutnat vliv Scarlattiů ve stejné míře jako ostatní, dokud – abych použila výrazů z laciných reklam – neobdrží vzorky určené jen a jen pro ně osobně. Proto, zatímco si budete číst obsah svých obálek, bych se ráda dotkla i těchto citlivých míst.“

Několik mužů, kteří se zabrali do čtení, pohlédlo na Elizabeth, aniž by zvedlo hlavy od papírů; ostatní vyzývavě odložili listiny. Někteří předali stránky svým asistentům a zahleděli se na stařenu; Elizabeth mrkla přes rameno na Matthewa Canfielda. Dělal jí starosti: bylo jí jasné, že se konečně setkal s Ulsterem Scarlettem a že jedná pod strašným tlakem. Snažila se zachytit jeho pohled, snažila se ho uklidnit sebejistým úsměvem.

Nedíval se na ni a v jeho očích, které se upíraly na muže zvaného Heinrich Kröger, se zračila nenávist.

„Vezmu to podle abecedy, pánové… Monsieur Daudete, Francouzská republika by vaší flotile jistě udělovala koncese s daleko menší horlivostí, kdyby věděla o těch lodích pod paraguayskou vlajkou, které za války zásobovaly nepřátele Francie.“ Daudet se ani nepohnul, ale Elizabeth pobavil pohled na tři Angličany, kteří vrhli na Francouze zuřivý pohled. Ach, ti protikladní Britové!

„Počkejte, pane Innes-Bowene. Vy jste možná nedopravoval munici, ale kolik lodí v té době vozilo náklady textilu z Indie do Bremershavenu a Cuxhavenu…? A pane Leacocku, vy jste také nikdy nezapomněl na své irské předky, viďte? Z vaší podpory měl Sinn Fein slušný prospěch – peníze, které jste poskytl irským vzbouřencům, stály životy tisíce britských vojáků právě v době, kdy si je Anglie mohla nejméně dovolit! A ten tichý, klidný Herr Olaffsen. Korunní princ švédské oceli – nebo snad už král? Nebylo by divu, uvážíme-li, že mu švédská vláda zaplatila jmění za stovky tun oceli s nízkým obsahem uhlíku. Ty ingoty ovšem nepocházely z jeho moderních továren – přivezl je z mnohem méně kvalitních sléváren z druhého konce světa, z Japonska!“

Elizabeth znovu hrábla do svého kufříku. Muži kolem stolu seděli nehybně jako mumie a jenom jejich mozky horečně pracovaly. Co se Heinricha Krögera týkalo, Elizabeth Scarlattiová právě podepsala svůj rozsudek smrti. Pohodlně se opřel a uvolnil se, zatímco Elizabeth vytáhla z kufříku útlou knížečku.

„Nakonec se dostáváme k Herr Thyssenovi. Ten z toho všeho vychází nejlépe – žádný velký podvod, žádná velezrada, jenom malý přestupek a velká ostuda. Sotva by se to dalo nazvat vhodný příspěvek k dějinám rodu Augusta Thyssena.“ Hodila knížku na stůl. „Svinstvo, pánové, prostě svinstvo! Fritz Thyssen, vydavatel pornografie! Kazatel obscénnosti! Knihy, letáky, dokonce filmy – všechno se tiskne a natáčí v Thyssenových skladech v Káhiře. Evropské vlády se od neznámého zdroje distancovaly – a tady ho máte, pánové. Váš společník.“

Nastalo dlouhé ticho: každý měl dost starostí sám se sebou, každý počítal, jaká škoda by mohla vzejít z odhalení Elizabeth Scarlattiové. Ve všech případech se k finančním ztrátám připojovala i ztráta cti. V sázce mohla být celá pověst. Stará paní vznesla dvanáct obvinění a zároveň osobně vydala dvanáct rozsudků: vinen. Nikdo v tu chvíli nepomyslel na třináctého zúčastněného – Heinricha Krögera.

Do napjaté atmosféry zaznělo hlasité nucené zakašlání Sydneyho Mastersona. „Dobře, madam Scarlattiová, prosadila jste svoje. Ovšem měl bych vám připomenout, že ani jeden z nás není bezmocný. Odvracet obvinění je náš denní chleba. Naši advokáti mohou odrazit všechny vaše útoky a mohu vás ujistit, že pak budou následovat žaloby pro urážky na cti… Konečně, jak se říká, na hrubý pytel hrubá záplata… A jestli si myslíte, že se bojíme obecného opovržení, pak mi dovolte, abych vám řekl, že k ovlivnění veřejného mínění už stačilo mnohem míň peněz, než kolik máme my tady!“

Pánům z Curychu se po Mastersonových slovech obnovila sebedůvěra. Souhlasně přikývli.

„Ani na okamžik o tom nepochybuji, pane Mastersone. Vůbec o tom nepochybuji… Chybějící osobní spisy, chamtiví zaměstnanci – obětní beránci. Prosím vás, pánové! Jenom jsem chtěla naznačit, že by vám ty problémy asi nebyly příjemné – ani nervozita, která jde s takovými nechutnými záležitostmi vždycky ruku v ruce.“

„Non, madame.“ Claudie Daudet se navenek tvářil klidně, ale v duchu se celý klepal. Jeho curyšští společníci zřejmě neznali Francouze: v jeho případě by připadala v úvahu i popravčí četa. „Máte pravdu. Takovým potížím je vždycky lepší se vyhnout. Takže – co dál? Co dalšího jste si pro nás připravila?“

Elizabeth zaváhala, ani dobře nevěděla proč. Radil jí to instinkt, intuitivní potřeba se otočit a podívat se na účetního revizora.

Matthew Canfield pořád stál na svém místě u zdi a vypadal hrozně. Sako se mu svezlo z levého ramene a odhalilo černý šátek, jímž měl ovázanou paži; pravou ruku schovával v kapse. Vypadalo to, že neustále polyká, jako by se snažil udržet se při vědomí. Elizabeth si všimla, že se vyhýbá pohledu na Ulstera Scarletta – jako by se zuby nehty držel posledních zbytků zdravého rozumu.

„Omluvte mě na okamžik, pánové.“ Elizabeth vstala ze své židle a zamířila ke Canfieldovi. Pošeptala mu: „Ovládejte se. Nařizuju vám to! Nemáte se čeho bát. Rozhodně ne v téhle místnosti!“

Canfield promluvil tiše, skoro aniž by pohnul rty. Sotva ho slyšela, ovšem to, co zaslechla, ji vyděsilo – ani ne tak obsahem jako způsobem, jakým to bylo vysloveno. Matthew Canfield najednou do téhle společnosti dokonale zapadl: stal se z něj také zabiják.

„Řekněte jim, co jim chcete říct, a skončeme to… Chci ho dostat. Je mi líto, ale já ho musím dostat. Dobře si ho prohlídněte, paní, protože mu už moc života nezbývá.“

„Ovládejte se! Takové řeči nám nejsou k ničemu.“ Otočila se a vrátila se na své místo. „Jak jste si možná všimli, pánové, můj mladý přítel byl vážně zraněn. Díky vám… nebo díky jednomu z vás, který se mi snažil zabránit, abych přijela do Curychu. Byl to nanejvýš zbabělý a odsouzeníhodný čin.“

Muži na sebe pohlédli.

Daudet, jehož představivost ho nepřestávala zásobovat obrazy ztracené cti a popravčích čet, se ozval: „Proč by někdo z nás měl něco takového dělat, madam Scarlattiová? Nejsme maniaci. Jsme obchodníci. Nikdo se vám nepokoušel zabránit v cestě do Curychu – jak sama vidíte, madam, jsme tady všichni.“

Elizabeth pohlédla na muže, který si říkal Kröger.

„Jeden z vás se téhle schůzce snažil zabránit násilím. Ani ne před půl hodinou se po nás střílelo.“

Ostatní se podívali na Heinricha Krögera a někteří se tvářili rozzlobeně. Tenhle Kröger je možná trochu moc hrr.

„Ne,“ odpověděl prostě a s důrazem, přičemž jim opětoval pohled. „Já jsem s vaším příjezdem souhlasil. Kdybych vás chtěl zastavit, udělal bych to.“

Poprvé od začátku zasedání věnoval Heinrich Kröger pohled obchodníkovi se sportovními potřebami, který stál napůl ve stínu ve vzdáleném koutě pokoje. Když zjistil, že si ho Elizabeth Scarlattiová přivezla s sebou do Curychu, příliš ho to nepřekvapilo – hlavně proto, že znal Elizabethin zvyk používat podivné metody i podivné lidi, a také proto, že široko daleko evidentně nebyl nikdo, na koho by se mohla vytahovat tak snadno jako na tohohle chamtivého společenského leštiče klik. Výborný šofér, poskok, děvče pro všechno. Kröger takové typy nesnášel.

Nebo ten chlap byl něco jiného?

Proč na něj ten šíbr tak civí? Že by mu Elizabeth něco řekla? Tak hloupá by zase nebyla – ten chlápek se zdál být z těch, co by ji okamžitě začali vydírat.

Jisté bylo jedno: bude ho muset zabít.

Ovšem kdo se je to pokoušel zabít předtím? Kdo chtěl Elizabeth zastavit? A proč?

Tatáž otázka zaměstnávala Elizabeth Scarlattiovou; když Kröger odmítl nařčení, že jí usiloval o život, věřila mu.

„Prosím, madam Scarlattiová, pokračujte.“ To promluvil Fritz Thyssen s andělskou tváří ještě zrudlou zlostí nad tím, jak Elizabeth odhalila jeho káhirský podnik. Sebral knížečku ze stolu.

„Hned.“ Přistoupila ke své židli, ale neposadila se; místo toho znovu hrábla do svého kufříku. „Ještě jednu věc, pánové, a pak se už můžeme rozhodnout a celou záležitost uzavřít. Pro každého z dvanácti zbylých investorů tu mám jednu kopii – ti, kdo s sebou mají asistenty, se o ně s nimi budou muset podělit. Omlouvám se, pane Krögere, ale pro vás žádnou nemám.“ Ze svého místa na konci stolu rozdala dvanáct tenkých zapečetěných obálek; jak si je tak jednotliví členové curyšského spolku podávali, bylo zřejmé, že jeden jako druhý by je nejradši hned roztrhli a podívali se, co je uvnitř. Nikdo však nechtěl dát svou nervozitu najevo tak očividně.

Nakonec, když už měl každý svou obálku, začali je jeden po druhém otevírat.

Skoro celé dvě minuty bylo slyšet jenom šustění papíru – jinak vládlo naprosté ticho. Zdálo se, že nikdo ani nedýchá. Muži v Curychu byli fascinováni tím, co viděli. Nakonec promluvila Elizabeth.

„Ano, pánové. V rukou máte rozvrh likvidace Scarlattiho závodů… Aby vás náhodou nenapadlo pochybovat o platnosti tohoto dokumentu, všimněte si, že za každým oddílem majetku jsou napsána jména jednotlivců, firem a společností, které jej odkoupí… Všechny zmíněné osoby i organizace znáte – pokud ne osobně, pak jste o nich jistě aspoň slyšeli. Znáte jejich možnosti a nepochybně i jejich ambice. Během následujících čtyřiadvaceti hodin se stanou vlastníky majetku Scarlattiů.“

Pro většinu zúčastněných představovala Elizabethina zapečetěná zpráva potvrzení různých šeptaných zvěstí. Doneslo se jim, že u Scarlattiů se děje něco zvláštního – něco jako výprodej za podivných okolností.

Teď to bylo jasné. Hlava Scarlattiú s tím chtěla praštit.

„Obrovská operace, madam Scarlattiová,“ rozlehl se místností Olaffsenův hrdelní švédský přízvuk. „Ovšem – abych zopakoval Daudetovu otázku – co s tím máme společného my?“

„Laskavě si všimněte cifry na konci poslední stránky, pánové. I když jsem si jistá, že vám neunikla.“ Zaznělo šustění papírů, jak všichni rychle listovali na poslední stránku. „Zní sedm set patnáct milionů dolarů… Celkový disponibilní kapitál vás všech tady u toho stolu činí maximálně jednu miliardu a sto deset milionů… Je mezi námi tedy rozdíl tří set devadesáti pěti milionů dolarů… Nebo se na to také můžeme podívat z druhé strany: likvidací Scarlattiho závodů se realizuje šedesát čtyři celých, čtyři desetiny procenta vašeho celkového jmění – pokud by se vám ovšem, pánové, podařilo prodat své cenné papíry tak, aby to nevzbudilo paniku.“

Ticho.

Několik mužů z Curychu sáhlo po první obálce, kde byl uveden jejich majetek.

Jedním z nich byl i Sydney Masterson, který se nyní obrátil k Elizabeth s neveselým úsměvem. „Předpokládám, madam Scarlattiová, že se nám snažíte naznačit, že těch šedesát čtyři procent a něco je bič, který na nás máře?“

„Přesně tak, pane Mastersone.“

„Vážená dámo, v tom případě musím vážně pochybovat o vašem zdravém rozumu…“

„Být vámi, nedělala bych to.“

„Tak budu pochybovat já, Frau Scarlattiová.“ Von Schnitzler od I. G. Farben mluvil otráveně a rozvaloval se na židli jako člověk, který mluví s idiotem. „Určitě vás to všechno, co jste nám tu předvedla, stálo spoustu peněz… rád bych věděl proč? Nemůžete koupit něco, co není na prodej… Nejsme otevřená společnost. Nemůžete dohnat ke krachu něco, co prostě neexistuje!“ Po německém způsobu šišlal a jeho arogance byla skutečně tak odpudivá, jak velela germánská tradice. Elizabeth k němu pocítila nesmírný odpor.

„Naprosto správně, von Schnitzlere.“

„Takže je docela dobře možné“ – Němec se zachechtal – „že jste prostě jen udělala hloupost. Já osobně bych nechtěl nést vaše ztráty. Tím chci říct, že nemůžete jít k nějakému imaginárnímu Baumeisterovi a chtít po něm, aby nás vyhodil na ulici, protože máte víc peněz než my!“

Několik členů curyšské skupiny se zasmálo s ním.

„To by bylo pochopitelně nejjednodušší, no ne? Obrátit se na jednu organizaci, jednat s jedinou mocností. Je škoda, že to tak nemohu udělat. Bylo by to snazší a mnohem méně nákladné… Bohužel však musím použít ten druhý způsob, ten dražší… Snad bych to měla říct ještě jinak. Už jsem ho použila, pánové. Plán je dokončen a zanedlouho se také provede.“

Elizabeth pohlédla na muže z Curychu: někteří ji hltali očima a hledali v jejím chování sebemenší zaváhání, náznak, že blufuje. Jiní civěli na neživé předměty a hlídali její tón hlasu ve snaze objevit nepravdivé prohlášení nebo chybný úsudek. Byli to muži, kterým stačilo jediné slovo nebo gesto a hýbali světem.

„Zítra, až se vzhledem k časovým pásmům otevřou burzy, dojde k obrovským převodům kapitálu Scarlattiů do finančních center pěti národů zastoupených u tohoto stolu: do Berlína, Paříže, Stockholmu, Londýna a New Yorku. Ve všech těchto městech už byl vyjednán masivní nákup akcií vašich kmenových společností, které jsou v oběhu… Do poledne následujícího obchodního dne, pánové, budou Scarlattiové vlastníky velkých, i když pochopitelně minoritních podílů ve vašich mnoha firmách… Celkem za šest set sedmdesát milionů dolarů…! Chápete, co to znamená, pánové?“

Kindorf zaburácel: „Jal Vyženete ceny nahoru a vyděláte nám jmění! A nebudete mít nic!“

„Vážená paní, to je naprosto skvělé.“ Ceny textilních akcií Innes-Bowena se už dlouho nehýbaly a představa jejich vzrůstu mu působila nezměrné potěšení.

D’Almeida, který si uvědomil, že Elizabethin kapitál nemůže do jeho francouzsko-italských železnic vstoupit, měl na věc jiný názor. „Madam, nemůžete koupit ani jedinou mou akcii!“

„Někteří z vás mají větší štěstí než ostatní, monsieur D’Almeida.“

V hlase finančníka Leacocka zaznívala jenom slaboučká stopa irského dialektu. „Když se shodneme na tom, že to, co říkáte, je pravda, madam Scarlattiová – a je to docela pravděpodobné – pak je otázka, čím nám to může uškodit…? Neztratili jsme dceru, ale získali jsme menšinového podílníka.“ Obrátil se k ostatním s nadějí, že jim jeho parafráze známého rčení přijde humorná.

Než promluvila, Elizabeth na okamžik zadržela dech a počkala, až na ni budou muži z Curychu zase plně soustředěni.

„Řekla jsem, že před polednem se dostanou Scarlattiové do postavení, o kterém jsem se zmínila… O hodinu později se strhne bouře, která začne na Kurfürstendammu v Berlíně a skončí na Wall Streetu v New Yorku! O hodinu později se Scarlattiové zbaví všech těchto podílů za zlomek jejich ceny, podle mého odhadu tak tři centy na dolar… Současně budou hlavním tiskovým agenturám ve vašich zemích předány veškeré informace o vašich podezřelých činnostech, které Scarlattiové získali… Nactiutrhání byste ještě vydrželi, pánové. Když ho však bude doprovázet finanční panika, sotva to vámi neotřese. Někteří z toho vyjdou se zdravou kůží, jiné to smete. Pro většinu z vás to bude mít katastrofální následky!“

Po chvilce zaraženého ticha se místností rozlehl šum vzrušeného hovoru. Asistenti museli své odpovědi na otázky křičet, aby je jejich šéfové vůbec slyšeli.

Heinrich Kröger vyskočil ze židle a vykřikl: „Dost! Nechte toho! Nechte toho, vy pitomci! Nikdy nic takovýho neudělá! Jenom blufuje!“

„Myslíte?“ zvolala Elizabeth do vřavy.

„Já tě zabijú, ty stará svině!“

„Vy jste se zbláznila, Frau Scarlattiová!“

„Jen si to zkus, Krögere! Zkus to!“ Matthew Canfield si stoupl vedle Elizabeth a zuřivě hleděl na Ulstera Stewarta Scarletta očima podlitýma krví.

„Kdo ksakru seš, ty šíbře smradlavá?“ zaječel muž, který si říkal Kröger a který nyní rukama svíral desku stolu a opětoval Canfieldovi jeho pohled.

„Dobře si mě prohlídni. Jsem tvůj kat!“

„Cože!“

Muž zvaný Heinrich Kröger zamrkal znetvořenýma očima. Byl zaskočen. Kdo jen ten parazit může být? Neměl však čas přemýšlet: hlasy mužů z Curychu sílily a jeden hulákal na druhého.

Heinrich Kröger zabušil pěstí do stolu: potřeboval ovládnout situaci, umlčet je. „Ticho…! Poslouchejte mě! Když mě budete poslouchat, tak vám povím, proč to nemůže udělat. Nemůže to udělat, povídám!“

Hlasy pozvolna utichaly, až se nakonec rozhostilo ticho. Curyšští investoři sledovali Krögera, který ukázal prstem na Elizabeth Scarlattiovou.

„Já tuhle potvoru znám! Nedělá to poprvé! Sežene k sobě vlivný lidi a vystraší je! Oni pak zpanikaří a udělají, co po nich chce! Sází na váš strach, vy zbabělci! Na strach!“

Daudet tiše namítl: „Nic jste nám nevysvětlil. Proč nemůže udělat to, co říká?“

Kröger při odpovědi nespouštěl oči z Elizabeth Scarlattiové. „Protože by tím zničila všechno, za co celý život bojovala. Scarlattiho závody by to položilo!“

Sydney Masterson pronesl skoro šeptem: „To je jasná věc. Na naši otázku to neodpovídá.“

„Bez tý moci by nedokázala žít! Moje slovo na to! Nedokáže se tý moci vzdát!“

„To je vaše hypotéza,“ opáčila Elizabeth Scarlattiová a podívala se svému synovi přes stůl zpříma do tváře. „Chcete, aby většina lidí tady u toho stolu vsadila všechno na vaši hypotézu?“

„Jděte k čertu!“

„Tenhle Kröger má recht, paninko.“ Texaský přízvuk byl nezaměnitelný. „Tím se odděláte a nezbyde vám ani prd.“

„Váš jazyk je stejně sprostý jako vaše kšefty, pane Landore.“

„Mně na slovíčkách hovno sejde, milá pani. Zato na prachách jo a o tom tady přece mluvíme, no ne? Proč nám vůbec tohle všechno cpete do hlavy?“

„To, že to říkám, by mělo stačit, pane Landore… Pánové, jak jsem vás upozornila, čas běží. Buďto bude zítřek normální úterý, nebo se zapíše černými písmeny do historie světových financí… Někteří z vás to přežijí. Většina ovšem ne. Kdo z vás to bude, pánové…? Dovoluji si připomenout, že vzhledem k tomu, co jsem vám tu vylíčila, by bylo trochu hloupé, aby se většina nechala zničit menšinou.“

„Co po nás chcete?“ Myrdal se rozhodl pro opatrné vyjednávání. „Někdo by možná byl spíše ochoten čelit riziku než přijmout vaše požadavky… Občas se mi zdá, že je to jenom hra. Co žádáte?“

„Aby byla tahle… společnost okamžitě rozpuštěna. Abyste bezodkladně přerušili všechny své finanční i politické styky se všemi německými politickými organizacemi! Aby ti z vás, kterým byly svěřeny funkce ve Spojenecké kontrolní komisi, neprodleně rezignovali!“

„Ne! Ne! Ne! Ne!“ Heinrich Kröger byl bez sebe zlostí a vší silou bušil pěstí do stolu. „Tuhle organizaci jsme budovali celá léta! Ovládneme evropskou ekonomiku. Ovládneme celou Evropu! Podaří se nám to!“

„Poslouchejte mě, pánové! Pan Myrdal prohlásil, že je to hra! Jistěže je to hra – hra, do které vkládáme své životy. Svoje duše! Připoutá nás k sobě, chceme pořád víc a víc, až nakonec toužíme po sebezničení… Herr Kröger tvrdí, že nedokážu žít bez moci, o kterou jsem bojovala a kterou jsem získala. Možná má pravdu, pánové! Možná nastal čas, abych došla k logickému závěru, ke konci, po kterém nyní toužím a za který jsem ochotna zaplatit… Samozřejmě, pánové, že udělám to, co jsem řekla. Uvítám smrt s otevřenou náručí!“

„Tak ať je to vaše smrt, a ne naše.“ Sydney Masterson pochopil.

„Budiž, pane Mastersone. Víte, mě to neděsí. Ráda vám všem přenechám tu nutnost vyrovnat se s tím divným novým světem, ve kterém jsme se ocitli. Ať vás ani nenapadne, pánové, že vás nedovedu pochopit, že nedokážu pochopit to, co jste udělali. A co je na tom nejhorší, proč jste to udělali…! Rozhlížíte se po svých soukromých královstvích a bojíte se toho, co vidíte. Vidíte, že je vaše moc ohrožena – teoriemi, vládami, podivně znějícími koncepcemi, které vám nahlodávají samotné základy vaší existence. Žene vás neovládnutelná touha chránit feudální systém, který vás zplodil. A ono vám ani nic jiného nezbývá. Už dlouho nevydrží… Ale takhle to dělat nesmíte!“

„Když nám rozumíte, tak proč se nás snažíte zastavit? Tenhle plán chrání nás všechny, takže v konečném důsledku i vás. Proč nám v tom chcete zabránit?“ D’Almeida by dokázal ztratit i francouzsko-italské železnice a přežít, kdyby mu nikdo nesáhl na zbytek.

„Vždycky to takhle začíná. Nesmírné dobrodiní… Řekněme, že vás chci zastavit proto, že to, co děláte, je spíš nemoc než lék. A víc vám o tom nepovím!“

„Je směšné, že to říkáte zrovna vy! Opakuju, nic takovýho neudělá!“ Kröger mlátil dlaní do stolu, jenže nikdo mu nevěnoval přílišnou pozornost.

„Jak to myslíte, madam Scarlattiová, že čas běží? Z toho, co jste nám tu vylíčila, spíš usuzuji, že čas vypršel. Použila jste ten nákladný způsob…“

„Pane Mastersone, v Ženevě čeká jeden člověk, až mu zavolám. Když se mu ozvu, pošle do mé kanceláře v New Yorku kabelogram a celá operace se odvolá. Když ne, všechno proběhne podle plánu.“

„To není možné! Takovou složitou věc že by mohl vyřešit jediný kabelogram? Nevěřím vám.“ Monsieur Daudet už vůbec nepochyboval o tom, že je zničen.

„Jsem připravena zaplatit značné penále, které následkem toho budu nucena uhradit.“

„Musíte být připravena na mnohem víc, madam. Nikdo vám už nikdy nebude věřit. Scarlattiové se dostanou do izolace!“

„To je možnost, pane Mastersone, ale ne jistota. Trh se pořád vyvíjí… Tak co, pánové? Jak bude znít vaše odpověď?“

Sydney Masterson povstal ze židle. „Zavolejte do té Ženevy. Jiná možnost není, viďte, pánové?“

Muži z Curychu na sebe pohlédli. Pomalu začali vstávat a sbírat papíry rozložené před sebou.

„Končím. Je po všem.“ Kindorf složil obálku a zastrčil si ji do kapsy.

„Jste tygřice. Nechtěl bych vás potkat v aréně, ani kdybych za sebou měl celou armádu.“ Leacock se napřímil.

„Možná ty vaše kecy stojej za hovno, ale já bych po něm nerad uklouz!“ Landor šťouchl do Gibbona, kterému věci docházely pomaleji.

„Nemůžeme mít jistotu… V tom je ten problém. Nemůžeme mít jistotu,“ mumlal Gibbon.

„Počkat! Stát! Počkejte moment!“ zařval Heinrich Kröger. „Klidně to udělejte! Odejděte si! A v tu ránu jste mrtví…! Všichni, vy všivácký pijavice, budete mrtví! Pijavice! Podělaný až za ušima…! Vycucali jste nás, sepsali s náma smlouvy. A teď se na to vykašlete…? Bojíte se o ty svý mizerný kšeftíky? Zatracený židovský parchanti! Nepotřebujeme vás! Ani jednoho! Ale vy budete potřebovat nás! Rozsekáme vás na kousky a hodíme psům! Smradlavý svině!“ Kröger byl ve tváři celý rudý a slova se z něj valila proudem, jedno přes druhé.

„Nechte toho, Krögere!“ Masterson vykročil k šílenci se záplatovaným obličejem. „Je konec! Copak to nechápete? Je konec!“

„Ani se nehni, ty póvle, ty anglickej buzerante!“ Kröger vytáhl z pouzdra pistoli. Canfield, který stál vedle Elizabeth, si všiml, že to je pětačtyřicítka s dlouhou hlavní, která dokáže jedinou ranou ustřelit člověku půlku těla.

„Ani se nehněte…! Konec? Žádnej konec není, dokud já neřeknu, že je konec. Zatracený prasata! Posraný červi…! Už jsme došli moc daleko! Nikdo nás už nezastaví…“ Mávl pistolí směrem k Elizabeth a Canfieldovi. „Konec! Já vám povím, s kým je konec! S ní…! Pusťte mě.“ Pustil se podél levé strany stolu. Daudet zaječel.

„Nedělejte to, monsieur! Nezabíjejte ji! Když to uděláte, jsme zničeni!“

„Varuju vás, Krögere! Jestli ji zabijete, budete se nám z toho zodpovídat! Nenecháme si od vás vyhrožovat! Kvůli vám přece nezničíme sami sebe!“ Masterson stál vedle Krögera a jejich ramena se téměř dotýkala. Angličan nehodlal ustoupit.

Beze slůvka varování zamířil Heinrich Kröger pistolí Mastersonovi na břicho a stiskl spoušť. Ozvala se ohlušující rána a Sydney Masterson odletěl stranou; pak dopadl, již mrtvý, na podlahu a z celé přední části těla mu crčela krev.

Jedenáct zbývajících mužů z Curychu zalapalo po dechu a někteří při pohledu na zkrvavenou mrtvolu vykřikli. Heinrich Kröger kráčel dál a ti, co mu stáli v cestě, uhýbali.

Elizabeth Scarlattiová zůstala na svém místě a pohlédla svému zabijáckému synovi do očí. „Proklínám den, kdy ses narodil. Jsi ostuda celého rodu. Ale tohle si zapamatuj, Heinrichu Krögere, tohle si pamatuj!“ Hlas staré ženy se rozléhal vysokou místností; vyzařovala z ní taková síla, že se její syn na okamžik zastavil a nenávistně na ni zíral, jak vynáší svůj rozsudek smrti. „Až zemřu, na prvních stránkách všech novin v civilizovaném světě se objeví tvoje pravá totožnost! Budou tě pronásledovat za to, co jsi – šílenec, vrah, zloděj! A každý muž v téhle místnosti, každý curyšský investor, bude považován za tvého spoluviníka, pokud tě dnes v noci nechají naživu!“

Ve znetvořených očích Heinricha Krögera to zablesklo neovladatelným vztekem; celý se roztřásl a odkopl židli před sebou. Jenom zabít nestačilo: musí ji zabít zblízka, musí se pokochat pohledem na to, jak se život i duše Elizabeth Scarlettiové rozletí na kousky přímo jemu před očima.

Matthew Canfield uchopil spoušť svého revolveru v pravé kapse kalhot. Nikdy předtím z kapsy nestřílel a bylo mu jasné, že pokud se netrefí, on i Elizabeth zemřou. Neměl tušení, jak dlouho ještě může čekat. Zamíří někam do okolí prsou přibližujícího se muže: je to největší cíl, který se mu naskýtá. Vydržel, až už nebylo možné déle otálet.

Rána z malého revolveru a náraz kulky do ramene Krögera natolik šokovaly, že na zlomek vteřiny nevěřícně vytřeštil oči.

To Canfieldovi stačilo.

Vší silou vrazil pravým ramenem do Elizabeth a hodil ji na podlahu, tam kam na ni Kröger nemohl zamířit; sám se vrhl vlevo, vytáhl revolver a rychle vypálil na muže, který si říkal Heinrich Kröger.

Krögerova velká pistole vystřelila do země, zatímco on sám se kácel dopředu.

Canfield se potácivě zvedl na nohy, zapomínaje na nesnesitelnou bolest v levém rameni, které si při pádu narazil. Skočil na Ulstera Stewarta Scarletta, vykroutil mu pistoli z železného sevření a začal ho tlouci hlavní do obličeje. Nemohl přestat.

Zničit tu tvář! Zničit ten strašný obličej!

Nakonec ho odtáhli.

„Gott! Je mrtvý! Halt! Nechte toho! Víc už nemůžete udělat!“ Velký a silný Fritz Thyssen ho zadržel.

Matthew Canfield najednou pocítil slabost a klesl na podlahu.

Muži z Curychu se seběhli kolem. Někteří pomohli Elizabeth, zatímco ostatní se skláněli nad Heinrichem Krögerem.

Ozvalo se rychlé klepání na dveře vedoucí do haly.

Von Schnitzler se ujal velení. „Pusťte je dovnitř!“ nařídil svým silným německým přízvukem.

D’Almeida došel ke dveřím a otevřel je. Venku stálo několik šoférů a Canfielda při pohledu na ně napadlo, že to nejsou jen řidiči automobilů. Měl k tomu dobrý důvod: byli ozbrojeni.

Jak tak ležel v bolestech a šoku na zemi, všiml si drsně vyhlížejícího blondýna s nakrátko ostříhanými vlasy, který se skláněl nad tělem Heinricha Krögera. Na okamžik odstrčil ostatní a povytáhl víčko znetvořeného oka.

A pak už Canfield jenom uvažoval, jestli mu bolest posledních několika hodin otupila zrak a ošálila jeho jinak spolehlivé smysly.

Nebo ten blonďák skutečně sklonil hlavu a zašeptal něco Heinrichu Krögerovi do ucha?

Žil ještě Heinrich Kröger?

Von Schnitzler stanul nad Canfieldem. „Odvezou ho. Přikázal jsem, ať mu dají ránu z milosti. Ostatně na tom nesejde – je po něm. Je konec.“ Obtloustlý von Schnitzler pak vyštěkl několik německých rozkazů šoférům, kteří stáli okolo Krögera. Několik z nich začalo zvedat bezvládné tělo, ale nakrátko ostříhaný blondýn je odstrčil a nenechal je na ležícího sáhnout.

Sám zvedl Heinricha Krögera ze země a vynesl ho ze dveří. Ostatní ho následovali.

„Jak je jí?“ Canfield ukázal směrem k Elizabeth, kterou posadili na židli. Hleděla na dveře, kterým odnášeli tělo, na člověka, o kterém nikdo nevěděl, že je její syn.

„Dobře! Teď si může zavolat!“ Leacock se snažil ze všech sil vystupovat rozhodně.

Canfield vstal ze země a přistoupil k Elizabeth. Položil jí ruku na vrásčitou tvář; nemohl si pomoci.

Po obličeji se jí valily slzy.

A pak Matthew Canfield zvedl hlavu. Zaslechl zvuk silného automobilu, jak odjíždí. To mu dělalo starosti.

Von Schnitzler mu řekl, že nařídil ránu z milosti.

A přitom nebylo slyšet žádný výstřel.

O kilometr a půl dále na Winterthurstrasse odtahovali dva muži do nákladního auta mrtvolu. Nevěděli, co mají dělat; mrtvý je všechny najal, aby zastavili vůz, který pojede do Falke Hausu. Zaplatil jim předem, přesně tak, jak na tom trvali. A teď byl mrtev; zabila ho kulka určená pro řidiče automobilu, který tudy před hodinou projížděl. Jak táhli tělo po kamenitém svahu směrem k náklaďáku, krev z úst stékala na pěstěný navoskovaný knírek.

Muž jménem Poole byl mrtev.

ČTVRTÁ ČÁST

45

Major Matthew Canfield, starý pětačtyřicet let – vlastně už skoro šestačtyřicet – si natáhl nohy šikmo podél zadního sedadla vojenské limuzíny. Vjeli do městysu Oyster Bay a bledý seržant za volantem prolomil ticho.

„Už tam budeme, majore. Radši se probuďte.“

Probudit se. Vlastně by to mělo být jednoduché. Po tváři mu stékal pot a srdce mu rychle vyťukávalo jakýsi neznámý rytmus.

„Děkuju, seržante.“

Automobil zamířil po Harbor Road na silnici podél pobřeží; jak se přibližoval domovu, major Matthew Canfield se celý rozklepal. Chytil se za zápěstí, zadržel dech a kousl se do špičky jazyka. Nemůže se složit, nemůže si dovolit začít sám sebe litovat. Něco takového nesmí Janet udělat – je jí za tolik vděčný.

Seržant klidně zabočil na dlážděnou příjezdovou cestu a zastavil před vchodem do rozlehlého pobřežního sídla. Seržant rád jezdil do Oyster Bay se svým bohatým majorem – i přes přídělový systém tu vždycky bylo dost dobrého jídla a k pití jen to nejlepší. Kliková hřídel, jak mu přezdívali v kasárnách, se nespokojil jen tak s něčím.

Major pomalu vystoupil z vozu. Seržant měl o něj starost: major nevypadal dobře. Doufal jen, že to neznamená, že ho bude muset zase hned odvézt zpátky do New Yorku. Vypadalo to, že staršímu muži dělá potíže vstát.

„Všechno v pořádku, pane majore?“

„V pořádku, seržante… Co říkáte tomu, přespat dneska v přístavišti?“ Při řeči se na seržanta ani nepodíval.

„Jasně, pane majore! Paráda.!“ Vždycky přespával na stejném místě. V pokojíku v přístavišti byla plně vybavená kuchyně a spousta chlastu. Dokonce i telefon, ovšem seržant zatím ještě nedostal svolení k tomu, aby ho použil. Rozhodl se zkusit štěstí. „Budete mě ještě potřebovat, pane majore? Můžu si sem zavolat pár kamarádů?“

Major, který se už pustil po cestičce ke vchodu, na něj klidným hlasem zavolal: „Dělejte si, co chcete, seržante. Jenom se ani nedotkněte radiofonu. Je to jasný?“

„Jasný, pane majore!“ Seržant šlápl na plyn a rozjel se směrem k pláži.

Matthew Canfield stanul před bílými zoubkovanými dveřmi s masivními uragánovými lucernami po stranách.

Jeho domov.

Janet.

Dveře se otevřely a stála v nich ona: lehce prošedivělé vlasy, které si nechtěla barvit; nahoru zahnutý nosík nad jemnými ústy, jasné a velké hnědé oči. Něžná krása její tváře, ze které vyzařoval lidský zájem.

„Slyšela jsem auto. Nikdo tolik nepospíchá do přístaviště jako Evans…! Matthewe. Matthewe, miláčku, ty pláčeš!“

46

Vojenský dopravní letoun B-29 začal klesat z mraků na lisabonské letiště. Uličkou procházel desátník letectva.

„Připoutejte se, prosím! Nekuřte! Za čtyři minuty přistáváme.“ Mluvil monotónním hlasem, dobře si vědom toho, že jeho cestující jsou důležité osoby, a proto i on musí vůči nim vystupovat s nádechem důležitosti, i když zdvořile.

Mladík vedle Matthewa Canfielda od jejich odletu ze Shannonu sotva promluvil. Major se mu několikrát snažil vysvětlit, že letí vzdušnými trasami mimo dosah Luftwaffe a že se nemá čeho bát; Andrew Scarlett na to vždycky jen souhlasně zamručel a vrátil se ke svým časopisům.

V Lisabonu na ně na letišti čekal opancéřovaný lincoln se dvěma muži z Úřadu strategických služeb. Okna automobilu byla s to odolat střelbě zblízka a vůz dosahoval rychlosti až dvou set desíti kilometrů v hodině. Měli před sebou šedesát kilometrů podél řeky Tej o na letiště v Alengueru.

Alengueru muž s chlapcem nasedli do letounu TBF patřícího námořnictvu, který byl speciálně přizpůsobený letu v malé výšce a který je měl donést do Bernu. Po cestě nebudou nikde stavět a celou dobu je budou sledovat a chránit britské, americké a francouzské stíhačky.

Bernu na ně čekala švýcarská vládní limuzína doprovázená osmi motocyklisty – jeden vpředu, jeden vzadu a tři na každé straně. Bez ohledu na Ženevskou dohodu, která něco takového výslovně zakazovala, byli ozbrojeni.

Dojeli do vesnice asi tak čtyřicet kilometrů na sever u německých hranic. Ves se jmenovala Kreuzlingen.

Zastavili u malé hospůdky stranou od veškeré civilizace a muž s chlapcem vystoupili z vozu. Řidič na plný plyn odjel a motocyklový doprovod se také jakoby vypařil.

Matthew Canfield odvedl hocha po schodech ke vchodu do hostince.

V hale byl slyšet kvílivý tón tahací harmoniky, který se linul ze zřejmě poloprázdné jídelny. Hala s vysokým stropem vypadala nehostinně a vzbuzovala dojem, že hosté zde nejsou nijak vítáni.

Matthew Canfield a Andrew Scarlett přistoupili k pultu, který sloužil jako recepce.

„Zavolejte prosím do pokoje číslo šest, že Apríl Rudý je tady.“

Zatímco recepční přepojoval linku, chlapec se otřásl. Canfield ho chytil za paži a podržel ji v ruce.

Vyšli po schodech a zastavili se přede dveřmi označenými číslicí 6.

„Nevím, Andy, co jiného bych ti teď mohl říct kromě toho, že jsme tady jenom kvůli jednomu člověku. Alespoň já jsem tady jenom kvůli Janet – kvůli tvé matce. Byl bych rád, kdybys na to nezapomněl.“

Hoch se zhluboka nadechl. „Pokusím se, tati. Otevři ty dveře. Panebože, otevři ty dveře!“

Pokoj byl slabě osvětlen lampičkami rozestavenými po stolcích. Vybavení odpovídalo švýcarské představě luxusu pro turisty – těžké závěsy, pevný nábytek, měkká křesla a spousta haraburdí.

Na druhém konci místnosti seděl v polostínu muž; světlo mu dopadalo v ostrém úhlu na prsa, ovšem do tváře mu vidět nebylo. Sedící měl na sobě hnědý tvídový oblek s koženými nášivkami.

Mluvil drsným, chraplavým hlasem. „Kdo jste?“

„Canfield a Apríl Rudý. Krögere?“

„Zavřete dveře.“

Matthew Canfield za sebou zavřel a postoupil o několik kroků před Andrewa Scarletta. Bude chlapce krýt. Zasunul si ruku do kapsy kabátu.

„Mířím na vás pistolí, Krögere. Není to tatáž pistole, ale je to tatáž kapsa jako posledně, když jsme se viděli. Tentokrát už riskovat nebudu. Mluvím dost jasně?“

„Jestli chcete, klidně si ji vyndejte z kapsy a držte mi ji u hlavy… Sotva vám v tom můžu nějak zabránit.“

Canfield přistoupil k postavě sedící v křesle.

Byl to strašný pohled.

Ten člověk byl poloviční mrzák: zdálo se, že nemůže hýbat celou levou polovinou těla včetně čelisti. Ruce měl zkřížené na prsou, s prsty nataženými jako v křeči. Jeho oči však pozorně sledovaly všechno, co se kolem dělo.

Jeho oči.

Jeho tvář… pokrytá bílými skvrnami transplantované kůže pod krátkými šedivými vlasy. Muž promluvil.

„To, co vidíte, udělali v Sevastopolu. Plán Barbarossa.“

„Co nám chcete říct, Krögere?“

„Napřed Apríl… Povězte mu, ať jde blíž.“

„Pojď sem, Andy. Ke mně.“

„Andy!“ Muž v křesle se zasmál napůl zavřenými ústy. „No to je nádhera! Andy! Pojď sem, Andy!“

Andrew Scarlett se postavil vedle svého nevlastního otce a pohlédl na mrzáka v křesle.

„Takže ty jsi syn Ulstera Scarletta?“

„Jsem syn Matthewa Canfielda.“

Canfield nehnuté stál a pozoroval otce se synem; najednou měl pocit, že sem nepatří. Zdálo se mu, že oba titáni – starý a nemocný, mladý a hubený – spolu budou bojovat. A on není jeden z nich.

„Ne, mladíku, jsi syn Ulstera Stewarta Scarletta, dědic Scarlattiů!“

„Jsem jenom to, co chci být! S vámi nemám nic společnýho.“ Mladý muž zhluboka oddechoval. Pomalu se zbavoval strachu a Canfield ze svého místa zpozoroval, že se chlapce zmocňuje tichá zlost.

„Klid, Andy. Klid.“

„Proč…? Kvůli němu…? Jen se na něj podívej. Je prakticky mrtvý… Vždyť ani nemá obličej.“

„Nech toho!“ Vysoký hlas Ulstera Scarletta připomněl Canfieldovi jednací síň v Curychu před lety. „Mlč, hlupáku!“

„Proč? Kvůli vám…? Proč bych měl…? Já vás neznám! A ani vás nechci znát…! Už je to dávno, co jste zmizel!“ Mládenec ukázal na Canfielda. „On nastoupil na vaše místo. Poslouchám ho. Vy pro mě neznamenáte vůbec nic!“

„Jak to se mnou mluvíš? Jak se odvažuješ?“

Canfield se mezi ně zostra vložil. „Krögere, přivedl jsem chlapce. Takže – co pro nás máte? Proto jsem tady. Tak to skoncujme!“

„Napřed musí pochopit!“ Nestvůrná hlava se kývala dopředu a dozadu. „Musím ho donutit, aby pochopil!“

„Jestli to pro vás tolik znamenalo, proč jste svoje jméno tajil? Proč jste se stal Krögerem?“

Hlava se přestala kývat a tenké štěrbiny očí se doširoka rozevřely. Canfield si vzpomněl, jak mu Janet o tom pohledu vyprávěla.

„Protože Ulster Scarlett nemohl zastupovat nový řád! Nový svět! Ulster Scarlett posloužil svému účelu a pak už ho nebylo třeba… Jenom překážel… Každý by se mu vysmál. Bylo nutné ho zlikvidovat…“

„Třeba v tom bylo ještě něco jiného.“

„Co?“

„Elizabeth. Zase by vám překazila plány… zastavila by vás znova, tak jako v Curychu.“

Při zmínce o Elizabeth Heinrich Kröger zachrchlal a odplivl si. Vypadalo to ohavně. „Ta stará potvora… Tenkrát v šestadvacátém jsme udělali chybu… Upřímně řečeno, já jsem udělal chybu… Měl jsem jí navrhnout, aby se k nám přidala… Ona by to udělala, víte. Usilovala o totéž, co my…“

„To se mýlíte.“

„Cha! Vy jste ji neznal!“

Bývalý účetní revizor odpověděl tiše a monotónně: „Znal jsem ji… Přísahám vám, že zavrhovala všechno, co jste vy zastával.“

Nacista se tiše zasmál. „To je legrace… Kdysi jsem jí řekl, že zosobňuje všechno, co já zavrhuju…“

„V tom případě jste měli oba pravdu.“

„Na tom už nezáleží. Teď se stejně smaží v pekle.“

„Zemřela v domnění, že jste mrtev. To jediné ji uklidňovalo.“

„Cha! Nedokážete si představit, jaké jsem celé ty roky cítil pokušení – zvlášť když jsme dobyli Paříž…! Jenže já jsem čekal na Londýn. Chtěl jsem se postavit na Whitehall a oznámit to celému světu – a pak se jen dívat, jak se Scarlattiové užírají!“

„Když jste obsadili Paříž, byla už dávno mrtvá.“

„Na tom nezáleželo.“

„To si dokážu představit. Bál jste se jí po smrti stejně, jako když byla naživu.“

„Nikoho jsem se nebál! Nikdy jsem se ničeho nebál!“ Zmrzačené tělo Heinricha Krögera se celé napružilo.

„Tak proč jste nesplnil svou hrozbu? Scarlattiové jsou naživu.“

„Ona vám to neřekla?“

„Co mi měla říct?“

„Ta mrcha si vždycky nechávala zadní vrátka. Taky si našla člověka, kterého mohla podplatit. Mého jediného nepřítele ve třetí říši, Goebbelse. Nikdy neuvěřila, že jste mě v Curychu zabil. Goebbels věděl, kdo jsem. Po třiatřicátém roce vyhrožovala, že nám poškodí pověst tím, že rozšíří pomluvy – lži o mně. Strana byla důležitější než pomsta.“

Canfield se díval na trosku před sebou. Jako obvykle je Elizabeth Scarlattiová všechny převezla.

„Ještě poslední otázku.“

„Jakou?“

„Proč Janet?“

Muž v křesle s obtížemi zvedl pravou ruku. „On… kvůli němu!“ Ukázal na Andrewa Scarletta.

„Proč?“

„Věřil jsem tomu! A pořád ještě tomu věřím! Heinrich Kröger patřil k novému světu, novému řádu! K opravdové šlechtě…! Přišel by čas, kdy by to všechno bylo jeho!“

„Ale proč právě Janet?“

Heinrich Kröger unaveně mávl rukou. „Děvka. Co s děvkou. Jde jenom o nádobu…“

Canfield cítil, jak se mu začíná vařit krev, ale ve svém věku a postavení se už dokázal ovládnout. Na dospívajícího chlapce po svém boku však nestačil.

Andrew Scarlett přiskočil ke křeslu a vyťal zmrzačenému Krögerovi políček, až to mlasklo. „Ty hajzle! Ty prašivá svině!“

„Andy! Zpátky!“ Odtáhl chlapce.

„Unehelich!“ Oči Heinricha Krögera se zalily slzami. „Jsme tady kvůli tobě! Musíš to vědět…! Porozumíš a postavíš nás zase na nohy. Jen si pomysli! Mysli na novou šlechtu! Je to pro tebe… pro tebe…“ Rukou, kterou ještě mohl hýbat, sáhl do náprsní kapsy a vytáhl kus papíru. „Jsou tvoje. Vezmi si je.“

Canfield sebral papír, a aniž by se na něj podíval, předal jej Andrewovi Scarlettovi.

„Jsou to čísla. Jenom spousta čísel.“

Matthew Canfield věděl, co ta čísla znamenají, ovšem než mu to stačil vysvětlit, ujal se slova opět Heinrich Kröger. „To jsou účty ve švýcarských bankách, synu. Můj jediný synu… Jsou tam miliony. Miliony! Samozřejmě, to vše za jistých podmínek – za podmínek, které se postupně naučíš chápat! Až budeš starší, pochopíš, že to jsou nutné podmínky! A ty je splníš…! Protože tohle všechno ti dává moc měnit svět! Tak, jak jsme ho chtěli změnit my!“

Mladík pohlédl na lidskou trosku v křesle. „Mám vám snad poděkovat?“

„Jednou mi poděkuješ.“

Matthew Canfield už toho měl dost. „Tak a dost! Apríl Rudý slyšel, co měl slyšet, a teď chci slyšet svoje já! Co pro nás máte?“

„Je to venku. Pomozte mi vstát a zajdeme pro to.“

„Ani náhodou! Co je vůbec venku – vaši poskoci v koženejch kabátech?“

„Nikdo tu není. Nikdo kromě mne.“

Canfield se podíval na mrzáka před sebou a uvěřil mu. Pomohl Heinrichu Krögerovi vstát.

„Počkej tady, Andy. Hned jsem zpátky.“

Major Matthew Canfield v uniformě odvedl nemocného muže v hnědém obleku po schodech dolů a do haly, kde jim sluha přinesl berle, které nacista odložil, jakmile se poprvé vydrápal po schodech nahoru do svého pokoje. Americký major společně s fašistou vyšli ven.

„Kam jdeme, Krögere?“

„Nemyslíte, že je čas, abyste mi začal říkat mým pravým jménem? Jmenuju se Scarlett. Nebo Scarlatti, chcete-li.“ Nacista mířil vpravo, na trávník podél příjezdové cesty.

„Jste Heinrich Kröger. Nic jiného pro mě nejste.“

„Jistě si uvědomujete, že jste to byl jenom vy sám, kdo způsobil v Curychu naši porážku… Nikoho to nikdy nenapadlo… Byl jste hlupák!“ Heinrich Kröger se zasmál. „A dost možná, že portrét hlupáka může namalovat zase jenom hlupák!“ Znovu se zachechtal.

„Kam jdeme?“

„Jenom pár set metrů. Jestli chcete, klidně si vytáhněte pistoli. Nikdo tu není.“

„Co mi chcete předat? Klidně byste mi to mohl říct rovnou.“

„Proč ne? Stejně je už brzo budete mít v ruce.“ Kröger se ztěžka sunul směrem na pole. „A až je dostanete, jsem volný. Nezapomeňte na to.“

„Jsme domluveni. O co jde?“

„Spojenci budou mít radost. Eisenhower vám za to nejspíš dá metál…! Přinesete jim úplné plány berlínských opevnění. Zná je jenom německé nejvyšší velení… Podzemní bunkry, rozmístění raket, sklady se zásobami, dokonce Führerovo velitelské stanoviště. Bude z vás hrdina a já zmizím. Hezky nám to spolu klapalo.“

Matthew Canfield se zarazil.

Spojenecká rozvědka získala plány berlínských opevnění už před několika týdny.

Berlín o tom věděl.

Berlín to přiznal.

Na někoho tu byla nastražena past, ale on, Matthew Canfield, to nebyl. Nacistické nejvyšší velení zavedlo jednoho ze svých členů přímo do spárů smrti.

„Povězte mi, Krögere, co se stane, když si vezmu vaše plány výměnou za setkání s Aprílem Rudým – a nenechám vás běžet? Co se stane pak?“

„Jednoduchá věc. Dönitz má moje plné doznání – dal jsem mu ho před čtrnácti dny v Berlíně. Řekl jsem mu všechno. Když se do pár dní nevrátím do Berlína, začne si dělat starosti. Mám pro ně nesmírnou cenu. Počítám, že se tam jen tak mihnu a… zmizím. A když se neobjevím, celý svět se dozví pravdu!“

Matthewa Canfielda napadlo, že to celé je strašná ironie. Nic jiného však stejně nečekal: napsal to všechno do původního spisu, který celé roky ležel ve vládních archivech.

A teď došel ke stejnému závěru i jeden muž v Berlíně, kterého znal jenom z doslechu.

Heinrich Kröger, Ulster Stewart Scarlett, byl postradatelný.

Dönitz dovolil Krögerovi, aby se i se svými falešnými dary vypravil do Bernu; přitom podle nepsaného zákona války předpokládal, že Kröger přijde o život. Dönitz věděl, že se žádný národ na světě nemůže k tomu šílenci přihlásit – ať už jako vítěz, nebo jako poražený. Nepřítel ho navíc musí zabít tak, aby nebylo pochyb. V těch dnech zášti patřil Dönitz k té vzácné odrůdě nepřátel, kterým bylo možné věřit. Stejně jako Rommel byl i Dönitz zarytý bojovník, který se nezalekl ničeho – ale věděl, co je to morálka.

Matthew Canfield vytáhl pistoli a dvakrát vystřelil.

Heinrich Kröger se skácel mrtvý k zemi.

Svět se – konečně – zbavil Ulstera Stewarta Scarletta.

Matthew Canfield se vydal po poli zpátky do hostince. Noc byla jasná a dorůstající měsíc zářil nad nehybným listím okolních strojů.

Připadalo mu skoro zvláštní, že to bylo tak prosté.

Jenže hřeben vlny je také prostý. Vypadá prostě a nevypovídá nic o stovkách tlaků, které působí, že se mořská pěna pohybuje právě tak a ne jinak.

Bylo po všem.

Zbýval Andrew.

A Janet.

Především Janet.

Robert Ludlum (1927 – 2001) je všeobecně považován za otce politického thrilleru a jeho knihy jsou překládány do čtyřiceti jazyků.

Nakladatelství DOMINO postupně vydává celou jeho rozsáhlou tvorbu. Čeští čtenáři se mohli doposud seznámit s osmnácti tituly, které mají na obálce Ludlumovo jméno: Křik Halidonu (1998), Bourneova totožnost (1999, v roce 2002 reedice s názvem Agent bez minulosti), Plán Ikaros (1999), Strážci apokalypsy (2000), Spiknutí škorpionů (2000), Hádův faktor (2001), Prométheova lest (2001), Bourneův mýtus (2001, v roce 2005 reedice v souvislosti s premiérou stejnojmenného filmu), Projekt Kassandra (2002), Pandořina skříňka (2002), Protokol Sigma (2002), Operace Akvitánie (2003), Pařížská hrozba (2003), Holcroftova úmluva (2003), Jansonův rozsudek (2004), Matareseův kruh (2004), Altmanův zákon (2004), Tristanova zrada (2005).

ROBERT LUDLUM – DĚDICTVÍ SCARLATTIŮ

Ulster Stewart Scarlett, syn mocného rodu Scarlattiů, se už od dětství choval jako despota a zneužíval své bohatství s obrovskou krutostí a zlobou. Když Amerika vstoupila v roce 1917 do světové války, Ulster odjel na francouzskou frontu a v posledních dnech bojů byl vyznamenán za statečnost v boji. Vyznamenání získal sice lstí, ale hlavní výhrou pro něj bylo přátelství německého důstojníka, kterému zachránil život a který mu v budoucnu poskytne nevídané možnosti…

Po válce vede Ulster Scarlett dvojí život: coby mafián vydělává závratné sumy na obchodu s alkoholem za prohibice a jako seriózní občan studuje bankovnictví. Poté se podvodně zmocní svého obrovského dědictví a nabídne je k dispozici německým nacistům, pro něž by tato závratná suma byla katalyzátorem postupu k moci. Jeho matka však plány nezdárného syna odhalí a chce je překazit, aby očistila dobré jméno rodiny. Dochází k dramatickému boji velkých peněz proti velkým penězům, v jehož středu se ocitá státní účetní revizor Matthew Canfield…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai