Holcroftova úmluva

Robert Ludlum

(2003)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Mladý americký architekt Noel Holcroft přilétá do Ženevy. Tam se mu dostává do ruky šokující dokument, sepsaný na konci války trojicí nacistů, kteří údajně učinili pokání. Listina je klíčem k závratné částce, již zmíněná trojice tajně uložila, aby pomohla obětem holocaustu a odčinila své hříchy. K realizaci plánu stačí maličkost: Holcroftův podpis.Ve skutečnosti ovšem nemají být peníze použity na odškodnění lidí, které postihlo válečné běsnění, nýbrž k obnovení nacistické nadvlády. V roce 1945 nacisté rozeslali do celého světa děti třetí říše, jejichž čas právě nadešel. Spiknutí má uvést do chodu právě Holcroft, který je sice synem vysoce postaveného německého fašisty, ale o tajném plánu neměl do poslední chvíle tušení...Pokud Holcroft podepíše, stvrdí tím vlastní rozsudek smrti a ohrozí světovou bezpečnost. Zároveň si je však vědom, že překazit děsivé úmysly nacistických pohrobků může pouze svým podpisem...

ROBERT

LUDLUM

HOLCROFTOVA ÚMLUVA

Prolog

BŘEZEN 1945

Ponorka přivázaná k mohutným kůlům připomínala zkrocenou obludu. Rozmáchlé linie její přídě se klenuly v úsvitu nad Severním mořem.

Základna ležela v zálivu Helgoland na ostrově Scharhorn jen několik kilometrů od německého pobřeží a ústí řeky Labe. Byla to tankovací stanice, kterou spojenecké rozvědky nikdy neodhalily a z bezpečnostních důvodů o ní věděli málo i samotní stratégové nejvyššího německého velení. Podmořští nájezdníci připlouvali a odplouvali temnotou, vynořovali se a zase mizeli pod hladinou v okruhu několika desítek metrů od kotviště. Byli to vodní zabijáci, kteří se právě vraceli domů, nebo vyráželi do útoku.

Toho rána však ponorka přivázaná v doku nedělala ani jedno. Pro ni už válka skončila. Její úkol souvisel se začátkem úplně jiné války.

Ve velitelské věži stáli dva muži. Jeden v uniformě velícího důstojníka německého námořnictva, druhý byl vysoký civilista v dlouhém tmavém plášti s límcem zvednutým proti větru od Severního moře. Navzdory zimě neměl nic na hlavě. Oba shlíželi dolů na dlouhou řadu cestujících, kteří pomalu kráčeli směrem k lávce mezi plavidly. Při vstupu na můstek si kontrola odškrtla jméno na seznamu a pak ho uvedla, případně odnesla na palubu.

Někteří šli sami, ale to byly výjimky. Byli to ti nejstarší, kteří už oslavili dvanácté či třinácté narozeniny.

Zbytek tvořily malé děti. Nemluvňata v rukou vojenských sester s přísnými výrazy, které předávaly své svěřence do péče námořních lékařů na lávce. Předškoláci a mladší žáci svírali naprosto stejné cestovní tašky, drželi se za ruce a zvedali oči k podivnému černému plavidlu, které se mělo pro příští týdny stát jejich domovem.

„Neuvěřitelné,“ vydechl důstojník. „To snad ani není pravda.“

„A to je teprve začátek,“ odvětil muž v plášti se strnulou tváří. „Dostáváme zprávy odevšad. Z přístavů, horských průsmyku i ze zbylých letišť po celé Říši. Odjíždějí po tisících. Do všech částí světa. A lidi na ně čekají. Všude.“

„To je famózní úspěch,“ řekl voják a užasle zavrtěl hlavou.

„Je to jen jedna součást plánu. Celá ta operace je famózní.“

„Je mi ctí, že jste se přijel podívat.“

„Chtěl jsem být u toho. Tohle je poslední zásilka.“ Vysoký civilista nespouštěl oči z přístaviště. „Třetí říše umírá. Ale tohle znamená její vzkříšení. To je čtvrtá říše. Nezatížená průměrností a korupcí. Tohle jsou Sonnenkinder. Zaplaví celý svět.“

„Děti…“

„Děti prokletých,“ přerušil ho vysoký muž. „Jsou to děti prokletých, jakých budou miliony. Ale těmhle se nikdo nevyrovná. A budou všude.“

1. KAPITOLA

LEDEN 197-

„Attention! Le train de sept heures á destination de Zurich partira du quaí numéro douze.“

Vysoký Američan v tmavomodrém baloňáku zvedl oči k obří kopuli ženevského nádraží a snažil se najít skryté reproduktory. V ostře řezané tváři měl zmatený výraz. Oznámení zaznělo ve francouzštině, tedy v jazyce, jímž mluvil velmi špatně a rozuměl ještě hůř. Rozeznal však slůvko Zurich. Bylo to znamení, na které čekal. Odhodil si světle hnědé vlasy z čela, kam mu s otravnou pravidelností padaly, a vykročil k severnímu konci nádraží.

V budově bylo rušno. Lidé spěchali kolem Američana všemi směry. Hrnuli se k nástupištím, aby mohli začít svou pouť do množství různých stanic. Zdálo se, že nikdo nevěnuje pozornost hlasitým oznámením, jež se s kovovou jednotvárností rozléhala horními prostory budovy. Cestující na ženevském nádraží měli jasný cíl. Byl konec týdne. Na horách napadl nový sníh a vzduch venku byl svěží a mrazivý. Každý měl vlastní program: zajet na lyže, na návštěvu známých… Proč ztrácet čas? Všichni spěchali.

Pospíchal i Američan. Také on měl svůj program a musel někoho navštívit. Ještě před oznámením si zjistil, že vlak do Curychu odjíždí z dvanácté koleje. Podle plánu měl sejít na nástupiště, odpočítat sedm vagonů odzadu a pak nejbližšími dveřmi nastoupit. Uvnitř měl znovu počítat, tentokrát pět kupé, a dvakrát zaklepat na páté dveře. Pokud nic nepokazí, otevře mu sám ředitel La Grande Banque de Genęve, což bude znamenat vyvrcholení dvanácti týdnů příprav. Příprav, k nimž patřily záměrně mlhavé telegramy, zámořské telefonáty z aparátů, které musely být na přání švýcarského bankéře sterilní, a hlavně naprosté utajení.

Netušil, co má ředitel La Grande Banque de Genęve na srdci, ale domýšlel se, proč bylo zapotřebí tolik bezpečnostních opatření. Ten Američan se jmenoval Noel Holcroft. Holcroft však nebylo jeho rodné jméno. Narodil se v Berlíně v létě roku 1939 a v zápise o porodu stálo „Clausen“. Jeho otcem byl hlavní stratég třetí říše Heinrich Clausen. Finanční mág, který dal dohromady seskupení různorodých ekonomických sil, jež zajistily vládu Adolfa Hitlera.

Heinrich Clausen sice získal zemi, ale ztratil manželku. Althene Clausenová byla Američanka. Především to však byla svéhlavá žena s vlastními normami etiky a morálky, která usoudila, že národním socialistům chybí obojí. Byla to banda paranoiků, vedená šílencem a podporovaná finančníky, jimž šlo jen o zisk.

Jednoho teplého srpnového odpoledne dala Althene Clausenová manželovi ultimátum: buď já, nebo oni. Řekla mu, že se musí těm bláznům postavit dřív, než bude pozdě. Nacista ji nevěřícně vyslechl. Pak se zasmál a výzvu své manželky odbyl jako pomatené blouznění čerstvé matky či snad pokřivený úsudek ženy vychované v pochybném slabém systému, který už brzy bude pochodovat krokem Nového řádu. Nebo skončí rozdrcen pod jeho botou.

Té noci se matka sbalila, vzala dítě a nasedla do jednoho z posledních letadel do Londýna. Byla to první etapa její cesty zpět do New Yorku. O týden později Němci zahájili bleskovou válku proti Polsku. Tisíciletá říše vykročila svou vlastní cestou, která nakonec od prvního výstřelu trvala asi patnáct set dní.

Holcroft sešel po schodech na dlouhé betonové nástupiště. Čtyři, pět, šest, sedm… Sedmý vagon měl pod oknem vlevo od otevřených dveří malý modrý kroužek. Byl to symbol oddělení ještě lepšího než první třída. Patřila k němu zvětšená kupé dokonale vybavená pro jednání za jízdy nebo tajné schůzky důvěrného charakteru. Soukromí bylo zaručeno. Jakmile se vlak rozjel, ke dveřím na obou koncích vagonu se postavila ozbrojená železniční ochranka.

Holcroft nastoupil a dal se chodbičkou doleva. Prošel kolem řady zavřených dveří až k pátým. Dvakrát na ně zaklepal.

„Herr Holcroft?“ Hlas za dřevěnou deskou byl pevný, avšak tichý. Přestože byla ta dvě slova míněna jako otázka, hlas se ve skutečnosti neptal. Konstatoval.

„Herr Manfredi?“ odpověděl Noel a náhle si uvědomil, že na něj malým kukátkem uprostřed dveří zírá čísi oko. Byl to děsivý a zároveň trochu komický pohled. V duchu se usmál a pomyslel si, že Herr Manfredi bude možná vypadat sveřepě jako Conrad Veidt v jednom z anglických filmů ze třicátých let.

V zámku dvakrát cvaklo a následoval zvuk uvolněné západky. Dveře se otevřely a obraz Conrada Veidta vzal za své. Ernst Manfredi byl malý zavalitý mužík, na první pohled už dost přes šedesát. Byl úplně plešatý a měl sympatickou vlídnou tvář. Z bleděmodrých očí zvětšených sklem brýlí s kovovou obrubou však čišel chlad.

„Pojďte dál, Herr Holcroft,“ vyzval ho Manfredi a pousmál se. Jeho výraz se však vzápětí změnil. Úsměv se vytratil. „Musíte mi prominout. Měl bych říct Mister Holcroft. Herr vás možná uráží. Omlouvám se.“

„Není třeba,“ odvětil Noel a vešel do dobře zařízeného kupé. Byl tam stůl a dvě židle, postel však nikoli. Stěny byly obložené dřevem a okna zakrývaly rudé sametové závěsy, jež účinně tlumily zvuky postav spěchajících venku. Na stole stála lampička s třásňovým stínítkem.

„Do odjezdu máme asi pětadvacet minut,“ řekl bankéř. „To by mělo stačit. A nebojte se - dostaneme včasné varování. Vlak neodjede, dokud nevystoupíte. Do Curychu jet nemusíte.“

„V životě jsem tam nebyl.“

„Pevně doufám, že se to brzy změní,“ pravil bankéř záhadně a pokynul Holcroftovi, aby se posadil ke stolu naproti němu.

„Na to bych si nevsadil.“ Noel přijal místo. Rozepnul si plášť, ale neodložil si.

„Promiňte, to ode mě byla trochu drzost.“ Manfredi usedl a pohodlně se opřel. „Musím se ještě jednou omluvit. Budu potřebovat vaše doklady. Váš pas, prosím. A váš mezinárodní řidičský průkaz. A další dokumenty, kde se popisují tělesné znaky, očkování a podobně.“

Holcrofta se zmocnila zlost. Už tak měl potíží dost, a teď ještě bankéřovo povýšenecké chování. „Proč bych to dělal? Přece víte, kdo jsem. Neotevřel byste dveře, kdybyste to nevěděl. Určitě o mně máte víc informací než naše ministerstvo zahraničí.“

„Buďte tak laskav a vyhovte starému člověku,“ požádal ho bankéř a provinile pokrčil rameny. „Dozvíte se, proč to všechno.“

Noel zdráhavě sáhl do kapsy saka a vytáhl kožené pouzdro, v němž měl pas, zdravotní potvrzení, mezinárodní řidičský průkaz a dva dopisy od svazu architektů, které dokládaly, že je projektant. Podal pouzdro Manfredimu. „Je tam všechno. Poslužte si.“

Bankéř přijal doklady s ještě větší zdráhavostí. Aspoň to tak vypadalo. „Připadám si jako čmuchal, ale myslím…“

„To je taky na místě,“ odsekl Holcroft. „Já o tuhle schůzku nežádal. Upřímně řečeno, přišla ve velice nevhodnou dobu. Chci se totiž co nejdřív vrátit do New Yorku.“

„Ano, jistě. Chápu,“ hlesl Švýcar a pročítal si dokumenty. „Povězte mi, jaká byla vaše první stavební zakázka mimo USA?“

Noel v sobě potlačil podrážděnost. Zašel už tak daleko, že v danou chvíli neměl důvod neodpovědět. „Bylo to v Mexiku,“ odvětil. „Pro řetězec hotelů Alvarez severně od Puerto Vallarta.“

„A druhá?“

„V Kostarice. Vládní zakázka. Budova pošty v roce 1973.“

„Jaký měla vaše newyorská firma vloni hrubý příjem?“

„Do toho vám nic není.“

„To samozřejmě víme.“

Rozčilený Holcroft rezignovaně zavrtěl hlavou. „Sto sedmdesát tři tisíc dolarů a nějaké drobné.“

„Když uvážíme nájem kanceláře, platy, zařízení a výdaje, tak to není bůhvíjak vysoká cifra, že?“ nadhodil Manfredi s očima upřenýma na papíry, které měl v rukou.

„Je to moje vlastní firma a zaměstnanců mám málo. Nemám obchodní partnery, manželku, ani zásadní dluhy. Není to tak nejhorší.“

„Ale mohlo by to být i lepší,“ řekl bankéř a pohlédl na Holcrofta. „Zvlášť pro člověka s takovým nadáním.“

„To mohlo.“

„Ano, to jsem si právě myslel,“ pokračoval Švýcar. Vrátil papíry do koženého pouzdra a podal ho Noelovi. Pak se mírně předklonil. „Víte, kdo byl váš otec?“

„Vím, kdo je můj otec. Z právního hlediska je to Richard Holcroft z New Yorku, manžel mojí matky. Ještě zdaleka neumřel.“

„Je v důchodu,“ doplnil ho Manfredi. „Bankéř jako já, ale ke švýcarské tradici má dost daleko.“

„Měl výbornou pověst. A pořád má.“

„Díky rodinným penězům, nebo pro své profesionální kvality?“

„Řekl bych, že pro obojí. Mám ho rád. Pokud k němu máte výhrady, tak si je laskavě nechte pro sebe.“

„Jste velice loajální. To je vlastnost, kterou vám chválím. Holcroft se objevil v době, kdy vaše matka byla na dně. Mimochodem, je to neuvěřitelná žena. Ale každý mluvíme o něčem jiném. Na Holcrofta teď na chvíli zapomeňte. Já měl na mysli vašeho pravého otce.“

„Jistě.“

„Před třiceti lety učinil Heinrich Clausen jistá opatření. Často cestoval mezi Berlínem, Curychem a Ženevou, samozřejmě v utajení. Vznikl jistý dokument, proti němuž jsme my jako“ - Manfredi se s pousmáním odmlčel - „…jako zapřísáhlí neutrálové nemohli nic namítat. K dokumentu byl přiložen dopis, který Clausen napsal v dubnu 1945. Adresoval ho vám. Svému synovi.“ Bankéř sáhl na stůl pro tlustou žlutou obálku.

„Tak moment,“ řekl Noel. „Šlo v těch opatřeních o peníze?“

„Ano.“

„Nemám zájem. Dejte to na charitu. Aspoň tak částečně splatí svůj dluh.“

„Až uslyšíte sumu, možná to budete vidět jinak.“

„Kolik?“

„Sedm set osmdesát milionů dolarů.“

2. KAPITOLA

Holcroft nevěřícně zíral na bankéře. Krve by se v něm nedořezal. Ruchy obrovského nádraží tvořily kakofonii tlumených akordů, jež slabě pronikaly i přes tlusté stěny vagonu.

„Nesnažte se to vstřebat všechno naráz,“ poradil mu Manfredi a odložil dopis stranou. „Existují jisté podmínky, ale žádná z nich není úplně nesplnitelná. Aspoň o tom nevíme.“

„Podmínky?…“ Holcroft věděl, že ho je sotva slyšet, a snažil se znovu najít hlas. „Jaké podmínky?“

„Jsou tam jasně stanoveny. Ta spousta peněz má pomoci lidem na celém světě. Samozřejmě z toho plynou jisté požitky i pro vás osobně.“

„Co myslíte tím, že nevíte o podmínce, která by byla nesplnitelná?“

Bankéřovy zvětšené oči zamrkaly za skly brýlí. Krátce odvrátil zrak a zatvářil se znepokojeně. Sáhl do hnědé kožené aktovky, která ležela na rohu stolu, a vytáhl podlouhlou obálku se zvláštním označením na zadní straně. Byla to řada čtyř koleček, která vypadala jako tmavé mince přilepené k papíru.

Manfredi přidržel obálku pod světlem. Tmavá kola nebyly mince, ale voskové pečeti. Všechny byly neporušené.

„Podle instrukcí, které jsme dostali před třiceti lety, tuto obálku neměli ředitelé v Ženevě otevírat, na rozdíl od dopisu od vašeho otce. Je nezávislá na dokumentu, který jsme připravili, a pokud víme, Clausen o ní nevěděl. Obdrželi jsme ji několik hodin poté, co kurýr doručil dopis od vašeho otce, což byl náš poslední kontakt s Berlínem.“

„Co v ní je?“

„To nevíme. Bylo nám řečeno, že to napsalo několik mužů, kteří o činnosti vašeho otce věděli a pevně za ní stáli. V řadě ohledů ho dokonce považovali za skutečného německého mučedníka. Dostali jsme instrukce, abychom vám zásilku předali s neporušenou řadou pečetí. Máte si to přečíst dřív než dopis od otce.“ Manfredi obrátil obálku. Přední strana byla nadepsána švabachem. „Máte se dole podepsat, abyste potvrdil, že jste to dostal v pořádku.“

Noel si vzal obálku a přečetl si slova, jimž nerozuměl.

DIESER BRIEF IST MIT UNGEBROCHENEM SIEGEL EMPFANGEN WORDEN, NEUAUFBAU ODER TOD.

„Co to znamená?“

„Že jste zkontroloval pečetě a všechno je v pořádku.“

„A co když vám nevěřím?“

„Mladý muži, mluvíte s ředitelem La Grande Banque de Genęve.“ Švýcar sice nezvýšil hlas, ale výtka byla zřetelná. „Máte mé slovo. A navíc, jak by to měnilo situaci?“

Nijak, usoudil Holcroft, ale trápila ho otázka, která se nabízela. „Když tu obálku podepíšu, co s ní potom uděláte?“

Manfredi chvíli mlčel, jako by se rozhodoval, jestli má odpovědět. Sundal brýle z nosu, vytáhl z náprsní kapsy hedvábný kapesníček a začal si čistit skla. Nakonec řekl: „To je výsadní informace…“

„Můj podpis taky,“ přerušil ho Noel.

„Nechte mě domluvit,“ ohradil se bankéř a odsunul brýle. „Chtěl jsem říct, že je to výsadní informace, která už dneska nemůže mít význam. Po tolika letech. Obálka se má poslat do Sesimbry. To je v Portugalsku jižně od Lisabonu. Na mysu Espichel.“

„Proč už nemá význam?“

Manfredi zvedl dlaně. „Dotyčná poštovní schránka už neexistuje. Obálka dorazí na starou adresu a nakonec se nám vrátí zpátky.“

„Víte to jistě?“

„Ano, věřím tomu.“

Noel sáhl do kapsy pro pero, otočil obálku a znovu si prohlédl voskové pečetě. Byly skutečně netknuté. A i kdyby ne, tak je to stejně jedno, pomyslel si Holcroft. Položil obálku před sebe a podepsal se.

Švýcar zvedl ruku. „Abyste rozuměl, ta obálka absolutně nemůže mít vliv na naši účast na dokumentu z La Grande Banque de Genęve. Nikdo se s námi neradil ani nás neinformoval o obsahu.“

„Proč vám to dělá starosti? Neříkal jste, že to nemůže změnit situaci? Že je to už stejně dávno?“

„Fanatici mi vždycky dělají starosti, pane Holcrofte. Čas ani důležitost v tom nehrají roli. Jde o bankéřskou opatrnost.“

Američan začal rozlamovat vosk. Za ta léta ztvrdl a stálo značné úsilí, než konečně odpadl. Noel roztrhl obálku, vytáhl jediný list a rozložil jej.

Papír byl zkřehlý stářím. Bílá se změnila ve světle hnědou. Dopis byl napsaný anglicky podivným hůlkovým písmem, které mělo německý styl. Inkoust byl vybledlý, avšak čitelný. Holcroft se podíval na dolní okraj stránky a hledal podpis. Žádný tam nebyl. Začal číst.

Obsah obálky byl děsivý. Zrodil se před třiceti lety z čirého zoufalství. Noel si v duchu představoval muže sedící v temné místnosti, jak se snaží ze stínů na zdi vyčíst budoucnost a přemítají o někom, kdo se ještě ani nenarodil.

OD TÉTO CHVÍLE BUDE SYN HEINRICHA CLAUSENA PODROBEN ZKOUŠKÁM. MOŽNÁ SE NAJDOU LIDÉ, KTEŘÍ SE O AKCI V ŽENEVĚ DOZVĚDÍ A BUDOU SE HO SNAŽIT ZASTAVIT. JEJICH JEDINÝM CÍLEM V ŽIVOTĚ BUDE HO ZABÍT, A TÍM ZNIČIT SEN ZFORMULOVANÝ JEHO OTCEM.

K TOMU VŠAK NESMÍ DOJÍT. STALI JSME SE OBĚTÍ ZRADY - MY VŠICHNI - A SVĚT SE MUSÍ DOZVĚDĚT, KDO JSME DOOPRAVDY BYLI. NESMÍ NÁS ZNÁT JEN Z VYPRÁVĚNÍ JIDÁŠŮ, PROTOŽE TO BYLY PORTRÉTY ZRÁDCŮ, NIKOLI NAŠE. A UŽ VUBEC NE HEINRICHA CLAUSENA.

PŘEŽILI JSME WOLFSSCHANZE A NYNÍ CHCEME OČISTIT SVÁ JMÉNA A OBNOVIT ČEST, KTEROU NÁM UKRADLI.

MUŽI WOLFSSCHANZE PROTO BUDOU CHRÁNIT CLAUSENOVA SYNA, ALE POUZE V PŘÍPADĚ, ŽE NAPLNÍ SEN SVÉHO OTCE A NAVRÁTÍ NÁM ČEST. KDYBY VŠAK OTCE ZRADIL A ODEPŘEL NÁM ČEST, NEZASLOUŽÍ SI ŽÁDNÝ ŽIVOT. STANE SE SVĚDKEM UTRPENÍ SVÝCH BLÍZKÝCH I PŘÁTEL. NIKDO NEBUDE UŠETŘEN.

NIKDO NÁM NESMÍ STÁT V CESTĚ. VRAŤTE NÁM ČEST. MÁME NA NI SVATÉ PRÁVO.

Noel odsunul židli a vstal. „Co to sakra je?“

„Nemám ponětí,“ odvětil Manfredi tiše. Jeho hlas byl klidný, ale z velkých chladných očí čišely obavy. „Říkal jsem vám, že jsme nebyli obeznámeni…“

„Tak se račte obeznámit!“ vykřikl Holcroft. „Přečtěte si to! Co to bylo za kretény? Utekli z blázince?“

Bankéř začal číst. Aniž by vzhlédl, tiše odpověděl. „Nejste tak daleko od pravdy. Napsali to lidé, kteří ztratili naději.“

„Co je to Wolfsschanze? Co to znamená?“

„Byl to název sídla Hitlerova štábu ve východním Prusku, kde se odehrál pokus o atentát na vůdce. Šlo o spiknutí důstojníků: von Stauffenberg, Kluge, Hopner - podíleli se na tom všichni. Všichni zemřeli. Rommel se zabil sám.“

Holcroft zíral na papír v Manfrediho rukou. „Chcete říct, že takoví lidé před třiceti lety napsali ten dopis?“

Bankéř přikývl, ale pak udiveně přimhouřil oči. „Ano, ale takový jazyk bych od nich nečekal. Je to jasná výhrůžka, což mi nehraje. Řídili se přece rozumem. Ale je fakt, že to nebyla normální doba. Slušní a stateční lidé se ocitli pod silným tlakem, který je mohl připravit o racionální uvažování. Prožili si peklo, které si dneska nikdo nedovede představit.“

„Slušní lidé?“ zeptal se Noel nevěřícně.

„Máte vůbec tušení, co znamenalo podílet se na spiknutí Wolfsschanze? Následovala krvavá lázeň, tisíce zmasakrovaných. Drtivá většina z nich přitom o Wolfsschanze v životě neslyšela. Bylo to konečné řešení. Záminka, jak umlčet veškerou opozici v Německu. Začalo to pokusem zbavit svět jednoho šílence a skončilo to doslova holocaustem. Ti, kdo přežili Wolfsschanze, to všechno viděli na vlastní oči.“

„Ti, co přežili, za tím šílencem sami dlouho šli,“ namítl Holcroft.

„Musíte mě pochopit. Byli to zoufalci. Chytili se do pasti, která pro ně znamenala katastrofu. Zjistili, že svět, který pomáhali stvořit, nebyl tím, co si vysnili. Vyšly najevo hrůzy, o nichž neměli ponětí, ale přitom se nemohli zbavit vlastní zodpovědnosti. Vyděsilo je to, ale nemohli popřít roli, kterou sami sehráli.“

„Jo, o hodných nacistech už jsem taky slyšel,“ ucedil Noel.

„Aby tomu člověk porozuměl, musel by se vrátit do historie. K ekonomickým pohromám, k Versailleské smlouvě, k Locamskému paktu, k bolševickým přehmatům - zkrátka ke spoustě různých vlivů.“

„Rozumím tomu, co jsem si právě přečetl,“ řekl Holcroft. „Vaši nepochopení chudáci z SA neváhali vyhrožovat někomu, koho neznali! ‚Nebude mít žádný život… Nikdo nebude ušetřen… Blízcí ani přátelé.‘ Píše se tady o vraždění. Nevyprávějte mi laskavě o hodných zabijácích.“

„Ale to jsou slova starých, nemocných a zoufalých lidí. Dneska už nemají význam. Chtěli tak vyjádřit vlastní muka a touhu po vykoupení. Už jsou v pánu. Nechte je spát. Přečtěte si dopis od svého otce…“

„On není můj otec!“ přerušil ho Noel.

„No dobře, tak si přečtěte dopis od Heiricha Clausena. Všechno vám pak bude jasnější. Přečtěte si ho. Musíme probrat pár věcí a nemáme moc času.“

* * *

Muž v hnědém tvídovém zimníku a tmavém tyrolském kloboučku stál vedle sloupu naproti sedmému vagonu. Na první pohled na něm nebylo nic zvláštního, snad kromě neobyčejně hustého obočí. Směs černých a světle šedých chloupků tvořila stříbřitou klenbu nad jinak tuctovou tváří.

Když se však člověk zadíval pozorně, uviděl strohé a poměrně inteligentní rysy odhodlaného člověka. Navzdory průvanu, který profukoval nástupištěm, neznámý ani nemrkl. Jeho soustředění na sedmý vagon bylo absolutní.

Až ten Američan vyjde ze dveří, pomyslel si muž u sloupu, bude to úplně jiný člověk. Během pár minut se mu život změnil takovým způsobem, jak to zažije jen málokdo na světě. To byl však teprve začátek. Cesta, která ho čekala, byla za hranicí všeho, co si současný svět dokázal představit. Bylo proto důležité sledovat jeho první reakci. Důležité? Ne. Naprosto nezbytné.

„Attention! Le train de sept heures…“

Z tlampačů se ozvalo poslední hlášení. Na sousední kolej současně vjel vlak z Lausanne. Nástupiště se za chvíli zaplní turisty mířícími do Ženevy na víkend, stejně jako se obyvatelé střední Anglie při návštěvě Londýna ženou za povyražením do Charing Cross, pomyslel si muž u sloupu.

Vlak z Lausanne zastavil. Vagony vyvrhly náklad cestujících. Nástupiště bylo opět nacpané k prasknutí.

V chodbičce vagonu číslo sedm se náhle objevil vysoký Američan. U dveří mu zastoupil cestu nosič vlekoucí čísi zavazadla. Byla to nepříjemná kolize, která by za normálních okolností vyvolala hádku. Holcroft však o normálních okolnostech nemohl mluvit.

Nedal najevo žádnou mrzutost. Výraz jeho tváře se vůbec nezměnil. Oči sice zaznamenaly fyzický kontakt, ale nezajímaly se o něj. Jako by byl duchem někde jinde: ještě se nevzpamatoval ze šoku. Poznalo se to i podle způsobu, jak v podpaží svíral tlustou žlutohnědou obálku. Zatínal prsty do papíru s takovou silou, že tvořily pěst.

Ten dokument z dávných časů byl pravou příčinou jeho ohromení. Byl zázrak, že vydrželi tak dlouho čekat a žít pro tento okamžik - muž u sloupu a jeho předchůdci. Víc než třicet let čekání. A teď ta listina konečně spatřila světlo světa!

Cesta začala.

Holcroft se vmísil do proudu lidských těl mířícího k šikmé rampě, jež vedla k východu. Ostatní do něj strkali, on však davy nevnímal a jen nepřítomně zíral před sebe.

Vtom se muž u sloupu vylekal. Léta výcviku ho naučila, aby hledal sebemenší narušení běžného vzorce. A on si takové nepravidelnosti právě všiml. Byli to dva muži, kteří se vůbec nepodobali kolemjdoucím. Nečišela z nich žádná radost, zvědavost ani očekávání, ale zlý úmysl.

Proplouvali davem v těsném závěsu za sebou a upírali oči na Američana. Nejspíš po něm šli. Muž vpředu měl pravou ruku v kapse. Muž vzadu měl levou dlaň schovanou na prsou pod rozepnutým kabátem. Ukryté ruce svíraly zbraně! Muž u sloupu o tom byl přesvědčen.

Vyskočil od betonového pilíře a prodíral se zástupem. Nesměl ztratit ani sekundu. Dvojice mužů Holcrofta doháněla. Šlo jim o tu obálku! Bylo to jediné možné vysvětlení. A pokud ano, znamenalo to, že ze Ženevy unikla informace o tom zázraku! Dokument v obálce měl nevyčíslitelnou hodnotu. Proti němu byl život Američana tak bezvýznamný, že by nikoho ani nenapadlo usilovat o jeho smrt. Muži, kteří se k Holcroftovi blížili, se ho chystali chladnokrevně zabít. Bylo to pro ně totéž, jako smést obtížný hmyz ze zlatého prutu. Nevěděli ovšem, že bez Clausenova syna se ten zázrak nestane!

Už je od něj dělily jen metry. Muž s černobílým obočím si klestil cestu davem turistů jako smyslů zbavený. Vrážel do lidí i zavazadel a odhazoval stranou všechny a všechno, co mu stálo v cestě. Když se ocitl kousek od zabijáka, který skrýval zbraň pod kabátem, strčil ruku do kapsy, sevřel pistoli a zařval přímo na útočníka:

„Du suchst Clausens Sohn! Das Genfe Dokument!“

Zabiják byl už na šikmé rampě a od Američana ho dělilo jen pár lidí. Zaslechl, že na něj někdo křičí, a otočil se, oči vykulené překvapením.

Dav se hrnul rychle nahoru a vyhýbal se oběma sokům. Útočník i ochránce proti sobě stáli v miniaturní aréně. Pozorovatel stiskl spoušť pistole ukryté v kapse. A pak znovu. Látka explodovala, ozvala se však jen sotva slyšitelná plivnutí. Do těla muže, který chtěl zabít Holcrofta, se zaryly dvě kulky. Jedna do podbřišku, druhá mnohem výš, do krku. Po prvním zásahu se zlomil v pase. Po druhém mu hlava vylétla dozadu. Měl rozervané hrdlo.

Krev vytryskla s takovou silou, že potřísnila kolemjdoucím tváře, šaty i kufry. Prýštila na zem a tvořila na rampě loužičky a potůčky. Průchodem se rozlehly výkřiky hrůzy.

Pozorovatel a ochránce v jedné osobě ucítil, jak mu čísi ruka sevřela rameno a zaryla se do kůže. Otočil se. Byl to druhý útočník. Neměl v ruce pistoli, nýbrž lovecký nůž.

Je to amatér, pomyslel si pozorovatel a okamžitě uplatnil instinkty získané léty výcviku. Rychle ukročil stranou - jako toreador, jenž se vyhýbá rohům býka - a levou rukou sevřel útočníkovi zápěstí. Pak vytáhl z kapsy pravou dlaň, stiskl prsty obtočené kolem rukojeti a zkroutil protivníkovi ruku s nožem s takovou silou, až chrupavky praštěly. Vrazil mu čepel do měkké tkáně břicha a projel ostrou ocelí úhlopříčně až k žebrům, takže zasáhla srdeční tepny. Muž zkřivil tvář. Z hrdla se mu vydral strašlivý výkřik, uťatý smrtí.

Vřava se vystupňovala v naprostý chaos. Výkřiky sílily. Hysterii podněcovala spousta krve uprostřed spěchajících těl, jež do sebe navzájem vrážela. Ochránce přesně věděl, co dělat. Při pohledu na krev na vlastních šatech zděšeně vyhodil ruce vzhůru a přidal se k davu, který pádil pryč jako stádo vyplašeného dobytka z betonových jatek.

Vyběhl po rampě kolem Američana, jemuž právě zachránil život.

* * *

Holcroft zaslechl vřeštění. Prostupovalo otupující mlhy, které ho pohltily, zatemnily mu zrak a bránily v myšlení.

Snažil se otočit za zvukem, ale hysterický dav ho strhl s sebou a vrazil ho na metr vysokou betonovou zídku, která sloužila jako zábradlí. Zachytil se jí a ohlédl se. Neviděl jasně, co se stalo, vzadu pod klenbou však zahlédl muže, jemuž vytryskla z krku krev. A druhého, který padl dopředu s ústy zkřivenými bolestí. Nic dalšího už nespatřil. Nápor těl ho znovu vláčel vzhůru po betonové rampě.

Kolem něj proběhl jakýsi muž a přitom do něj vrazil ramenem. Holcroft se otočil a uviděl vyděšené oči pod černobílým obočím.

Něco se stalo. Pokus o krádež se změnil v napadení, možná i vraždu. Klidná Ženeva nebyla imunní proti násilí o nic víc než divoké ulice nočního New Yorku či chudé uličky Marrakéše.

Noel však neměl čas o tom přemýšlet. Nemohl se do toho zaplétat. Musel myslet na jiné věci. Mlhy otupělosti se vrátily. Nejasně však chápal, že jeho život už nikdy nebude stejný jako dřív.

Sevřel obálku v ruce a vmísil se do křičící masy, která běžela po rampě vzhůru k východu.

3. KAPITOLA

Obří stroj přelétl nad ostrovem Cape Breton, naklonil se mírně doleva, sestoupil na novou letovou hladinu a pokračoval dál. Nyní mířil na jihozápad, k Halifaxu, Bostonu a New Yorku.

Většinu času Holcroft strávil v salonku nahoře. Seděl v jediném křesle v pravém zadním rohu, černou aktovku měl opřenou o přepážku. Zde se mohl lépe soustředit. Na papíry, které si stále dokola pročítal, nemohly padnout zvídavé oči sousedů.

Začal dopisem od Heinricha Clausena, toho neznámého, avšak všudypřítomného člověka. Byl to neuvěřitelný dokument. Obsahoval natolik znepokojivé informace, že Manfredi vyjádřil společné přání ředitelů Grande Banque, aby byl zničen. Podrobně se v něm totiž hovořilo o milionech uložených v Ženevě před třemi desítkami let. Většina finančních zdrojů byla z právního hlediska nedotknutelná - zloději a vrazi ukradli hotovost vládě, kterou vedli zloději a vrazi. Jiné zdroje ovšem tak bezpečné před moderním dohledem nebyly. Během války bylo Německo vydrancováno a oloupeno zevnitř i zvenčí. Odpůrci režimu byli nemilosrdně okradeni. Kdyby se oživily vzpomínky na tyto zločiny, Mezinárodní soud v Haagu by mohl peníze zmrazit na léta ve vleklých soudních sporech.

„Zničte ten dopis,“ řekl mu Manfredi v Ženevě. „Stačí, že už chápete, proč to všechno udělal. Na metodách nesejde, znamenají jen komplikaci, která nemá řešení. Ale někdo by se vás mohl pokusit zastavit. Možná se do toho vloží další zloději. Jde o stovky milionů.“

Noel si znovu přečetl dopis, možná už podvacáté. Pokaždé si přitom v duchu představoval muže, který ho napsal. Svého pravého otce. Neměl tušení, jak Heinrich Clausen vypadal. Jeho matka zničila všechny fotografie a písemnosti, veškeré zmínky o muži, jehož z duše nenáviděla.

Berlín, 20. dubna 1945

MŮJ CHLAPČE,

zatímco Ti píšu, armády Říše prohrávají na všech frontách. Berlín brzy padne a stane se z něj město plamenů a smrti. Nedá se nic dělat. Nehodlám ztrácet ani minutu úvahami na téma, co by kdyby. Nebudu mluvit o zrazených zásadách ani o vítězství zla nad dobrem, které měli na svědomí morálně pokleslí vůdci. Vzájemné osočování v pekle je podezřelé. Člověk může být snadno označen za ďábla.

Ať za mě raději mluví činy. V nich možná nalezneš alespoň zdání hrdosti. Snažně v to doufám.

Je třeba napravit škody. To je moje krédo. Věří v něj i moji dva nejlepší přátelé a nejbližší spolupracovníci, kteří jsou uvedeni v přiloženém dokumentu. Musíme odčinit zlo, které jsme napáchali, a odporné zrady, na které svět nikdy nezapomene. Snad dojdeme alespoň částečného odpuštění.

Před pěti lety tvoje matka učinila rozhodnutí, které jsem nemohl pochopit, tak slepá byla moje oddanost „Novému řádu“. V zimě před dvěma lety - v únoru 1943 - se ukázalo, že měla pravdu. Slova, která mi vmetla ve vzteku a já je arogantně označil za lži nepřátel vlasti, se potvrdila. My, kteří jsme se pohybovali ve vysokých finančních a politických kruzích, jsme byli podvedeni. Dva roky už bylo jasné, že Německo směřuje k porážce. Předstírali jsme opak, ve skutečnosti jsme však znali pravdu. I jiní to věděli. A přestali si dávat pozor. Na povrch vypluly všechny hrůzy a lži.

Před pětadvaceti měsíci jsem vymyslel plán a získal podporu přátel na Finanzministerium. Ochotně mi vyšli vstříc. Naším cílem bylo převést do neutrálního Švýcarska obrovské sumy peněz na pomoc a podporu tisíců lidí, jimž zničila život zvěrstva spáchaná ve jménu Německa bestiemi, které nevěděly nic o německé cti.

Teď už o těch táborech víme, jejich jména se stanou historickým mementem. Belsen, Dachau, Osvětim.

Dozvěděli jsme se o hromadných popravách, o bezmocných mužích, ženách i dětech seřazených před hroby, které si vlastníma rukama vyhloubili.

Slyšeli jsme i o těch pecích - pane na nebi - o pecích na lidské maso! O sprchách, z nichž netekla voda, ale smrtící plyn. O nepřípustných a zvrácených pokusech, které na lidských bytostech prováděli šílení lékaři.

U těch obrázků nám krvácí srdce, ale naše slzy nic nezmohou. Naše mozky však úplně bezmocné nejsou. Umíme plánovat.

Je třeba napravit škody.

Člověku život nevrátíme. Nedokážeme vzkřísit to, co bylo tak surově a ničemně odňato. Ale můžeme vyhledat všechny ty, kteří přežili, jejich děti i potomky těch zavražděných. Musíme jim ukázat, že jsme nezapomněli. Hluboce se stydíme a chceme jim pomoci. Omluvit se za to, co jsme napáchali.

Ani na okamžik nevěřím, že můžeme odčinit zločiny, na nichž jsme se nevědomě podíleli. Uděláme všechno, co bude v našich silách. Stále mě pronásleduje obraz tvé matky. Proč jsem tu báječnou a hodnou ženu neposlechl?

Ale zpátky k plánu.

Za základní měnu jsme vybrali americký dolar. Náš cíl byl deset milionů měsíčně. Může to vypadat přehnaně, ale je potřeba si uvědomit, kolik kapitálu plynulo na vrcholu války ekonomickým bludištěm ministerstva financí. Plán jsme dokonce překročili.

Prostřednictvím Finanzministerium jsme si přivlastnili prostředky ze stovek zdrojů v Říši i daleko za jejími stále širšími hranicemi. Daně plynuly jinam, vojenský průmysl vykazoval obrovské výdaje za fiktivní nákupy, výplaty wehrmachtu měnily adresáta a peníze posílané na okupovaná území se neustále ztrácely. Finance z vyvlastněných majetků, továren a soukromých společností neproudily do říšského hospodářství, ale na naše konta. Našemu plánu sloužily i peníze z prodeje uměleckých předmětů z řady muzejí na dobytých územích. Dělali jsme to mistrovsky. Všechna rizika, která nám hrozila - a ve strachu jsme žili doslova každý den - byla nicotná ve srovnání s důležitostí našeho kréda: Je třeba napravit škody.

Žádný plán však nelze označit za úspěšný, pokud není cíl zajištěn trvale. Vojenská strategie, která ovládne přístav, ale den nato ho zase ztratí při invazi z moře, není k ničemu. Člověk musí počítat se všemi možnými útoky a překážkami, které by mohly dlouhodobý plán ohrozit. Musí vidět dopředu a přizpůsobovat se situaci. Čas nezastavíš, ale je potřeba využívat ho ku prospěchu plánu. O něco takového jsme se pokusili prostřednictvím podmínek uvedených v přiloženém dokumentu.

Bůh ví, že bychom rádi poskytli pomoc obětem i jejich pozůstalým dřív, než plány dovolují, ale to by znamenalo zbytečně upozornit na částky, které jsme odčerpali. Všechno by bylo ztraceno. Pro úspěch strategie musí uplynout celá generace. I potom bude existovat riziko, ale už menší.

Sirény pořád kvílí a ohlašují nálety. Když je řeč o čase, zbylo ho už velmi málo. Pokud jde o mě a mé dva kolegy, budeme čekat jen na potvrzení, že tajný kurýr doručil tento dopis do Curychu. Až tu zprávu obdržíme, naplníme vlastní smlouvu. Smlouvu se smrtí. Každý zemře vlastní rukou.

Vyslyš moji prosbu a pomoz nám k usmíření. Je třeba napravit škody.

Tak zní naše dohoda, můj synu. Můj jediný synu, kterého jsem nikdy nepoznal, ale kterému jsem způsobil takový zármutek. Poslechni mě a naplň ji, protože tě žádám o poctivou věc.

Tvůj otec,

HEINRICH CLAUSEN

Holcroft položil dopis lícem na stůl a podíval se z okna na blankytnou oblohu nad mraky. V dáli uviděl čáru od motorů jiného letadla. Následoval očima proužek par, až spatřil nepatrný stříbrný záblesk trupu.

Přemítal o dopise. Byl sentimentální a obsahoval melodramatická slova z docela jiné éry. To však jeho vyznění nijak neoslabovalo. Naopak mu to dodávalo jistou přesvědčivost. Clausenova upřímnost nebyla hraná. Jeho city byly skutečné.

V dopise však nebyla zmínka o důmyslnosti samotného plánu. Byl geniální ve své jednoduchosti a využíval čas a zákony finančního světa k dosažení i ochraně cíle. Ti tři muži dobře chápali, že tak vysoké částky, jaké ukradli, se nedají jen tak potopit do jezera nebo schovat do trezorů. Stovky milionů musely existovat na finančním trhu, nezávisle na zrušené měně i makléřích, kteří by museli nezákonně získaná aktiva proměnit a prodat.

Bylo potřeba uložit tvrdou měnu a její bezpečnost svěřit jedné z nejváženějších finančních institucí, La Grande Banque de Genęve. Taková banka nemohla dovolit zneužití peněz. Byl to přece pilíř mezinárodní ekonomiky. Jistě by dodržela veškeré podmínky kontraktu s ukladateli. Vše muselo být v souladu se švýcarským právem. Diskrétní, jak bylo v bankovnictví zvykem, a zároveň neprůstřelné vzhledem k úpravám zákonů, které v toku času přicházely. Záměr smlouvy nesměl být za žádných okolností narušen. Třicet let… padesát let… Ve finančním kalendáři to je velice krátká doba.

Noel sáhl dolů a otevřel aktovku. Zasunul stránky dopisu do přihrádky a vytáhl dokument z La Grande Banque de Genęve. Byl přeložený v koženém pouzdře jako poslední vůle. Vlastně to závěť byla - a ještě mnohem víc. Znovu se opřel, rozepnul sponu, otevřel pouzdro a odhalil první stranu dokumentu.

Přelétal očima důvěrně známá slova a odstavce. Listoval stránkami a soustředil se na hlavní místa.

Clausenovi dva komplicové při rozsáhlé krádeži se jmenovali Erich Kessler a Wilhelm von Tiebolt. Jména nebyla ani tak důležitá pro zjištění jejich totožnosti, jako pro vyhledání nejstarších potomků obou mužů. Tak zněla první podmínka listiny. Přestože určeným majitelem konta byl americký občan Noel C. Holcroft, peníze měly být uvolněny pouze s podpisem tří nejstarších potomků. A jedině tehdy, pokud každý z nich přesvědčí ředitele La Grande Banque, že přijímá podmínky a cíle stanovené původními vlastníky s ohledem na využití prostředků.

Kdyby potomci nepřesvědčili švýcarské ředitele nebo byli posouzeni jako nezpůsobilí, přišli by na řadu jejich bratři a sestry. Pokud by všechny děti byly označeny za nevhodné, miliony měly počkat na další generaci, která se ještě nenarodila. Na další generaci!

ZÁKONITÝ SYN HEINRICHA CLAUSENA NYNÍ NESE JMÉNO NOEL HOLCROFT. JE TO JEŠTĚ DÍTĚ. ŽIJE S MATKOU A NEVLASTNÍM OTCEM V AMERICE. V URČENÝ DEN, KTERÝ ZVOLÍ ŘEDITELÉ LA GRANDE BANQUE DE GENĘVE - NESMÍ TO BÝT DŘÍVE NEŽ ZA TŘICET A DÉLE NEŽ ZA TŘICET PĚT LET - VÝŠE UVEDENÝ SYN HEINRICHA CLAUSENA BUDE OSLOVEN A SEZNÁMEN SE SVÝMI POVINNOSTMI. NAJDE SVÉ SPOLUDĚDICE A AKTIVUJE ÚČET ZA UVEDENÝCH PODMÍNEK. STANE SE OSOBOU, JEJÍMŽ PROSTŘEDNICTVÍM BUDOU ROZDĚLENY FINANČNÍ PROSTŘEDKY OBĚTEM HOLOCAUSTU A JEJICH POZŮSTALÝM…

Trojice Němců také udala důvod pro vybrání Clausenova syna jako prostředníka. Dítě se dostalo do bohaté a vlivné rodiny… Do americké rodiny, kde nehrozilo žádné podezření. Všechny stopy po prvním manželství jeho matky a příletu z Německa zametl oddaný Richard Holcroft. Jak z dokumentu vyplývalo, v Londýně byl vydán úmrtní list pro chlapce jménem Clausen datovaný 17. února 1942. Následně byl v New Yorku založen rodný list se jménem Holcroft. Další roky měly přispět k dalšímu zamlžení skutečných událostí. Z chlapce Clausena se jednoho dne stane dospělý muž Holcroft, který nebude mít žádný viditelný vztah ke svému původu. Ten se však nedal zapřít, a proto byl právě on tím vyvoleným, který vyhovoval požadavkům i cílům dokumentu.

V Curychu měla být založena mezinárodní kancelář, která bude sloužit jako distribuční centrum peněz, jejichž zdroj měl být navždy utajen. Pokud by potřebovala mluvčího, měl se jím stát Holcroft, protože jména ostatních nesměla padnout. Nikdy. Byli to potomci nacistů a jejich odhalení by nevyhnutelně vyvolalo požadavek na prověření konta. Jeho pestré zdroje by vyšly najevo. Mezinárodní soudy by byly zavaleny žalobami.

Kdyby ovšem jako mluvčí vystupoval člověk bez nacistického cejchu, nebyl by důvod ke znepokojení: žádné kontroly, žádné žádosti o exhumaci či soudní spory. Jednal by v souladu s ostatními. Při rozhodování by měl každý z nich jeden hlas, ale vidět by bylo pouze jeho. Děti Ericha Kesslera a Wilhelma von Tiebolta měly zůstat v anonymitě.

Noel zauvažoval, jaké asi jsou „děti“ Kesslera a von Tiebolta. Brzy to zjistí.

Závěrečná ustanovení dokumentu nebyla o nic méně překvapivá než to, co jim předcházelo. Veškeré peníze měly být rozděleny do šesti měsíců od uvolnění účtu. Taková podmínka vyžadovala od každého z potomků naprostou oddanost. Přesně to také ukladatelé vyžadovali: naprostou oddanost plánu. Chtěli po nich, aby se obětovali a přerušili svůj normální život. Nebylo to zadarmo. Po vypršení šestiměsíčního období a úspěšném rozdělení peněz mezi oběti holocaustu měla být curyšská kancelář rozpuštěna a každý z potomků měl obdržet částku dvou milionů dolarů.

Dva miliony dolarů za šest měsíců.

Dva miliony.

Noel uvažoval, co by to pro něj z osobního i profesního hlediska znamenalo. Především svobodu. Manfredi mu v Ženevě řekl, že má nadání. Byla to pravda, na výsledcích jeho práce se to však často neodráželo. Musel přijímat úkoly, které by raději nebral. Musel dělat kompromisy v projektech, i když se mu to jako architektovi příčilo. Byl nucen odmítat práci, o kterou velice stál, jelikož mu finanční tlaky nedovolovaly mrhat časem na menší zakázky. Stával se z něj cynik.

Nic netrvá věčně. Morální opotřebení jde ruku v ruce se znehodnocením a amortizací. Nikdo to nevěděl lépe než architekt, který kdysi míval svědomí. Třeba ho v sobě zase najde. Díky svobodě. Díky dvěma milionům.

Holcrofta vlastní myšlenky překvapily. Rozhodl se, i když si chtěl nejdřív všechno pořádně promyslet. Sám sebe přesvědčil, že by ty peníze klidně dokázal odmítnout. Právě díky nim však měl šanci znovu nabýt ztracené svědomí.

Jací asi jsou nejstarší potomci Ericha Kesslera a Wilhelma von Tiebolta? Jedním z nich byla žena. Druhý byl muž, vědec. Bez ohledu na pohlaví a profesi však zažili něco, co on nikdy nepoznal. Byli tam. Viděli to. Žádný z nich nebyl tak malý, aby si to nepamatoval. Oba žili v ďábelském světě třetí říše. Američan na ně měl spoustu otázek.

Otázek? Jakých vlastně?

Už se rozhodl. Manfredimu řekl, že potřebuje čas - aspoň pár dní.

„Myslíte, že máte na vybranou?“ zeptal se ho švýcarský bankéř.

„Určitě,“ odvětil Noel. „Nejsem na prodej. A třicet let starých výhrůžek nějakých šílenců se nebojím.“

„To je dobře. Proberte to s vaší paní matkou.“

„Co?“ užasl Holcroft. „Říkal jste přece…“

„…že je to přísně diskrétní záležitost? Ano, ale vaše matka je jediná výjimka.“

„Proč? Já myslel, že ona bude ta poslední…“

„Ona je naopak ta první. A jediná. Jistě ocení vaši důvěru.“

Manfredi měl pravdu. Pokud by odpověděl ano, musel by přerušit činnost své firmy a začít cestovat, aby navázal kontakt s potomky Kesslera a von Tiebolta. Matce by to neušlo. Byla zvědavá jako každá žena. Vrtalo by jí to hlavou a pokud by se nedejbože dověděla o milionech v Ženevě a o roli Heinricha Clausena při jejich krádeži, vyletěla by z kůže. Vzpomínky na paranoidní zločince třetí říše se jí nesmazatelně vryly do paměti. Pokud by si to hrozné zjištění nenechala pro sebe, peníze by na dlouhá léta uvízly u mezinárodních soudů.

„Co když se nedá přesvědčit?“

„Musíte se snažit. Ten dopis mluví jasnou řečí, a když bude potřeba, vložíme se do toho my. Přesto bude lepší hned na začátku znát její názor.“

Jaký asi bude? přemítal Noel. Althene nebyla jen tak obyčejná matka. Velice brzy poznal, že je jiná. Neodpovídala obrazu bohaté paničky z Manhattanu. Jistě, měla své slabůstky: koně, lodě, víkendy v Aspenu a v Hamptons. Nikdy se však nechovala okázale a zoufale se nesnažila o zvýšení společenské prestiže.

To všechno už měla za sebou. Jako mladá bezstarostná Američanka žila v neklidné Evropě třicátých let. Její rodině po krachu na burze přece jen něco zbylo, a tak raději zvolila odchod od méně štastných spoluobčanů. Althene poznala Soud svatého Jakuba stejně jako emigranstké salony v Paříži… A rázné nové dědice Německa. A z oněch let pocházela její vyrovnanost zrozená z lásky, vyčerpání, nenávisti i vzteku.

Althene byla zvláštní žena, nejen matka, ale i kamarádka. Jejich přátelství bylo opravdové a nemuseli se o tom neustále přesvědčovat. Vlastně byla víc kamarádka než matka, pomyslel si Holcroft. S tou druhou rolí se nikdy docela nesžila.

„Udělala jsem až příliš chyb na to, abych si vynucovala biologickou autoritu,“ řekla mu jednou se smíchem.

Nyní ji chtěl požádat, aby se rozpomněla na muže, kterého se většinu života snažila vymazat z hlavy. Nebude mít strach? To asi ne. Nezapochybuje o účelu dokumentu, který mu předal Ernst Manfredi? Jak by mohla, až si přečte dopis od Hienricha Clausena? Ať měla jeho matka jakékoli vzpomínky, byla to žena inteligentní a vnímavá. Všichni lidé se mění a trápí je výčitky svědomí. Musí se s tím smířit, byť to pro ni bude sebevíc nepříjemné.

Byla sobota. Matka s otčímem trávili víkendy ve venkovském domě v Bedford Hills. Noel si řekl, že tam hned ráno zajede a promluví s ní.

A v pondělí podnikne první kroky na cestě, která ho zavede zpátky do Švýcarska. Do zatím neznámé kanceláře v Curychu. V pondělí to všechno vypukne.

Noel si vybavil konec rozhovoru s Manfredim, než vystoupil z vlaku.

„Kesslerovi měli dva syny. Ten starší, Erich - pojmenovali ho po otci - je profesorem historie na berlínské univerzitě. Mladší bratr Hans pracuje jako lékař v Mnichově. Pokud víme, oba mají ve svém okolí výbornou pověst. Jsou si velice blízcí. Až se Erich dozví o situaci, možná bude chtít, aby do toho byl zasvěcen i jeho bratr.“

„Smí se to?“

„Dokument neobsahuje nic, co by to zakazovalo. Odměna ovšem zůstává stejná a každá rodina má při veškerých rozhodnutích jen jeden hlas.“

„A co von Tieboltovi?“

„To je bohužel jiná písnička. Tady možná narazíte na problémy. Z poválečných kronik vyplývá, že matka s dětmi uprchli do Rio de Janeira. Před pěti nebo šesti lety zmizeli, jako by se po nich slehla zem. Policie nic neví. Žádná adresa, žádný zaměstnavatel, ani záznamy o tom, že by se přestěhovali do jiných velkých měst. A to je zvláštní. Matka přitom byla docela úspěšná. Zdá se, že nikdo neví, co se stalo. A jestli ví, tak nepoví.“

„Říkáte, že měla dvě děti?“

„Vlastně tři. Nejmladší dcera Helden se narodila až po válce v Brazílii, zřejmě ji počali v posledních dnech Říše. Nejstarší potomek je také dcera, Gretchen se jmenuje. Zbývá syn Johann.“

„A všichni zmizeli?“

„Možná je to příliš dramatický termín. Jsme bankéři, ne detektivové. Naše šetření není tak důkladné a Brazílie je hodně velká země. Vy musíte jít do hloubky. Je potřeba najít a prověřit potomky všech tří mužů. To je první podmínka dokumentu. Bez toho nebude účet uvolněn.“

Holcroft složil listinu a vrátil ji do aktovky. Přitom se dotkl prsty okraje jediné stránky s podivným hůlkovým rukopisem lidí, kteří před třiceti lety přežili peklo Wolfsschanze. Manfredi měl pravdu: byli to nemocní starci, kteří se snažili sehrát svou poslední zoufalou roli v dramatu budoucnosti, do které příliš neviděli. Kdyby ano, obrátili by se na „syna Heinricha Clausena“ se žádostí, a nikoli s hrozbami. Proč mu asi vyhrožovali? I v tom měl možná Manfredi pravdu. Ten podivný papír neměl po tolika letech už žádný význam. Bylo potřeba promyslet jiné věci.

Holcroft zachytil pohled letušky, která si povídala se dvěma muži u stolu na druhé straně uličky, a gestem ruky jí naznačil, že si dá ještě jednu skotskou. Mile se usmála, přikývla a ukázala, že drink bude za chvilku. Znovu se pohroužil do myšlenek.

Na povrch se draly logické pochybnosti. Byl připraven zasvětit téměř rok života projektu tak neslýchanému, že se sám musel podrobit důkladné prověrce, která čekala i potomky Kesslera a von Thiebolta. Najde je vůbec? Znovu si vybavil Manfrediho slova. Myslíte, že máte na vybranou? Odpověď byla ano i ne. Dva miliony, které pro něj znamenaly svobodu, byly pokušením, jemuž se jen těžko odolávalo. Mohl je však odmítnout. S řadou věcí byl opravdu nespokojený, ale v práci se mu dařilo. Měl čím dál lepší pověst a jeho profesní schopnosti uznával rostoucí počet potenciálních klientů. Co by se stalo, kdyby najednou všeho nechal? Jaká by byla reakce, kdyby zčistajasna odstoupil od zakázek, o něž bojoval? To byly otázky, které musel důkladně posoudit. Nešlo mu jen o peníze.

Postupně však pochopil zbytečnost podobných myšlenek. Ve srovnání s jeho… závazkem… byly ty otázky nicotné. Rozdělení milionů obětem bezpříkladných krutostí přišlo beztak pozdě. Byla to povinnost, kterou nemohl odmítnout. Z dávných časů k němu doléhalo volání zoufalého muže. Byl to otec, jehož nikdy nepoznal. Nevěděl proč, ale nemohl být k tomu hlasu hluchý. Ráno zajede za matkou do Bedford Hills.

Holcroft zvedl oči a podivil se, kde je letuška s jeho whisky. Stála za špatně osvětleným pultíkem, který v salonku Boeingu 747 sloužil jako bar, ve společnosti dvou mužů od stolu. Přistoupil k nim třetí. Čtvrtý člověk seděl tiše v křesle vzadu a četl si noviny. Dva muži u letušky toho hodně vypili. Ten třetí se s nimi chtěl družit, a tak předstíral, že je méně střízlivý, než ve skutečnosti byl. Letuška si všimla, že se na ni Noel dívá, a zvedla zoufale obočí. Skotskou mu sice nalila, ale jeden z opilců ji převrhl. Utírala ji hadříkem. Jeden z opilců se náhle zakymácel na židli a spadl zády na podlahu. Letuška oběhla pult a pomohla mu ze země. Jeho přítel se zasmál a raději se na své židli pevněji usadil. Třetí muž se natáhl po sklence na baru. Čtvrtý cestující znechuceně zvedl oči a zašustěním papíru dal najevo své pohoršení. Noel odvrátil oči k oknu. Nechtěl se do té příhody zamíchat.

Po několika minutách letuška přistoupila k jeho stolku. „Omlouvám se, pane Holcrofte. Kluci jsou kluci. Mám podezření, že při přeletech Altantiku to platí dvojnásob. Chtěl jste skotskou s ledem, že?“

„Ano. Díky.“

Noel si od půvabné dívky vzal sklenku a všiml si pohledu v jejích očích. Jako by říkala: Díky, že se nechováte jako ti otrapové. Za jiných okolností by možná navázal konverzaci, ale teď musel myslet na jiné věci. V duchu plánoval, co všechno v pondělí udělá. Pokud šlo o zaměstnance, zavřít kancelář nebylo tak těžké. Měl jen sekretářku a dva kresliče, které mohl snadno upíchnout u svých známých - a možná za vyšší plat. Ale proč by proboha firma Holcroft a.s., New York zavírala krám, když měla reálnou šanci na zakázky, které mohly znásobit počet zaměstnanců i její příjem? Potřeboval vymyslet pádný a věrohodný důvod.

Na druhé straně kabiny náhle kdosi vyskočil ze sedadla a z hrdla se mu vydral ochraptělý výkřik bolesti. Křečovitě se zaklonil, jako by lapal po dechu, a přitom se chytil za břicho a pak za hrudník. Upadl na dělicí příčku, v níž ležely časopisy a letové řády, a začal sebou zmítat. Oči měl vytřeštěné, žíly na krku fialové a naběhlé. Nakonec se vrhl dopředu a zhroutil se na podlahu.

Byl to ten třetí muž, který se předtím připojil u baru ke dvěma opilcům a letušce.

Vypukl chaos. Letuška se rozběhla k ležícímu člověku, zblízka ho prohlédla a zachovala se podle předpisů. Přikázala třem dalším cestujícím v kabině, aby zůstali na svých místech, podložila muži hlavu a vrátila se k pultu, kde visel na zdi palubní telefon. Za pár sekund vyběhl po točitém schodišti stevard a z pilotní kabiny vyšel kapitán British Airways. Radili se s letuškou nad bezvládným tělem. Stevard rychle zamířil ke schodišti, sešel dolů a za chvíli se vrátil s jakýmsi papírem na podložce. Zřejmě to byl seznam cestujících.

Kapitán se obrátil k ostatním v salonku. „Vraťte se, prosím, všichni dolů. Na palubě je lékař. Už jsme pro něj poslali. Děkuji vám.“

Jak Holcroft sestupoval po schodech, prosmýkla se kolem něj letuška s dekou. Pak uslyšel kapitána vydávat rozkaz do palubního telefonu. „Zavolejte na Kennedyho letiště, ať přistaví záchranku. Cestující se jmenuje Thornton. Nejspíš srdeční záchvat.“

* * *

Lékař si klekl k postavě ležící čelem dolů na zadním sedadle salonku a požádal o baterku. První důstojník pro ni došel do kabiny. Lékař zvedl muži víčka, pak se otočil a ukázal kapitánovi, aby šel k němu. Pak mu tiše oznámil: „Je mrtvý. Bez přístrojů, analýzy krve a tkáně těžko určit příčinu smrti, ale já bych neřekl, že dostal infarkt. Vypadá to na otravu. Tipoval bych strychnin.“

V kanceláři šéfa celnice se náhle rozhostilo ticho. Za stolem inspektora seděl vyšetřovatel vražd z newyorské letištní policie a před sebou měl seznam cestujících letadla British Airways. Inspektor postával rozpačitě stranou. Na židlích u zdi seděl kapitán Boeingu 747 a letuška, která obsluhovala v salonku první třídy. U dveří stál policista v uniformě. Detektiv nevěřícně zíral na celního inspektora.

„Chcete mi říct, že dva lidé z toho letadla vystoupili, prošli uzavřenou chodbou do střeženého celního prostoru a jen tak zmizeli?“

„Neumím si to vysvětlit,“ vyhrkl inspektor a sklíčeně zavrtěl hlavou. „Ještě nikdy se to nestalo.“

Detektiv se otočil na letušku. „Slečno, jste přesvědčená, že byli opilí?“

„Teď už moc ne,“ odvětila dívka. „Musím se zamyslet. Vypili toho opravdu hodně, to vím jistě. Nemohli to hrát. Obsluhovala jsem je. Zdálo se, že jsou pěkně ožralí. Neškodní, ale ožralí.“

„A co když ten alkohol nepili? Co když ho někam lili?“

„Ale kam?“ zeptala se letuška.

„To nevím. Do prázdných popelníků, do podušek na křesle… Co je na podlaze?“

„Koberec,“ odpověděl pilot.

Detektiv se obrátil k policistovi u dveří. „Zavolejte vysílačkou na soudní. Ať prohlídnou koberec, čalounění na křeslech a popelníky. Vlevo od ohrazeného prostoru. Stačí, když najdou vlhkost. Dejte mi vědět.“

„Ano, pane.“ Policista rychle odešel a zavřel za sebou dveře.

„Lidi snášejí alkohol různě,“ podotkl kapitán.

„Ale ne v dávkách, o jakých mluvila tahle mladá dáma,“ pravil detektiv.

„Proboha, co na tom záleží?“ namítl kapitán. „Zjevně to jsou chlapi, po kterých jdete. Zmizeli, jak jste sám řekl. Troufám si říct, že to museli naplánovat.“

„Na všem záleží,“ vysvětlil detektiv. „Metody se dají porovnat s minulými zločiny. Zajímá nás všechno. Třeba cvoci. Blázniví boháči, co létají po světě a hledají odvaz - v alkoholu nebo v drogách, to je fuk. Pokud víme, ti dva chlapi toho Thorntona ani neznali. Vaše letuška řekla, že se navzájem představili. Proč by ho zabíjeli? A proč by to dělali tak brutálním způsobem? Byl to strychnin, pane kapitáne, a to je pěkně drsná smrt, to mi můžete věřit.“

Zazvonil telefon. Celní inspektor zvedl sluchátko, chvíli poslouchal a podal sluchátko detektivovi. „Ministerstvo zahraničí. Pro vás.“

„Ministerstvo? Tady poručík Miles z letištní policie. Máte informace, o které jsem žádal?“

„Máme, ale nebudou se vám moc líbit…“

„Moment,“ vyhrkl Miles. Dveře se otevřely a znovu se v nich objevil policista v uniformě. „Co máte?“ zeptal se Miles strážníka.

„Čalounění na křeslech a koberec na levé straně salonku jsou mokré.“

„Takže byli úplně střízliví,“ vydechl detektiv monotónně. Kývl a vrátil se k telefonu. „Pokračujte. Co se mi nebude líbit?“

„Uvedené pasy jsou už čtyři roky neplatné. Patřily dvěma mužům z Flintu ve státě Michigan. Byli to sousedi, pracovali pro stejnou firmu v Detroitu. V červnu 1973 odjeli oba na služební cestu do Evropy a už se nevrátili.“

„Proč už ty pasy neplatí?“

„Ztratily se jim z pokoje v hotelu. Tři dny na to našli ty dva v řece. Někdo je zastřelil.“

„Ježíšmarjá, kde?“

„Ta řeka se jmenuje Isar. Byli v Mnichově.“

* * *

Cestující na lince 591 zlostně procházeli dveřmi karanténní místnosti, hezky jeden po druhém. Zástupce společnosti British Airways porovnával jejich jména, adresy a telefonní čísla se seznamem cestujících na palubě Boeingu 747. Vedle něj stál policista a dělal si na kopii seznamu vlastní poznámky. Izolace trvala už téměř čtyři hodiny.

Za dveřmi místnosti ostraha nasměrovala pasažéry chodbou do velkého nákladového prostoru, kde si vyzvedli prohlédnutá zavazadla a zamířili ke dveřím hlavního terminálu. Jeden z cestujících se však k opuštění nákladového prostoru nechystal. Neměl žádné zavazadlo, jen plášť přes ruku. Vykročil přímo ke dveřím s výrazným nápisem:

CELNICE. ŘÍDICÍ STŘEDISKO NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN

Prokázal se a vstoupil dovnitř.

Vedle ocelového okna stál šedovlasý muž v uniformě vysokého celního úředníka a kouřil cigaretu. Při vyrušení se otočil. „Čekám na vás. Dokud jste byl v karanténě, nemohl jsem nic dělat.“

„Měl jsem připravenou legitimaci - pro případ, že byste tady nebyl,“ odvětil cestující a vrátil doklady do kapsy saka.

„Mějte ji pořád připravenou. Možná ji budete potřebovat. Všude je plno policajtů. Co chcete dělat?“

„Dostat se k tomu letadlu.“

„Myslíte, že jsou tam?“

„Ano. Někde. Jinak si to neumím vysvětlit.“

Oba muži vyšli z místnosti a rychle kráčeli nákladovým prostorem kolem řady dopravních pásů k ocelovým dveřím s nápisem: VSTUP ZAKÁZÁN. Celník vytáhl klíč, otevřel a uvedl mladšího muže s pláštěm dovnitř. Ocitli se v dlouhém tunelu z šedivých cihel, který vedl přímo na letištní plochu. O čtyřicet sekund později došli k dalším ocelovým dveřím, jež hlídali dva strážní, jeden z celního úřadu, druhý z přístavní policie. Ten první poznal svého nadřízeného.

„Zdravím, kapitáne. Hrozná noc, co?“

„Bojím se, že je to jen začátek,“ řekl vyšší úředník. „Možná se nás to přece jen týká.“ Podíval se na policistu. „Tenhle muž je od federálů,“ dodal a naklonil hlavu ke svému společníkovi. „Zavedu ho na palubu letadla 591. Možná v tom jsou drogy.“

Strážce zákona se zatvářil zmateně. Očividně měl rozkaz nikoho nevpouštět. Celník u dveří se přimluvil: „Ale no tak. Tenhle člověk šéfuje Kennedyho letišti.“

Policista pokrčil rameny a otevřel dveře.

Z černé noční oblohy se snášel vytrvalý liják a od zálivu Jamaica stoupal mlhavý opar. Celníkův host si hbitě oblékl plášť. Když měl kabát ještě přes ruku, svíral pod ním pistoli. Nyní ji měl za opaskem, knoflíky u pasu rozepnuté.

Boeing 747 se leskl v záři reflektorů a po jeho trupu stékal déšť. Všude bylo plno policistů a letištního personálu. Jedni od druhých se lišili kontrastní barvou pláštěnek - černou a oranžovou.

„S policií vevnitř to zařídím,“ řekl celník a ukázal na kovové schůdky, jež stoupaly z korby nákladního auta ke dveřím v trupu. „Lovu zdar.“

Muž v plášti přikývl, aniž by skutečně poslouchal, a očima pročesával okolí. Středem jeho pozornosti byl Boeing 747. V okruhu třiceti metrů od něj stály sloupky spojené šňůrami, u nichž hlídali policisté. Muž v plášti byl mimo uzávěru, a tak se mohl volně pohybovat. Na konci rovnoběžných šňůr zabočil doprava a pokračoval směrem k zadní části letadla. Přátelsky kýval na policisty a ležérně ukazoval průkaz všem, kteří se na něj tázavě podívali. Přitom se vpíjel pohledem do provazců deště a nepřestával sledovat tváře lidí, kteří vcházeli do letadla a vystupovali. Ve třech čtvrtinách cesty kolem letadla uslyšel zlostný výkřik člena pozemní obsluhy.

„Co to kurva děláš? Koukej ten naviják zajistit!“

Cílem jeho výlevu byl jiný člen personálu, který stál na plošině tankovacího vozu. Dotyčný na sobě neměl pláštěnku, nýbrž zcela promáčenou bílou kombinézu. Na místě řidiče nákladního auta seděl další člověk, taktéž bez oblečení do deště.

To je ono, pomyslel si muž v plášti. Zabijáci měli pod oblekem kombinézy. Ale nepočítali s deštěm. S výjimkou tohoto opomenutí naplánovali útěk dokonale.

Vykročil k tankovacímu vozidlu, ruku na pistoli schované pod kabátem. Skrz déšť zíral na postavu řidiče za oknem auta. Druhý muž stál vpravo na plošině, zády k němu. Tvář za sklem se nevěřícně podívala ven a okamžitě ucukla. Muž v plášti byl však rychlejší. Otevřel dveře, vytáhl pistoli s tlumičem a vystřelil. Řidič padl na přístrojovou desku. Z čela mu prýštila krev.

Jeho kolega se otočil na ocelové korbě nákladního auta a podíval se dolů.

„Co?! Vy jste ten chlap ze salonku! Měl jste noviny!“

„Nastupte si,“ poručil muž v plášti do pleskání deště. Pistoli měl ukrytou za dveřmi.

Oslovený zaváhal. Střelec se rozhlédl. Okolní policisté měli hlavu plnou nepříjemného deště a byli téměř oslepení reflektory. Vražedné scéně se nikdo nevěnoval. Člověk v plášti vymrštil ruku, sevřel bílou látku kombinézy druhého zabijáka a strhl ho do otevřených dveří tankovacího vozu.

„Nevyšlo vám to. Syn Heinricha Clausena žije,“ pravil klidně.

Pak vypálil podruhé. Oběť se zhroutila do sedadla.

Muž v plášti zavřel dveře a vrátil pistoli za opasek. Volným krokem zamířil pod trupem letadla k uličce mezi šňůrami, jež vedla k tunelu. Viděl, jak celní úředník vychází z dveří Boeingu 747 a rychle sestupuje po schůdcích. Počkal na něj a společně zamířili ke dveřím průchodu.

„Co se stalo?“ zeptal se celník.

„Pro mě to dopadlo dobře. Pro ně ne. Otázka je, co uděláme s Holcroftem.“

„To už není naše věc. Ať se stará Tinama. Musíme ho informovat.“

Muž v plášti se usmál. Věděl, že jeho pobavení není v lijáku vidět.

4. KAPITOLA

Holcroft vystoupil z taxíku před svým bytem ve Východní 73. ulici. Byl vyčerpaný. K napětí posledních tří dnů se ještě přidala tragédie na palubě letadla. Toho chudáka s infarktem sice litoval, ale měl vztek na letištní policii, která se chovala, jako by vypukla mezinárodní krize. Skoro čtyři hodiny v izolaci! Všichni cestující v první třídě měli navíc dalších šedesát dní informovat policii o místě svého pobytu. Kdo to kdy slyšel?!

„Tentokrát jste nebyl pryč moc dlouho, pane Holcrofte,“ přivítal ho vrátný. „Ale máte hodně pošty. A abych nezapomněl, taky jeden vzkaz.“

„Vzkaz?“

„Ano, pane,“ odvětil muž a podal mu vizitku. „Ten pán přišel včera večer a ptal se na vás. Byl silně rozrušený, jestli mi rozumíte.“

„Moc ne.“ Noel si vzal vizitku a přečetl jméno: PETER BALDWIN. Nic mu to neříkalo. WELLINGTON BEZPEČNOSTNÍ SYSTÉMY, S.R.O., STRAND, LONDÝN, W1A. Pod tím bylo telefonní číslo. O té britské firmě v životě neslyšel. Otočil navštívenku. Na zadní straně bylo načmáráno: HOTEL ST. REGIS, POKOJ 411.

„Chtěl, abych zavolal do vašeho bytu, že jste se možná vrátil a já vás neviděl přijít. Řekl jsem mu, že to je nesmysl.“

„Mohl mi zavolat sám,“ řekl Noel a vykročil k výtahu. „Jsem v seznamu.“

„Tvrdil, že to zkoušel, ale nefungoval vám telefon.“ Při posledních slovech vrátného se dveře výtahu zavřely. Holcroft si znovu přečetl jméno a zdviž plavně stoupala do čtvrtého patra. Peter Baldwin. Kdo to je? A odkdy má rozbitý telefon?

Otevřel dveře bytu a nahmatal vypínač. Současně se rozsvítily dvě stolní lampičky. Noel položil kufr a nevěřícně si prohlížel pokoj.

Nic nebylo jako před třemi dny! Vůbec nic. Každá židle, stůl, vázička i popelník změnily místo. Gauč vždycky býval uprostřed pokoje. Teď stál v pravém zadním rohu. Přeházené byly i všechny kresby a obrazy na zdech! Hi-fi věž už nestála na polici, ale na stole. Bar, který měl být v zadní části obývacího pokoje, stál nyní nalevo ode dveří. Kreslicí prkno, které míval obvykle u okna, se nyní osamoceně tyčilo tři metry před ním. Stolička byla bůhvíkde. Podivnější pocit ještě nezažil. Všechno bylo důvěrně známé, ale přitom úplně cizí. Skutečnost se pokřivila a rozostřila.

Zkoprněle stál v otevřených dveřích. Před očima se mu míhaly obrazy pokoje, jak ho znal z minulosti. Srážely se však s úplně novou realitou.

„Co se tady stalo?“ zaslechl svá vlastní slova. Zprvu si nebyl jistý, zda je skutečně vyřkl.

Rozběhl se k pohovce. Telefon vždycky ležel na stolku vedle ní po pravé ruce. Gauč změnil místo, telefon se s ním však nestěhoval. Otočil se ke středu pokoje. Kde je stůl? Jeho místo zaujalo křeslo. Nebyl tam ani telefon! Kde je? A kde je stůl? Kde je sakra ten aparát?

Byl u okna. Stál tam jeho kuchyňský stůl a telefon ležel na něm. Někdo vytáhl telefonní kabely zpod koberce, který pokrýval celou podlahu, a přitáhl je k oknu. Bylo to šílené! Kdo by si dával práci zvedat přibitý koberec a hrabat se v telefonních drátech?

Rozběhl se ke stolu, zvedl sluchátko a stiskl tlačítko domácího telefonu, který ho spojoval s ústřednou v hale. Opakovaně bodal do knoflíku, ale nikdo se neozýval. Podržel na něm prst. Nakonec se ozval otrávený hlas vrátného Jacka.

„No jo, no jo. Vrátnice.“

„Jacku, tady Holcroft. Kdo byl u mě v bytě, když jsem byl pryč?“

„Kdo byl kde, pane?“

„V mým bytě!“

„Vykradli vás, pane Holcrofte?“

„To ještě nevím. Vím jen to, že nic není tam, kde dřív. Kdo tady byl?“

„Nikdo. Aspoň o tom nevím. A ostatní kluci nic neříkali. Ve čtyři ráno mě střídá Ed a ten končí v poledne. Pak přichází Louie.“

„Můžete jim zavolat?“

„Sakra, radši zavolám na policii!“

To slovo znělo jako šlehnutí bičem. „Policie“ znamenala otázky - Kde jste byl? S kým jste se setkal? - a Noel si nebyl jistý, jestli by se mu chtělo odpovídat.

„Ne, policii zatím nevolejte. Počkejte, než zjistím, jestli mi něco chybí. Možná je to jen kanadský žertík. Ozvu se.“

„Brnknu ostatním klukům.“

Holcroft zavěsil. Posadil se na široký parapet a prohlížel si pokoj. Všechno. Ani jeden kousek nábytku nestál na svém místě!

V levé ruce něco držel: vizitku. PETER BALDWIN.

„…byl velice rozrušený, jestli mi rozumíte… chtěl, abych zavolal do vašeho bytu… nefungoval vám telefon…“

HOTEL ST. REGIS, POKOJ 411.

Noel zvedl sluchátko a vytočil číslo. Dobře ho znal. Často totiž chodil na oběd do restaurace King Cole.

„Baldwin, prosím?“ vyhrkl hlas s britským přízvukem.

„Tady Noel Holcroft, pane Baldwine. Chtěl jste se mnou mluvit.“

„Díkybohu! Kde jste?“

„Doma. Právě jsem se vrátil.“

„Vrátil? Odkud?“

„Do toho vám snad nic není.“

„Proboha, jedu za vámi pět tisíc kilometrů! Je to strašně důležité. Tak kde jste byl?“

V telefonu byl slyšet Angličanův dech. Z jeho rozrušení čišel strach. „Lichotí mi, že jste se za mnou trmácel takovou dálku, ale to vám nedává právo vyptávat se na osobní věci…“

„To si pište, že dává!“ skočil mu do řeči Baldwin. „Sloužil jsem dvacet roků u MI6. Musíme si promluvit! Vy nemáte tušení, co děláte. Jedině já vím, o co běží.“

„Cože si musíme? Co víte?“

„Řeknu vám to takhle: od Ženevy ruce pryč. Nechte to plavat, pane Holcrofte, dokud si nepromluvíme!“

„Od Ženevy?…“ Noel náhle pocítil nevolnost. Jak by ten Angličan mohl vědět o Ženevě?

Za oknem bliklo světlo. Někdo v bytě přímo naproti si zapálil cigaretu. Navzdory rozčilení to Holcroftovi neušlo.

„Někdo klepe,“ řekl Baldwin. „Zůstaňte na drátě. Zbavím se ho a hned jsem zpátky.“

Noel slyšel, jak Baldwin odložil sluchátko, následoval zvuk otevírajících se dveří a nesrozumitelné hlasy. V okně naproti se znovu rozžehla zápalka a osvětlila dlouhé světlé vlasy ženy za průsvitnou záclonou.

Holcroft si uvědomil, že na lince je ticho. Žádné hlasy už neslyšel. Okamžiky plynuly. Angličan se nevrátil.

„Pane Baldwine! Baldwine, kde jste? Pane Baldwine!“

V okně naproti potřetí zaplála sirka. Noel na ni zíral. Připadalo mu to zbytečné, vždyť v ústech blondýny jasně viděl hořící cigaretu. A pak si všiml, co se jí za tenkou záclonou rýsuje v ruce: telefon. Tiskla k uchu sluchátko a upřeně pozorovala jeho okno - dívala se přímo na něj, tím si byl jistý.

„Baldwine? Kde sakra jste?“

Ozvalo se cvaknutí. Linka definitivně oněměla.

„Baldwine!“

Žena v okně pomalu spustila ruku s přístrojem. Na chvíli se zarazila a pak odešla.

Holcroft zíral na okno a pak na telefon ve své ruce. Čekal, až se znovu ozve signál, a pak znovu ještě jednou vytočil číslo hotelu St. Regis.

„Je mi líto, pane, telefon v pokoji čtyři sta jedenáct má asi poruchu. Někoho tam hned pošleme. Když mi řeknete vaše číslo, předáme ho panu Baldwinovi.“

… nefungoval vám telefon…

Dělo se něco, čemu Noel nerozuměl. Věděl jen to, že spojovatelce v hotelu St. Regis nenechá své jméno ani číslo. Zavěsil a znovu se zadíval na okno na druhé straně nádvoří. Předchozí světla zmizela. V okně byla úplná tma. Viděl jen bílou záclonu.

Odešel od parapetu a pak bezcílně bloumal pokojem kolem známých věcí, které stály na nezvyklých místech. Nevěděl, co má dělat. Asi by se měl podívat, jestli něco nechybí. Zdálo se, že nic nezmizelo, ale bylo těžké to říct se stoprocentní jistotou.

Zabzučel domácí telefon. Zvedl sluchátko.

„Tady Jack, pane Holcrofte. Právě jsem mluvil s Edem a Louiem. Ani jeden z nich neví, že by někdo šel k vám do bytu. Jsou to poctiví kluci. Určitě se neflákali. To nemáme ve zvyku.“

„Díky, Jacku. Věřím vám.“

„Mám zavolat na policii?“

„Ne.“ Noel se snažil mluvit normálním tónem. „Mám podezření, že si ze měl vystřelil někdo z kanceláře. Pár kolegů má klíče.“

„Nikoho jsem neviděl. Ani Ed s…“

„To je v pořádku, Jacku,“ uťal ho Holcroft. „Zapomeňte na to. Tu noc, kdy jsem odjel, jsme měli večírek. Jeden nebo dva z nich zůstali přes noc.“ Na nic lepšího Noel nepřišel.

Náhle ho napadlo, že se ještě nepodíval do ložnice. Zamířil tam a natáhl ruku po vypínači na zdi.

Čekal to, ale přesto užasl. Zmatek byl dovršen.

I zde každý kus nábytku změnil místo. Jako první mu padla do oka postel. Působila na něj děsivě. Žádnou částí se totiž nedotýkala zdi, ale stála zcela osamocená uprostřed pokoje. Prádelník byl před oknem a malý psací stůl se ztrácel před rozlehlou stěnou vpravo. Stejně jako před několika minutami v obýváku, i nyní mu před očima létaly obrazy pokoje, jak jej opustil před třemi dny. Vůbec nekorespondovaly s podivným výjevem, který právě pozoroval.

Pak to uviděl a zalapal po dechu. Ze stropu visel druhý telefon přelepený černou páskou. Jeho kabel se vinul po stěně ke stropnímu háku, na němž byl připevněn.

Pomalu se otáčel ve vzduchu.

Bolest se Noelovi přesunula ze žaludku na prsa. Zíral na zavěšený přístroj jako u vytržení. Bál se podívat se za něj, ale věděl, že musí. Potřeboval to všechno pochopit.

A když to udělal, znovu začal dýchat. Telefon visel na cestě ke dveřím do koupelny. Byly otevřené. Spatřil záclony poletující ve větru nad umyvadlem. Proud chladného vzduchu byl příčinou, proč se telefon otáčel.

Rychle zamířil do koupelny, aby zavřel okno. Když se chystal zatáhnout záclony, uviděl venku krátký záblesk. V jiném okně na druhé straně nádvoří se opět rozžehla zápalka. Její záře působila ve tmě strašidelně. Zadíval se tím směrem.

Zase ta blondýna! Za průsvitnými záclonami se rýsovala její silueta. Zíral na tu postavu jako v hypnóze.

Stejně jako předtím se otočila a odešla. Slabé světlo v okně zhaslo.

Co se děje? Co to má znamenat? Někdo nastražil věci tak, aby ho vyděsil. Ale kdo a proč? A co se stalo s Peterem Baldwinem, který ho naléhavě žádal, aby dal od Ženevy ruce pryč? Byl Baldwin jedním z organizátorů té hrůzy, nebo její obětí?

Obětí… obětí? Zvláštní, že mě tohle slovo napadlo, pomyslel si Noel. Proč by měly být nějaké oběti? A co Baldwin myslel tím, že „sloužil dvacet let u MI6“?

MI6? Jedna ze složek britské zpravodajské služby. Pokud si dobře vzpomínal, MI5 se starala o domácí záležitosti. Šestka se zajímala o problémy v zahraničí. Taková britská CIA, dalo by se říct.

Panebože! Ví ten Angličan o ženevském dokumentu? Ví britská rozvědka o obrovské krádeži před třiceti lety? Všechno by tomu nasvědčovalo… Ale tohle mu Peter Baldwin nenaznačil.

Vy nemáte tušení, co děláte. Jedině já vím, o co běží.

A pak nastalo ticho a linka oněměla.

Holcroft vyšel z koupelny a zastavil se pod zavěšeným telefonem. Nyní se pohyboval jen nepatrně, ale nezastavil se. Byl to divný pohled. Na děsivostí mu dodávala černá páska, která držela přístoj pohromadě. Jako by aparát někdo zakonzervoval, aby se z něj už nikdy nedalo volat.

Pokračoval směrem ke dveřím do ložnice, pak se instinktivně zastavil a otočil. Něco mu padlo do oka. Něco, čeho si předtím nevšiml. Prostřední zásuvka malého psacího stolu byla otevřená. Podíval se blíž. V šuplíku ležel list papíru.

Zatajil dech a zadíval se na stránku.

To nemohla být pravda. Bylo to šílené. Papír byl zažloutlý až do hněda. Stářím. Byl zcela totožný se stránkou, která třicet let odpočívala v trezoru v Ženevě. Dopis plný výhrůžek fanatiků, kteří uctívali německého mučedníka Heinricha Clausena. Rukopis byl stejný: anglická slova napsaná zvláštními germánskými znaky. Inkoust časem vybledl, ale zůstal čitelný.

A to, co bylo čitelné, mu způsobilo šok. Protože to vzniklo před více než třiceti lety.

NOELI CLAUSENE-HOLCROFTE, NIC PRO TEBE NENÍ JAKO DŘÍV. A UŽ NIKDY NEBUDE…

Než Noel pokračoval ve čtení, zvedl okraj stránky. Rozpadl se mu v ruce.

Ach, Bože! Skutečně to bylo třicet let staré! Právě díky tomu působil zbytek zprávy děsivě.

MINULOST BYLA JEN PŘÍPRAVOU. BUDOUCNOST PATŘÍ PAMÁTCE MUŽE A JEHO SNU. VE SVĚTĚ, KTERÝ ZEŠÍLEL, TO OD NĚJ BYL ODVÁŽNÝ A PROZÍRAVÝ ČIN. NAPLNĚNÍ TOHO SNU NESMÍ NIC STÁT V CESTĚ.

MY, KTEŘÍ JSME PŘETRPĚLI WOLFSSCHANZE, JSME ZASVĚTILI SVÉ ŽIVOTY OCHRANĚ JEHO SNU. BUDE NAPLNĚN, PROTOŽE TO JE VŠE, CO ZBYLO. STANE SE AKTEM MILOSRDENSTVÍ, KTERÝ UKÁŽE SVĚTU, ŽE JSME SE STALI OBĚTÍ ZRADY. ŽE JSME NEBYLI TAKOVÍ, JAK NÁS SVĚT VIDĚL.

MY, MUŽI WOLFSSCHANZE, DOBŘE VÍME, KDO BYLI NEJLEPŠÍ Z NÁS. VĚDĚL TO I HEINRICH CLAUSEN.

NOELI CLAUSENE-HOLCROFTE, NYNÍ JE NA TOBĚ, ABYS DOKONČIL TO, CO TVUJ OTEC ZAČAL. TY JSI KLÍČEM K ÚSPĚCHU. TVŮJ OTEC TO TAK CHTĚL.

ŘADA LIDÍ SE TĚ BUDE SNAŽIT ZASTAVIT, OTEVŘÍT STAVIDLA A TEN SEN ZNIČIT. MUŽI WOLFSSCHANZE VŠAK NEPŘEŽILI NADARMO. MÁŠ NAŠE SLOVO, ŽE ZASTAVÍME VŠECHNY, KDO TI BUDOU PŘEKÁŽET.

ZNEŠKODNĚN BUDE KAŽDÝ, KDO SE TI POSTAVÍ DO CESTY, POKUSÍ SE TĚ ODRADIT ČI OKLAMAT.

STEJNĚ DOPADNEŠ I TY A TVOJI BLÍZCÍ, KDYBYS ZAVÁHAL, NEBO ZKLAMAL.

TAK PŘÍSAHÁME.

Noel vytrhl papír ze zásuvky. Rozpadl se mu v ruce. Útržky se snášely k podlaze.

„Zatracení blázni!“ Zabouchl zásuvku a vyběhl z ložnice. Kde je telefon? Kde je sakra ten podělanej telefon? Aha, u okna. Ležel na kuchyňském stole vedle okna.

„Šílenci!“ zařval znovu, ačkoli ho nikdo neslyšel. Ani muž ze Ženevy, který seděl ve vlaku na Curych. Ten blábol sepsali šílenci před třiceti lety, ale jíní blázni ho museli doručit! Vloupali se mu do bytu, narušili jeho soukromí, sahali na jeho věci… A kdoví, co ještě, pomyslel si, když si vzpomněl na Petera Baldwina. Člověka, který cestoval tisíce kilometrů jen proto, aby si s ním promluvil… A pak jen ticho, cvaknutí a němá telefonní linka.

Podíval se na hodinky. Byla už skoro jedna ráno. Kolik je teď v Curychu? Šest? Sedm? Banky ve Švýcarsku otvírají v osm. La Grande Banque de Genęve měla pobočku v Curychu. Manfredi bude asi tam.

Okno. Stál před oknem, kde před pár minutami čekal, až se Baldwin vrátí k telefonu. To okno! Na druhé straně dvora v protějším bytě. Tři krátké záblesky zápalky… Blondýna za záclonou!

Holcroft dal ruku do kapsy, aby se ujistil, že má klíče. Měl. Vrhl se ke dveřím, vyklouzl ven, rozběhl se k výtahu a stiskl tlačítko. Podle ukazatele byla kabina v devátém patře, šipka se nehýbala.

Sakra práce!

Rozběhl se ke schodům a bral je po dvou. V přízemí vpadl do haly.

„Ježíš, pane Holcrofte!“ Jack na něj zíral. „Vyděsil jste mě k smrti!“

„Znáte vrátného ze sousedního domu?“ křikl Noel.

„A z kterýho?“

„Z tamtoho!“ Holcroft ukázal vpravo.

„To je třistaosmdesátka. Jo, jasně.“

„Tak pojďte se mnou!“

„No moment, pane Holcrofte. Nemůžu odsud jen tak odejít.“

„Bude to jen chvilka. Dostanete dvacet dolarů.“

„Jen chvilka…“

Vrátný z domu číslo 380 je pozdravil. Rychle pochopil, že má Jackovu příteli poskytnout přesné informace.

„Je mi líto, pane, ale v tom bytě nikdo není. Už skoro tři týdny je prázdný. Ale někdo si ho pronajal. Noví nájemníci se nastěhují…“

„Někdo tam je!“ vyhrkl Noel. Snažil se ovládat. „Nějaká blondýna. Musím zjistit, co je zač.“

„Blondýna? Má střední postavu, je celkem hezká a hodně kouří?“

„Jo, ta! Kdo je to?“

„Bydlíte tady už dlouho, pane?“

„Co?“

„No jestli jste tam dlouho.“

„A jak to souvisí?“

„Třeba jste si trochu přihnul…“

„Co to sakra plácáte?! Co je ta ženská zač?“

„Byla. Ta vaše blondýna byla paní Palatyneová. Před měsícem umřela.“

* * *

Noel seděl v křesle před oknem a zíral na protější dům. Někdo se ho snažil připravit o rozum. Ale proč? Nemělo to žádnou logiku! Fanatici a šílenci z minulosti přeskočili tři desetiletí a vedou do boje mladší vojáky. Ale proč?

Zavolal do hotelu St. Regis. Telefon v pokoji 411 fungoval, ale byl stále obsazený. A žena, kterou jasně viděl, prý už nežila. Jenže ona existovala! A jela v tom taky. Věděl to jistě.

Vstal z křesla, přešel k podivně umístěnému baru a nalil si pití. Podíval se na hodinky. Byla jedna hodina padesát. Do banky se dalo volat od dvou hodin ráno newyorského času. Odnesl si sklenku ke křeslu u okna. Cestou minul rádio. Nebylo na svém obvyklém místě, jak jinak. Proto si ho všiml. Roztržitě ho zapnul. Měl rád hudbu, uklidňovala ho.

Neuslyšel však kýženou muziku, ale slova. Ratatata na pozadí hlasu moderátora ukazovalo na jednu ze zpravodajských stanic. Přístroj byl přeladěný. Měl to vědět. Nic není jako dřív…

Něco v rádiu upoutalo jeho pozornost. Rychle se otočil v křesle a přitom si polil kalhoty.

„…policie obklíčila vchody do hotelu. Na místě je náš reportér Richard Dunlop, který se přihlásil z mobilního telefonu. Máš slovo, Richarde. Co jsi zjistil?“

Ozvalo se zapraskání a vzápětí vzrušený hlas zpravodaje.

„Mrtvý se jmenoval Peter Baldwin, Johne. Byl to Angličan. Přijel včera, nebo se aspoň ubytoval v hotelu St. Regis. Policie se snaží získat další podrobnosti od letecké společnosti. Podle dostupných informací zde byl zavražděný na dovolené. Na registrační kartě v hotelu nebylo jméno žádné firmy.“

„Kdy našli tělo?“

„Asi před půl hodinou. Údržbář šel do pokoje zkontrolovat telefon a našel pana Baldwina ležícího na posteli. Kolují tady divoké historky a těžko říct, čemu věřit, ale mluví se hlavně o způsobu vraždy. Zřejmě zemřel strašnou a brutální smrtí. Říká se, že Baldwin byl uškrcen. Drát mu prořízl hrdlo. Lidé slyšeli, jak hysterická pokojská ze čtvrtého patra křičí na policisty, že pokoj je samá…“

„Byla motivem loupež?“ přerušil ho moderátor s ohledem na vkus posluchačů.

„To se nám nepodařilo zjistit. Policisté se nechtějí vyjadřovat. Pravděpodobně čekají, až přijede někdo z britského konzulátu.“

„Díky Richarde. Ještě se uslyšíme… Tak to byl Richard Dunlop z hotelu St. Regis na Padesáté páté ulici v Manhattanu. Opakuji, že v jednom z nejmodernějších hotelů v New Yorku došlo dnes ráno k brutální vraždě. Její obětí se stal anglický občan Peter Baldwin…“

Holcroft vyletěl z křesla, vrhl se k rádiu a vypnul je. Odmítal si připustit, že právě slyšel to, co slyšel. Na něco takového ani nepomyslel. Bylo to neskutečné!

Ale bohužel to byla pravda. Stalo se to. Zemřel člověk. Šílenci z minulosti nebyli žádné karikatury, ani postavy z nějakého melodramu. Byli to brutální zabijáci. A mysleli to smrtelně vážně.

Peter Baldwin mu radil dát ruce pryč od Ženevy. Baldwin se pokusil zmařit ten velký sen. A teď byl mrtvý. Někdo mu prořízl hrdlo drátem.

Noel ztěžka kráčel zpět ke křeslu a posadil se. Zvedl sklenku ke rtům a zhltl několik doušků whisky. Skotská nezabírala. Bušení v jeho hrudníku se ještě zrychlilo.

Záblesk zápalky! Na druhé straně dvora, v tom okně! Za průsvitnými záclonami se ve tmě rýsovala silueta blondýny. Zírala na něj! Jako v hypnóze vstal z křesla a téměř přitiskl obličej ke sklu. Žena kývla. Pomalu kývala hlavou! Něco mu naznačovala. Chtěla mu říct, že to všechno je pravda!

… Ta vaše blondýna byla paní Palatyneová. Před měsícem umřela.

Mrtvá žena stála u okna na druhé straně temného dvora a posílala mu strašlivý vzkaz. Kristepane, to je k zbláznění!

Zazvonil telefon. Noel se lekl. Zatajil dech a vrhl se k přístroji. Nemohl ho nechat znovu zazvonit. V tichu se děsivě rozléhal.

„Pane Holcrofte, tady mezinárodní ústředna. Mám pro vás hovor z Curychu…“

Noel nevěřícně naslouchal pochmurnému hlasu se švýcarským přízvukem. Muž v telefonu byl ředitelem Curyšské pobočky La Grande Banque de Genęve. Samotný directeur, jak dvakrát řekl, aby zdůraznil své postavení.

„Je to velká rána, pane Holcrofte. Věděli jsme, že Herr Manfredi není zcela zdráv, ale neměli jsme tušení, že jeho nemoc tak pokročila.“

„O čem to mluvíte? Co se stalo?“

„Nevyléčitelná nemoc zasáhne každého jinak. Pan kolega byl vitální člověk plný energie. Když takoví lidé nemohou vést normální život, často to vede k malomyslnosti a hluboké depresi.“

„Co se stalo?“

„Sebevražda, pane Holcrofte. Herr Manfredi nedokázal unést svou nemohoucnost.“

„Sebevražda?“

„Není důvod zastírat pravdu. Ernst skočil z okna hotelu. Měl milosrdně rychlou smrt. V deset hodin La Grande Banque přeruší činnost a bude držet minutu ticha.“

„Panebože…“

„Nicméně, veškeré účty, které měl Herr Manfredi na starosti, budou svěřeny do stejně schopných rukou. Očekáváme…“

Noel nečekal, až ředitel domluví, a zavěsil. Účty… budou svěřeny do stejně schopných rukou. Kola byznysu se točí dál. Zabili člověka, ale moloch švýcarského bankovnictví se nesmí zadrhnout. Určitě to byla vražda!

Ernst Manfredi z okna curyšského hotelu neskočil. Někdo ho z něj vyhodil. Zavraždili ho stoupenci Wolfsschanze.

Proboha proč? Pak si Holcroft vzpomněl. Manfredi podcenil muže Wolfsschanze. Řekl Noelovi, že ty děsné výhrůžky nemají žádný význam, že je napsali nemocní starci, kteří se chtěli vykoupit.

To byla Manfrediho chyba. Nepochybně řekl kolegům bankovním ředitelům o podivném dopise, který byl doručen s neporušenými voskovými pečeťmi. Možná se v jejich přítomnosti mužům Wolfsschanze dokonce vysmíval.

Další zápalka! Záblesk světla! Žena v okně naproti přikývla! Znovu potvrzovala pravdu, jako by mu četla myšlenky. Mrtvá žena mu říkala, že je to skutečnost!

Pak se otočila a zmizela. Světlo v okně pohaslo.

„Vraťte se! Vraťte se!“ zařval Holcroft s rukama na skle. „Kdo jste?“

Telefon pod ním zabzučel. Noel na něj zíral, jako by to byla nějaká hrozná věc na nepatřičném místě. Obojí platilo. Roztřeseně zvedl sluchátko.

„Pane Holcrofte, tady Jack. Možná bych věděl, co se stalo u vás v bytě. Víte, prve mě to nenapadlo, ale před chvílí mi to došlo.“

„Co?“

„Předevčírem večer přišli dva chlapi. Zámečníci. Pan Silverstein z vašeho patra si nechával vyměnit zámek. Louie mi o tom řekl, takže jsem věděl, že je to v pořádku. Pak jsem začal uvažovat. Proč přišli v noci? Rozumíte? Co by dělali přesčas, když to můžou zvládnout ve dne? Takže jsem zavolal Louiovi domů. Povídal, že zámečníci tady byli včera. Tak kdo sakra byli tamti chlapi?“

„Pamatujete si je?“

„To si pište! Hlavně na jednoho z nich. Poznal byste ho v davu lidí! Měl…“

Ve sluchátku se ozval třesk.

Výstřel!

Následovala rána. Telefon v hale spadl na podlahu!

Noel praštil sluchátkem a vrhl se ke dveřím. Rozrazil je s takovou vervou, že udeřily do zarámované kresby na zdi a rozbily sklo. Na výtah nebyl čas. Rozběhl se po schodech. V hlavě měl prázdno. Bál se myslet. Soustředil se jen na rychlost a rovnováhu. Modlil se, aby na schodech nezakopl. Dorazil na odpočívadlo a vpadl do dveří haly.

Ohromeně zíral. Stalo se to nejhorší. Vrátný Jack byl zhroucený na křesle a z krku mu prýštila krev. Někdo ho střelil do hrdla.

Strkal nos, kam neměl. Překážel. Chystal se popsat jednoho z mužů Wolfsschanze, a proto musel zemřít.

Baldwin, Manfredi… a teď nevinný vrátný. Byli mrtví.

… Zastavíme všechny, kdo ti budou překážet… Zneškodněn bude každý, kdo se ti postaví do cesty, pokusí se tě odradit či oklamat.

… Stejně dopadneš i ty a tvoji blízcí, kdybys zaváhal, nebo zklamal.

Manfredi se ho zeptal, jestli si myslí, že má na vybranou. Teď už neměl.

Všude kolem byla smrt.

5. KAPITOLA

Althene Holcroftová seděla za stolem ve své pracovně a upřeně hleděla na slova dopisu, který držela v ruce. Její ostře řezané rysy -vysedlé lícní kosti, orlí nos a oči daleko od sebe pod výraznou klenbou obočí - byly stejně napjaté a strnulé jako její postava v křesle. Úzké aristokratické rty měla sevřené do přísné linky. Dýchala pravidelně, ale každé nadechnutí bylo až příliš strojené a hluboké. Četla dopis od Heinricha Clausena jako nějakou statistickou zprávu, která odporovala informacím, dříve braným za bernou minci.

Noel stál na druhé straně pokoje vedle obloukového okna s výhledem na zvlněný trávník a zahradu za domem v Bedford Hills. Vzduch byl chladný a ranní mrazík vytvářel na zelené trávě světle šedé ostrůvky.

Holcroft se odvrátil od zeleně a pohlédl na matku. Zoufale se snažil nedat najevo strach a ovládnout třes, který ho přepadal, když pomyslel na minulou noc. Nechtěl, aby matka viděla, jakou hrůzu prožívá. Přemítal, jaké myšlenky jí asi létají hlavou, jaké vzpomínky se jí vybavují při pohledu na inkoustově modré řádky, které napsal člověk, jehož kdysi milovala a pak ho začala nenávidět. Ať už myslela na cokoliv, zatím si to nechávala pro sebe. Althene říkala ostatním jen to, co sama chtěla.

Zdálo se, že ucítila jeho pohled a zvedla k němu oči, ale jen krátce. Hned se zas vrátila k dopisu a přitom si odhodila z čela zatoulanou kadeř šedivých vlasů. Noel bezcílně vykročil ke stolu a prohlížel si knihovnu a fotografie na zdi. Pracovna nezapřela svou majitelku. Byla příjemná a vkusná. Z místnosti navíc sálala velká činorodost. Fotky zachycovaly muže a ženy na koních při lovu, v plachetnicích ve špatném počasí či na lyžích v zasněžených horách. Čistě ženský pokoj působil jaksi mužským dojmem. Byla to matčina pracovna. Svatyně, kde měla klid na rozjímání. Ale klidně mohla patřit i muži.

Posadil se do koženého křesla naproti stolu a zapálil si cigaretu zlatým zapalovačem značky Colibri. Byl to dárek na rozloučenou od jedné mladé dámy, která se od něj před měsícem odstěhovala. Znovu se mu roztřásla ruka. Sevřel zapalovač, jak nejpevněji mohl.

„To je hrozný zlozvyk,“ řekla Althene, aniž by zvedla zrak od dopisu. „Myslela jsem, žes toho nechal.“

„Ale já toho nechal. Už mockrát.“

„To říkal Mark Twain. Buď aspoň originální.“

Holcroft si nervózně poposedl v křesle. „Už sis to přečetla několikrát. Co si o tom myslíš?“

„Nevím, co si mám myslet,“ odvětila Althene a položila dopis na stůl před sebou. „Napsal to. Je to jeho písmo, jeho způsob vyjadřování. Ani lítost nedokáže vyjádřit bez arogance.“

„Takže souhlasíš s tím, že měl výčitky svědomí?“

„Vypadá to tak. Ale chtěla bych vědět mnohem víc. Nabízí se spousta otázek. Ta mimořádná finanční transakce by mě vážně zajímala. Je to nepředstavitelná věc.“

„Otázky vedou jen k dalším otázkám, mami. Lidé ze Ženevy o ně nemají zájem.“

„Copak na nich záleží? Mluvil jsi v hádankách, ale pokud ti dobře rozumím, žádají po tobě, aby ses vzdal minimálně půl roku života a možná mnohem víc než to.“

Noel pocítil rozpaky. Rozhodl se, že jí neukáže dokument z La Grande Banque. Pokud by na tom neoblomně trvala, vždycky ho mohl vytáhnout. Ale lepší by bylo, kdyby to udělat nemusel. Čím méně toho věděla, tím lépe. Chtěl ji ochránit před muži Wolfsschanze. Neměl nejmenší pochybnosti, že Althene by jim začala překážet.

„Řekl jsem ti všechno podstatné,“ odvětil.

„Netvrdím, že ne. Povídám jen, že mluvíš v hádankách. Zmíníš se o nějakém muži ze Ženevy, ale jméno mi neprozradíš. Mluvíš o podmínkách, které popíšeš jen napůl, a o nejstarších dětech dvou rodin, ale jména neřekneš. Hodně jsi toho vynechal.“

„Je to pro tvoje dobro.“

„Chováš se povýšeně a to mě uráží.“

„Ani jedno jsem neměl v úmyslu.“ Holcroft se mírně předklonil. „Nikdo nechce, aby si to bankovní konto někdo byť jen vzdáleně spojil s tebou. Četla jsi přece ten dopis. Víš, o co jde. O tisíce lidí a stovky milionů dolarů. Někdo by si s tebou chtěl možná vyřídit účty. Tys mu řekla pravdu. Nechala jsi ho, protože ji odmítl přijmout. Když si nakonec uvědomil, že jsi nelhala, udělal to, co udělal. Není vyloučeno, že i dnes se najdou tací, kdo by tě za to s chutí zabili. Nedovolím, aby ses dostala do takové situace.“

„Rozumím.“ Althene to slovo protáhla a ještě jednou zopakovala. Pak vstala z křesla a pomalu přešla pokojem k arkýřovému oknu. „Víš jistě, že takovou obavu ti lidé v Ženevě vyjádřili?“

„No, oni… Naznačili to.“

„Něco mi říká, že to asi nebyla jediná obava.“

„To ne.“

„Mám si zaspekulovat o dalších?“

Noel ztuhl. Matčin odhad rozhodně nepodceňoval - to dělal jen vzácně -, ale jako vždy mu bylo nepříjemné, když ho vyřkla dřív, než se stihl sám vyjádřit.

„Myslím, že se to nabízí,“ řekl.

„Vážně?“ Althene se odvrátila od okna a pohlédla na něj.

„Stojí to v tom dopise. Pokud by vyšly najevo zdroje toho konta, nastaly by právní problémy. Mezinárodní soudy by zavalila spousta žalob.“

„Ano.“ Matka uhnula očima. „Vážně se to nabízí. Udivuje mě, že ti dovolili říct mi vůbec něco.“

Noel se znovu nervózně zabořil do opěradla. Slova Althene ho znepokojila. „Proč? Opravdu bys něco provedla?“

„Je to pokušení,“ odpověděla a stále hleděla ven. „Člověk asi nikdy neztratí touhu vrátit ránu a pomstít se tomu, kdo mu způsobil velkou bolest. I kdyby taková bolest změnila jeho život k lepšímu. Bůh ví, že život nás obou se změnil. Z pekla až ke štěstí, které jsem už ani nečekala.“

„Myslíš tátu?“ zeptal se Noel.

Althene se otočila. „Ano. Nedokážeš si představit, jak riskoval, když nás chránil. Byla jsem vyvrhel světa a on mě jako takovou přijal - i s děckem. Dal nám víc než lásku. Znovu nám vrátil život. A žádal za to jen lásku.“

„Kterou jsi mu dala.“

„Budu mu ji dávat, dokud neumřu. Richard Holcroft je muž, za nějž jsem kdysi považovala Clausena. Strašně jsem se spletla… To, že Heinrich je už tolik let po smrti, nehraje roli. Nenávist jen tak nevyprchá. Opravdu chci oplatit ránu.“

Noel se snažil zachovat klid. Potřeboval odvést matku od jejích myšlenek. Ti, co přežili Wolfsschanze, by ji nenechali žít. „Pomstila by ses člověku, kterého si pamatuješ, ne tomu, co napsal ten dopis. Možná v sobě opravdu měl to, cos tam původně viděla. Na konci života se to vrátilo.“

„To by byla útěcha, co?“

„Myslím, že je to pravda. Člověk, který napsal ten dopis, nelhal. Vážně hrozně trpěl.“

„Zasloužil si to, napáchal spoustu zla. Bezohlednějšího chlapa jsem neviděla. Ale navenek působil jinak, tak cílevědomě. A podívej, kam ta jeho cílevědomost nakonec vedla!“

„On se změnil, mami,“ přerušil ji Holcroft. „A je to i tvoje zásluha. Na konci života chtěl dopomoct k nápravě toho, co napáchal. Sám přece říká, že je třeba napravit škody. Jen si vezmi, co všechno udělal, aby toho dosáhl.“

„To nemůžu popřít. Vím to. Jako bych ho slyšela, ale mluví velice mladý muž. Mladík s velkým cílem a rozpustilou holkou po boku.“ Althene se odmlčela a pak se jasným hlasem zeptala: „Proč jsi mi ten dopis ukazoval? Proč mi to všechno připomínáš?“

„Protože jsem se rozhodl, že to vezmu. Znamená to zavřít kancelář, hodně cestovat a nakonec řadu měsíců pracovat ve Švýcarsku. Ten člověk ze Ženevy říkal, že se budeš vyptávat na spoustu věcí. Bál se, že se dozvíš něco hrozného a uděláš nějakou neuváženost.“

„A tím tě ohrozím?“ otázala se Althene.

„Tak nějak. Myslel, že se to nedá vyloučit. Tvrdil, že tvoje vzpomínky mají velkou sílu. Že se ti ‚nesmazatelně vryly do paměti‘, tak to říkal.“

„Opravdu nesmazatelně,“ přitakala Althene.

„Domníval se, že neexistuje právně čisté řešení. Že je lepší použít peníze způsobem, na jaký byly určeny. Na tu nápravu škod.“

„Možná měl pravdu. Pokud se to ještě dá udělat. Bůh ví, že už je pozdě. Na co Heinrich sáhl, tam deset let tráva nerostla.“ Althene se odmlčela. Zatvářila se ustaraně. „Tys byl jediná výjimka. Možná že tohle je druhá.“

Noel vstal z křesla a vykročil k matce. Vzal ji za ramena a přitáhl ji k sobě. „Ten chlap v Ženevě říkal, že jsi neuvěřitelná. Měl pravdu.“

Althene se odtáhla. „Tohle že říkal? ‚Neuvěřitelná‘?“

„Ano.“

„Ernst Manfredi,“ zašeptala.

„Ty ho znáš?“ podivil se Holcroft.

„Je to jméno z dávné minulosti. Takže on pořád žije.“

Noel na její otázku neodpověděl. „Jak víš, že to byl on?“

„Stalo se to jednoho letního odpoledne v Berlíně. Byl tam. Pomohl nám dostat se ven. Tobě a mně. Posadil nás do letadla a dal nám peníze. Panebože…“ Althene se vyprostila ze synova objetí a vykročila pokojem k psacímu stolu. „Tenkrát taky říkal, že jsem ‚neuvěřitelná‘. Říkal, že mě budou honit, až mě najdou. Nás oba. Tvrdil, že udělá všechno, co bude v jeho silách. Poradil mi, co mám dělat a říkat. Z obyčejného švýcarského bankéře se tehdy odpoledne stal formát. Panebože, po všech těch letech…“

Noel sledoval svou matku v dokonalém úžasu. „Proč mi to neřekl?“

Althene se otočila k synovi, ale do očí se mu nepodívala. Zírala kamsi za něj a viděla věci, jež mu byly upřeny. „Asi chtěl, abych to zjistila sama. Nebyl to typ člověka, co na potkání připomíná staré dluhy.“ Vzdychla. „Nebudu předstírat, že už nemám další otázky. Nic neslibuju. Pokud se rozhodnu něco udělat, dám ti varování předem. Ale prozatím do toho nebudu zasahovat.“

„To zní trochu neurčitě.“

„Nic konkrétnějšího ti nepovím. Ty vzpomínky se mi opravdu nesmazatelně vryly do paměti.“

„Ale prozatím nic neuděláš?“

„Máš moje slovo. Nedává se mi lehce, ale když něco slíbím, tak to platí.“

„Co by se muselo stát, abys to přehodnotila?“

„Například kdybys zmizel.“

„Ozvu se ti.“

* * *

Althene Holcroftová sledovala, jak její syn vychází z pokoje. Na tváři - ještě před chvíli tak napjaté a strnulé - měla uvolněný výraz. Na jejích úzkých rtech se objevil úsměv. V přemýšlivých očích se usadil pohled plný tichého uspokojení a síly.

Sáhla po telefonu na stole, stiskla tlačítko 0 a chvíli poté promluvila.

„Mezinárodní ústřednu, prosím. Chtěla bych si zavolat do Ženevy.“

* * *

Potřeboval najít přijatelný důvod pro uzavření kanceláře firmy Holcroft a.s. Nesměly padat podstatné otázky. Pohrobci Wolfsschanze byli zabijáci, kteří by si je mohli velice snadno vyložit jako nepřípustné zasahování. Musel zmizet legální cestou… Ale to vlastně ani nejde. Člověk se může jen pokusit, aby to tak vypadalo a najít vhodná vysvětlení.

Sam Buonoventura.

Ano, Sam se přímo nabízel. Byl to jeden z nejlepších stavebních inženýrů v oboru. Ale šel za sluncem tak dlouho, až po profesní stránce trochu oslepl. Byl to padesátiletý notorický tulák, který vystudoval univerzitu v Bronxu a našel zalíbení v teplejších krajích.

Při krátké službě u ženistů se Buonoventura přesvědčil, že za hranicemi Spojených států existuje příjemnější a bohatší svět, nejlépe na jih od Floridy. Stačilo, když člověk něco uměl. A Sam byl dobrý v odvětví, do kterého tekla spousta peněz. Během padesátých a šedesátých let nastal v Jižní Americe a Karibiku stavební boom jako stvořený pro člověka jeho typu. Mezi firmami a vládami zemí si získal pověst stavebního tyrana, který vládl oboru pevnou rukou.

Když si Sam prostudoval projekty, zhodnotil pracovní síly a rozpočty, dokázal sdělit svým zaměstnavatelům, že hotel, letiště nebo přehrada bude v provozu tehdy a tehdy. Málokdy se zmýlil o víc než čtyři procenta. Sam byl snem všech architektů, což znamenalo, že se sám za architekta nepovažoval.

Noel pracoval s Buonoventurou na dvou zakázkách mimo USA. První byla v Kostarice, kde mu Sam zachránil život. Stavitel trval na tom, aby se uhlazený a zdvořilý architekt z prvotřídní části Manhattanu naučil zacházet s ruční zbraní, nejen s luxusní loveckou puškou. Stavěli poštovní komplex v odlehlé oblasti, daleko od salonků hotelu Plaza či Waldorf i od San José. Architektovi ten víkendový kurz připadal k smíchu, ale ze zdvořilosti svolil. Přesvědčil ho i dunivý Buonaventurův hlas.

Koncem příštího týdne byl však za výcvik hluboce vděčný. Z hor přišli zloději a chtěli ukrást stavební výbušniny. Dva muži proběhli v noci táborem a vtrhli do chatrče, kde spal Noel. Když pobertové zjistili, že tam žádné nálože nejsou, jeden z nich vyběhl ven a křičel pokyny na své komplice.

„Matemos el gringo!“

Ale gringo tomu jazyku rozuměl. Sáhl po pistoli, kterou mu opatřil Sam Buonoventura, a zastřelil chlapa, jenž ho chtěl zabít.

Sam k tomu měl jediný komentář: „Sakra. V některých kulturách bych se o tebe musel do konce života starat.“

Noel se spojil s Buonoventurou přes jednu námořní společnost v Miami. Právě pobýval na Nizozemských Antilách v městě Willemstedu na ostrově Curacao.

„Jak se sakra máš, Nolíku?“ vykřikl Sam do telefonu. „Páni, už to budou čtyři roky, nebo snad pět? Jak ti to jde s pistolkou?“

„Od těch colinas jsem ji už nepoužil a doufám, že to tak už zůstane. A co ty?“

„To víš, tady dole jsou prachy, tak se taky snažím trochu paběrkovat. Sháníš práci?“

„Ne. Potřeboval bych menší službičku.“

„Povídej.“

„Budu delší dobu mimo Státy. Je to soukromá záležitost. Potřebuju nějak zdůvodnit, že nebudu v New Yorku k zastižení. Ale musím vymyslet důvod, který nebudou lidi zpochybňovat. Měl bych jeden nápad, Same, a říkal jsem si, že bys mi mohl píchnout.“

„Jestli oba myslíme na stejnou věc, tak určitě můžu.“

Skutečně mysleli na totéž. U dlouhodobých projektů na vzdálených místech nebylo žádnou výjimkou zaměstnávat architekty v roli konzultantů, jejichž jména nefigurovala na nákresech či plánech. Tato praxe se stala zvykem zejména v oblastech, kde stavebníci museli najmout nadaného domorodce, protože pro místní to byla otázka národní hrdosti. Základní problém byl pochopitelně ten, že nadaný domorodec často postrádal patřičné vzdělání a zkušenosti. Investoři proto kryli svá rizika zaměstnáváním vysoce kvalifikovaných zahraničních odborníků, kteří opravovali a vylepšovali práci místních a dohlíželi na projekt až po dokončení stavby.

„Napadá tě něco?“ zeptal se Noel.

„To si piš. Můžeš si vybrat z několika zaostalých zemí v Africe, Jižní Americe a dokonce i tady na ostrovech. Cizinci se sem stahují jako pavouci, ale místní jsou na to pořád citliví. Konzultanti pracují odděleně a hezky v tichosti. Korupce jen kvete.“

„Já nechci práci, Same. Jde mi jen o krytí. Potřebuju místo, které můžu jmenovat. Někoho, o kom se můžu zmínit, a on mi to potvrdí.“

„A co bys řekl mně? Stejně tady budu dřepět většinu roku. Možná i dýl. Až dostavím ten hotel, mám tady ještě dvě přístaviště a klub jachtařů. Jsem tvůj člověk, Nolíku.“

„V to jsem taky doufal.“

„To jsem si mohl myslet. Řeknu ti podrobnosti a ty mi dáš vědět, kde tě zastihnu, kdyby tě někdo z tvých kámošů z vyšších kruhů chtěl pozvat na čaj.“

* * *

Svým dvěma kresličům a sekretářce sehnal Holcroft do středy nové místo. Opravdu s tím neměl problémy. Byli to profesionálové v oboru. Obvolal vedoucí projektanty čtrnácti firem, které posuzovaly jeho návrhy, a s překvapením se dozvěděl, že pro osm z nich byl hlavním kandidátem na přidělení zakázky. Osm! Pokud by všechno klaplo, vydělal by si víc než za posledních pět let.

Ale ne dva miliony dolarů, připomněl mu vnitřní hlas. A pokud by na to snad zapomněl, pohrobci Wolfsschanze rozhodně ne.

Telefonní záznamové službě dal instrukce. Společnost Holcroft a.s. v současné době nepřijímá žádné projekty. Podílí se totiž na zahraniční zakázce značného rozsahu. Pokud volající zanechá své jméno a číslo…

Pro ty, kdo by naléhavě žádali další informace, sloužila poštovní schránka v Curagau na Nizozemských Antilách, která zněla na jméno firmy Sam Buonoventura s.r.o. A kdyby se s tím snad někdo nespokojil, měl dostat Samovo číslo.

Noel souhlasil, že bude Buonoventurovi jednou za týden telefonovat. Totéž platilo o záznamové službě.

V pátek ráno ho přepadl tísnivý pocit. Opouštěl zahradu, kterou vypěstoval, a vydával se do neznámého lesa.

Nic není jako dřív. A už nikdy nebude.

Co když nenajde potomky von Tiebolta? Co když jsou mrtví a jejich ostatky odpočívají v hrobech na nějakém hřbitově v Brazílii? Zmizeli před pěti lety v Riu. Proč by se měli znovu ukázat? A pokud se neobjeví, zaútočí pohrobci Wolfsschanze? Měl strach. Ale s tím se dá vždycky bojovat, pomyslel si Holcroft, když vykročil k rohu Sedmdesáté třetí ulice a Třetí Avenue. Mohl ten ženevský dokument odnést na ministerstvo zahraničí a říct, co ví o Peteru Baldwinovi, Ernstu Manfredim a vrátném Jackovi. Mohl odhalit rozsáhlou krádež starou třicet let. Tisíce vděčných lidí po celém světě by se postaraly o jeho ochranu.

To by bylo nejrozumnější. Rozum a vlastní ochrana však Noelovi v tu chvíli nepřipadaly tak důležité. Myslel na člověka, který před třiceti lety prožíval vnitřní muka. Tím si pro sebe všechno zdůvodnil.

Mávl na taxi a hlavou mu bleskla podivná myšlenka, která dřímala v hlubinách jeho představivosti. Do toho neznámého lesa ho hnalo něco jiného.

Bral na sebe cizí vinu. Hříchy Heinricha Clausena.

Je třeba napravit škody.

Nastoupil do taxíku a sdělil šoférovi adresu brazilského konzulátu.

Pátrání začalo.

6. KAPITOLA

„Tak si to zopakujeme, pane Holcrofte,“ pravil postarší atašé a zabořil se do křesla. „Tvrdíte, že chcete najít rodinu, jejíž jméno mi neřeknete. Ta rodina se měla přestěhovat do Brazílie někdy ve čtyřicátých letech a podle nejčerstvějších informací se po ní před pár lety slehla zem. Říkám to správně?“

Noel viděl na tváři úředníka zmatený výraz a měl pro to pochopení. Možná to byla hloupá hra, ale Holcroft na nic lepšího nepřišel. Nehodlal jmenovat von Tieboltovy dřív, než dorazí do Brazílie. Nechtěl dát někomu příležitost zkomplikovat hledání, které mělo už na začátku tolik háčků. Příjemně se usmál.

„Takhle přesně jsem to neřekl. Ptal jsem se, jak by se taková rodina dala za daných okolností najít. Netvrdil jsem, že ji hledám.“

„Takže je to jen hypotetická otázka? Jste novinář?“

Holcroft zvažoval úředníkův dotaz. Jak snadné by bylo říct ano. Bylo by to příhodné vysvětlení pro otázky, které měl ještě na srdci. Na druhou stranu věděl, že za pár dní poletí do Ria. Bude muset vyplňovat imigrační karty a možná i žádost o víza, to nevěděl přesně. Lživá odpověď by mu později mohla způsobit problém.

„Ne, architekt.“

Z očí úředníka čišelo překvapení. „Takže pojedete do hlavního města Brasílie. Je to mistrovské dílo architektury.“

„To bych moc rád.“

„Mluvíte portugalsky?“

„Trochu španělsky. Pracoval jsem v Mexiku. A taky v Kostarice.“

„Ale odbíháme od tématu,“ řekl atašé a mírně se předklonil. „Ptal jsem se vás, jestli jste novinář, a vy jste zaváhal. Měl jste nutkání říct, že ano, protože by se vám to hodilo. Upřímně řečeno, z toho plyne, že tu zmizelou rodinu opravdu hledáte. Co kdybyste mi teď řekl zbytek?“

Pokud chtěl při pátrání v tom neznámém lese používat lež, měl by se naučit odhadnout dopad svých odpovědí. Poučení první: příprava.

„Moc toho není,“ vysoukal ze sebe. „Jedu do vaší země a slíbil jsem jednomu příteli, že se podívám po lidech, které kdysi znal.“ Byla to jistá varianta pravdy. A celkem dobrá, pomyslel si Holcroft. Možná proto ji vyřkl přesvědčivě. Poučení druhé: založ lež na kousku pravdy.

„Ale ten váš… přítel se je snažil vypátrat a nepovedlo se mu to.“

„Snažil se na vzdálenost několika tisíc kilometrů. To se nedá srovnávat.“

„To máte asi pravdu. Takže vzhledem k velké dálce a obavě vašeho přítele, že mohou nastat, řekněme, komplikace, raději nechcete uvádět jméno té rodiny.“

„Přesně tak to je.“

„Ale není. Pro advokáta by byla hračka poslat důvěrný dotaz na nějakou spřátelenou právnickou firmu v Rio de Janeiru. Takhle se to běžně dělá. Rodina, kterou chce najít váš přítel, není vedená v žádných záznamech, a tak ji máte vypátrat.“ Atašé se usmál a pokrčil rameny, jako by Holcroftovi udělil lekci ze základů matematiky.

Noel sledoval Brazilce s rostoucí podrážděnosti. Poučení třetí: nenech se nachytat pohotovou a v klidu vyřčenou poznámkou. „Víte, že nepříjemnějšího člověka než vy už jsem dlouho neviděl?“

„To je mi líto,“ odvětil atašé upřímně. „Já vám chci pomoct. Od toho tady jsem. Nemluvil jsem s vámi takovým způsobem jen tak pro nic za nic. Bůh ví, že nejste první a určitě ani poslední, kdo hledá lidi, kteří přišli do naší země ‚někdy ve čtyřicátých letech‘. Jsem si jist, že to nemusím dál rozvádět. Drtivou většinu z nich tvořili Němci. Mnozí si s sebou do Brazílie přinesli velké částky peněz, převedených přes ‚neutrální‘ země. Já se vám snažím sdělit jednoduchou věc: dávejte si pozor. Lidé, o kterých mluvíte, nemizí bez příčiny.“

„Jak to myslíte?“

„Neměli a nemají jinou možnost, pane Holcrofte. Nechme stranou norimberské tribunály a izraelské lovce nacistů. Jde tady o finanční prostředky - v některých případech jsou to pohádkové sumy - uloupené obyvatelům dobytých území, jejich orgánům i vládám. Ty peníze by někdo mohl žádat zpět.“

Noel napjal svaly na břiše. Existovala zde jistá souvislost - sice vzdálená a za daných okolností zavádějící, ale přece jen. Von Tieboltovi se kdysi podíleli na krádeži, která byla tak rozsáhlá a složitá, že se vymykala veškerým účetním postupům. Ale to nemohl být důvod jejich zmizení. Poučení čtvrté: připrav se na nečekané souvislosti, byť mlhavé; bud připraven skrýt své reakce.

„Myslím, že ta rodina v ničem podobném nejela,“ řekl.

„Ale jistě to vědět nemůžete, protože máte málo informací, jak sám tvrdíte.“

„Řekněme, že to vím na sto procent. Mě by jen zajímalo, jak je mám najít - případně zjistit, co se s nimi stalo.“

„Co takhle právní cestou?“

„Právníky nechci. Jsem architekt, nebo jste zapomněl? Právníci jsou naši přirození nepřátelé, zabírají nám většinu času.“ Holcroft se pousmál. „To, co dokáže právník, můžu udělat sám a rychleji. Vážně umím španělsky. Domluvím se i portugalsky.“

„Rozumím.“ Atašé se odmlčel a natáhl se po krabičce s útlými doutníky. Otevřel víčko a podal ji Holcroftovi, který zavrtěl hlavou. „Opravdu si nedáte? Jsou přímo z Havany.“

„Opravdu ne. Tlačí mě čas.“

„Jistě, to vím.“ Diplomat sáhl po stříbrném stolním zapalovači, rozžehl ho a zhluboka potáhl. Špička doutníku se rozzářila. Náhle zvedl oči k Holcroftovi. „Opravdu vás nepřesvědčím, abyste mi řekl jméno té rodiny?“

„Prokristapána…“ Holcroft vstal. Už toho měl dost. Najde si jiné zdroje.

„Ale no tak,“ konejšil ho Brazilec, „posaďte se, prosím vás. Zdržím vás už jen minutku nebo dvě. Ujišťuji vás, že to nebude ztráta času.“

Noelovi neušla naléhavost v úředníkových očích. Posadil se. „Oč jde?“

„La comunidad alemana. Používám španělštinu, kterou tak dobře ovládáte.“

„Německá komunita? V Riu je německá komunita - takhle jste to myslel?“

„Ano, ale není to čistě geografická záležitost. Máme tam jednu okrajovou oblast - německou chudinskou čtvrť, dalo by se říct -, ale tu jsem nemyslel. Mluvím o tom, čemu říkáme la otra cara de los alemanes. Rozumíte tomu?“

„Odvrácená tvář…, která je pod povrchem.“

„Přesně tak. Nebo taky ‚rub‘. To, co z nich dělá Němce. Co je příčinou jejich chování. Je důležité, abyste to pochopil.“

„Myslim, že to chápu. Právě jste mi to vysvětlil. Většina z nich byli nacisti. Proklouzli norimberskou sítí a přivezli si s sebou do Brazílie cizí peníze. Tady se schovali a zatajili svoji pravou totožnost. Jistě, takoví lidé přirozeně drží spolu.“

„Přirozeně,“ přitakal Brazilec. „Ale po tolika letech by člověk očekával jistou asimilaci.“

„Proč? Pracujete přece tady v New Yorku. Zajděte si do Lower East Side, do Mulberry Street anebo nahoru do Bronxu. Najdete tam enklávy Italů, Poláků a Židů. Jsou tady už desítky let. Mluvíte o pětadvaceti až třiceti letech. To není zas tolik.“

„Jistá podobnost tady je, ale není to totéž, věřte mi. Lidé, o nichž mluvíte, se v New Yorku spolčují otevřeně. Svůj odkaz nosí na rukávech. Není to jako v Brazílii. Německá komunita předstírá, že se asimilovala, ale není to pravda. V obchodě ano, ale v dalších věcech skoro vůbec. Převládá tam pocit strachu a zloby. Spousta lidí je už dlouho na útěku a musí žít v absolutním utajení. Mají svou vlastní hierarchii. Celou komunitu ovládají tři nebo čtyři rodiny. Náš venkov je plný jejich obřích germánských domů. Jistě, prohlašují se za Švýcary nebo Bavoráky.“ Atašé se opět odmlčel. „Už začínáte chápat, kam tím mířím? Generální konzul to neřekne; naše vláda to nedovolí. Ale já jsem na žebříčku velice nízko, takže je to můj úkol. Rozumíte?“

Noel byl zmatený. „Upřímně řečeno ne. Ničím jste mě nepřekvapil. V Norimberku tomu říkali ‚zločiny proti lidskosti‘. Podobné věci vedou k pocitu viny a ten plodí strach. Je úplně normální, že se takoví lidé v cizí zemi drží pohromadě.“

„Pocit viny skutečně plodí strach. A strach zase vede k podezíravosti. A z ní nakonec vzniká násilí. Tohle musíte pochopit. Cizinec, který přijede do Ria a hledá nezvěstné Němce, se pouští do riskantního podniku. La otra cara de los alemanes. Oni se chrání navzájem.“ Diplomat zvedl doutník. „Povězte nám to jméno, pane Holcrofte. My se vám po těch lidech podíváme.“

Noel sledoval, jak Brazilec vdechl kouř ze svého vzácného havanského doutníku. Nevěděl přesně proč, ale náhle pocítil úzkost. Nenech se nachytat pohotovou a v klidu vyřčenou poznámkou…

„To nepůjde. Myslím, že přeháníte a ve skutečnosti mi pomoct nechcete.“ Vstal.

„No dobře,“ pravil Brazilec. „Řeknu vám, co byste stejně zjistil sám. Až přijedete do Rio de Janeira, běžte na ministerstvo pro otázky přistěhovalectví. Pokud máte jména a přibližná data, třeba vám tam pomůžou.“

„Děkuji mockrát,“ řekl Noel a otočil se ke dveřím.

* * *

Brazilec rychle vyšel z kanceláře do velkého předpokoje, který sloužil jako recepce. Když mladý muž zahlédl nadřízeného, vyskočil z křesla.

„Můžeš se vrátit do kanceláře, Juane.“

„Děkuji, Vaše Excelence.“

Starší muž prošel kolem recepční k dvoukřídlým dveřím. Na levé straně byl velký znak República Federal de Brasil. Vpravo se skvěla destička se zlatým nápisem OFÍCIO DO CÓNSUL GENERAL.

Generální konzul vešel do menší místnosti, která sloužila jako kancelář jeho sekretářky. Řekl cosi dívce a vykročil přímo ke dveřím vlastní pracovny.

„Spojte mi velvyslance. Pokud tam nebude, tak ho najděte. Sdělte mu, že jde o důvěrnou záležitost. Bude vědět, jestli může mluvit, nebo ne.“

Nejvyšší brazilský diplomat v největším městě USA zavřel dveře, zamířil ke svému stolu a posadil se. Zvedl svazek sešitých papírů. Prvních několik stránek tvořily fotokopie novinových článků o vraždě na lince 591 společnosti British Airways z Londýna do New Yorku a následných dvou zabitích na pevnině. Poslední dvě stránky byly kopie seznamu cestujících inkriminovaného letadla. Úředník přelétl jména očima: HOLCROFT, NOEL. ODL. ŽENEVA. BA #577. O. LON. BA #591. X. NYC. Zíral na údaje, jako by se mu ulevilo, že tam pořád jsou.

Zabzučel telefon. Zvedl sluchátko. „Ano?“

„Máte na lince pana velvyslance.“

„Díky.“ Generální konzul uslyšel ozvěnu, což signalizovalo zapnutý utajovač hovorů. „Pane velvyslanče?“

„Ano, Geraldo. Co máte tak naléhavého a důvěrného?“

„Před pár minutami za mnou přišel jeden člověk a ptal se, jak by mohl najít nějakou rodinu v Riu, se kterou se nemůže spojit běžným způsobem. Jmenoval se Holcroft. Noel Holcroft, architekt z New Yorku.“

„To mi nic neříká,“ pravil velvyslanec. „Mělo by?“

„Asi ne, pokud jste nečetl seznam cestujících letadla British Airways z Londýna minulou sobotu.“

„Let pět set devadesát jedna?“ vyhrkl velvyslanec.

„Ano. Ten den ráno vyrazil s British Airways ze Ženevy a v Heathrow přesedl na pět devět jedničku.“

„A teď chce najít nějaké lidi v Riu? O koho se jedná?“

„To nechtěl říct. Ten ‚atašé‘, se kterým mluvil, jsem byl pochopitelně já osobně.“

„Pochopitelně. Řekněte mi všechno. Pošlu zprávu do Londýna. Myslíte, že by mohl…“ Velvyslanec se zarazil.

„Ano,“ odvětil generální konzul tiše. „Podle mě je velice dobře možné, že hledá von Tieboltovy.“

„Řekněte mi všechno,“ zopakoval muž z Washingtonu. „Britové si myslí, že ty vraždy má na svědomí Tinama.“

* * *

Když se Noel rozhlédl po salonku Boeingu 747, zmocnil se ho povědomý pocit. Barvy byly výraznější a uniformy personálu měly modernější střih. Jinak letadlo vypadalo stejně jako stroj British Airways na lince 591. Rozdíl spočíval v přístupu. Byl to let do Ria. Bezstarostná dovolená měla začít už na nebi a pak pokračovat na plážích Zlatého pobřeží.

Ale tohle žádná dovolená nebude, napadlo Holcrofta. Jediným vrcholem cesty se mělo stát nalezení či nenalezení rodiny von Tieboltových.

Ve vzduchu byli už víc než pět hodin. Nasoukal do sebe nevalné jídlo, prospal ještě nevalnější film a nakonec se rozhodl, že zajde nahoru do salonku.

Předtím se mu tam moc nechtělo. Vzpomínka stará sedm dní byla stále velice živá. Před jeho očima se odehrála neuvěřitelná scéna; kousek od něj zabili člověka. Jednu chvíli mohl natáhnout ruku a dotknout se postavy, která se svíjela v křečích., Dýchla na něj smrt: nepřirozená, chemická. Vražda.

Strychnin. Bezbarvý krystalický alkaloid, který způsobuje záchvaty nesnesitelné bolesti. Proč se to stalo? Kdo to udělal a z jakého důvodu? Nabízely se jen dohady.

V blízkosti oběti v salonku linky 591 z Londýna se pohybovali dva muži. Oba mohli nebožákovi nenápadně podstrčit jed do nápoje. Úřady měly za to, že jeden z nich to také udělal. Ale proč, proboha? Podle policie neexistoval důkaz, že ti dva Thorntona vůbec znali. A navíc je pak někdo zastřelil v tankovacím voze na letišti. Zmizeli z letadla i z neprodyšně uzavřené celnice a sami se stali obětí vraždy. Proč? Kdo je zabil?

Odpovědi scházely. Vyvstávaly jen otázky. I ty však brzy utichly. Příběh se vytratil z novin i z éteru tak rychle, jak se objevil. Jako by na něj bylo uvaleno informační embargo. Ale proč? Kdo za tím stojí?

„Chtěl jste skotskou s ledem, že, pane Holcrofte?“

Pocit déja vu byl dovršen. Ta slova byla stejná, ale vyřkl je někdo jiný. Letuška nad ním, která právě pokládala sklenku na kulatý umakartový stolek, byla stejně atraktivní jako ta na lince 591. V jejím pohledu byla přímost, jakou si pamatoval i u dívky v letadle British Airways. Oslovila ho podobným tónem, jen přízvuk se trochu lišil. Podobnost byla až příliš nápadná. Nebo se jeho smysly stále nacházely v zajetí týden starých vzpomínek?

Poděkoval letušce. Úplně se bál na ni podívat. Měl pocit, že vedle sebe každou chvíli uslyší výkřik a uvidí muže, který zoufale vyletí ze sedadla a padne v záchvatech křečí na dělicí příčku s časopisy.

Pak si Noel uvědomil něco jiného, a to ho vyvedlo z míry ještě víc. Seděl na stejném sedadle, kde byl během těch děsivých momentů na lince 591. V salonku navlas shodném s tím před týdnem. Vlastně na tom nebylo nic zvláštního. To místo se mu líbilo a sedával tam často. Nyní mu však nahánělo hrůzu. Měl stejný výhled a ani osvětlení se od tehdejších podmínek nelišilo.

Chtěl jste skotskou s ledem, že, pane Holcrofte?

Natažená ruka, hezká tvářička, sklenka.

Obrazy, zvuky.

Zvuky. Chraplavý opilecký smích. Chlápek, který toho příliš vypil, ztratil rovnováhu a překotil se přes opěradlo židle. Jeho kumpán rozjařené zavrávoral. Třetí muž - ten, kterého za pár chvil čekala smrt - se až příliš okatě snažil družit se s nimi. Chtěl se zalíbit a přidat se k veselí. Atraktivní letuška s úsměvem nalila whisky a otřela pult, na němž zbyla jen jedna sklenka, protože druhá se rozlila. Pak oběhla bar, aby pomohla opilému cestujícímu na nohy. Třetí muž si chtěl pořád hrát s velkými kluky a sáhl…

Sklenka. Jediná, která na baru zůstala!

Třetí muž po ní sáhl!

Byla to skotská s ledem. Nápoj určený pro pasažéra sedícího u malého umakartového stolku na druhé straně salonku. Panebože! zabědoval v duchu Holcroft. Obrazy se mu míhaly před očima tak, jak si je postupně vybavoval. Ten drink na baru, který si vzal mrtvý Thornton, byl určen pro něj!

To on měl vypít whisky se strychninem! To on měl zemřít strašlivou smrtí v bolestných křečích!

Podíval se na sklenku na stole před sebou. Svíral ji v prstech.

Chtěl jste skotskou s ledem, že…?

Odsunul nápoj stranou. Náhle už nemohl u toho stolku vydržet. Cítil, že musí pryč. Potřeboval se těch představ zbavit. Byly až příliš jasné a skutečné. Příliš strašné.

Vstal z křesla a nejistou rychlou chůzí vykročil ke schodišti. Opilecký smích splýval s neochabujícím mučivým řevem smrti. Nikdo jiný ty zvuky neslyšel, ale jemu nesnesitelně duněly v hlavě.

Seběhl točitým schodištěm na spodní palubu. Panovalo tam přítmí. Několik cestujících si četlo pod paprsky miniaturních reflektorů, většina však spala.

Noel cítil zmatek. Bušení v uších nesláblo a obrazy nemizely. Chtělo se mu zvracet: vypudit strach, který se mu usídlil v žaludku. Kde je záchod? V kuchyňce…, nebo za kuchyňkou? Aha, za závěsem. Opravdu? Rozhrnul plentu.

Náhle mu padl zrak vpravo dolů, na přední sedadlo druhého oddělení Boeingu 747. Muž na něm se ve spánku zavrtěl. Byl to podsaditý chlapík, jehož tvář už někde viděl. Nevzpomínal si kde, ale byl si tím jistý! Tehdy byla zkřivená hrůzou a mihla se vedle něj. Co na ní bylo zvláštního? Něco z ní na Holcrofta silně zapůsobilo. Co to jen bylo?

Obočí. To je ono! Husté obočí. Ježatá houština černých a bílých chloupků. Prošedivělé obočí. Kde to bylo? Proč v něm pohled na to podivně nápadné obočí vyvolával nejasné vzpomínky na násilí?

Kde to bylo? Nemohl si vzpomenout. Ucítil, jak se mu hrne krev do hlavy. Bušení sílilo. Ve spáncích mu tepalo.

Muž s hustým kudrnatým obočím se náhle probudil, jako by si uvědomil, že se na něj někdo dívá. Jejich pohledy se setkaly. Noel se ujistil, že ho zná.

Nejapně přikývl. Nebyl schopen myslet. V břiše ho bolestivě bodalo. Hlavou se mu rozléhalo hromové dunění. Na okamžik zapomněl, kde je. Pak se vzpamatoval a obrazy se mu znovu roztančily před očima. Znovu si přehrával vraždu, před kterou ho zachránila jen náhoda.

Musel se vrátit na místo. Potřeboval se ovládnout, zastavit bolest, dunění i bušení v prsou. Otočil se, rychle prošel závěsem kolem kuchyňky a zamířil uličkou ke svému místu.

Posadil se v příšeří a byl rád, že vedle něj nikdo není. Zabořil hlavu do opěradla a zavřel oči. Vší silou se snažil vypudit z hlavy strašlivý pohled na křičícího člověka, jemuž zbývaly už jen sekundy života. Ale nešlo to.

Ta tvář se stala jeho tváří.

Rysy se rozostřily, jako by se tavila kůže, a pak se znovu zformovaly. Podoba, která mu nyní vyvstala před očima, nepatřila nikomu známému. Byla to podivná hranatá tvář, jejíž části mu připadaly povědomé, ale celek nikoli.

Bezděčně se zajíkl. Ten obličej nikdy neviděl, náhle ho však poznal. Instinktivně. Byl to obličej Heinricha Clausena. Nepoznaného otce, s nímž ho pojila jistá dohoda.

Holcroft otevřel oči. Pálily ho od potu, který mu stékal po čele. Pravda byla někde jinde a on si nebyl jistý, jestli ji chce znát. Dva muži, kteří se ho pokusili zabít strychninem, sami zemřeli násilnou smrtí. Překáželi.

Na palubě letadla byli muži Wolfsschanze.

7. KAPITOLA

Recepční hotelu Porto Alegre vytáhl z desek Holcroftovu rezervaci. Na zadní straně karty byla připnutá malá žlutá obálka. Úředník ji oddělil a podal Noelovi.

„Tohle vám přišlo chvíli po sedmé, seňor.“

Holcroft v Riu nikoho neznal a nikomu v New Yorku neřekl, kam má namířeno. Roztrhl obálku a vytáhl z ní dopis. Byl od Sama Buonoventury. Měl mu co nejdřív zavolat, bez ohledu na čas.

Holcroft se podíval na hodinky. Byla už skoro půlnoc. Zapsal se do knihy hostů a s hranou nenuceností prohodil: „Potřeboval bych si zavolat na ostrov Curacao. Není už moc pozdě?“

Recepční se zatvářil mírně uraženě. „Pro naše telefonistas rozhodně ne, seňor. Za Curagao mluvit nemůžu.“

Noel nevěděl, co se stalo. Buonoventurův drsný hlas uslyšel až ve čtvrt na dvě ráno.

„Asi máš problém, Nolíku.“

„Mám jich víc. Co je?“

„Tvoje záznamová služba dala moje číslo jednomu policajtovi z New Yorku, nadporučík Miles se jmenuje. Je to detektiv. Byl pěkně v ráži. Říkal, že máš informovat policii, jestli budeš chtít opustit město, o opuštění země nemluvě.“

No nazdar, úplně na to zapomněl! A teď pochopil, jakou důležitost měly ty instrukce. Strychnin byl určen jemu! Že by policie dospěla ke stejnému závěru?

„Cos jim řekl, Same?“

„Taky jsem se pěkně rozpálil. To je jediná možnost, jak zvládnout vzteklý policajty. Řekl jsem mu, že jsi odjel na vnější ostrovy dělat průzkum terénu kvůli zařízení, na kterým má Washington zájem. Je to trochu na sever a může to znamenat cokoliv. Všichni drží jazyk za zuby.“

„Zbaštil to?“

„Těžko říct. Máš mu zavolat. Získal jsem ti ale trochu času. Řekl jsem, že ses hlásil ráno vysílačkou a neozveš se dřív než za tři čtyři dny. A že sám s tebou spojení navázat nemůžu. Nato začal řvát, jako by ho řezali.“

„Ale uvěří tomu?“

„Co jinýho může dělat? Myslí si, že jsme tady dole banda kreténů, a já s ním souhlasil. Dal mi pro tebe dvě čísla. Máš tužku?“

„Povídej.“

Holcroft si zapsal čísla - telefon na policii a k Milesovi domů -, poděkoval Buonoventurovi a řekl, že se ozve příští týden.

Během nekonečného čekání na spojení s Curacaem si vybalil. Posadil se do křesla s proutěným opěradlem a zadíval se z okna na noční bílou pláž a temnou vodu, v níž se zrcadlil jasný půlměsíc. Dole, v odlehlé části ulice hraničící s promenádou, uviděl zvlněné černobílé rovnoběžky, které vyznačovaly Copacabanu, zlaté pobřeží Guanabary. V tom výjevu byla prázdnota, která neměla nic společného s opuštěností. Bylo to až příliš dokonalé, až příliš hezké. Sám by to tak nikdy nenavrhl. Chyběl tomu duch. Zaostřil pohled na tabulky skla. Neměl co na práci, a tak přemýšlel, odpočíval a doufal, že usne. V minulém týdnu spal špatně. A teď to bude ještě horší. Nyní totiž věděl to, co předtím netušil: někdo se ho pokusil zabít.

To vědomí v něm vyvolávalo zvláštní pocit. Nemohl uvěřit, že mu někdo usiluje o život. Někdo ale rozkaz vydat musel. Proč? Co provedl? Bylo to kvůli Ženevě? Kvůli slibu, který dal?

Jde o miliony. To nebyla jen slova mrtvého Manfrediho, ale také varování. Jiné vysvětlení neexistovalo. Došlo k úniku informací, ale nebylo jasné, jak daleko se rozšířily a koho rozzuřily. Kdosi chtěl zabránit uvolnění ženevského konta a svěřit je do rukou mezinárodních soudů. Ale kdo?

Manfredi měl pravdu: jediné mravné řešení znamenalo naplnit záměr dokumentu, který sepsali tři mimořádní muži uprostřed zkázy způsobené jejich vlastním vynálezem. Je třeba napravit škody. To bylo krédo, jež vyznával Heinrich Clausen. Bylo skutečně čestné a správné. Muži Wolfsschanze to pochopili, i když svým zvráceným způsobem.

Noel si nalil drink. Zamířil k posteli, posadil se na okraj a zíral na telefon. Vedle něj ležel lístek se dvěma čísly, která mu nadiktoval Sam Buonoventura. Byly to kontakty na nadporučíka Milese z newyorské policie. Holcroft se však nedokázal odhodlat zvednout sluchátko. Lov začal. Podnikl první krok v pátrání po rodině Wilhelma von Tiebolta. Krok? Ne! Byl to obří skok o délce čtyř tisíc vzdušných mil. Nebylo návratu.

Měl spoustu práce. Zauvažoval jestli ji vůbec zvládne, jestli si dokáže proklestit cestu neznámým lesem.

Cítil, že mu padají víčka. Začínal usínat a byl za to vděčný. Položil sklenku a skopl boty, se zbytkem oblečení se neobtěžoval. Padl zády na postel a na několik sekund jen tak civěl na bílý strop. Cítil se osaměle, ale věděl, že to není tak docela pravda. Byl s ním nešťastný muž z doby před třiceti lety. Zoufale volal. Noel na něj myslel, dokud ho nepřemohl spánek.

* * *

Holcroft následoval překladatele do potemnělé místnosti bez oken. Jejich rozhovor byl krátký. Noel žádal konkrétní informace o rodině von Tieboltových. Byli to občané Německa. Matka se dvěma dětmi - dcerou a synem - přišli do Brazílie někdy kolem 15. června 1945. Třetí děcko, další dcera, se narodilo o několik měsíců později, pravděpodobně v Rio de Janeiru. V záznamech o nich muselo něco být. Dokonce i při použití falešného jména by jednoduchá kontrola dvou či tří příslušných týdnů jistě odhalila těhotnou ženu se dvěma dětmi, kteří se přistěhovali do země. Pokud by jich bylo víc, musel by vypátrat tu pravou. Měl by v ruce aspoň nějaké jméno.

Nikoli, nejednalo se o oficiální dotaz. Proti dotyčné nebylo vedeno trestní stíhání, ani nešlo o pomstu třicet let starých zločinů. Naopak, bylo to „pozitivní pátrání“.

Noel věděl, že se od něj bude čekat vysvětlení, a vzpomněl si na jednu z pouček, které si osvojil na konzulátu v New Yorku: Založ lež na kousku pravdy. Von Tieboltovi měli příbuzné ve Spojených státech, tak zněla ta lež. Emigrovali do Ameriky ve dvacátých a třicátých letech. Zbylo jich už jen pár a šlo o velkou částku peněz. Úředníci na Ministério do Imigragao přece chtějí pomoci najít dědice. Von Tieboltovi by se jistě rádi odvděčili… a on, jako prostředník, je bude o spolupráci úřadů informovat.

Noel dostal k nahlédnutí různé knihy. Stovky fotokopií z dávných dob. Vybledlé umazané dokumenty, mezi nimiž zřejmě převažovaly falešné papíry zakoupené v Bernu, Curychu či Lisabonu. Pasy.

Nikde se však neobjevila jakákoli informace, která by se vztahovala k rodině von Tieboltových. Žádný popis těhotné ženy se dvěma dětmi, kteří přišli do Rio de Janeira během června či července roku 1945. Žádná aspoň nepřipomínala ženu Wilhelma von Tiebolta. Těhotné ženy tam byly, dokonce i s dětmi, ale ne v odpovídajícím věku. Dcerce Gretchen bylo podle Manfrediho dvanáct nebo třináct. Synovi Johannovi deset. Všechny ženy, jež během těch týdnů vstoupily do Brazílie, přicestovaly v doprovodu manžela, případně falešného manžela. A žádné z dětí nebylo starší sedmi let.

Holcroftovi to připadalo zvláštní, dokonce matematicky nemožné. Nevěřícně zíral na vybledlé stránky s často nečitelnými zápisy, které před třemi desítkami let pořídili uštvaní imigrační úředníci.

Oku architekta se něco nezdálo. Měl dojem, že si prohlíží nedokončené plány plné nenápadných úprav - drobné linky byly vymazány a pozměněny, ale velice jemně, aby se nenarušila celková úprava.

Vymazány a pozměněny. Chemicky vymazány a citlivě pozměněny. To je ono! Data narození! Stránky poseté maličkými číslicemi, které někdo s velkou pečlivostí pozměnil! Z trojky se stala osmička, z jedničky devítka a z dvojky nula. Křivka zůstala zachována, linka však byla protažena dolů a vznikla nula. Data narození všech dětí, které přijely do Brazílie v létě roku 1945, byla upravena tak, aby se žádné z nich nenarodilo před rokem 1938!

Byla to dokonalá a chytrá lest, pečlivě a rozvážně promyšlená. Měla za cíl zastavit pátrání hned v zárodku, ale tak, aby to nevzbudilo podezření. S pomocí drobných čísel, která věrně, byť ve spěchu, zaznamenali neznámí imigrační úředníci před více než třiceti lety. Zapsali je podle dokumentů, z nichž většina už dávno neexistovala, protože byly falešné. Nebylo čím doložit či vyvrátit jejich přesnost. Čas a nekalé praktiky to znemožnily. Samozřejmě že v papírech nebyl nikdo, kdo by připomínal von Tieboltovy! Takový podvod!

Noel vytáhl zapalovač. Chtěl si posvítit na stránku, kde si všiml četných úprav.

„Seňor! To se nesmí!“ pokáral ho překladatel hlasitě. „Starý papír by mohl chytnout. Nemůžeme to riskovat.“

Holcroft pochopil. Proto tedy místnost bez oken a nedostatečné osvětlení. „To věřím,“ řekl a zhasl zapalovač. „Předpokládám, že knihy nesmějí opustit tuhle místnost.“

„Ne, seňor.“

„A samozřejmě tady nemáte žádnou další lampu nebo baterku. Říkám to správně?“

„Seňor,“ přerušil ho překladatel zdvořilým, až uctivým tónem. „Věnovali jsme se vám skoro tři hodiny. Snažili jsme se vám vyhovět, ale jak si jistě uvědomujete, máme také jiné povinnosti. Takže pokud jste skončil…“

„Myslim, že jste to zařídil dřív, než jsem začal,“ odsekl Holcroft. „Ano skončil jsem. Tady.“

* * *

Vykročil do jasného odpoledního slunce a snažil se poskládat si věci v hlavě. Jemný větřík od oceánu mu ovíval tvář a zmírňoval jeho zlost a pocit marnosti. Kráčel po bílé plážové promenádě s výhledem na dokonale čistý písek zálivu Guanabara. Občas se zastavil, opřel se o zábradlí a pozoroval dospělé děti při jejich hrách. Krásní lidé, opálení a úžasní. Půvab a namyšlenost se snoubily s mazanosti. Všude samé peníze, což dokládalo nejen zlato, ale i naolejovaná těla dokonalých tvarů. Až příliš krásná a bezchybná. Ale kam se poděl duch, napadlo ho znovu? Toho odpoledne na Copacabaně nějak chyběl.

Prošel částí pláže před hotelem. Letmo zvedl oči k oknům a snažil se najít svůj pokoj. Chvíli si myslel, že ho našel, ale pak si uvědomil, že se zmýlil. Za sklem a záclonami totiž uviděl dvě postavy.

Vrátil se k zábradlí a zapálil si cigaretu. Zapalovač mu připomněl třicet let staré knihy upravené s takovou pečlivostí. Pozměnili je jen kvůli němu? Nebo tam za ta léta byli další lidé, kteří hledali von Tieboltovy? Tak či onak, musel si najít jiný zdroj. Nebo zdroje.

La comunidad alemana. Holcroft si vybavil slova brazilského atašé v New Yorku. Říkal, že německé komunitě vládnou tři nebo čtyři rodiny. Takoví lidé jistě museli znát i ta nejpřísněji střežená tajemství. Žijí v absolutním utajení… Cizinec, který přijede do Ria a hledá nezvěstné Němce, se pouští do riskantního podniku… la otra cara de los alemanes. Oni se chrání navzájem.

Existoval způsob, jak nebezpečí zmírnit, napadlo Noela. Skrýval se ve vysvětlení, které mu poskytl překladatel na ministerstvu pro záležitosti přistěhovalectví. Hodně cestoval, bylo proto celkem uvěřitelné, že se někdo doslechl o jeho odletu do Brazílie a požádal ho, aby našel von Tieboltovy. Musel to být člověk, od nějž se logicky čekala diskrétnost: právník nebo bankéř. Někdo s neposkvrněnou pověstí. Bez velkého přemýšlení bylo Holcroftovi jasné, že člověk, pro kterého se rozhodne, bude základem jeho vysvětlení.

Náhle ho napadl vhodný kandidát. Byla v tom jistá ironie. Tím člověkem byl totiž Richard Holcroft. Jediný otec, kterého kdy poznal. Makléř, bankéř, námořní důstojník… a táta. Muž, který dal zoufalé mladé matce a jejímu dítěti šanci znovu žít. Beze strachu a cejchu na čele.

Noel se podíval na hodinky: deset minut po páté. V New Yorku bylo o dvě hodiny méně. Pondělní odpoledne bylo v plném proudu. Nevěřil na osudová znamení, na jedno však právě narazil. Každé pondělí odpoledne chodil Richard Holcroft do sportovního klubu. Staří přátelé tam opatrně hráli squash, posedávali kolem masivních dubových stolů restaurace a vzpomínali. Noel si ho mohl nechat vyvolat a promluvit s ním o samotě. Požádat o diskrétní pomoc. Důvěrný ráz nebyl jen podstatou krytí, ale i základem jeho ochrany. Někdo se na Richarda Holcrofta obrátil jako na významného muže a požádal ho, aby v Brazílii našel rodinu von Tieboltových. Jelikož věděl, že jeho syn jede do Ria, celkem logicky ho poprosil, aby se tam poptal. Byla to důvěrná záležitost. Nesmělo se o tom mluvit. Nikdo neuměl zpražit zvědavce líp než Richard Holcroft.

Althene se to však nesměla dozvědět. To byl ten nejtěžší úkol. Richard ji miloval. Neměli před sebou žádné tajnosti. Ale otec -sakra, otčím - by ho neodmítl, pokud by to opravdu potřeboval. Nikdy v životě to neudělal.

Prošel po hladké mramorové podlaze hotelové haly k řadě výtahů. Nevnímal dění ani zvuky kolem sebe, soustředil se jen na to, co řekne nevlastnímu otci. Proto se lekl, když ho po rameni poklepal obtloustlý americký turista.

„Nevolaj tě, mladej?“ Muž ukázal k recepci.

Recepční za pultem se díval přímo na Noela. V ruce měl povědomou žlutou obálku, do jakých se dávají vzkazy. Podal ji poslíčkovi, a ten vykročil halou.

Na proužku papíru stálo jméno, které mu nic neříkalo: CARARRA. Pod ním bylo telefonní číslo, vzkaz však chyběl. Holcroft se podivil. Číslo bez vzkazu? To není v Jižní Americe zvykem. Seňor Cararra mohl zavolat později. Noel si musel zatelefonovat do New Yorku. Potřeboval si zajistit jiné krytí.

V pokoji si však to jméno znovu přečetl: CARARRA. Začal být zvědavý. Co je ten Cararra asi zač, když si myslí, že zavolá zpátky jen na základě jména, které mu nic neříkalo? V jihoamerických podmínkách podobné chování působilo nezdvořile, ne-li přímo urážlivě. Otčím mohl pár minut počkat. Vytočil číslo uvedené na lístku.

Cararra nebyl muž, ale žena. Z jejího tichého hlasu čišelo napětí a strach. Mluvila nepříliš dobrou angličtinou, na tom ovšem nezáleželo. Vyjádřila se naprosto jasně.

„Teď nemůžu mluvit, seňor. Na tohle číslo už nevolejte. Není to potřeba.“

„Nechala jste svůj telefon na ústředně. Co jste čekala?“

„Byla to… erro.“

„Yerro? Chyba?“

„Ano. Zavolám vám. Zavoláme.“

„O co jde? Kdo jste?“

„Mas tarde!“ Hlas se změnil v ochraptělý šepot. Ve sluchátku cvaklo a linka oněměla.

Mas tarde… mas tarde. Později. Ta žena řekla, že mu ještě zavolá. Holcroft náhle pocítil prázdno v žaludku. Přišlo to tak rychle, jak zmizel vyděšený šepot. Snad v životě neslyšel ženský hlas naplněný takovým strachem.

Měla nějakou souvislost z nezvěstnými von Tieboltovými. To byla první myšlenka, která ho napadla. Ale jakou? A jak se o něm, proboha, dozvěděla? Znovu ho přepadla úzkost. Před očima se mu zjevil zkřivený obličej člověka umírajícího deset tisíc metrů nad zemí. Někdo ho sledoval.

Ze zamyšlení ho vytrhlo kvílení ve sluchátku. Zapomněl zavěsit. Stiskl tlačítko, zase pustil a zavolal do New Yorku. Potřeboval si rychle zajistit krytí.

Stoupl si k oknu a zadíval se na nábřeží. Čekal, až mu spojovatelka zavolá. Dole v ulici se zablesklo světlo. Chrom mřížky automobilu se zatřpytil v paprscích slunce a odrazil se k nebi. Auto projelo stejnou částí promenády, kde před několika minutami stál, bezmyšlenkovitě si prohlížel okna hotelu a snažil se najít svůj pokoj.

Okna… Úhel pohledu! Noel přistoupil blíž ke sklu a studoval šikmou přímku, která spojovala ulici s místem, kde nyní stál. Jako architekt měl zkušené oko a v úhlech se nemýlil. Okna navíc nebyla tak blízko u sebe, byl to přece jen hotel s oddělenými pokoji. Předtím se díval právě na tohle okno. Myslel si, že to není jeho pokoj, protože viděl za sklem nějaké postavy. Ale byl to jeho pokoj. A vevnitř opravdu někdo byl.

Zamířil k šatníku a prohlížel si oblečení. Své paměti na detaily důvěřoval stejně jako citu pro úhly. V duchu si představil šatník, v němž se ráno převlékal. Usnul v obleku, který na sobě měl už v New Yorku. Jeho světle hnědé kalhoty byly vpravo vzadu, až téměř u zdi. Byl to zvyk: kalhoty napravo, saka nalevo. Kalhoty sice byly pořád napravo, ale ne u stěny. Visely o několik centimetrů blíž ke středu. Jeho tmavomodrý sportovní kabát byl uprostřed, nikoli vlevo.

Někdo mu prohledával šaty.

Přešel k posteli, kde stála otevřená aktovka. Na cestách mu sloužila jako přenosná kancelář. Dopodrobna znal každou její přihrádku. Všechny věci v ní měly své pevné místo. Nemusel se dívat dlouho.

Aktovku mu také někdo prohledával.

Vyrušilo ho drnčení telefonu. Zvedl sluchátko a uslyšel hlas spojovatelky v newyorském sportovním klubu. Věděl však, že teď si Richarda Holcrofta nemůže nechat vyvolat. Nechtěl ho do toho zatahovat. Situace se náhle zamotala. Musel si všechno pořádně promyslet.

„Tady Sportovní klub New York. Haló? Haló?… Haló, je tam Rio? Nikdo se nehlásí. Haló? Sportovní klub New York…“

Noel položil sluchátko. Chybělo málo a udělal šílenou věc. Kdosi prohledával jeho pokoj! Ve snaze krýt si záda málem někoho navedl přímo k nejbližší osobě své matky, bývalé ženy Heinricha Clausena. Na co jen myslel?

A pak si uvědomil, že nic není ztraceno. Naopak, získal další poučení: Znovu lež zkontroluj a použij z ní tu nejuvěřitelnější část. Když si dokázal vymyslet důvod, proč měl člověk jako Richard Holcroft utajit totožnost těch, kteří hledali von Tieboltovy, mohl si vymyslet i jeho samotného.

Noel ztěžka oddychoval. Málem udělal hroznou chybu, ale začínal tušit, co má v tom neznámém lese hledat. Stezky byly samá past. Musel se mít pořád na pozoru a pohybovat se obezřetně.

Podobné chyby si nemohl dovolit. Nechybělo mnoho a riskoval by otčímův život kvůli otci, kterého nikdy nepoznal.

Na co sáhl, tam deset let tráva nerostla. To byla matčina slova. Varovala ho, stejně jako Manfredi. Ale jeho matka se na rozdíl od Manfrediho mýlila. Heinrich Clausen nebyl jen zločincem, ale zároveň obětí. Potvrzoval to zoufalý dopis, který napsal v době pádu Berlína, i jeho další činy. Bylo na jeho synovi, aby to dokázal.

La comunidad alemana. Tři nebo čtyři rodiny z německé komunity. Neomezení vládci, kteří dělali nevratná rozhodnutí. Jeden z nich mu poslouží jako zdroj. Věděl přesně, kde má hledat.

* * *

Starý podsaditý muž zvedl oči od obřího stolu v jídelně a podíval se na nezvaného hosta. Měl podbradek a šedivé vlasy ostříhané nakrátko po pruském vzoru. Jedl sám u jediného prostřeného místa. Příchozímu to připadalo zvláštní, protože když otevřel dveře, slyšel hlasy jiných lidí. Ve velkém domě byl zbytek rodiny i hosté, ale u stolu neseděli.

„Máme doplňující informace o Clausenově synovi, Herr Graff,“ pravil vetřelec a přistoupil k židli starého pána. „O tom telefonátu na Curacao víte. Dnes odpoledne volal dvakrát. Nejdřív té Cararrové a pak do jednoho pánského klubu v New Yorku.“

„Cararrovi udělají svoji práci,“ řekl Graff a nechal vidličku viset ve vzduchu. Odulá kůže kolem jeho očí se zkrabatila. „A co ten klub?“

„Jmenuje se Sportovní klub New York. Je to…“

„Já vím, co to je. Spolek pro boháče. Komu volal?“

„Telefonoval tam, ale nevíme, komu přesně. Naši lidé v New Yorku to zjišťují.“

Stařec odložil vidličku a zasyčel: „Naši lidé v New Yorku jsou pomalí a vy taky.“

„Prosím?“

„Mezi členy určitě najdou jméno Holcroft. Pokud ano, tak Clausenův syn porušil slovo. Řekl Holcroftovi o Ženevě. To je nebezpečné. Richard Holcroft je už v letech, ale není slabý. Vždycky jsme věděli, že jestli bude žít dlouho, mohl by nám začít překážet.“ Graff pohnul svou velkou hlavou a podíval se na hosta. „Obálka došla do Sesimbry. Není cesty zpět. Syn potvrdil, že je mu vše jasné. Pošlete zprávu Tinamovi. Má tady v Riu sice člověka, ale tomu nevěřím. Použijte orlí kód a řekněte mu, co si myslím. Naši lidé v New Yorku dostanou jiný úkol. Zneškodnit jednoho nepohodlného starce. Richard Holcroft musí zemřít. Tinama to bude požadovat.“

8. KAPITOLA

Noel věděl, co hledá: knihkupectví, které bylo něčím víc než jen místem, kde se prodávají knížky. V každém letovisku bývá jeden velký obchod, který slouží čtenářům jedné konkrétní národnosti. V tomto případě se obchod jmenoval A Livraria Alemao: Německé knihkupectví. Podle prodavače za pultem obchod nabízel všechny aktuální německé časopisy a noviny, které do Brazílie letecky dopravovala společnost Lufthansa. To byla informace, kterou Holcroft potřeboval. Takový obchod má své účty. Někdo z personálu bude znát významné německé rodiny v Riu. Stačilo, kdyby se dozvěděl jedno či dvě jména… Bylo to správné místo, kde začít.

Knihkupectví se nacházelo necelých deset minut od hotelu.

„Jsem architekt z Ameriky,“ sdělil prodavači, který stál v polovině žebříku a urovnával knížky na horní polici. „Přijel jsem k vám studovat bavorský vliv na velké rodinné domy. Máte nějaký materiál na toto téma?“

„Já nevěděl, že je to téma,“ odvětil muž plynnou angličtinou. „Jsou tady jisté prvky alpské architektury, stavby ve stylu horských chat, ale o bavorských vlivech bych nemluvil.“

Poučení šesté, nebo snad sedmé? I když založíš lež na kousku pravdy, musíš se přesvědčit, že ten, komu lžeš, ví míň než ty.

„Alpské, švýcarské, bavorské. Je to skoro totéž.“

„Vážně? Já myslel, že jsou tam zásadní rozdíly.“

Poučení osmé či deváté. Nehádej se. Nezapomínej na svůj cíl.

„Víte, popravdě řečeno, cestu sem mi zaplatili jedni bohatí manželé z New Yorku. Mám jim přivézt nákresy. Byli v Riu vloni v létě. Jezdili kolem a všimli si několika krásných domů. Mluvili o bavorských vilách.“

„Tak to bude asi na severozápadě. Tam je pár nádherných domů. Například rezidence Eisenstatových. Ale to jsou, myslím, Židi. Je to zvláštní směsice maurské architektury. A samozřejmě sídlo Graffových. Je vážně honosné, možná až moc. Jak jinak. Graff je multimilionář.“

„Jak že se jmenuje? Graff?“

„Maurice Graff. Je to dovozce. Ale to vlastně všichni.“

„Kdo?“

„Ale no tak, nebuďte naivní. Jestli Graff nebyl generál nebo pohlavár na vrchním velitelství, tak já chčiju portský víno.“

„Vy jste Angličan!“

„Jo, to jsem.“

„Ale pracujete v německém knihkupectví.“

„Ich spreche gut Deutsch.“

„Nemohli sehnat Němce?“

„Zaměstnat někoho, jako jsem já, má asi svoje výhody,“ pravil Brit záhadně.

Noel předstíral překvapení. „Opravdu?“

„Ano,“ odvětil prodavač a vystoupil o příčku výš. „Nikdo se mě na nic neptá.“

* * *

Prodavač sledoval, jak Američan odchází. Pak hbitě slezl ze žebříku a odsunul jej stranou po kolejnici. Bylo to gesto radosti z menšího vítězství. Rychle vykročil uličkou mezi knihami a zahnul za roh tak prudce, že se srazil se zákazníkem, který si právě prohlížel svazek Goethea.

„Verzeihung,“ omluvil se prodavač tiše a nevzrušeně.

„Schwesterchen,“ řekl muž s hustým černobílým obočím.

Při narážce na svou zženštilost se prodavač otočil. „Vy!“

„Tinamovi přátelé nejsou nikdy daleko,“ odtušil čtenář.

„Vy jste ho sledoval?“ zeptal se knihkupec.

„Nemá o mně tušení. A teď si můžete zavolat.“

Angličan pokračoval v cestě ke dveřím kanceláře v zadní části obchodu. Vešel dovnitř, zvedl sluchátko a vytočil číslo. Telefon vzal asistent nejmocnějšího muže v Riu.

„Rezidence pana Graffa. Dobré odpoledne.“

„Náš člověk v hotelu si zaslouží velkou odměnu,“ řekl prodavač. „Měl pravdu. Chce mluvit s panem Graffem. Udělal jsem přesně to, na čem jsme se dohodli, a vyšlo to na sto procent. Určitě zavolá. Dejte mi pana Graffa, prosím.“

„Všechno mu vyřídím, broučku,“ pravil asistent.

„To ani náhodou! Mám pro něj další zprávy. Řeknu to jen jemu.“

„O co jde? Jistě vám nemusím zdůrazňovat, že má spoustu práce.“

„Řekněme, že jde o jednoho mého krajana. Mluvím dost jasně?“

„My víme, že je v Riu. Už navázal spojení. Budete muset přijít s něčím lepším.“

„Pořád je tady. V krámě. Třeba na mě čeká a chce se mnou mluvit.“

Asistent promluvil k někomu poblíž. Slovům však bylo rozumět.

„Je to ten herec, mein Herr. Chce s vámi mluvit. Poslední hodinu šlo všechno podle plánu, ale zdá se, že nastala komplikace. Jeho krajan je v knihkupectví.“

Telefon přešel z ruky do ruky.

„Co je?“ zeptal se Maurice Graff.

„Chtěl jsem, abyste věděl, že všechno vyšlo přesně tak, jak jsme očekávali…“

„Ano, ano, rozumím,“ přerušil ho Graff. „Odvedl jste skvělou práci. No a co ten Englander? Je tam?“

„Sledoval toho Američana. Nebyl od něj dál než tři metry. Pořád je tady. Čekám, že bude chtít, abych mu řekl, co se děje. Mám to udělat?“

„Ne,“ odvětil Graff. „Poradíme si bez cizího zasahování. Povězte mu, že máme strach z jeho prozrazení a ať se radši drží v závětří. Vyřiďte mu, že neschvaluji jeho metody. Klidně můžete říct, že jste to slyšel přímo ode mě.“

„Děkují, Herr Graff! Udělám to s velkou radostí.“

„Ano, já vím.“

Graff vrátil sluchátko asistentovi. „Tohle nesmí Tinama dovolit. Znovu to začíná.“

„Co, mein Herr?“

„Už je to zase tady,“ pokračoval starý pán. „Vměšování. Jeden tiše sleduje druhého. Moc se štěpí. Všichni jsou podezřelí.“

„Nerozumím.“

„To ani nemůžete. Vy jste tam nebyl.“ Graff se pohodlně zabořil do křesla. „Pošlete Tinamovi druhou zprávu se žádostí, aby nařídil tomu chlapovi, ať se vrátí do Středomoří. Příliš riskuje. Za těchto okolností nemůžeme nést zodpovědnost.“

* * *

Vyžadovalo to několik telefonátů a muselo uplynout celých čtyřiadvacet hodin, nakonec však přece jen dostal zprávu, že ho Graff přijme, příštího dne krátce po druhé odpoledne. Holcroft si v hotelu vypůjčil auto a zamířil z města na severozápad. Často se zastavoval a nahlížel do turistické mapy, kterou mu dali v půjčovně. Nakonec našel příslušnou adresu a projel železnou bránou na cestu, která stoupala k domu na vrcholku kopce.

Vozovka ústila do velkého betonového parkoviště. Bílou plochu lemovaly zelené keříky přerušované kamennými stezkami, jež vedly po obou stranách ovocného sadu.

Knihkupec měl pravdu. Graffovo sídlo bylo skutečně honosné. Byl na něj nádherný pohled: všude kolem pampa, v dálce hory a daleko na východě mlhavá modř Atlantiku. Samotný dům měl dvě patra a po jeho průčelí se táhly řady balkonů. Hlavní vchod tvořily masivní dvoukřídlé dveře - napuštěný mahagon s velkými trojúhelníkovými panty z černého železa. Působilo to alpským dojmem. Jako by někdo přetavil řadu švýcarských horských chat do jedné stavby, kterou pak zasadil na kopec v tropech.

Noel zaparkoval vpravo od schodů a vystoupil. Na parkovišti stály další dva automobily - bílá limuzína značky Mercedes a nízké červené maserati. Rodina Graffových si cestovala pohodlně. Holcroft sevřel aktovku a fotoaparát a vykročil do mramorových schodů.

„Jsem polichocen, že se vám náš skromný architektonický pokus líbí,“ pravil Graff. „Asi je přirozené, že si přistěhovalci v novém prostředí snaží vytvořit atmosféru domova. Moje rodina přišla ze Schwarzwaldu… Vzpomínky člověk nevymaže.“

„Velice vám děkuji za pozvání, pane Graffe.“ Noel zastrčil pět spěšných náčrtků do aktovky a zavřel ji. „Samozřejmě mluvím i za svého klienta.“

„Máte všechno, co jste potřeboval?“

„Nafocený film a pět skic je víc, než v co jsem doufal. Mimochodem, pán, který mě prováděl, vám potvrdí, že jsem se při fotografování omezil pouze na vnější stavební detaily.“

„Nerozumím.“

„Nechci, abyste si myslel, že jsem si fotil vaše soukromé prostory.“

Maurice Graff se tiše zasmál. „Moje rezidence je velmi dobře zabezpečená, pane Holcrofte. Kromě toho mě nikdy nanapadlo, že prohlížíte budovu za účelem krádeže. Posaďte se, prosím.“

„Děkuji.“ Noel usedl naproti Němci. „V dnešní době by někdo mohl mít podezření.“

„No, nebudu vám lhát. Skutečně jsem volal do hotelu Porto Alegre, abych si ověřil, jestli tam bydlíte. A skutečně. Jste pan Holcroft z New Yorku, jemuž rezervovala pokoj renomovaná cestovní kancelář, která vás zřejmě zná. Používáte kreditní karty, jež prošly počítačovou kontrolou. Vstoupil jste do Brazílie s platným pasem. Co víc jsem potřeboval? Dnes je pro člověka technicky dost složité hrát si na někoho jiného, co říkáte?“

„Ano, asi máte pravdu,“ odvětil Noel. Usoudil, že nadešla vhodná chvíle, aby přešel ke skutečnému účelu své návštěvy. Chystal se promluvit, Graff však pokračoval, jako by chtěl vyplnit trapné ticho.

„Jak dlouho budete v Riu?“ zeptal se.

„Už jen pár dní. Znám jméno vašeho architekta a rád bych se s ním poradil, až na mě bude mít čas.“

„Řeknu sekretářce, aby mu zavolala. Zařídíme to rychle. Nemám ponětí, jak se tyhle věci řeší finančně - nebo jestli se vůbec řeší. Ale pokud byste potřeboval kopie plánů, tak vám je jistě poskytne.“

Noel se usmál; probudil se v něm profesionál. „Záleží na situaci, pane Graffe. Když mu zavolám já sám, půjde o čistě zdvořilostní záležitost. Mohl bych se ho zeptat, kde se nakupoval materiál, nebo jak řešil konkrétní problémy, ale to by tak bylo všechno. Plány bych po něm nežádal. Kdybych to udělal, asi by stejně nesouhlasil.“

„Toho se vůbec nemusíte bát,“ pravil Graff. Držením těla i rázností prozrazoval vojenskou minulost.

… Jestli Graff nebyl generál nebo pohlavár na vrchním velitelství, tak chčiju portský víno…

„To není důležité, pane. Mám všechno, co jsem potřeboval.“

„Rozumím.“ Graff přesunul své těžké tělo v křesle. Byl to pohyb starého unaveného člověka na konci dlouhého odpoledne. Oči Němce však unavené nebyly. Čišela z nich podivná ostražitost. „Hodinová schůzka by tedy stačila?“

„Bohatě.“

„Zařídím to.“

„Jste velice laskav.“

„A pak se můžete vrátit do New Yorku.“

„Ano.“ Nastal příhodný okamžik, aby se zmínil o von Tieboltových. Teď, nebo nikdy. „Vlastně bych tady v Riu měl udělat ještě jednu věc. Není nijak zvlášť důležitá, ale řekl jsem, že to zkusím. Nevím, kde mám začít. Nejspíš na policii.“

„To zní dost strašidelně. Stal se zločin?“

„Právě naopak. Měl jsem na mysli policejní oddělení, kde by mi mohli pomoct najít nějaké lidi. Nejsou v telefonním seznamu. Procházel jsem i neuvedená čísla. Ale žádná nemají.“

„Víte jistě, že jsou v Riu?“

„Naposled byli tady. A jak jsem pochopil, byly prověřeny i telefony v dalších městech Brazílie.“

„Vy mě překvapujete, pane Holcrofte. To je nalezení těch lidí tak důležité? Co udělali? Říkal jste přece, že o žádný zločin nejde.“

„To je fakt. Vím toho jen málo. Jeden můj známý právník z New Yorku se dověděl, že sem jedu, a tak mě požádal, abych se mu pokusil najít tuhle rodinu. Příbuzní ze Středozápadu jim zřejmě zanechali nějaké peníze.“

„Dědictví?“

„Ano.“

„To by možná chtělo vyhledat právní pomoc tady v Riu…“

„Můj známý poslal dotaz na několik místních právnických firem,“ řekl Noel. Vybavil si slova, která vyřkl brazilský atašé v New Yorku. „Bohužel nedostal uspokojivou odpověď.“

„Jak si to vysvětloval?“

„Nijak. Jen ho to naštvalo. Ty peníze asi na tři právníky nestačily.“

„Tři právníci?“

„Ano,“ odpověděl Noel, překvapený sám sebou. Zaplňoval bílá místa instinktivně, bez přemýšlení. „Ten z Chicaga - nebo ze St. Louis? Pak firma mého známého v New Yorku a nakonec právník tady dole v Riu. Nemyslím, že to, co je důvěrné pro člověka zvenčí, je tajné i mezi právníky. Dělit honorář na tři díly možná za ty starosti nestálo.“

„Ale ten váš známý je svědomitý člověk.“ Graff uznale povytáhl obočí. Holcrofta napadlo, že se v tom gestu možná skrývá něco jiného než uznání.

„Rád bych tomu věřil.“

„Možná vám pomůžu. Mám přátele.“

Holcroft zavrtěl hlavou. „To nejde. Dnes odpoledne jste toho pro mě už udělal dost. A jak říkám, není to tak důležité.“

„Dobrá,“ odvětil Graff a pokrčil ramena. „Nerad bych se míchal do důvěrných záležitostí.“ Němec se podíval z okna a přimhouřil oči. K horám na západě se snášelo slunce. Paprsky oranžového světla proudily sklem dovnitř a dodávaly tmavému dřevu pracovny sytou barvu.

„Jmenují se von Tieboltovi,“ řekl Noel a pozorně sledoval starcovu tvář. Na něco podobného zjevně nebyl připraven.

Starý Graff vytřeštil oči a probodl Holcrofta pohledem plným nenávisti.

„Vy svině,“ sykl Němec tak tiše, že ho bylo sotva slyšet. „Byl to podvod. Vloudil jste se do mého domu pod falešnou záminkou! Chtěl jste se dostat ke mně!“

„To je omyl, pane Graffe. Můžete zavolat mému klientovi do New Yorku…“

„Svině…“ zaječel stařec. „Von Tieboltovi! Verräter! Horší než špína! Zbabělci! Schweinhunde! Jak se opovažujete!?“

Noel starého Němce zkoprněle sledoval. Graff zčervenal jako rak. Z jeho zarudlých očí sálal vztek, žíly na krku měl naběhlé. Roztřesenýma rukama svíral opěradla křesla.

„Já vám nerozumím,“ hlesl Holcroft a vstal.

„Ale rozumíte… vy hajzle! Vy hledáte von Tieboltovy! Chcete jim vrátit život!“

„Oni jsou mrtví?“

„Kéž by!“

„Pane Graffe, jestli víte něco…“

„Ven z mého domu!“ Kmet se s námahou vztyčil z křesla a křikl k zavřeným dveřím pracovny. „Werner! Komm‘ her!“

Graffův asistent rozrazil dveře. „Mein Herr? Was ist…?“

„Odveďte toho podvodníka. Vyhoďte ho odsud!“

Muž se podíval na Holcrofta. „Tudy. Rychle!“

Noel se shýbl pro aktovku a svižně vykročil ke dveřím. Pak se zastavil, otočil a ještě jednou se podíval na rozpáleného Graffa. Starý Němec tam stál jako nějaká nafouklá figurína, svůj třes však ovládnout nedokázal.

„Ven, vy odporná štěnice!“

Poslední invektiva narušila Noelovo sebeovládání. Jestli tady byl někdo odporný, nebyl to on, nýbrž ta nadutá kreatura, ten opuchlý obraz poživačnosti a brutality. Graff byl netvor, který před třiceti lety zradil a pak zničil jednoho zoufalého člověka… A tisíce jiných. Nacista.

„Vy nemáte právo mi nadávat.“

„Uvidíme, kdo má na co právo. Vypadněte!“

„Jo, já vypadnu, generále, nebo co jste sakra zač. Ale asi ne tak rychle, jak by se vám líbilo. Protože teď už to chápu. Nejsem pro vás víc než jedna z hromady mrtvol, které jste vy šmejdi spálili, ale stačí říct jedno jméno a vyletíte jako čertík z krabičky. Nesnesete to, protože dobře víte - a já taky -, že von Tiebolt vás před třiceti lety prokoukl. Když se začaly hromadit mrtvoly. Pochopil, co jste doopravdy zač.“

„My jsme nic neskrývali! Svět to věděl. Nikoho jsme nepodvedli!“

Holcroft se zarazil a bezděčně polkl. Lomcoval s ním vztek, ale zároveň měl na paměti spravedlnost pro lidi, kteří na něj křičeli z hrobů. Chtěl vrátit ránu symbolu strašlivé moci a zkaženosti, která mu ukradla otce. Nedokázal se ovládnout.

„Aby bylo jasno,“ vyštěkl Noel. „Já von Tieboltovy najdu a vy mi v tom nezabráníte. To vám nevyjde. Jen si nemyslete, že jste mě doběhli. Ne, ne. Já doběhl vás. Poznal jsem, co jste zač. Nosíte ten svůj železný kříž trochu moc nápadně.“

Graff se ovládl. „Klidně si von Tieboltovy najděte. Budeme u toho!“

„Já je najdu. A pokud se jim něco stane, budu vědět, kdo to udělal. Půjdu po vás. Sedíte si tady na zámku a štěkáte rozkazy. Pořád se přetvařujete. Vy už jste dávno dohráli - ještě dřív, než válka skončila. Lidé jako von Tiebolt to věděli. Pochopili to, na rozdíl od vás. Vy se s tím nesmíříte nikdy.“

„Ven!“

Do pokoje vběhl strážný. Uchopil Noela zezadu s takovou vervou, že se na chvíli ocitl nohama ve vzduchu, a táhl ho z pokoje. Američan máchl aktovkou a tvrdě udeřil mohutného muže, který ho vlekl dveřmi. Pak mu vrazil loket do břicha a zuřivě ho kopl patou do holeně. Útočník vykřikl a na okamžik povolil sevření kolem Noelova hrudníku. To stačilo.

Holcroft vymrštil levou ruku, chytil látku na natažené paži Němce a vší silou škubl dopředu. Vyklonil se doprava a vrazil ramenem do hrudníku, který se nad ním tyčil. Muž zavrávoral. Noel se do něj opět opřel ramenem. Útočník odlétl do starožitného křesla u zdi. Křehká dřevěná konstrukce drtivý náraz nevydržela a praskla. Strážný byl omráčený. Divoce mrkal a nemohl zaostřit zrak.

Holcroft se na něj podíval. Obrovitá postava člena ochranky budila úctu. Vypadal jako starý Graff: hora masa nacpaná do těsného saka.

Otevřenými dveřmi Holcroft viděl, jak starý pán vykročil k telefonu na stole. Pobočník Werner udělal nesmělý krok směrem k Noelovi.

„Nechte toho,“ zpražil jej Holcroft a zamířil velkou halou k hlavnímu vchodu. Pod protější klenbou postávalo několik mužů a žen. Žádný z nich k Noelovi nevykročil. Nikdo ani nezvýšil hlas. Německá mentalita se nezapře, pomyslel si Noel s uspokojením. Ti přisluhovači čekali na rozkazy.

* * *

„Udělejte, co jsem řekl,“ pravil Graff do telefonu. Jeho hlas byl klidný, ani stopa po vzteku, který ho před pár minutami ovládal. Choval se jako generál, jenž udílí rozkazy pozorně naslouchajícímu podřízenému. „Počkejte, až bude v půli cesty, a pak otevřete bránu. Ten chlap si musí myslet, že upláchl.“ Starý Němec zavěsil a otočil se ke svému pobočníkovi. „Co je se strážným?“

„Je jen trochu otřesený, mein Herr. Snaží se to rozchodit.“

„Holcroft má zlost,“ přemítal Graff. „Je plný odhodlání a nedívá se nalevo napravo. To je dobře. Teď je ho potřeba vystrašit. Musí žít v nejistotě. Nesmí vědět dne, ani hodiny. Řekněte strážnému, aby pět minut počkal a pak pokračoval v pronásledování. Musí odvést dobrou práci.“

„Má svoje rozkazy. Je to vynikající střelec.“

„Dobře.“ Bývalý Wehrmachtsgeneral pomalu přešel k oknu a mžoural do posledních paprsků slunce. „Něžná slůvka plná lásky… A pak hysterická scéna. Objetí a nůž. Jedno hezky za druhým, až Holcroftovi nezbude žádná soudnost. Nebude schopen rozlišit spojence od nepřítele. Bude vědět jen to, že musí jít pořád dál. A až se nakonec zlomí, budeme u toho. Bude náš.“

9. KAPITOLA

Noel za sebou zabouchl obrovské dveře a sešel po mramorových schůdcích k autu. Otočil vůz k výjezdu z Graffova sídla a šlápl na plyn.

Napadlo ho několik věcí. Zaprvé to, že musí rozsvítit. Slunce totiž zapadlo za hory a na zemi se tvořily temné stíny. Přemýšlel také o Graffově reakci na zmínku o von Tieboltových. Mohlo to znamenat, že von Tieboltovi žijí a znamenají hrozbu. Ale pro koho? A kde jsou?

Třetí věc byla spíš pocitem než konkrétní myšlenkou. Byla to jeho vlastní reakce na fyzické násilí. Celý život pokládal svoji sílu za samozřejmost. Protože byl velký a dobře stavěný, nikdy necítil potřebu si něco dokazovat. Snad jen sám sobě: například to, že se dokáže zlepšit v tenise, nebo že zdolá těžkou sjezdovku. Rvačkám se vyhýbal. Připadaly mu zbytečné.

Právě proto se rozesmál, když jeho otčím trval na tom, aby s ním chodil do klubu na hodiny sebeobrany. Z města se stává džungle, přesvědčoval ho, musíš se umět bránit.

Noel ten kurz sice absolvoval, rychle však zase všechno zapomněl. Jestli se tam skutečně něco naučil, tak jen bezděčně.

Něco jsem asi přece jen pochytil, pomyslel si Noel s potěšením, když si vzpomněl na skelný pohled v očích Graffovy gorily.

Poslední myšlenka, která mu prolétla hlavou, když sjížděl z kopce, byla také mlhavá. S předním sedadlem auta nebylo něco v pořádku. Předchozí hektické okamžiky sice zastřely jeho obvyklý postřeh, na kostkovaném potahu sedadla se mu však něco nezdálo…

Ze soustředění ho vytrhly děsivé zvuky: štěkání psů. Za okny po obou stranách auta se náhle objevily výhružné tváře velikých dlouhosrstých ovčáků. Tmavé oči se leskly nenávistí, chlupaté čelisti zlověstně cvakaly. Zvířata s pěnou u tlamy zuřila, že nemohou zabořit tesáky do masa své kořisti. Byla to smečka útočných psů - pěti, šesti či sedmi. Obklopili všechna okna a škrábali po skle. Jeden z nich vyskočil na kapotu a cenil zuby proti čelnímu sklu.

Za psem si Holcroft všiml obří brány, která se dala do pohybu. V záři reflektorů auta to bylo jasně vidět. Vrata pomalu opisovala oblouk. Zavírala se! Noel sešlápl plynový pedál až na podlahu, sevřel volant tak silně, až ho bolely ruce, a plnou rychlostí vyrazil mezi kamenné sloupy. Bylo načase. Ocelovou bránu minul jen o pár centimetrů. Pes slétl z kapoty a překvapeně štěkal.

Smečka zvířat se zastavila za branou. Nejspíš je k tomu přimělo hvízdnutí ve vysokém kmitočtu, které lidské ucho neslyšelo. Zpocený Noel držel pedál na podlaze a řítil se silnicí.

Dojel k rozcestí uprostřed venkova. Kam teď? Doprava, nebo doleva? Nemohl si vzpomenout. Nepřítomně sáhl pro mapu.

Tak tohle se mu nezdálo! Mapa zmizela. Zabočil vlevo a sáhl pod sedadlo, jestli mapa nespadla na zem. Ne. Někdo ji z auta odnesl!

Dojel ke křižovatce. Nepoznával ji. Aspoň ne v šeru. Instinktivně zahnul doprava. Věděl, že nesmí zastavit. Ujížděl vysokou rychlostí a hledal cokoli, co by mu připomnělo cestu z Ria. Ale byla už úplná tma. Silnice se dlouhým obloukem stáčela doprava a následovalo prudké stoupání. Žádnou zatáčku ani kopec si nepamatoval. Zabloudil.

Na vrcholu byla asi stometrová rovinka. Vlevo uviděl vyhlídku a vedle ní parkoviště ohrazené zídkou do výšky prsou, za níž zela rokle. Zeď lemovala řada dalekohledů, které se zapínaly vhozením mince. Holcroft zajel na krajnici a zastavil. Jiná auta tam nebyla, jedno však mohlo přijet. Kdyby se rozhlédl kolem, možná by zjistil svou polohu. Vystoupil a vykročil k zídce.

Hluboko dole zářilo město. Mezi útesem a světly však byla jen tma… Vlastně ne úplná. Všiml si klikaté nitky. Že by osvětlená cesta? Noel stál vedle jednoho z dalekohledů. Vhodil do něj minci a zadíval se do hledáčku. Zaměřil se na zvlněný proužek, který pokládal za silnici. Nemýlil se.

Světla byla daleko od sebe. Byly to pouliční lampy. Přišly Noelovi vhod, ale podivil se, co tady v brazilských lesích dělají. Pokud by se mu podařilo dostat na začátek té cesty… Dalekohledem už nešlo pohnout víc doprava. Sakra! Kde ta silnice začíná? Určitě to…

Zaslechl za sebou vrčení motoru auta stoupajícího do kopce. Díkybohu! Noel se rozhodl, že ten vůz zastaví, i kdyby si musel stoupnout doprostřed silnice. Rozběhl se od zídky k asfaltovému chodníku.

Když dorazil k silnici, ztuhl. K vyhlídce rychle mířila bílá limuzína značky Mercedes. Stejné auto, které se lesklo v odpoledním slunci na jiném kopci. Graffovo auto.

Prudce zastavilo, až pneumatiky zakvílely. Dveře se otevřely a vystoupil z nich jakýsi muž. Záře reflektorů ho prozradila: byl to Graffův osobní strážce!

Sáhl za opasek. Holcroft stál jako solný sloup. Muž zvedl pistoli a namířil na něj. Bylo to neuvěřitelné! To snad ne!

Tichem se rozlehla hromová rána. Země se otřásla. Následovala druhá. Ve vozovce necelý metr od Noela se objevila díra, z níž vylétla směs kamení a prachu. Byl zcela ochromený, ale probudil se v něm pud sebezáchovy, který mu velel utíkat. Měl tady zemřít! Chtěli ho zabít na opuštěné turistické vyhlídce nad Riem! Bylo to šílené!

Nohy se mu podlamovaly. S vypětím všech sil běžel k autu z půjčovny. Podivnější pocit ještě nezažil. Nocí zazněly dva další výstřely. Do vzduchu vylétly kusy asfaltu a betonu.

Doběhl k vozu a skočil pod dveře, aby se chránil. Natáhl ruku po klice.

Další rána, tentokrát ještě hlasitější. Detonaci doprovázel zvuk rozbitého skla. Útočník vystřelil zadní okno auta.

Holcroft neměl na vybranou. Otevřel dveře a skočil dovnitř. V panice otočil klíčkem. Motor zahřměl. Šlápl na plyn, zařadil jedničku a vyrazil temnotou. Otočil volantem a auto ve smyku jen těsně minulo zídku. Vnitřní hlas mu velel zapnout světla. Zahlédl před sebou rozmazanou silnici a zoufale k ní zamířil.

Klesání bylo plné serpentin. Projížděl je vysokou rychlostí a měl velké potíže udržet auto na vozovce. Ruce ho bolely a zpocené dlaně mu klouzaly po volantu. Měl dojem, že každou chvíli nabourá a zabije se.

Neměl tušení, jak dlouho to trvalo, ani jak našel klikatou cestu osvětlenou řídkými lampami. Nakonec se na ní však ocitl. Vedla po rovině na východ, do města.

Projížděl bujnou zelení. Asfaltovou silnici lemovaly husté lesy plné vysokých stromů, takže si připadal jako uprostřed obřího kaňonu.

Proti němu jely dva vozy. Když je spatřil, chtělo se mu vykřiknout úlevou. Blížil se k okraji města. Lampy zde byly blíž u sebe a všude se náhle objevila auta - zatáčela, pletla se mu do cesty a předjížděla ho. Nikdy by neřekl, že bude mít radost z tak hustého provozu.

Dojel k semaforu. Svítila červená. Znovu pocítil vděčnost - za to, že tam světla jsou a že si může na chvilku odpočinout. Sáhl do kapsy košile pro cigarety. Měl strašnou chuť si zapálit.

Vlevo od něj zastavilo jakési auto. Holcroft se znovu nestačil divit. Úplně neznámý muž vedle řidiče stáhl okénko a zvedl pistoli. Hlaveň byla zakončená děrovaným válečkem. Tlumič! Neznámý na něj mířil.

Holcroft sehnul hlavu a otočil krk, pak zařadil a šlápl na plyn. Uslyšel za sebou hrozivé plivnutí a třesk skla. Auto z půjčovny vyrazilo do křižovatky. Klaksony zuřivě troubily. Strhl volant a na poslední chvíli se vyhnul srážce.

Cigareta mu vypadla z úst a vypálila díru v sedadle.

Vřítil se do města.

* * *

Telefon v Noelově ruce se leskl potem. „Posloucháte mě?“ zařval.

„Pane Holcrofte, prosím vás, uklidněte se.“ Hlas úředníka amerického velvyslanectví zněl nedůvěřivě. „Uděláme všechno, co bude v našich silách. Hlavní fakta znám. Co nejrychleji zahájíme diplomatické šetření. Už je ale po sedmé hodině. V tuhle dobu těžko někoho seženeme.“

„Tak vy těžko někoho seženete? Asi jste mě neslyšel. Málem mě zabili, sakra! Podívejte se na to auto! Prostříleli mi okna!“

„Pošleme někoho do vašeho hotelu, aby to auto zajistil,“ sdělil mu atašé stroze.

„Klíčky mám u sebe. Ať si pro ně přijde do pokoje.“

„Dobře, spolehněte se. Zůstaňte, kde jste, a my vám zavoláme.“

Diplomat zavěsil. Kristepane! Mluvil s ním jako s nějakým otravným příbuzným. Hlavně co nejdřív zavěsit, aby mohl jít na večeři!

Noel měl strach, jaký v životě nepoznal. Odporný všeobjímající strach. Podléhal panice a těžko se mu dýchalo. Přesto se s ním stalo něco, čemu nerozuměl. Menší část jeho já ovládal vztek. Byl čím dál silnější, a to se Holcroftovi nelíbilo. Bál se vlastního hněvu, ale nemohl se ho zbavit. Někdo na něj zaútočil a on mu to chtěl vrátit.

Chtěl si také vyřídit účet s Graffem. Jak rád by ho nazval pravým jménem: zrůda, lhář, úplatkář… Nacista.

Telefon zazvonil. Otočil se, jako by to byl poplach, ohlašující další útok. Sevřel si zápěstí, aby uklidnil třes ruky a rychle přešel k nočnímu stolku.

„Seňor Holcroft?“

Nebyl to muž z ambasády. Přízvuk byl jihoamerický.

„Prosím?“

„Musím s vámi mluvit. Pokud možno hned. Velice to spěchá.“

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Cararra. Jsem dole ve vestibulu.“

„Carrara? Nějaká Carrarová mi včera volala.“

„To byla moje sestra. Jsme tady spolu. Oba si s vámi potřebujeme promluvit. Můžeme nahoru do pokoje?“

„Ne! Já nechci nikoho vidět!“ Hlavou se mu stále rozléhaly výstřely a zvuk tříštícího se skla. Nehodlal ze sebe opět učinit pohodlný terč.

„Seňor, musíte nás vyslechnout!“

„Nic nemusím! Dejte mi pokoj, nebo zavolám na policii.“

„Ta vám nepomůže. My ano. Sháníte informace o von Tieboltových. My je máme.“

Noel zatajil dech a stočil zrak k mluvítku. Byla to past. Muž v telefonu se ho snažil vlákat do léčky. Ale proč by ji ohlašoval?

„Kdo vás poslal? Kdo vám řekl, abyste mi zavolal? Byl to Graff?“

„S lidmi, jako jsme my, Maurice Graff nemluví. Já a sestra mu nestojíme ani za pohrdání.“

Vy odporná štěnice! Graff opovrhuje většinou světa, pomyslel si Holcroft. Znovu začal dýchat a snažil se mluvit klidně. „Ptal jsem se, kdo vás poslal. Jak víte, že se zajímám o von Tieboltovy?“

„Máme přátele na imigračním. Jsou to jen nižší úředníci, ale mají uši a oči. Až si promluvíme, pochopíte to.“ Brazilec zrychloval tempo řeči. Slovní spojení začínala splývat. Znělo to příliš neohrabaně, aby to bylo naučené či nacvičené. „Prosím vás, seňor. Přijměte nás. Máme jistou informaci, kterou byste měl vědět. Chceme vám pomoct. Pomůžeme tím i sami sobě.“

Noel horečně uvažoval. Vestibul hotelu Porto Alegre byl věčně plný lidí. Čím větší ruch, tím menší nebezpečí, zněla stará pravda. Pokud ten Cararra a jeho sestra skutečně něco věděli o von Tieboltových, musel s nimi mluvit. Ale ne o samotě.

„Zůstaňte u recepce,“ řekl pomalu. „Dejte ruce z kapes. Vaše sestra bude vlevo od vás a bude se vás držet pravou rukou. Za chvíli jsem dole, ale výtahem nepojedu. Uvidím vás jako první.“

Zavěsil, udivený sám sebou. Skutečně se poučil. Pro agenty, kteří se pohybovali v tajném světě, to byla samozřejmost, ale pro něj ne. Cararra nebude mít ruku na pistoli v kapse. Jeho sestra - nebo kdo to vlastně je - nebude moci nepozorovaně sáhnout do kabelky. Oba se soustředí na dveře, nikoli na výtah, jímž samozřejmě přijede. A on o nich bude mít přehled.

Vystoupil z výtahu s hloučkem turistů. Krátce se s nimi zastavil, jako by patřil do party, a pohlédl na muže a ženu u recepce. Zachovali se podle pokynů. Carrara měl paže svěšené podél boků a sestra se ho pravou rukou přidržovala, jako by se bála, aby se jí neztratil. Skutečně to byli sourozenci, měli totiž nápadně podobné rysy. Cararrovi bylo asi mírně přes třicet. Jeho sestra byla o několik let mladší. Oba měli snědou pleť, tmavé vlasy i oči. Vypadali celkem obyčejně. Šaty měli pěkné, ale z levných obchodů. Mezi kožichy a večerní šaty hotelových hostů se vůbec nehodili. Sami to dobře věděli, a tak se tvářili rozpačitě a vyplašeně. Ti budou neškodní, pomyslel si Holcroft. Pak si uvědomil, že by neměl předbíhat událostem.

Seděli v přítmí u stolu v zadní části hotelové restaurace, Cararrovi naproti Noelovi. Než tam zamířili, Holcroft si vzpomněl, že mu mají volat z velvyslanectví. Požádal recepčního, aby mu nechal přepojit hovor do salonku. Ale jedině z ambasády!

„Nejdřív mi řekněte, jak jste zjistili, že hledám von Tieboltovy,“ spustil Noel poté, co jim číšník přinesl pití.

„Už jsem vám to říkal. Od jednoho úředníka z imigračního. Minulý pátek tam proběhla diskrétní informace, že má přijet někdo z Ameriky a bude se ptát na rodinu von Tieboltových. Pracovník, kterého dotyčný osloví s takovým požadavkem, měl zavolat člověka z polícia do administracáo. To je tajná policie.“

„Já vím, co to je. Říkal si ‚překladatel‘. Chci vědět, proč jste se to dozvěděli.“

„Von Tieboltovi byli naši přátelé. Velice dobří přátelé.“

„Kde jsou?“

Cararra si vyměnil krátký pohled se sestrou. Dívka promluvila.

„Proč je hledáte?“ zeptala se.

„To jsem už jasně řekl na imigračním. Nejde o nic zvláštního. Zdědili peníze po příbuzných ve Spojených státech.“

Sourozenci se po sobě znovu podívali. „Je to velká částka?“ chtěla vědět sestra.

„To nevim,“ odvětil Holcroft. „Je to důvěrná záležitost. Já jsem jen prostředník.“

„Cože?“ ozval se bratr.

„Un tercero,“ odpověděl Noel a podíval se na ženu. „Proč jste byla včera v telefonu tak vyplašená? Nechala jste na sebe číslo, a když jsem vám zavolal, tak jste mi řekla, že jsem to neměl dělat. Důvod?“

„Udělala jsem… chybu. Bratr říkal, že je to hrubá chyba. Neměla jsem nikomu dávat jméno s telefonem.“

„Němcům by se to nelíbilo,“ vysvětlil Cararra. „Pokud vás hledají a čtou vaše vzkazy, zjistili by, že jsme vám volali. Bylo by to pro nás nebezpečné.“

„Pokud mě teď sledují, vědí, kde jste.“

„To jsme probírali,“ pokračovala žena. „Rozhodli jsme se, že to musíme risknout.“

„Co?“

„Němci nás nenávidí. Kromě jiného proto, že jsme portugalští Židé,“ objasnil Cararra.

„Oni tak uvažují ještě dneska?“

„Samozřejmě. Jak říkám, měli jsme k von Tieboltovým dost blízko. Asi bych to měl trochu vysvětlit. Johann byl můj nejlepší kamarád. Měl si brát moji sestru. Němci to nedovolili.“

„Jak jim v tom mohli zabránit?“

„Jednoduše. Stačilo by střelit Johanna do hlavy.“

„Ježíšikriste, to je přece nesmysl!“ Jenže nesmysl to nebyl a Holcroft to dobře věděl. Jeho samotného chtěli v horách zastřelit. V uších mu ještě nepřestaly zvonit kulky.

„Pro některé Němce by taková svatba znamenala strašnou urážku,“ tvrdil Cararra. „Někdo říká, že von Tieboltovi byli zrádci Německa. Pro tyhle lidi ani po třiceti letech válka neskončila. Von Tieboltovi si tady v Brazílii hodně vytrpěli. Zaslouží si pomoc. Kvůli věcem z minulosti se jim hrozně zamotal život.“

„A vy jste usoudili, že pro ně můžu něco udělat? Co vás k tomu vedlo?“

„Mocní vás chtěli zastavit. Němci mají velký vliv. Graffovi v Brazílii vás chtěli udržet co nejdál od von Tieboltových, takže i vy musíte mít značnou moc. Pro nás to znamenalo, že nechcete našim přátelům ublížit a myslíte to dobře. Máte vliv, takže byste jim mohl pomoct.“

„Říkáte ‚Graffovi v Brazílii‘. Co je vlastně zač ten Maurice Graff?“

„Nejhorší nacista ze všech. Měli ho pověsit v Norimberku.“

„Vy Graffa znáte?“ zeptala se žena, která visela pohledem na Holcroftovi.

„Jel jsem za ním. Jako záminku jsem si vymyslel klienta z New Yorku, který po mně chtěl, abych omrkl Graffův dům. Jsem totiž architekt. V jednu chvíli jsem se zmínil o von Tieboltových a Graff se z toho málem pominul. Začal řvát a vyhodil mě. Když jsem jel dolů, běžela za autem smečka psů. Graffův strážce me sledoval. Pokusil se mě zabít. Ale to není všechno. Další chlap na mě pak vystřelil z okna jedoucího auta.“

„Panebože!“ Cararra otevřel ústa překvapením.

„Neměli by nás s ním vidět,“ řekla žena a sevřela bratrovi ruku. Najednou se zarazila a pozorně si Noela změřila. „Pokud mluví pravdu.“

Holcroft pochopil. Jestli chtěl ze sourozenců něco dostat, musel je přesvědčit, že na ně nic nehraje. „Já mluvím pravdu. A řekl jsem ji taky na velvyslanectví USA. Pošlou sem někoho, aby zajistil to auto jako předmět doličný.“

Cararrovi se po sobě podívali. Poté se oba otočili k Holcroftovi. Jeho tvrzení bylo důkazem, který potřebovali. Měli to vepsané v očích.

„Věříme vám,“ vyhrkla sestra. „Musíme si pospíšit.“

„Von Tieboltovi jsou naživu?“

„Ano,“ přitakal bratr. „Nacisti si myslí, že jsou někde v horách na jihu, v oblasti kolonií Santa Catarina. Jsou to staré německé osady. Von Tieboltovi si mohli změnit jméno a lehce splynout s tamním obyvatelstvem.“

„Ale oni tam nejsou.“

„Ne…“ Cararra zaváhal, jako by znejistěl.

„Povězte mi, kde jsou,“ naléhal Noel.

„Nevím, jestli by to bylo nejrozumnější,“ zapochybovala dívka.

„Naopak, rozumnější věc udělat nemůžete,“ odvětil Holcroft. „Ven s tím.“

Bratr se sestrou si znovu vyměnili pohledy. Rozhodli se. Slovo si vzal Carrara. „Jsou v Anglii. Jak víte, matka je po smrti…“

„To jsem nevěděl. Já nevím nic.“

„Přejmenovali se na Tennysonovy. Johann vystupuje jako John Tennyson. Pracuje jako novinář v deníku Guardian. Mluví několika jazyky a píše o dění v hlavních městech Evropy. Gretchen, nejstarší ze sourozenců, si vzala britského námořního důstojníka. Nevíme, kde bydlí, ale její manžel se jmenuje Beaumont. Je to komandér Královského námořnictva. O Helden, to je nejmladší dcera, nic nevíme. Vždycky se držela trochu stranou. Je taková svérázná.“

„Helden? Zvláštní jméno.“

„K ní se hodí,“ hlesla Cararrova sestra.

„Vypráví se, že její rodný list vyplnil doktor, který neuměl německy, a proto matce nerozuměl. Paní von Tieboltová tvrdila, že dala dítěti jméno Helga, ale personál v nemocnici měl napilno, a tak místo toho napsali ‚Helden‘. V těch dobách se člověk nehádal o to, co je v papírech. To jméno už jí zůstalo.“

„Tennyson, Beaumont…“ Holcroft si ta jména opakoval. „Anglie? Jak se dostali z Brazílie do Anglie, aniž by to Graff zjistil? Říkal jste přece, že Němci mají vliv. Von Tieboltovi potřebovali pasy. Museli si zařídit dopravu. Jak to provedli?“

„Johann… nebo vlastně John… je mimořádně inteligentní a schopný člověk.“

„A homen talentoso,“ dodala sestra. Její strnulé rysy při těch slovech poněkud roztály. „Mám ho moc ráda. I po pěti letech se pořád milujeme.“

„Takže od něj dostáváte zprávy?“

„Občas,“ řekl Cararra. „Když přijede někdo z Anglie, kontaktuje nás. Nikdy nic písemně.“

Noel zíral na muže posedlého strachem. „V jakém světě to žijete?“ zeptal se nevěřícně.

„Ve světě, kde můžete snadno přijít o život,“ odvětil Cararra.

To je fakt, pomyslel si Noel a znovu ho rozbolelo břicho. Ti, kteří před třiceti lety prohráli válku, dodneška neodložili zbraně. Bylo potřeba je zastavit.

„Pan Holcroft?“ ozval se nesmělý hlas. U stolu stál jakýsi muž, který očividně nevěděl, jestli oslovil toho pravého.

„Ano, já jsem Holcroft,“ pravil Noel ostražitě.

„Mé jméno je Anderson. Jsem z velvyslanectví Spojených států. Mohl bych s vámi mluvit?“

Oba sourozenci se naráz zvedli a bokem se vysoukali od stolu. Muž z ambasády couvl a uhnul Cararrovi, který se přitočil k Holcroftovi.

„Adeus,“ hlesl bratr šeptem.

„Adeus,“ zašeptala i žena a dotkla se Noelovy ruky.

Na diplomata se ani nepodívali a rychle vykročili z restaurace.

* * *

Holcroft seděl vedle Andersona ve služebním autě velvyslanectví. Měli necelou hodinu na to, aby se dostali na letiště. Pokud by cesta trvala déle, zmeškal by let společnosti Avianca do Lisabonu, kde mohl přestoupit na letadlo British Airways směr Londýn.

Anderson souhlasil, že ho odveze, i když dost neochotně a nakvašeně.

„Ale pokud zmizíte z Ria, co bych pro vás neudělal,“ pronesl protáhle. „Pojedu, jako bych vás ukradl, a klidně zaplatím pokutu za rychlost ze svých diet. Děláte problémy.“

Noel se ušklíbl. „Vy mi nevěříte ani slovo, co?“

„Sakra, člověče, mám vám to zopakovat? V tom hotelu žádný auto není. Nikdo vám okno nevystřelil. Neexistuje dokonce ani záznam, že byste si nějakou káru vypůjčil!“

„Já tam byl! Půjčil jsem si ho! Viděl jsem Graffa!“

„Volal jste mu. Neviděl jste ho. On tvrdí, že jste mu volal - chtěl jste se podívat na jeho dům. Ale nepřijel jste.“

„To je lež! Já tam byl! Když jsem odjel, tak se mě dva chlapi pokusili zabít. Jednoho z nich jsem viděl… Co viděl, já se s ním rval… v Graffově baráku!“

„Vy jste snad pod parou, chlape.“

„Kurva, Graff je nácek! I po třiceti letech je pořád nácek a vy s ním zacházíte jako s nějakým státníkem.“

„To si pište,“ řekl Anderson. „Graff je speciální materiál. Je pod ochranou.“

„Tím bych se moc nechlubil.“

„Vám se to všechno pomotalo, Holcrofte. Graff byl v červenci roku 1944 ve Wolfsschanze, to je místo v Prusku. Je to jeden z těch, co se pokusili zabít Hitlera.“

10. KAPITOLA

Za okny hotelového pokoje už nezářilo oslepující slunce. Na bílém písku pláže nedováděly dospělé děti natřené krémem na opalovaní. Londýnské ulice skrápěl jemný deštík a mezi domy pofukoval svěží vítr. Lidé spěchali ze dveří k přeplněným zastávkám autobusů, vlaků a do hospod. Byla to hodina, kdy se obyvatelé anglické metropole s úlevou vymaní z denní otročiny. Vydělávat na živobytí není med. Noel měl zkušenost, že žádné jiné město na světě se tolik neraduje z konce pracovní doby. V ulicích panoval pocit potlačovaného veselí, a to i navzdory dešti a větru.

Odvrátil se od okna a přešel k prádelníku, na němž ležela jeho stříbrná placatá lahvička. Let do Londýna trval téměř patnáct hodin. A teď, když byl v cíli, náhle nevěděl, co má dělat. Už v letadle si to zkoušel promýšlet, ale události v Rio de Janeiru byly tak ohromující a informace si natolik odporovaly, že si připadal jako v bludišti. Neznámý les byl příliš hustý. A to do něj sotva vešel.

Že by Graff přežil Wolfsschanze? Vyloučeno. Muži Wolfsschanze se snažili o naplnění snu Heinricha Clausena a von Tieboltovi byli jeho nedílnou součástí. Graff chtěl von Tieboltovy zničit, stejně jako nařídil smrt Clausenova syna na opuštěné vyhlídce nad Riem i z auta na noční ulici. Nebyl to člověk Wolfsschanze. Určitě ne.

Cararrovi byli také složití. Co jim proboha bránilo odjet z Brazílie? Nezdálo se, že by nemohli na letiště nebo do přístavů. Věřil jim, ale potřeboval odpověď na řadu základních otázek. I když se snažil, nemohl se zbavit pocitu, že Carrarovi mají něco za lubem. Ale co?

Noel si nalil drink z lahvičky a zvedl telefon. Znal jméno i pracoviště: John Tennyson, deník Guardian. V redakcích novin se pracuje i večer. Za pár minut se dozví, jestli mu Carrarovi dali pravdivé informace. Pokud pro Guardian skutečně píše nějaký John Tennyson, pak našel Johanna von Tiebolta.

V takovém případě ženevský dokument hovořil jasnou řečí. John Tennyson měl dovést Noela ke své sestře Gretchen Beaumontové, ženě komandéra Beaumonta z Královského námořnictva. Ona byla osobou, s níž se měl setkat. Byla nejstarším žijícím potomkem Wilhelma von Tiebolta.

„Je mi velice líto, pane Holcrofte,“ ozval se ve sluchátku zdvořilý hlas z redakce Guardianu, „ale adresy ani telefonní čísla našich redaktorů bohužel nesdělujeme.“

„Ale John Tennyson pro vás dělá.“ Nebyla to otázka. Muž už prohlásil, že Tennyson nepracuje v londýnské kanceláři. Holcroft chtěl pouze přímé potvrzení.

„Pan Tennyson je jedním z našich zpravodajů v Evropě.“

„Potřeboval bych mu něco říct. Okamžitě. Je to naléhavé.“

Muž v redakci jako by zaváhal. „To bude asi problém. Pan Tennyson často mění místo pobytu.“

„Ale no tak, můžu sejít dolů, koupit si vaše noviny a hned uvidím, odkud poslal poslední článek.“

„Ano, jistě. Až na to, že pan Tennyson podepisuje jen větší materiály, a ne běžné denní zprávy…“

„A jak se s ním spojíte, když ho potřebujete?“ skočil mu do řeči Holcroft. Získal přesvědčení, že dotyčný úmyslně mlží.

Znovu zaváhání a pak odkašlání. Proč? „No… existuje systém výměny informací. Mohlo by to trvat několik dní.“

„Tolik času nemám. Potřebuju ho sehnat hned teď.“ Následné ticho ho dohánělo k šílenství. Muž z Guardianu mu nehodlal vyjít vstříc. Noel tedy zkusil další trik. „Víte, asi bych to neměl říkat… Je to důvěrná záležitost…, ale jde o peníze. Pan Tennyson a jeho rodina zdědili jistou částku.“

„Nevěděl jsem, že je ženatý.“

„Není, ale má dvě sestry. Znáte je? Nevíte, jestli bydlí v Londýně? Ta starší se…“

„O soukromém životě pana Tennysona nic nevím. Měl byste se spojit s právníkem.“ Pak bez varování zavěsil.

Holcroft zmateně položil sluchátko. Proč ta zjevná neochota spolupracovat? Představil se, řekl jméno svého hotelu a muž z Guardianu jako by chvíli se zájmem poslouchal. Nakonec mu však v ničem nepomohl a nečekaně ukončil hovor. Bylo to celé velice podivné.

Telefon zazvonil. To ho zmátlo ještě víc. Nikdo nevěděl, že tady je. Na imigrační kartě udal číslo londýnského hotelu Dorchester, nikoli Belgravia Arms, kde ve skutečnosti bydlel. Nechtěl, aby někdo zjistil místo jeho pobytu, a obzvláště ne někdo z Rio de Janeira. Snažil se potlačit bolest břicha a zvedl sluchátko.

„Prosím?“

„Pane Holcrofte, tady recepce. Právě jsme zjistili, že jste nedostal dárkový košík. Přijměte naši omluvu. Budete ještě chvíli u sebe, pane?“

Proboha, pomyslel si Noel, v Ženevě leží miliony a recepční si dělá hlavu s nějakým košíkem ovoce. „Ano, budu tady.“

„Výborně, pane. Poslíček je tam hned.“

Holcroft položil telefon; bolest žaludku trochu ustoupila. Oči mu padly na telefonní seznamy na spodní polici nočního stolku. Vzal do ruky jeden z nich a nalistoval stránky s písmenem T.

Tennysonů tam bylo pět centimetrů, celkem asi patnáct, ovšem žádný John, jen tři jména na „J“. Rozhodl se, že u těch začne. Zvedl sluchátko a učinil první pokus.

„Haló, to je John?“

Muž na lince se jmenoval Julian. Další dvě „J“ byly ženy. Následovala Helen Tennysonová, nikoli Helden. Vytočil její číslo. Operátorka mu oznámila, že telefon je odpojený.

Nalistoval v seznamu jména začínající písmenem B. V Londýně bylo šest Beaumontů, avšak bez jakékoli zmínky o vojenské hodnosti či příslušnosti ke Královskému námořnictvu. Ale neměl co ztratit. Zvedl telefon a začal je obvolávat.

Než dokončil čtvrtý hovor, ozvalo se zaklepání na dveře. Poslíček donesl pozornost podniku. Holcroft zaklel, že ho někdo ruší. Odložil telefon, vykročil ke dveřím a přitom sáhl do kapsy pro nějaké drobné.

Venku stáli dva muži v pláštích a s kloboukem v ruce. Tomu vyššímu bylo přes padesát, měl ošlehanou tvář a rovné šedivé vlasy. Mladší byl zhruba v Noelově věku. Měl jasné modré oči, kudrnaté zrzavé vlasy a drobnou jizvu na čele.

„Co si přejete?“

„Pan Holcroft?“

„Ano.“

„Noel Holcroft, americký občan, číslo pasu F-dva nula sedm sedm osm…“

„Jsem Noel Holcroft. Číslo pasu jsem si nikdy nepamatoval.“

„Můžeme dál, prosím?“

„To nevím. Kdo jste?“

Oba muži drželi v rukou černé průkazy. Nenápadně je otevřeli. „Britská vojenská rozvědka, pátá správa,“ řekl starší muž.

„Proč se mnou chcete mluvit?“

„Oficiální záležitost, pane. Tak můžeme dovnitř?“

Noel nejistě přikývl. Břicho ho opět rozbolelo. Peter Baldwin, který mu radil, aby dal „ruce pryč od Ženevy“, sloužil u MI6. Zabila ho Wolffschanze, protože překážel. Znají tihle dva britští agenti pravdu o Baldwinovi? Vědí, že mu Baldwin volal? Telefonní čísla se dají zjistit na hotelových ústřednách! Museli to vědět… Pak si Holcroft vzpomněl: Baldwin mu nevolal. Přišel za ním do bytu. To on volal jemu.

Vy nemáte tušení, co děláte. Jedině já vím, o co běží.

Pokud se dalo Baldwinovi věřit, nikomu nic neřekl. Ale proč se tedy britská tajná služba zajímala o Američana jménem Holcroft? Jak věděla, kde ho má hledat?

Angličani vstoupili do pokoje. Mladší zrzavý muž rychle zamířil ke koupelně, nahlédl dovnitř, pak se otočil a vykročil k oknu. Jeho starší kolega se zastavil u psacího stolu a zkoumavě si prohlížel stěny, podlahu i otevřený šatník.

„Dobře, tak jste vevnitř,“ zavrčel Noel. „Oč jde?“

„O Tinamu, pane Holcrofte,“ odvětil šedovlasý muž.

„Prosím?“

„Já vám to zopakuji. O Tinamu.“

„Co to sakra je?“

„Podle encyklopedie je to pozemní pták s ochranným zbarvením, díky němuž se nedá rozlišit od okolí. Daleko nedoletí, ale dokáže se rychle přesunout z místa na místo.“

„To je moc zajímavé, ale nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíte.“

„Ale máte,“ ozval se mladší muž od okna.

„Nemám! V životě jsem o tom ptákovi neslyšel a nevidím důvod, proč bych o něm měl něco vědět. Zřejmě narážíte na něco jiného, ale já vůbec nechápu souvislost.“

„Samozřejmě není řeč o ptákovi,“ přitakal agent u stolu. „Tinama je člověk. Jméno ale celkem sedí.“

„Pořád nevím, kam míříte.“

„Můžu vám něco poradit?“ Starší muž promluvil hlasem ostrým jako břitva.

„Klidně. Stejně tomu asi nebudu rozumět.“

„Bude pro vás o hodně lepší, když budete spolupracovat. Třeba vás jen využívají, i když o tom upřímně pochybuju. Ale když nám teď pomůžete, jsme připraveni přistoupit na to, že vás skutečně využili. To je férová nabídka, ne?“

„Já to věděl,“ řekl Holcroft. „Vážně vám nerozumím.“

„Tak vám to trochu osvětlíme, abyste porozuměl. Vyptával jste se na Johna Tennysona. Narodil se jako Johann von Tiebolt a do Británie se přistěhoval zhruba před šesti lety. V současné době pracuje jako zpravodaj deníku Guardian.“

„Ten chlap z redakce,“ vyhrkl Holcroft. „Volal vám - nebo to dal někomu za úkol. Tak proto mě vodil za nos, proto se choval divně a pak položil telefon. A ten košík s tím podělaným ovocem. Byla to pojistka, že nepůjdu ven. O co se tady jedná?“

„Můžeme se zeptat, proč se snažíte najít Johna Tennysona?“

„Ne.“

„Tady i v Riu jste tvrdil, že jde o jistou částku…“

„V Riu?… Ježíšmarjá!“

„Že jste ‚prostředník‘,“ pokračoval Angličan. „Přesně tak jste to říkal.“

„Je to důvěrná záležitost.“

„Spíš mezinárodní.“

„Kristepane proč?“

„Protože se snažíte doručit jistou sumu peněz. Pokud dodržujete pravidla, jedná se o tři čtvrtiny plné platby.“

„Za co?“

„Za vraždu.“

„Za vraždu?“

„Ano. V databázích půlky civilizovaného světa má Tinama jediný popis: ‚zabiják‘. Přesněji řečeno ‚profesionální zabiják‘. A my máme důvodné podezření, že Johann von Tiebolt, alias John Tennyson, je Tinama.“

* * *

Noel byl v šoku. Horečně uvažoval. Zabiják! Panebože! Tak tohle se mu snažil říct Peter Baldwin? Že jeden z dědiců Ženevy je nájemný vrah?

Jen já vím, o co tady běží. Baldwinova slova.

Pokud byla pravdivá, za žádných okolností nemohl prozradit skutečný důvod, proč chce najít Johna Tennysona. V Ženevě vypuknou spory. Tučné konto bude zmrazeno a skončí u mezinárodních soudů. Jeho slib přijde vniveč. Bylo mu jasné, že to nemůže dovolit.

Stejně důležité však bylo, aby jeho důvody pro hledání Tennysona nebyly podezřelé a neměly žádný vztah k Tinamovi.

Tinama. Zabiják! Byla to asi ta nejhorší možná zpráva. Pokud by bylo na tvrzení MI5 zrnko pravdy, bankéři v Ženevě by přerušili veškeré diskuse, zavřeli by trezory a čekali na další generaci. Pokud byl Tennyson skutečně Tinama, bylo možné ho odhalit, dopadnout a přetnout veškeré jeho vazby ke kontu v Ženevě. Slib by tak zůstal neporušen. Peníze by se dostaly k válečným obětem. Podle podmínek dokumentu byla klíčovou osobou starší ze sester, nikoli její bratr, údajný vrah.

Ale hezky popořádku. Holcroft věděl, že musí rozptýlit podezření dvou agentů ve svém pokoji. Nejistým krokem zamířil ke křeslu, posadil se a mírně se předklonil.

„Poslyšte,“ vydechl užasle, „já vám říkám pravdu. O žádném Tinamovi nic nevím. Jde mi o von Tieboltovy, ne o konkrétního člena rodiny. Snažil jsem se najít Tennysona, protože mi bylo řečeno, že je to von Tiebolt a pracuje v Guardianu. To je všechno.“

„Pak byste nám snad mohl vysvětlit, proč se o ně tak zajímáte,“ nadhodil zrzek.

Založ lež na kousku pravdy.

„Řeknu vám, co vím, ale moc toho není. Něco jsem si vyvodil z toho, co jsem zjistil v Riu. Vážně je to důvěrná záležitost a jde tady o peníze.“ Noel se zhluboka nadechl a sáhl po cigaretách. „Von Tieboltovi skutečně dědili - neptejte se mě po kom, protože to nevím a právník to neřekne.“

„Jak se ten právník jmenuje?“ zeptal se rusovlasý muž.

„Musel bych ho požádat o svolení,“ odvětil Holcroft, zapálil si a uvažoval, komu by mohl zavolat do New Yorku z bezpečného telefonního automatu v Londýně.

„Možná to po vás budeme chtít,“ pravil starší agent. „Pokračujte, prosím.“

„V Riu jsem zjistil, že tamní německá komunita von Tieboltovy nenávidí. Mám dojem - a je to vážně jen dojem -, že kdysi byli v Německu v opozici proti Hitlerovi a ty peníze jim možná odkázal někdo z německých antinacistů.“

„V Americe?“ zeptal se rusovlasý muž.

Noel vycítil past a byl na ni připraven. Drž se své verze. „Ten, kdo zanechal von Tieboltovým peníze, tam zřejmě bydlí už dlouho. Pokud on nebo oni přijeli do Spojených států po válce, asi měli čistý štít. Na druhou stranu to může být dědictví po příbuzných, kteří kdysi přišli do Států. Vážně nevím.“

„Proč si vybrali za prostředníka zrovna vás? Nejste přece právník.“

„Ne, ale ten právník je můj známý,“ odvětil Holcroft. „Ví o mně, že hodně cestuju. Věděl, že jedu do Brazílie za jedním klientem… Jsem architekt. Požádal mě, abych se tam porozhlídl a zjistil pár jmen, včetně lidí z imigračního v Riu.“

Jednoduchost především. Vyhni se složitostem.

„To po vás žádal trochu moc, ne?“ V otázce zrzavého agenta byly pochybnosti.

„Ani ne. V minulosti mi několikrát vyhověl, tak co bych mu nepomohl?“ Noel potáhl z cigarety. „Tohle je fakt divočina. Ze začátku to přitom vypadalo jednoduše.“

„Věděl jste, že Johan von Tiebolt je John Tennyson a že pracuje v Londýně, nebo tam aspoň pobývá,“ řekl starší z mužů, jenž shlížel na Noela s rukama v kapsách pláště. „Takže jste se ho vydal hledat z Brazílie do Británie. Udělal jste si výlet jen proto, abyste vyhověl kamarádovi. Ano, pane Holcrofte, taky bych řekl, že je to divočina.“

Noel šlehl po šedovlasém agentovi pohledem. Vzpomněl si na slova Sama Buonoventury: Taky jsem se pěkně rozpálil… To je jediná možnost, jak zvládnout vzteklý policajty.

„Tak moment! Já jsem si neletěl z Ria do Londýna kvůli von Tieboltovým. Jsem na cestě do Amsterdamu. V mojí kanceláři v New Yorku si můžete ověřit, že dělám nějakou práci na ostrově Curacao. Pro vaši informaci, patří Holanďanům a já jedu do Amsterdamu kvůli jednání o projektu.“

Pohled v očích staršího z mužů jako by trochu roztál. „Rozumím,“ hlesl. „Nelze vyloučit, že jsme došli k mylným závěrům, ale asi budete souhlasit, že na první pohled pro ně všechno hrálo. Možná vám dlužíme omluvu.“

Noel měl ze svého výkonu radost, potlačil však nutkání se usmát. Držel se pouček a nakládal se lží opatrně.

„To nic,“ odvětil. „Ale vážně by mě zajímalo, jak je to s tím Tinamou. Jak víte, že je to zrovna von Tiebolt?“

„Na sto procent to nevíme,“ odvětil šedovlasý agent. „Doufali jsme, že nám pomůžete získat jistotu. Asi jsme střelili vedle.“

„To určitě. Ale proč Tennyson? Možná bych měl tomu právníkovi v New Yorku říct, že…“

„Ne,“ přerušil ho Angličan. „Nedělejte to. Nesmíte o tom s nikým mluvit.“

„Na to je trošku pozdě, ne?“ zariskoval Holcroft. „Ta ‚záležitost‘ už je venku. Já k vám nemám žádné povinnosti, ale k tomu právníkovi ano. Je to kamarád.“

Agenti MI5 se po sobě podívali. V pohledu měli znepokojení.

„Vedle povinností k příteli,“ pravil starší z mužů, „máte jednu mnohem větší zodpovědnost. Vůči vaší vlastní vládě. Jde o přísně tajnou a mimořádně citlivou věc. Tinama je mezinárodně hledaný zabiják. Mezi jeho oběti patří nejvýznamnější osoby světa.“

„A vy myslíte, že to je Tennyson?“

„Máme jen nepřímé důkazy, ale mluví jasnou řečí.“

„Ale nezvratné nejsou.“

„To ne.“

„Před pár minutami jste mluvili s naprostou jistotou.“

„Před pár minutami jsme se vás snažili nachytat. Je to jen pracovní metoda.“

„Pěkně nechutná.“

„Ale účinná,“ řekl rusovlasý muž s jizvičkou na čele.

„Jaké jsou ty nepřímé důkazy proti Tennysonovi?“

„A budete držet jazyk za zuby?“ zeptal se starší agent. „Pokud si přejete, můžete dostat žádost od nejvyšších představitelů bezpečnosti vaší země.“

Holcroft se odmlčel. „Dobře, nebudu volat do New Yorku. Nic neřeknu. Ale chci informace.“

„My nesmlouváme.“ Mladší agent mluvil útočným tónem, ale kolega ho zpražil pohledem.

„Tady nejde o smlouvání,“ sdělil mu Noel. „Řekl jsem, že se spojím s někým z rodiny. Myslím, že je to na místě. Kde bych sehnal Tennysonovy sestry? Jedna si vzala komandéra námořnictva, jmenuje se Beaumont. Ten právník z New Yorku to ví. Jestli ji nenajdu, pokusí se o to sám. Ale mohl bych to udělat já.“

„To by bylo mnohem lepší,“ souhlasil muž se šedinami. „Dospěli jsme k přesvědčení, že žádná z žen o bratrových aktivitách neví. Pokud jsme zjistili, členové rodiny spolu skoro nekomunikují. Upřímně řečeno, vás nám byl čert dlužen. Nechceme vyvolávat poplach. Bude líp všechno udržet v klidu.“

„Poplachu se nemusíte bát,“ odvětil Holcroft. „Vyřídím zprávu a půjdu si po svých.“

„Do Amsterdamu?“

„Do Amsterdamu.“

„Ano, jistě. Starší ze sester si vzala komandéra Anthonyho Beaumonta. Je to jeho druhá žena. Žijí nedaleko Portsmouthu, několik kilometrů severně od námořní základny na předměstí Portsea. Je v telefonním seznamu. Mladší dívka se nedávno přestěhovala do Paříže. Pracuje jako překladatelka u nakladatelství Gallimard, ale na adrese firmy se nezdržuje. Nevíme, kde bydlí.“

Holcroft vstal z křesla a prošel mezi muži zákona ke stolu. Vzal hotelovou propisku a začal si dělat poznámky.

„Anthony Beaumont… Portsmouth… Nakladatelství Gallimard… Jak se píše ‚Gallimarď?“

Zrzek mu to řekl.

„Ráno to obvolám a pošlu zprávu do New Yorku,“ prohodil, když dopsal, a pak zauvažoval, jak dlouho by asi trvala cesta do Portsmouthu. „Povím právníkovi, že jsem našel sestry, ale bratra jsem nesehnal. Je to tak správně?“

„Nepřesvědčíme vás, abyste z toho vycouval?“

„Ne. Musel bych říct, proč jsem to udělal, a to byste přece nechtěli.“

„No dobře. Takže je to asi nejlepší řešení.“

„A teď mi povězte, proč si myslíte, že John Tennyson je Tinama. Dlužíte mi to.“

Starší z agentů chvíli mlčel. „Možná máte pravdu,“ pravil nakonec. „Znovu ale musím zdůraznit důvěrnou povahu informací.“

„Komu bych to vyprávěl? Já nepracuju ve vašem oboru.“

„No tak jo,“ zavrčel šedovlasý muž. „Jak říkáte, asi vám to dlužíme. Ale měl byste vědět, že ta skutečnost nám cosi napovídá. Ví to jen velice málo lidí.“

Holcroft ztuhl. Nebylo těžké vyjádřit zlost. „Nedokážu si představit, že u těch dalších zaklepali na dveře lidi jako vy a obvinili je z placení zabijáků. V New Yorku bych vás hnal svinským krokem k soudu. Fakt mi to dlužíte.“

„Dobře, dobře. Odhalili jsme jistý vzorec. Nejdřív nám připadal normální, takže jsme ho blíž nezkoumali. Ale pak jsme si toho chlapa proklepli. Tennyson se několik let pravidelně objevoval na místech vražd nebo v jejich blízkosti. Byla to záhada. Dokonce o nich psal pro Guardian. Posílal články přímo z místa činu. Asi před rokem například referoval o vraždě toho Američana v Bejrútu - člověka z ambasády, který pochopitelně pracoval pro CIA. Tři dny předtím byl v Bruselu. A najednou se objevil v Teheránu. Začali jsme ho prověřovat a zjistili jsme udivující věci. Domníváme se, že je to Tinama. Má za ušima a možná je to taky šílenec.“

„Jak jste to zjistili?“

„Můžeme začít u jeho otce. Byl to jeden z přesvědčených nacistů, řezník nejhorší sorty…“

„Víte to jistě?“ Noel tu otázku vyhrkl rychle. „Chci říct, to přece nutně neznamená…“

„Ne, připusťme, že ne,“ řekl šedovlasý agent. „Ale stejně je to přinejmenším zvláštní. Tennyson je velice inteligentní a aktivní. V Brazílii vystudoval dva obory na univerzitě ve věku, kdy většina studentů teprve začíná se studiem. Zvládl pět jazyků. Ovládá je plynule. V Jižní Americe se stal mimořádně úspěšným obchodníkem. Nahromadil spoustu peněz. To není zrovna profil zpravodaje novin.“

„Lidé se mění. Jejich zájmy jakbysmet. To je vážně nepřímý důkaz. A dost slabý.“

„Až vám povím o okolnostech jeho zaměstnání, možná si poopravíte názor,“ pravil starší muž. „Nikdo z Guardianu si nevzpomíná, kdy nebo jak tam začal pracovat. Jeho jméno se prostě jednoho dne objevilo v počítači v mzdové účtárně. Bylo to týden předtím, než poslal z Antverp svůj první příspěvek. Nikdo o něm v životě neslyšel.“

„Někdo ho přece musel zaměstnat.“

„No to jistě. Evidenční kartu podepsal člověk, který pak zahynul při velice zvláštní nehodě v metru. Vyžádala si celkem pět životů.“

„V londýnském metru…“ Holcroft se odmlčel. „Vzpomínám si, že jsem o tom četl.“

„Oficiálně to byla chyba strojvedoucího, ale moc to nesedí,“ dodal zrzek. „Ten chlápek měl osmnáctiletou praxi. Byla to vražda jako vyšitá. Práce Tinamy.“

„Jistě to vědět nemůžete,“ namítl Holcroft. „K chybám dochází běžně. A co ty další… náhody? Kde se vraždilo?“

„O Bejrútu už jsem se zmínil. Dál to byla například Paříž. Pod autem francouzského ministra práce na rue du Bac vybuchla bomba, byl na místě mrtev. Tennyson se tou dobou zdržoval v Paříži. Den předtím byl ve Frankfurtu. Před sedmi měsíci, během nepokojů v Madridu, byl jeden vládní činitel zastřelen z okna ve čtvrtém patře nad křičícím davem. Tennyson byl v Madridu. Pár hodin předtím přiletěl z Lisabonu. A jsou i další případy. Pořád to pokračuje.“

„Nechali jste ho někdy předvést k výslechu?“

„Dvakrát. Samozřejmě ne jako podezřelou osobu, ale jako svědka, který byl na místě činu. Tennyson je zosobněná arogance. Tvrdil, že sbíral materiály v oblastech sociálního a politického neklidu. Prý se řídil instinktem. Na takových místech podle něj logicky dochází k násilnostem a zabíjení. Měl tu drzost nás poučovat. Říkal, že bychom se měli naučit předvídat a nenechat se tak často nachytat v nedbalkách.“

„Co když mluvil pravdu?“

„Jestli to myslíte jako urážku, beru to na vědomí. Za dnešní večer si to možná zasloužíme.“

„Pardon. Ale když uvážíte jeho úspěšnou minulost, nemůžete to vyloučit. Kde je Tennyson teď?“

„Zmizel před čtyřmi dny v Bahrajnu. Naši agenti od Singapuru až po Atény na něj čekají.“

* * *

Dva agenti MI5 nastoupili do prázdného výtahu. Ten rusovlasý se otočil ke kolegovi.

„Co si o něm myslíš?“ zeptal se.

„Nevim,“ zněla tichá odpověď. „Řekli jsme mu dost na to, aby začal jednat. Možná se něco dozvíme. Na oficiální spojku je amatér. Byla by hloupost posílat peníze za vraždu po Holcroftovi. Kdyby to zadavatel zakázky udělal, Tinama by to odmítl.“

„Ale lhal nám.“

„To jistě. A moc mu to nešlo.“

„Takže ho využívají.“

„Možná. Ale k čemu?“

11. KAPITOLA

Podle informací z půjčovny aut ležel Portsmouth zhruba sto kilometrů od Londýna, silnice byly jasně označené a doprava nijak hustá. Bylo pět minut po šesté. Noel si pomyslel, že by mohl být v Portsea před devátou, kdyby se místo večeře spokojil s rychlým sendvičem.

Původně chtěl počkat do rána, ale telefonát, který potvrdil přesnost údajů MI5, mu velel jinak. Zavolal Gretchen Beaumontové a to, co mu řekla, ho přimělo k rychlé akci.

Její manžel, komandér, byl služebně ve Středozemním moři. Zítra v poledne odjížděla na „zimní prázdniny“ na jih Francie, kde měli s komandérem strávit společný víkend. Pokud s ní chtěl pan Holcroft mluvit o rodinných záležitostech, muselo to být ještě dnes večer.

Sdělil jí, že přijede co nejdřív. Když zavěsil, napadlo ho, že tak zvláštní hlas snad v životě neslyšel. Nemohla za to podivná směsice němčiny a portugalštiny v jejím přízvuku; to bylo logické. Zaujal ho kolísavý a váhavý tón její řeči. Váhavý, či prázdný - těžko říct. Komandérova žena mu jasně, i když přerývaně oznámila, že bez ohledu na důvěrný charakter záležitosti bude v sousedním pokoji pobočník od námořnictva. Její obavy vyvolaly v Noelovi obraz nafintěné Hausfrau ve středním věku s přehnaným míněním o vlastním vzhledu.

Osmdesát kilometrů jižně od Londýna si uvědomil, že je rychlejší, než odhadoval. Provoz skutečně nebyl velký a v záři reflektorů se zaleskla cedule s nápisem: PORTSEA - 15 MIL.

Nebylo ještě ani čtvrt na devět. Mohl zpomalit a srovnat si myšlenky v hlavě. Gretchen Beaumontová mu popsala cestu jasně. Její rezidenci by snadno našel.

Na zdánlivě prázdnou paničku byla velice přesná, když došlo na udílení instrukcí. Bylo to poněkud v protikladu se způsobem její řeči. Jako by zasněným oparem náhle a nečekaně pronikly ostré kontury skutečnosti.

To však nic neznamenalo. Byl narušitel. Cizí člověk, který zatelefonoval a mluvil o nesmírně důležité záležitosti, o níž se nechtěl blíž šířit - pouze osobně.

Jak jí to měl sdělit? Jak vysvětlit stárnoucí ženě britského námořního důstojníka, že je klíčem, který by mohl odemknout trezor se 780 miliony dolarů?

Začínal být nervózní. Takhle nebude působit přesvědčivě. Nesměl vypadat vystrašeně, nejistě či strojeně. A pak ho napadlo, že by jí mohl říct pravdu - tak, jak ji viděl Heinrich Clausen. Byla to nejlepší páka, kterou měl po ruce. Co mohlo být přesvědčivější?

Panebože, ať to pochopí!

Když sjel z dálnice, dvakrát zahnul doleva a rychle pokračoval klidnou alejí. Ujel předepsané dva kilometry. Dům nalezl snadno. Zaparkoval před ním a vystoupil z auta.

Otevřel branku a vyšel po pěšině ke vchodu. Nenašel žádný zvonek. Místo něj bylo na dveřích mosazné klepadlo, a tak jím jemně zaťukal. Dům měl jednoduché řešení. V obýváku široká okna, na straně ložnice menší. Kamenná podezdívka a cihlová fasáda - vše pevné, trvanlivé, neokázalé a pravděpodobně ne drahé. Podobné stavby také projektoval. Obvykle sloužily jako víkendové sídlo manželům, kteří si si nebyli zcela jistí, zda si je mohou dovolit. Pro rodinu žijící z vojenského platu to bylo ideální obydlí. Hezké, upravené a jednoduché na údržbu.

Otevřít přišla Gretchen Beaumontová osobně. Při pohledu na ni okamžitě zmizel obraz, který evokovala v telefonu. Noel nestačil zírat. Měl pocit, jako by dostal pěstí do žaludku. Zkrátka a dobře, stála před ním snad ta nejhezčí žena, jakou kdy viděl. Jako by to snad ani nebyla lidská bytost. Vypadala jako socha, kterou sochař dlouho láskyplně tvaroval do krásy, než se dlátem konečně dotkl kamene. Byla středně vysoká a její jemnou a dokonale souměrnou tvář rámovaly dlouhé plavé vlasy. Byla až příliš dokonalá, příliš sochařsky promyšlená… Příliš chladná. Její chlad však zmírňovaly velké široké oči. Byly světle modré a zvídavé - ani přátelské, ani nepřátelské.

„Pan Holcroft?“ zeptala se typicky zasněným hlasem, který nesl stopy Německa a Brazílie.

„Ano, paní Beaumontová. Děkuji, že jste mě přijala. Omlouvám se, že obtěžuji.“

„Pojďte dál, prosím.“

Couvla a pustila ho dovnitř. Ve dveřích se soustředil na její tvář, na mimořádnou krásu, kterou nikterak nezmenšovala ani přibývající léta. Nemohl si nevšimnout její postavy, podtržené průsvitnými šaty. Byla rovněž neobyčejná, ale jinak než obličej. Nečišel z ní chlad, ale žár. Tenké šaty jí těsně přiléhaly ke kůži. Bylo zřejmé, že nemá podprsenku. V rozepnutém dekoltu se lákavě dmula velká ňadra. Z tenké látky jasně vystupovaly bradavky, jako by naběhlé vzrušením.

Pak vykročila. Pomalé ladné pohyby jejích stehen, břicha a pánve splývaly v rytmu smyslného tance. Ona nešla, ale tančila! Nádherné tělo doslova křičelo o pozornost. Jako by to měla být předehra ke vpádu a ukojení.

Tvář však zůstávala chladná a oči vzdálené. Zvídavé, ale vzdálené. A Noel cítil vnitřní zmatek.

„Měl jste dlouhou cestu,“ řekla a ukázala na pohovku u protější zdi. „Posaďte se, prosím. Mohu vám nabídnout něco k pití?“

„To byste byla hodná.“

„Co si dáte?“ Zastavila se před ním a na okamžik mu tak zastoupila cestu k pohovce. Upřeně si ho měřila bleděmodrýma očima. Noel měl nadosah její ňadra, vystupující z průsvitné látky. Pevné bradavky se s každým nadechnutím zvedaly v nezaměnitelném rytmu erotického tance.

„Skotskou, jestli máte,“ odpověděl.

„V Anglii se tomu říká prostě whisky, ne?“ zeptala se a vykročila k baru u zdi.

„Tak whisky.“ Klesl do měkkých podušek gauče a snažil se soustředit na její tvář. Bylo to pro něj těžké a dobře věděl, že se mu to Gretchen nesnaží nijak ulehčit. Právě naopak. Komandérova žena neměla zapotřebí provokovat sexuální reakci. Ani se kvůli tomu nemusela zvlášť oblékat. Přesto se tak ovšem oblékla a provokovala. Proč?

Přinesla mu skotskou. Sáhl po sklence a přitom zavadil o její ruku. Všiml si, že neucukla, ale naopak mu krátce stiskla ohnuté prsty. A pak udělala velice zvláštní věc. Posadila se na koženou podnožku jen pár desítek centimetrů od gauče a zadívala se na něj.

„Nedáte si se mnou?“ zeptal se.

„Já nepiju.“

„Tak to bych asi taky neměl, že?“

Hrdelně se zasmála. „Já nejsem mravokárce. To se k ženě důstojníka nehodí. Prostě jen nemůžu pít ani kouřit. Obojí mi okamžitě stoupne do hlavy.“

Pohlédl na ni přes okraj sklenky. Její oči ho stále tajemně sledovaly. Ani nemrkly. Byly pevné a vzdálené. Noel se modlil, aby se na něj už přestala takhle dívat.

„Do telefonu jste říkala, že v sousedním pokoji bude jeden z pobočníků vašeho manžela. Nechcete nás představit?“

„Nemohl přijít.“

„Ale? To mě mrzí.“

„Vážně?“

Byla to šílená situace. Ta ženská se chovala jako kurtizána, která si není úplně jistá, jakou má šanci. Nebo jako exkluzivní děvka odhadující peněženku nového zákazníka. Předklonila se na podnožce a zvedla z koberečku pod jeho nohama neviditelné smítko. To gesto bylo hloupé a příliš očividné. Rozepnuté šaty se ještě víc rozevřely a odhalily její poprsí. Musela dobře vědět, co dělá. Čekala, že na to nutně zareaguje. Nehodlal jí však vyhovět. Křičel na něj otec. Nesměl se nechat svést z cesty. Ani tou zvláštní děvkou.

Zvláštní děvkou, která byla klíčem k Ženevě.

„Paní Beaumontová,“ začal a rozpačitě položil sklenku na stolek vedle gauče, „vy jste velice milá dáma a já bych tady klidně seděl a popíjel celé hodiny, ale musíme si vážně promluvit. Požádal jsem o setkání, protože pro vás mám mimořádnou zprávu. Týká se nás dvou.“

„Nás dvou?“ zopakovala Gretchen a položila přitom důraz na zájmeno. „Jen mluvte, pane Holcrofte. V životě jsem vás neviděla. Neznám vás. Jak se může ta zpráva týkat nás dvou?“

„Naši otcové se před lety znali.“

Při slovu „otec“ žena zkoprněla. „Já otce nemám.“

„Ale měla jste. Já taky. V Německu. Před více než třiceti lety. Jmenujete se von Tieboltová. Jste nejstarším potomkem Wilhelma von Tiebolta.“

Gretchen se zhluboka nadechla a odvrátila zrak. „Dál už to nechci poslouchat.“

„Vím, jak vám je,“ odvětil Noel. „Sám jsem reagoval stejně. Ale jste na omylu. I já jsem byl vedle.“

„Takže na omylu, ano?“ zeptala se a trhnutím hlavy odhodila dlouhé vlasy, které jí spadly do tváře. „Jste drzý. Možná jste nežil tak jako my. Laskavě mi neříkejte, že se mýlím. Nemáte na to právo.“

„Jen mi dovolte říct, co jsem zjistil. Až skončím, můžete se rozhodnout sama. Je důležité, abyste všechno věděla. A pomohla.“

„A komu? Co mám vědět?“

Noel cítil zvláštní pohnutí, jako by se chystal vyřknout nejdůležitější slova svého života. Na normálního člověka by stačila pravda, ale Gretchen nebyla normální člověk. Její jizvy se obnažovaly. Chtělo to víc než pravdu. Vyžadovalo to naprostou přesvědčivost.

„Před dvěma týdny jsem letěl do Ženevy, abych se sešel s jistým bankéřem Manfredim…“

Řekl jí všechno. Nevynechal nic, s výjimkou mužů Wolfsschanze. Vylíčil jí to jednoduše, překvapený vlastní výřečností. Cítil velkou zodpovědnost a palčivou bolest na prsou.

Sdělil jí výši částky: sedm set osmdesát milionů pro oběti holocaustu a jejich potomky na celém světě. A dva miliony pro každého z nejstarších potomků, které mohly být použity podle libosti. Za šest měsíců spolupráce, možná i déle.

Nakonec jí řekl o smlouvě se smrtí, kterou všichni tři otcové uzavřeli. Vzali si život teprve po potvrzení a zajištění všech náležitostí v Ženevě.

Když domluvil, ucítil jak mu po čele stéká pot. „Teď je to na vás. A na jednom člověku v Berlíně - Kesslerově synovi. My tři musíme dokončit, co oni začali.“

„Zní to naprosto neuvěřitelně,“ špitla. „Ale opravdu nechápu, proč by se mě to mělo týkat.“

Její klid a vyrovnanost ho ohromily. Téměř půl hodiny mu mlčky naslouchala. Slyšela odhalení, která pro ni musela být otřesná, nedala však najevo vůbec žádnou reakci. Prostě nic. „Copak jste vůbec nic nepochopila?“

„Pochopila jsem, že jste na nervy,“ řekla Gretchen Beaumontová svým tichým rozvláčným hlasem. „Ale to já jsem většinu života, pane Holcrofte. Z Wilhelma von Tiebolta. On pro mě nic neznamená.“

„On to věděl, copak to nechápete? Snažil se to napravit.“

„Penězi?“

„Nejen tím.“

Gretchen se předklonila, pomalu natáhla ruku a dotkla se jeho čela. Napnutými prsty mu otřela krůpěje potu. Noel nehnul brvou. Nemohl se odtrhnout od jejích očí.

„Víte, že jsem druhá žena komandéra Beaumonta?“ zeptala se.

„Ano, slyšel jsem.“

„Rozvod mu dal hodně zabrat. Mně samozřejmě taky, ale jemu víc. Ale jeho už to přebolelo. Mě ne.“

„Jak to myslíte?“

„Já jsem vetřelkyně. Cizí element. Rozbíječka manželství. On má svoji práci. Jezdí si na moře. Já žiju tady na souši. Život ženy námořního důstojníka je i za normálních okolností osamělý. Když navíc člověk dostane cejch, není to žádná legrace.“

„Musela jste to přece trochu čekat.“

„Jistě.“

„No a kdybyste to věděla?…“ Nechal tu otázku nedořčenou.

„Proč jsem si vzala komandéra Beaumonta? Na tohle jste se chtěl zeptal?“

Nechtěl se zeptat vůbec na nic! Intimní detaily života Gretchen Beaumontové ho nezajímaly. Záleželo jen na Ženevě. Na daném slibu. Ale potřeboval ji získat ke spolupráci.

„Předpokládám, že to bylo z citových důvodů. Tak to většinou chodí. Jen jsem chtěl říct, že jste mohla něco udělat pro zmírnění toho napětí. Mohla jste žít dál od základny, najít si jiné přátele.“ Mluvil nesouvisle, rozpačitě a trochu zoufale. Chtěl jen prolomit její tvrdošíjnou rezervovanost.

„Moje otázka je zajímavější. Proč jsem si vzala Beaumonta?“

Její hlas znovu zakolísal a tiše se vznášel ve vzduchu. „Máte pravdu. Je to citová otázka. To je základ.“

Znovu se dotkla jeho čela. Jak se předklonila, z rozhalenky jí opět vykoukla krásná nahá ňadra. Noel byl unavený, vzrušený a rozčilený. Potřeboval, aby pochopila, že její soukromé věci jsou ve srovnání s Ženevou úplně nicotné! Musel na ni nějak zapůsobit. Nesměl se jí však dotknout.

„To jistě,“ řekl. „Milujete ho.“

„Nenávidím ho.“

Měla ruku jen pár centimetrů od Holcroftovy tváře. Její prsty viděl jen jako rozmazanou šmouhu, upřeně jí totiž hleděl do očí. Neodvážil se odvrátit zrak. A neodvážil se jí dotknout.

„Tak proč jste si ho brala? Proč s ním žijete?“

„Komandér Beaumont má trochu peněz. Je to velice uznávaný důstojník ve službách své vlády. Nudný a nezajímavý muž, který je doma víc na lodi než kde jinde. To všechno vytváří velice klidné a bezpečné útočiště. Je to pohodlná skrýš.“

To byla ta potřebná páka! Do ruky mu ji dala Ženeva. „Za dva miliony dolarů byste si mohla vybudovat velice bezpečnou skrýš, paní Beaumontová. Daleko lepší, než máte tady.“

„Možná. Ale to bych tady musela všechno opustit. Musela bych vyjít ven…“

„Jenom na chvíli.“

„A co by se stalo?“ pokračovala, jako by jí neskočil do řeči. „Ven. Kde bych musela říct ano, nebo ne. Já o tom nechci přemýšlet. Bylo by to strašně těžké. Víte, pane Holcrofte, já jsem nešťastná většinu života, ale o soucit nestojím.“

Doháněla ho k zuřivosti. Nejradši by jí vlepil facku. „Chtěl bych se vrátit k situaci v Ženevě,“ nadhodil.

Znovu se usadila na podnožku a přehodila nohu přes nohu. Tenké šaty se jí zvedly ke kolenům a pod nimi se ukázala hladká kůže jejího stehna. Ta pozice byla svůdná. Její slova nikoli.

„Ale já se k ní přece vrátila,“ odpověděla. „Snažím se vám to vysvětlit, i když asi nešikovně. Odešla jsem z Berlína jako dítě. Pořád jsem byla na útěku, až jsme s matkou a bratrem našli útočiště v Brazílii. Jenže tam nás čekalo peklo. Naučila jsem se proplouvat životem. Vždycky jsem se nechala vést - instinktem, příležitostmi, muži -, ale nechala jsem se vést. Nejsem vůdce. Jsem ráda, když nemusím o ničem rozhodovat.“

„Nerozumím vám.“

„Pokud máte záležitost, která se týká mé rodiny, budete si muset promluvit s mým bratrem Johannem. On rozhoduje. To on nás po matčině smrti dostal z Jižní Ameriky. On je ten von Tiebolt, se kterým musíte mluvit.“

Noel potlačil touhu zařvat na ni. Místo toho tiše vydechl. Zaplavil ho pocit únavy a marnosti. Johann von Tiebolt byl jediným členem rodiny, jemuž se musel vyhnout, ale nemohl říct Gretchen Beaumontové proč. „Kde je?“ zeptal se řečnicky.

„To nevím. Pracuje v Evropě pro noviny Guardian.“

„Kde v Evropě?“

„Vážně nemám ponětí. Hodně cestuje.“

„Slyšel jsem, že naposledy ho viděli v Bahrajnu.“

„Tak to víte víc než já.“

„Máte ještě sestru.“

„Helden. Ta je snad někde v Paříži.“

Všichni potomci budou prověřeni a posouzeni.

Johann byl posouzen a výsledkem bylo rozhodnutí - ať už správné, či nesprávné -, vyřadit ho ze hry. Znamenal komplikaci, kterou si nemohli dovolit. Upoutal by pozornost k místům, kam nikdo nesměl. A ta podivná kráska na podnožce by v očích ženevských ředitelů rovněž neobstála. To bylo zcela zřejmé.

Paříž. Helden von Tieboltová.

Noel roztržitě sáhl po cigaretách. V myšlenkách zabloudil k neznámé ženě, která pracovala jako překladatelka pro jedno pařížské nakladatelství. Jen matně si uvědomil pohyb před sebou, tak naprosté bylo jeho soustředění. Pak se vzpamatoval a upřel pohled na Gretchen Beaumontovou.

Komandérova žena vstala z podnožky a rozepnula si knoflíky na šatech až k pasu. Pomalu rozevřela záhyby hedvábí. Vyskočila z nich prsa s pevnými bradavkami, naběhlými vzrušením. Oběma rukama zvedla sukni a postavila se přímo před něj. Uvědomoval si vůni, která z ní čišela. Byla to směs decentního parfému a živočišnosti dráždivě jako samotný pohled na její nahé tělo. Posadila se vedle něj. Celá se chvěla. Zasténala. Natáhla ruku k Noelově šíji a přitáhla si ho k sobě. Přisála se k němu otevřenými ústy. Divoce ho líbala. Její teplý zrychlený dech se mísil se šťávami, jež jí vycházely z hrdla. Položila mu ruku na kalhoty, nahmatala penis a pevně ho sevřela. Náhle se přestala ovládat. Horečně vzdychala a tiskla se k němu celým tělem.

Její rozevřené rty skouzly z Noelových úst. „Zítra jedu do Středomoří,“ zasténala. „Za někým, koho nenávidím. Nic neříkejte a dejte mi dnešní noc. Dejte mi dnešní noc!“

Lehce se od něj odtáhla. Ústa se jí leskla a oči měla až nenormálně rozšířené. Pomalu se nad ním vztyčila. Její bílá kůže ho hypnotizovala. Přestala se chvět. Vstala, přitáhla si Noelovu tvář k pasu a sáhla po jeho ruce. Vstal a objal ji. Ruku v ruce vykročili ke dveřím do ložnice. Když vešli dovnitř, uslyšel slova pronesená tajemným zasněným hlasem.

„Johann řikal, že jednoho dne přijde člověk a bude mluvit o zvláštním plánu. Měla jsem na něj být hodná a pamatovat si všechno, co povídal.“

12. KAPITOLA

Holcroft prudce procitl a několik sekund nevěděl, kde je. Pak si vzpomněl. Gretchen Beaumontová ho odvedla do ložnice a řekla tu neuvěřitelnou větu. Naléhal na ni a snažil se zjistit, co ještě jí bratr řekl, ale ona mu nebyla schopná dát jasnou odpověď. Byla jako v horečce. Zoufale potřebovala sex. Nedokázala se soustředit na nic jiného.

Divoce se spolu milovali, ona v roli agresora. Svíjela se na posteli, pod ním, nad ním i vedle něj. Byla neukojitelná. Bažila po dalším a dalším pronikání. V jednu chvíli vykřikla, sevřela ho nohama kolem pasu a zaťala mu prsty do ramen. On už však dávno nebyl ničeho schopen. A pak ho přemohlo vyčerpání. Upadl do hlubokého, avšak neklidného spánku.

Teď byl vzhůru a nevěděl, co ho probudilo. Zaslechl nějaký zvuk. Ne hlasitý, ale ostrý a pronikavý. Nevěděl, co to bylo, ani odkud to přišlo.

Náhle si uvědomil, že je v posteli sám. Zvedl hlavu. Pokoj byl temný, dveře zavřené a pod nimi slabý proužek světla.

„Gretchen?“ Nedostal žádnou odpověď. Nikdo jiný v pokoji nebyl.

Odhodil deku a vstal z postele. Málem se mu podlomily nohy. Byl vyčerpaný a dezorientovaný. Vrhl se ke dveřím a rázně je otevřel. V malém obývacím pokoji svítila jen stolní lampička, která vrhala stíny na stěny a podlahu.

Znovu ta rána! Kovový zvuk, který se rozlehl domem, zevnitř však nevycházel. Rozběhl se k oknu a vyhlédl ven. Ve světle pouliční lampy uviděl nějakého muže. Stál s baterkou v ruce vedle jeho auta.

Než Noel stačil zjistit, co se děje, zaslechl zvenčí tlumený hlas a paprsek světla vystřelil k oknu. Namířil přímo na něj. Instinktivně si zakryl oči rukou. Svítilna zhasla a Holcroft uviděl, jak ten muž utíká k autu zaparkovanému o kus dál na druhé straně ulice. Toho vozu si předtím nevšiml, tak dokonale se soustředil na neznámého s baterkou. Pozorně se zadíval. Na místě spolujezdce někdo seděl. Rozeznával jen obrys hlavy a ramen.

Muž doběhl ke dveřím, otevřel je a skočil za volant. Motor zaburácel. Auto vyrazilo kupředu, pak se smykem prudce otočilo do protisměru a rychle zmizelo.

V odrazu světla lampy Noel krátce zahlédl osobu na sedadle vedle řidiče. Na necelou sekundu se tvář v okně mihla jen asi dvacet metrů od něj.

Byla to Gretchen Beaumontová. Dívala se dopředu čelním sklem a pokyvovala hlavou, jako by rychle mluvila.

V několika domech na protější straně ulice se rozsvítilo. Dunění motoru a skřípění pneumatik narušilo noční idylu v poklidné ulici v Portsea. Za okny se objevily znepokojené tváře. Lidé vyhlíželi ven.

Holcroft ustoupil od okna. Byl nahý. Kdyby ho takhle viděli uprostřed noci v obývacím pokoji komandéra Beaumonta, který nebyl doma, nikomu by to neprospělo a nejméně jemu samotnému.

Kam asi jela? Co to provádí? Co to bylo za zvuk?

Neměl čas o tom přemítat. Musel rychle zmizet z Beaumontova domu. Odvrátil se od okna a rozběhl se zpátky do ložnice. V šeru se snažil najít vypínač nebo lampu. Vzpomněl si, že Gretchen v milostné horečce máchla rukou nad jeho hlavou a srazila na zem stolní lampičku. Klekl si a šátral, až ji našel. Ležela na boku, žárovku naštěstí chránilo plátěné stínítko. Rozsvítil. Z podlahy vyšlehla záře a zalila celý pokoj. Místnost byla plná podlouhlých stínů a tmavých skvrn, své oblečení však viděl. Bylo přehozené přes křeslo, až na ponožky a trenýrky. Ty shodil až u postele.

Vstal a co nejrychleji se oblékl. Kde je sako? Rozhlédl se. Matně si vybavil, že ho z něj Gretchen stáhla a pohodila někde u dveří. Ano, bylo tam. Zamířil k němu pokojem a přitom zahlédl svůj odraz ve velkém zrcadle nad prádelníkem.

Ztuhl a upřel oči na fotografii ve stříbrném rámečku, která stála na skříňce. Byl na ní muž v uniformě námořnictva.

Ta tvář. Už ji viděl. Nedávno. Před pár týdny… nebo dokonce dny. Byl si jistý, že ten obličej zná, i když nevěděl odkud. Vykročil k prádelníku a pozorně se na fotografii zadíval.

Upoutalo ho obočí. Bylo zvláštní, jiné. Obě jeho části působily jako samostatné celky… Jako nápadné římsy nad jinak všední tapisérií. Tvořila je hustá změť černých a bílých chloupků. Oči, které se náhle otevřely a zadívaly se na něj. Už si vzpomněl!

Letadlo do Rio de Janeira! A ještě něco. Ten obličej v něm vyvolal další vzpomínku - vzpomínku na násilí. Vybavoval si však jen rozmazanou běžící postavu.

Noel otočil stříbrný rámeček, zajel nehtem pod zadní stranu a vytáhl výztuhu z drážky. Pak vyjmul fotografii. Na lesklém povrchu viděl drobné škrábance. Otočil ji. Bylo tam něco napsaného. Zvedl snímek ke světlu a na okamžik zatajil dech. Stálo tam NEUAUFBAU ODER TOD.

Ta slova už někde viděl, stejně jako tvář na obrázku! Ale nic mu neříkala. Německý nápis, jemuž nerozuměl…, ale už ho viděl!

Zmateně přeložil fotografii a zastrčil si ji do kapsy kalhot.

Otevřel šatník, zasunul stříbrný rámeček mezi složené oblečení na polici, zvedl sako ze země a vešel do obýváku. Věděl, že by měl co nejrychleji zmizet, ale zvědavost mu nedala. Chtěl se o muži z fotky něco dozvědět.

Obývací pokoj měl dvoje další dveře. Jedny byly otevřené a vedly do kuchyně. Druhé byly zavřené. Otevřel je a vstoupil do komandérovy pracovny. Rozsvítil. Ocitl se uprostřed fotografií lodí a vojáků, pochval a vyznamenání. Beaumont byl profesionální důstojník ve slušném postavení. Trpký rozvod následovaný problematickým manželstvím mu mohl způsobit osobní potíže, Královské námořnictvo je ovšem očividně přehlíželo. Poslední pochvala byla stará pouhých šest týdnů: za vynikající velení pobřežním hlídkám na rozbouřeném moři u Baleárských ostrovů.

Zběžný pohled na papíry na stole a v zásuvkách Noelovi nic dalšího neřekl. Dvě vkladní knížky se čtyřmístnými částkami, které nepřekročily tři tisíce liber. Dopis od právníka jeho bývalé ženy s požadavkem na majetek ve Skotsku. Dále všelijaké lodní deníky a plavební řády.

Holcroft by rád zůstal v tom pokoji o chvíli déle a podíval se důkladněji po stopách toho muže s podivným obočím, ale věděl, že se neodváží. Nechtěl se dostat do další situace za hranicí zdravého rozumu. Musel pryč.

Vyšel z domu a rozhlédl se po oknech, ještě před pár minutami plných světel a zvědavých tváří. Nyní v nich byla tma. Do Portsea se vrátil spánek. Rychle prošel po pěšině a otevřel branku. Panty k jeho nelibosti zavrzaly. Otevřel dveře auta z půjčovny a rychle usedl za volant. Otočil klíčkem v zapalování.

Nic. Otočil znovu. A zas a zas. Nic!

Uvolnil kapotu a vyběhl před auto, o hluk se nestaral. Měl daleko vážnější starost. Nebyl důvod, aby byla vybitá baterie, ale i kdyby, v zapalování by přece slabě cvaklo. Světlo pouliční lampy zalilo odhalený motor. Uviděl přesně to, čeho se obával.

Dráty byly přeštípané hned u zdroje - s chirurgickou přesností. Nešlo je spojit a nastartovat. Bylo potřeba auto odtáhnout.

Ten, kdo to udělal, věděl, že Američan se ocitne uprostřed noci na neznámém místě bez dopravního prostředku. Pokud na toto zapadlé předměstí vůbec jezdily taxíky, těžko fungovaly v tak pozdní hodinu. Neznámý pachatel chtěl, aby Noel zůstal tam, kde je. Což nepochybně znamenalo, že po něm půjde někdo další. Musel utéct. Co nejdál a co nejrychleji… doběhnout k hlavní silnici… stopnout si auto na sever, hlavně pryč odsud.

Zabouchl kapotu. Ostrý kovový zvuk se rozlehl ulicí. Byl rád, že to nebylo té noci poprvé.

Vyrazil ulicí k semaforu. Nyní byl vypnutý. Přešel křižovatku, přidal do kroku a pak se rozběhl. Snažil se dobře si rozvrhnout síly, protože k silnici to byly dobré dva kilometry. Potil se a znovu ucítil kámen v žaludku.

Ta světla uviděl dřív, než zaslechl zuřivé burácení motoru. Na rovné silnici přímo před ním vyšlehly z temnoty reflektory. Automobil musel jet šílenou rychlostí.

Vpravo si Noel všiml mezery v živém plotu z ptačího zobu. Byl to vchod na pěšinu, jež vedla k dalším dveřím. Skočil do ní a padl do hlíny pod keříky. Uvažoval, jestli ho někdo viděl. Najednou pro něj bylo velice důležité, aby se s Gretchen Beaumontovou nezapletl. Byla to tajemná, nešťastná a smyslná kráska, kterou mohl klidně pustit z hlavy. Ale sama o sobě ohrožovala ženevský plán.

Vůz se prohnal kolem. Neviděli ho. Řev motoru vzápětí vystřídalo kvílení pneumatik. Holcroft se odplížil do poloviny průseku v živém plotu a vykoukl ven.

Auto zastavilo přímo před domem Beaumontových. Vyskočili z něj dva muži a rozběhli se po cestičce. Noel uslyšel vrznutí branky. Nebyl důvod zůstávat na místě. Naopak, byl čas vzít nohy na ramena. Ode dveří vzdálených sto metrů se ozvalo ťukání klepadla.

Plazil se po čtyřech doprava, podél chodníku a živého plotu, až dorazil do stínu mezi pouličními lampami. Vstal a rozběhl se.

Utíkal přímo za nosem temnou alejí, blok po bloku, roh po rohu. Modlil se, aby poznal první odbočku k silnici. Proklínal cigarety. Dech se mu krátil a měnil se v bolestivé zajíkání. Po tváři mu crčel pot a v hrudníku mu nesnesitelně bušilo. Děsil ho dupot vlastních kroků na chodníku. Byl to zvuk typický pro člověka, který v panice prchá uprostřed noci. A tím člověkem byl on sám.

Kroky. Běžící kroky. Patřily jemu, ale nejen jemu! Byly pravidelné a těžké. Doháněly ho. Někdo za ním běžel! Někdo ho tiše pronásledoval, nezavolal na něj a nepožádal ho, aby zastavil!… Nebo si to jen namlouval? Tlukot v hrudníku otřásal celým jeho tělem. Neodrážejí se mu v uších vlastní kroky? Neodvážil se otočit. Běžel příliš rychle - do světla a zas do stínu.

Dorazil na konec dalšího bloku domů a zabočil doprava. Věděl, že to není první z odboček vedoucích k silnici, ale přesto do ní vběhl. Potřeboval zjistit, jestli ho někdo sleduje.

Skutečně slyšel čísi kroky. Měly jiný rytmus než jeho vlastní běh a zněly čím dál blíž. Už to nemohl snést. A rychleji už běžet nedokázal. Otočil se a snažil se ohlédnout přes rameno.

Byl tam! Ve světle pouliční lampy na rohu se rýsovala postava muže. Byl podsaditý a tichým během zkracoval Holcroftův náskok. Byl už jen pár metrů od něj.

Noela bolely nohy. Přesto v sobě zmobilizoval síly k závěrečnému finiši. Znovu se vyděšeně pootočil.

A pak mu nohy vypověděly službu a zamotaly se mu ve zmatku a hrůze štvanice. Padl po hlavě na ulici a odřel si tvář o asfalt. V roztažených rukou cítil chlad a palčivou bolest. Převrátil se na záda a instinktivně zvedl nohy, aby odrazil útočníka - tu tichou běžící postavu, která vyrazila z temnoty a vztyčila se nad ním.

Všechno bylo rozmazané. Jen obrysy mlátících rukou a nohou v temnotě, do níž hleděl očima zalitýma potem. A pak ho pronásledovatel přišpendlil k zemi. Obrovská váha mu drtila hrudník i předloktí a ležela mu na krku jako těžká železná traverza. Nemohl ze sebe vydat ani hlásku.

Poslední, co uviděl, byla ruka zvednutá do výšky. Byla zkroucená jako zvířecí pařát a svírala jakýsi předmět. A pak už nebylo nic. Jen obří propast a prázdno. Propadal se do nekonečných hlubin temnoty.

* * *

Nejdřív ucítil chlad. Roztřásl se. Pak vlhko. Prostupovalo vším. Otevřel oči a spatřil změť trávy a hlíny. Ležel uprostřed mokré trávy a chladné kypré zeminy. Převalil se. Byl vděčný za pohled na noční oblohu. Na levé straně měla světlejší barvu, na pravé byla temnější.

Bolela ho hlava i ruce. Tvář ho pálila. Pomalu se zvedl a rozhlédl se. Byl na louce, na dlouhém rovném pruhu země, který vypadal jako pastvina. V dáli viděl slabé obrysy drátěného plotu. Byl to ostnatý drát natažený mezi silnými sloupky rozmístěnými deset nebo dvacet metrů od sebe. Opravdu se nacházel na pastvině.

Ucítil levnou whisky nebo zkyslé víno.

Měl tím zmáčené šaty. Z nasáklé košile mu do nosu stoupaly odporné výpary. Šaty…, peněženka, peníze! Vratce vstal a prohledal kapsy. Obě ruce ho pálily, jak je nořil do vlhké látky.

Všechno měl - náprsní tašku, pouzdro s penězi i hodinky. Neokradli ho, jen ho zbili do bezvědomí a odvezli z oblasti, kde bydleli Beaumontovi. Bylo to šílené!

Sáhl si na hlavu. Měl na ní bouli, ale kůže byla neporušená. Dostal ránu nějakým obaleným obuškem nebo trubkou. Udělal několik nejistých kroků. Mohl se hýbat, a to bylo hlavní. A viděl už o něco jasněji. Bylo krátce před rozbřeskem.

Za ohradou bylo mírné stoupání. Nahoře tvořilo hřbet, který se táhl oběma směry, kam až oko dohlédlo. Podél hřebene zářila světla hlavní silnice. Vykročil loukou směrem k ohradě, kopci a dálnici. Doufal, že přesvědčí některého z řidičů, aby ho svezl. Když přelezl plot, něco ho napadlo. Znovu si prohledal kapsy.

Fotka byla pryč!

Zastavila u něj mlékárenská cisterna. Vylezl do kabiny a pak sledoval, jak řidiči tuhne úsměv na rtech. Kabinu totiž okamžitě zaplnil zápach alkoholu. Noel se to snažil zlehčit a mluvil o tom, že ostří námořníci z Portsmouthu dokážou dostat naivního Američana do pěkně prekérní situace. Řidiče tím ovšem moc nepobavil. V prvním městečku vystoupil.

Byla to typická anglická vesnice. Tudorskou architekturu návsi poněkud narušovala řada nákladních aut před motorestem.

„Vevnitř je telefon,“ řekl mlékař. „A taky záchod. Trocha vody a mýdla by vám neuškodila.“

Noel vešel do lokálu plného hlučných řidičů náklaďáků. Vůně horké kávy ho trochu uklidnila. Svět se točil dál. Zásobování se nezastavilo a drobné radosti života byly stále k mání, aniž by jim někdo věnoval zvláštní pozornost. Našel umývárnu a ze všech sil se snažil zmírnit následky noci. Pak se posadil ke stolu vedle nástěnného telefonního automatu, dal si černou kávu a čekal, až rozčilený šofér ukončí hádku s ještě rozčilenějším dispečerem na druhém konci linky. Když domluvili, Noel vstal od stolu a zamířil k telefonu s číslem Gretchen Beaumontové v ruce. Nezbývalo mu, než se pokusit zjistit, co se stalo, a promluvit si s ní, pokud se ovšem vrátila.

Vytočil číslo.

„Dům Beaumontových,“ ozval se mužský hlas.

„Prosil bych paní Beaumontovou.“

„Kdo volá?“

„Přítel komandéra. Slyšel jsem, že za ním paní Beaumontová dneska odjíždí. Chtěl bych, aby mu něco vyřídila.“

„Kdo je to, prosím?“

Noel položil sluchátko. Nevěděl, kdo zvedl telefon. Věděl jen to, že potřebuje pomoc. Profesionální pomoc. Pro ženevský plán to možná bylo nebezpečné, ale bylo to nutné. Řekl si, že si dá velký pozor a zjistí, co půjde.

Prohledal kapsy saka a našel vizitku, kterou mu dal člověk z MI5 v hotelu Belgravia Arms. Stálo na ní jen jméno - Harold Payton-Jones - a telefonní číslo. Hodiny na stěně ukazovaly za deset minut sedm. Noel uvažoval, jestli to někdo zvedne. Zavolal do Londýna.

„Ano?“

„Tady Holcroft.“

„Aha, jistě. Říkali jsme si, že asi zavoláte.“

Noel ten hlas poznal. Byl to ten šedovlasý agent z hotelu. „O čem to mluvíte?“ zeptal se Noel.

„Měl jste těžkou noc,“ pravil hlas.

„Vy jste čekali, že zavolám! Vy jste tam byli. Sledovali jste mě!“

Payton-Jones neodpověděl přímo. „To auto z půjčovny je v dílně v Aldershotu. Do odpoledne by ho měli opravit. Název se snadno pamatuje: Autoservis U záplaty v Aldershotu. Nebude tam žádná cena, účet ani stvrzenka.“

„Moment! Co to má sakra znamenat? Dal jste mě sledovat! Neměl jste na to právo.“

„Řekl bych, že jsme udělali zatraceně dobře.“

„To vy jste byli ve tři hodiny ráno v tom autě! Šli jste do Beaumontova domu!“

„Bohužel jsme tam nebyli a nešli jsme tam.“ Agent MI5 se krátce odmlčel. „A pokud si to myslíte, pak jste si je asi moc dobře neprohlídl.“

„To ne. Kdo to byl?“

„To kdybych věděl. Náš člověk se tam dostal až před pátou.“

„Tak kdo to za mnou teda běžel? Kdo mě praštil do hlavy a nechal mě na tom podělaným poli?“

Agent se znovu odmlčel. „O tom nic nevíme. Věděli jsme jen to, že jste odešel. Zřejmě ve spěchu, protože vám nejelo auto.“

„Byla to past! A já se nechal napálit!“

„Tak nějak. Radil bych vám, abyste si dával větší pozor. Je nevkusné a nebezpečné využívat ženu komandéra Královského námořnictva, když je její manžel na moři.“

„Kecy! Beaumont je na moři asi tak jako já! Nejsou to ani dva týdny, co seděl v letadle do Ria. Já ho viděl! Má něco společného s von Tieboltem.“

„To nepochybně,“ odtušil Payton-Jones. „Vzal si jeho nejstarší dceru. Pokud jde o to letadlo, je to nesmysl. Poslední tři měsíce je ve Středomoří.“

„Ne! Já ho viděl! Poslouchejte mě. V ložnici byla fotka. Vzal jsem ji. Byl to on! A ještě něco. Na zadní straně byl nápis.“

„Jaký?“

„To nevím. Neumím německy. Ale je to hrozně zvláštní, nemyslíte?“ Holcroft se zarazil. Takhle daleko zajít nechtěl. Ve vzteku se přestal ovládat! Sakra!

„Co je na tom zvláštního?“ zeptal se agent. „Němčina je přece mateřský jazyk paní Beaumontové. Rodina mluvila německy léta. Pár milých slůvek novomanželovi nebo od něj. Na tom bych nic zvláštního neviděl.“

„Asi máte pravdu,“ uznal Noel. Pak si uvědomil, že ustoupil příliš rychle. Muž z MI5 pojal podezření, vycítil to z jeho dalších slov.

„Ale když o tom tak Uvažuju, asi byste nám měl tu fotku ukázat.“

„To nejde. Nemám ji.“

„Já myslel, že jste ji vzal.“

„To jo, ale už ji nemám. Já… no prostě ji nemám.“

„Kde jste, pane Holcrofte? Bude nejlepší, když se tady u nás zastavíte.“

Noel stiskl vidlici a přerušil spojení. Udělal to bezděčně: skutek byl rychlejší než myšlenka. Vzápětí však pochopil, proč tak učinil. S britskou rozvědkou nesměl mít nic společného. Právě naopak, musel se od ní dostat co nejdál a přetnout veškeré souvislosti. Agenti MI5 ho sledovali. Slíbili, že ho nechají na pokoji, ale porušili slovo.

Lidé, kteří přežili Wolfsschanze, to vyjádřili jasně: Možná se najdou lidé, kteří se o akci v Ženevě dozvědí… Budou se snažit tě zastavit, podvést… Zabít.

Holcroft pochyboval, že by ho Britové zabili, ale snažili se ho zastavit. Pokud by se jim to podařilo, bylo to stejné, jako by ho zabili. Muži Wolfsschanze neváhali. Peter Baldwin, Ernst Manfredi, Jack. Všichni mrtví.

Kdyby neuspěl, muži Wolfsschanze by ho zabili. Byla v tom strašlivá ironie. On přece selhat nechtěl. Proč to odmítali pochopit? Možná si přál naplnit sen Heinricha Clausena víc než oni sami.

Myslel na Gretchen Beaumontovou, která se nechala vést instinkty, příležitostmi a muži. A na jejího bratra, chytrého arogantního novináře podezřelého z mnoha vražd. Oba byli pro bankovní ředitele v Ženevě naprosto nepřijatelní.

Zůstal už jen jeden potomek. Helden von Tieboltová - nyní Helden Tennysonová -, toho času bytem v Paříži. Adresa neznámá. Ale znal jméno nakladatelství, kde pracovala. „Gallimard“.

Paříž.

Musel do Paříže. Musel se vykroutit MI5.

13. KAPITOLA

Noel měl v Londýně jednoho známého. Byl to scénograf, který se také krátce proslavil mezi boháči na obou stranách Atlantiku jako bytový architekt. Noel měl podezření, že si Willieho Ellise najímají častěji kvůli jeho svérázné osobnosti a vypravěčskému daru než pro skutečné schopnosti návrháře. Holcroft s ním pracoval na čtyřech zakázkách a pokaždé přísahal, že už to nikdy neudělá. Vždy však věděl, že své předsevzetí asi nedodrží. Willie mu totiž přirostl k srdci. Ten šílený Angličan nebyl jen symbolem vychytralosti a elegance. Pod povrchem, v okamžicích zklidnění, se skrýval přemýšlivý a nadaný divadelník, který toho věděl o historii designu víc než kdokoli jiný. Dokázal člověka ohromit.

Když se zrovna nechoval nesnesitelně.

Celá léta zůstali ve styku a kdykoli byl Noel v Londýně, vždycky si pro Willieho našel chvilku. Původně si myslel, že tentokrát nebude mít čas, ale to se změnilo. Holcroft Angličana potřeboval. Sehnal si na londýnských informacích jeho číslo a vytočil ho.

„Noeli, kamaráde, ty ses zbláznil! V tuhle hodinu jsou vzhůru akorát smradlaví ptáci a popeláři.“

„Jsem v průšvihu, Willie. Potřebuju pomoct.“

* * *

Ellis znal vesničku, odkud Holcroft volal. Slíbil, že tam bude „hned“, což odhadoval asi na hodinu. Přijel o půl hodiny později s nadávkami na idioty na silnicích. Noel nastoupil do auta a přijal Willieho nataženou pravici i jeho typické jedovatostí.

„Vypadáš jako hastroš a smrdíš jako kanál. Otevři okno a pověz mi, co se sakra stalo.“

Holcroft mu podal jednoduché vysvětlení. Neřekl žádná jména a zamlžil fakta. „Musím se dostat do Paříže a jistí lidé mi v tom chtějí zabránit. O moc víc ti říct nemůžu, snad jen to, že jsem neudělal nic špatného, nic ilegálního.“

„To první je vždycky relativní, ne? A to druhé obvykle záleží na interpretaci a dobrém právníkovi. Mám si představit krásnou holku a zuřícího manžela?“

„To zní dobře.“

„Aspoň jsem z obliga. Co ti brání jet na letiště a sednout do nejbližšího letadla směr Paříž?“

„Oblečení, aktovku i pas mám v jednom hotelu v Londýně. Jestli si tam pro ně přijdu, tak mě najdou.“

„Vzhledem k tomu, jak vypadáš, to asi myslí dost vážně, co?“

„Jo. Tos celkem vystihl, Willie.“

„Snadná pomoc,“ prohodil Ellis. „Vezmu tvoje věci a odhlásím tě z hotelu. Jsi podivín z Ameriky, kterého jsem potkal v Soho. Můj sexuální vkus snad nikdo zpochybňovat nebude.“

„S recepcí bude možná problém.“

„Nevím proč. Zaplatím tvrdou librou a dáš mi průvodní dopis. Klidně si můžou porovnat podpisy. My tady nejsme zdaleka tak paranoidní jako naši bratranci za oceánem.“

„Kéž bys měl pravdu, ale něco mi říká, že úředníky z hotelu oslovili lidé, kteří mě chtějí najít. Možná budou chtít vědět, kde jsem, než ti dají moje věci.“

„Tak jim to řeknu,“ zazubil se Willie. „Dám jim adresu a telefonní číslo, kde si můžou ověřit tvoji přítomnost.“

„Cože?“

„Nech to na mně. Mimochodem, v přihrádce je nějaká kolínská. Trochu se navoň, proboha.“

* * *

Ellis zařídil, aby si čistírna vyzvedla šaty nasáklé whisky a vrátila je odpoledne. Poté vyrazil z bytu v Chelsea do hotelu Belgravia Arms.

Holcroft se osprchoval, oholil, hodil špinavé šaty do koše za dveřmi a zavolal do půjčovny aut. Usoudil, že pokud by si jel pro vůz do Aldershotu, zavětřila by ho MI5. A pak by se na něj Britové pověsili.

V půjčovně velkou radost neměli, ale Holcroft jim nedal na vybranou. Pokud chtějí auto zpátky, budou si ho muset vyzvednout sami. Noel se omlouval, že ho tlačí čas. Učet mu mohli poslat do kanceláře v New Yorku.

Potřeboval vypadnout z Anglie tak, aby si ho pokud možno nikdo nevšiml. MI5 nepochybně bude sledovat letiště i trajekty přes kanál La Manche. Řešením by možná byla na poslední chvíli zakoupená letenka do nabitého letadla směr Paříž. Při troše štěstí by se dostal na letiště Orly, než by MI5 zjistila, že opustil Anglii. Mezi Londýnem a Paříží panoval hustý provoz a celníci byli celkem laxní. Anebo si mohl koupit letenky dvě - do Amsterdamu a do Paříže. Prošel by vchodem společnosti KLM, pod nějakou záminkou by se vrátil ven a vběhl by do odletového prostoru pro Paříž, kde by Willie čekal s jeho zavazadly.

O čem to přemýšlí? Lsti, vytáčky, podvody. Byl zločincem bez zločinu, který nemohl říct pravdu, protože by tím všechno zničil.

Začal se znovu potit. Bolest břicha se vrátila. Cítil se slabý a dezorientovaný. Lehl si na Willieho pohovku ve Willieho županu a zavřel oči. Před očima mu znovu vyvstal rozmazaný obraz tváře. Jasně uslyšel její výkřik a pak usnul. V uších mu přitom zněla žalostná ozvěna.

Náhle se probudil. Uvědomil si, že nad ním někdo stojí a dívá se na něj. Vylekaně se obrátil na záda. Spadl mu kámen ze srdce. U gauče stál Willie.

„Trochu sis odpočinul a hned je to vidět. Vypadáš líp a bůh ví, že líp i voníš.“

„Máš moje věci?“

„Jo. Měl jsi pravdu. Hrozně je zajímalo, kde jsi. Když jsem zaplatil účet, tak vylezl ředitel a choval se jako detektiv-amatér. Uklidnil jsem ho a snad i trochu zmátl. Dostal telefonní číslo, na kterém se v současnosti zdržuješ.“

„Cože?“

„No jasně. Bohužel ti to asi moc nevylepšilo reputaci, pokud jsi nezměnil přístup. To číslo je do nemocnice v Knightsbridge, která nedostává od zdravotní pojišťovny ani penci. Specializuje se na pohlavní choroby. Znám tam celkem dobře jednoho doktora.“

„Jsi příliš laskav,“ řekl Noel a vstal. „Kde jsou moje věci?“

„V pokoji pro hosty. Myslel jsem, že se budeš chtít převlíknout.“

„Díky.“ Holcroft vykročil ke dveřím.

„Znáš nějakého Buonoventuru?“ zeptal se Ellis.

Noel se zastavil. Poslal Samovi telegram z letiště v Lisabonu. Měl tři slova: BELGRAVIA ARMS LONDÝN. „Jo. Volal?“

„Několikrát. Asi se tě zoufale snažil zastihnout. Podle ústředny hotelu byl ten hovor z ostrova Curacao.“

„To číslo znám,“ řekl Holcroft. „Musím se mu ozvat. Zavolám si na kreditní kartu.“

To bylo pět minut předtím, než uslyšel Samův chraplavý hlas. Po dalších pěti sekundách si uvědomil, že od něj není fér žádat po stavebním inženýrovi, aby dál lhal.

„Miles už si nedělá legraci, Nolíku. Řekl mi, že vydá soudní příkaz k tvému návratu do New Yorku. Chce ho předat majitelům tady dole. Má za to, že jsou Američani. Ví, že tě k návratu nemůže donutit, ale aspoň prý o tobě budou vědět, že jsi hledaná osoba. Je to trochu nepříjemná situace, protože nejsi na výplatní listině.“

„Řekl ti proč?“

„Myslí si, že máš informace, které je zajímají.“

Pokud by se mu podařilo dostat do Paříže, stál o možnost spojení s Buenoventurou, nechtěl ho však zatěžovat adresou. „Poslyš, Same. Ještě dneska odjíždím do Paříže. Na Champs-Elysées má kancelář American Express, je to poblíž ulice George Cinq. Kdyby něco, nech mi tam zprávu.“

„Co mám říct Milesovi, jestli znovu zavolá? Nechci si spálit prdel.“

„Že jsi se mnou mluvil a řekl mi, že se mě snaží najít. Pověz mu, že se s ním spojím, jakmile to půjde. Nic víc nevíš.“ Noel se odmlčel. „Taky mu řekni, že jsem musel odjet do Evropy. Nevnucuj mu to sám od sebe, ale kdyby na tebe tlačil, řekni mu o kanceláři American Express. Můžu si tam telefonicky vyzvednout vzkazy.“

„A ještě něco,“ podotkl Sam rozpačitě. „Volala taky tvoje matka. Připadal jsem si jako idiot, když jsem jí musel lhát. Vlastní matce bys lhát neměl, Nolíku.“

Holcroft se pousmál. Sam nevedl úplně počestný život, ale nezapřel v sobě Itala. „Kdy volala?“

„Předevčírem večer. Mluví jako opravdová dáma. Řekl jsem jí, že se do včerejška ozveš. A pak jsem ti začal telefonovat.“

„Brnknu jí, až budu v Paříži,“ odvětil Noel. „Ještě něco?“

„Tobě to snad nestačí?“

„Bohatě. Ozvu se za pár dní, ale víš, kam mi poslat telegram.“

„Jo, ale jestli zavolá tvoje matka, tak jí řeknu pravdu.“

„Klídek. A díky, Same. Máš to u mě.“

Zavěsil. Všiml si, že Willie Ellis odešel do kuchyně a pustil si tam rádio. Vždycky byl džentlmen. Noel ještě chvíli seděl u telefonu a uvažoval. Telefonát od matky ho nepřekvapil. Nemluvil s ní od toho nedělního rána v Bedford Hills, a to už byly skoro dva týdny.

Miles, to byla ovšem jiná káva. Holcroft nepřemýšlel o detektivovi jako o člověku; neměl žádnou tvář ani hlas. Miles si však vyvodil pár věcí. Tím si byl jist. A jeho závěry Noela dávaly do souvislosti se třemi mrtvými na lince 591 British Airways z Londýna do New Yorku. Miles se nehodlal vzdát. Pokud by se v tom šťoural dál, mohl by vzniknout problém, který by Noel nemusel zvládnout. Detektiv mohl požádat o mezinárodní policejní spolupráci. A pokud by to udělal, upřela by se pozornost na jistého amerického občana, který se vyhýbá vyšetřování vražd.

To by Ženeva nestrpěla. Plán by vzal zasvé. Milese bylo potřeba zkrotit. Ale jak?

Holcroftův neznámý les byl plný nástrah. Pud sebezáchovy mu velel zastavit se. Ženeva vyžadovala člověka nekonečně chytřejšího a zkušenějšího, než byl on. Jenže zpátky se vrátit nemohl. Ti, co přežili Wolfsschanze, by mu to nedovolili. A hluboko v podvědomí cítil, že ani sám nechce. Stále před sebou viděl tvář vystupující z temnoty. Potřeboval najít svého otce a pak ukázat světu, že to byl citlivý a statečný člověk, který věděl, že je potřeba napravit škody. A také dost chytrý na to, aby své krédo uvedl v život.

Noel vykročil ke kuchyňským dveřím. Ellis stál u dřezu a myl šálky.

„To oblečení si vyzvednu za pár týdnů, Willie. Jede se na letiště.“

Ellis se otočil. V očích měl znepokojení. „Můžu ti ušetřit čas,“ řekl a sáhl po porcelánovém hrnku na polici. „Budeš potřebovat francouzské peníze, než si vyměníš dolary. Mám tady zásobičku pro svoje cesty za nočním životem. Vezmi si, kolik potřebuješ.“

„Dík.“ Holcroft si vzal hrnek a podíval se na Willieho odhalené paže pod vyhrnutými rukávy. Tak silné a svalnaté ruce ještě neviděl. Noela napadlo, že by snad dokázal přetrhnout člověka vejpůl.

* * *

To šílenství začalo už v Heathrow a v Orly nabralo ještě větší obrátky.

V Londýně si koupil letenku na linku společnosti KLM do Amsterdamu. Vycházel z teorie, že historku, kterou vyprávěl agentům MI5, si britská tajná služba prověřila a vyhodnotila jako věrohodnou. To se mu potvrdilo, když uviděl zmateného muže v plášti, který překvapeně sledoval, jak Noel vyběhl z vchodu KLM k odletům Air France. Tam na něj čekal Willie s letenkou do nabitého letadla do Paříže.

Celní kontrola na Orly byla jen zběžná, ale fronty dlouhé. Při čekání měl čas prohlížet si mlýnici lidí v celním prostoru a za otočnými dveřmi, jež vedly do haly. Uviděl za nimi dva muže. Něco ho na nich upoutalo. Možná jejich zasmušilé tváře, které vůbec neladily s místem, kde se lidé radostně vítali. Tiše se bavili, ani nepohnuli hlavou a sledovali cestující, kteří vycházeli z celnice. Jeden držel v ruce kousek papíru, malý a lesklý. Že by fotografie? Ano. A byl na ní on.

Ti dva neměli s Wolfsschanze nic společného. Lidé z Wolfsschanze věděli, jak vypadá, a nikdy se sami neukazovali na veřejnosti. MI5 upozornila své agenty v Paříži. Čekali na něj.

„Monsieur.“ Celník strojově orazítkoval Holcroftův pas. Noel si vzal zavazadla a vyrazil k východu. Zmocnila se ho panika člověka, který neodvratně směřuje do nastražené pasti.

Když se před ním rozestoupily dveře, oba muži se odvrátili, aby působili nenápadně. Nechtěli ho oslovit. Chtěli ho… sledovat.

Američanovi se v hlavě bolestně zrodil mlhavý plán. Bolestně proto, že mu byl na hony vzdálený, a mlhavý proto, že neměl přesně promyšlený postup. Věděl jen to, že se musí dostat z bodu A do bodu B a pak zase zpátky do A a někde v blízkosti bodu B přitom setřást pronásledovatele.

V přeplněné hale si všiml cedule s nápisem: LIGNES AERIENNES INTÉRIEURES.

Francouzské vnitrostátní linky křižovaly zemi s úžasnou nepravidelností. Města byla uvedena ve třech sloupcích: ROUEN, LE HAVRE, CAEN… ORLÉANS, LE MANS, TOURS… DIJON, LYON, MARSEILLE.

Noel rychle prošel kolem dvojice mužů, jako by měl plnou hlavu svých starostí. Spěchal k přepážce Intérieures. Před ním stáli čtyři lidé.

Když na něj přišla řada, zeptal se na lety na jih. Do Středomoří. Do Marseille. Chtěl si vybrat z několika časů odletu.

Le Mans. Spoj do Le Mans odlétal za čtyřicet minut. Cesta autem mohla trvat odhadem tři, tři a půl hodiny. Bylo 15.40.

„Poletím tímhle,“ oznámil Noel. „Tak budu v Marseille přesně na čas.“

„Pardon, monsieur, ale nabízíme i přímější lety.“

„Na letišti mě vyzvednou. Nemám důvod tam být dřív.“

„Jak si přejete, monsieur. Podíváme se, co je volné. Linka odlétá za dvacet minut.“

Pět minut poté stál Holcroft vedle odletového vchodu, před sebou otevřené noviny Herald Tribune. Pohledem zavadil o horní okraj stránky. Jeden z dvou sveřepých Britů mluvil s mladou ženou, která mu prodala letenku.

O čtvrt hodiny později bylo letadlo ve vzduchu. Noel dvakrát prošel uličkou k záchodu a prohlížel si cestující v kabině. Žádný z dvojice mužů v letadle nebyl. Nezdálo se, že by o něj někdo jiný jevil zájem.

V Le Mans čekal, až pasažéři vystoupí z letadla. Počítal. Bylo jich sedm. Místo nich nastoupili jiní.

Vytáhl kufr z přihrádky, rychle vykročil k východu a sešel po kovových schůdcích na asfalt. Zamířil do terminálu a postavil se k oknu.

Z letadla nikdo nevyšel. Nikdo ho nesledoval.

Na hodinkách měl 16.43. Přemítal, jestli má čas zavolat Helden von Tieboltové. Měl základní údaje - jméno a pracoviště. Zamířil k nejbližšímu telefonu a v duchu děkoval Williemu za hrnek s francouzskými bankovkami a mincemi.

Začátečnickou francouzštinou řekl spojovatelce: „S’il vous plait, le numéro de Gallimard a Paris…“

Byla tam. Mademoiselle Tennysonová sice neměla telefon na stole, ale pokud volající počká, někdo pro ni dojde. Žena na ústředně nakladatelství Gallimard uměla anglicky lépe než většina obyvatel Texasu.

V hlase Helden von Tieboltové se stejně jako u její sestry podivně snoubil portugalský a německý přízvuk. Mluvila však jinak. Noel sice zachytil lehkou ozvěnu, kterou si tak živě pamatoval od Gretchen, její řeč však nebyla přerývaná a zasněná. Helden von Tieboltová - Mademoiselle Tennysonová - věděla, co chce říct, a také to řekla.

„Proč bych se s vámi měla scházet? Vůbec vás neznám, pane Holcrofte.“

„Jde o naléhavou věc. Prosím vás, věřte mi.“

„V mém životě je až moc naléhavých věcí. Už mě to unavuje.“

„Ale tohle je něco jiného.“

„Jak jste mě našel?“

„V Anglii jsem se dozvěděl, kde pracujete. Od lidí, které neznáte. Říkali, že nebydlíte na adrese, kterou má váš zaměstnavatel, takže vám mám zavolat do práce.“

„Zajímali se o mě tolik, že si zjišťovali, kde bydlím?“

„Ano. Patří to k věci, kterou s vámi musím probrat.“

„Proč se o mě zajímali?“

„Povím vám to, až se sejdeme. Musím vám to říct.“

„Řekněte mi to hned.“

„Do telefonu to nejde.“

Nastala odmlka. Když dívka nakonec promluvila, její slova byla přesná, úsečná… a vyplašená. „Co mi chcete? Neumím si představit, co my dva budeme řešit.“

„Týká se to vaší rodiny. I mojí. Byl jsem za vaší sestrou. Snažil jsem se najít i bratra…“

„Ani s jedním jsem už přes rok nemluvila,“ přerušila ho Helden Tennysonová. „Bohužel vám nepomůžu.“

„Musíme si promluvit o věci, která je stará třicet let.“

„Ne!“

„Jde o peníze. O spoustu peněz.“

„Já si žiju celkem dobře. Co chci, to…“

„Nejde o peníze jen pro vás, ale pro tisíce lidí,“ uťal ji Noel.

Znovu ticho. Po chvíli Helden hlesla: „Týká se to událostí… a lidí z doby války?“

„Ano.“ Že by ji konečně přesvědčil?

„Sejdeme se,“ svolila Helden.

„Můžeme to domluvit tak, aby… aby…“ Nebyl si jistý, jak to říct, aby ji nevyplašil.

„Aby nás neviděli ti, kteří nás čekají? Ano.“

„Jak?“

„Mám svoje zkušenosti. Uděláte přesně to, co vám řeknu. Kde teď jste?“

„Na letišti v Le Mans. Vypůjčím si auto a zajedu do Paříže. Bude mi to trvat tak dvě tři hodiny.“

„Zaparkujte někde v garáži a na Montmartru sedněte do taxíku. Pojedete ke katedrále Sacrę-Coeur. Vstoupíte dovnitř a půjdete do zadní části kostela ke kapli Ludvíka Devátého. Zapálíte svíčku a položíte ji nejdřív na jeden stojánek, pak si to rozmyslíte a dáte ji na jiný. Přistoupí k vám muž, který vás odvede nahoru na náměstí, ke stolku v zahrádce kavárny. Tam dostanete další instrukce.“

„Nač ty složitosti? Nemůžeme se prostě sejít někde v baru? Nebo v restauraci?“

„Nejde o vaši ochranu, pane Holcrofte, ale o moji. Jestli nejste to, co naznačujete, a jestli nejste sám, nesejdu se s vámi. Ještě dneska večer odjedu z Paříže a už mě nikdy nenajdete.“

14. KAPITOLA

Kamenná krása Sacrę-Coeur se tyčila k nočnímu nebi jako strašidelný přízrak. Za obrovskými bronzovými dveřmi se prostírala nekonečná jeskyně zahalená v přítmí. Mihotavé svíčky hrály na zdech symfonii stínů.

Od oltáře se nesla melodie Te Deum Laudamus. Tiše ji zpíval sbor vážných mnichů.

Noel vstoupil do potemnělého kruhu za apsidou, kde se nacházely kaple králů. Přizpůsobil oči tančícím stínům a prošel kolem balustrád, které obklopovaly vchody do malých modliteben. Nepravidelné řady svíček poskytovaly dost světla na to, aby přečetl nápis: LOUIS IX. Ludvík Pobožný, Ludvík Spravedlivý, Syn Akvitánie, Vládce Francie, Soudce křesťanstva.

Pobožný… Spravedlivý… Soudce.

Snažila se mu tím Helden von Tieboltová něco říct?

Vhodil minci do pokladničky, vytáhl ze zásobníku útlou voskovou svíci a podržel ji u plamene jiné. Podle pokynů ji dal do svícnu, po chvíli si to ale rozmyslel a vložil ji do jiného držáku o několik řad dál.

Někdo se dotkl jeho ruky a sevřel mu loket. Ze stínů za zády mu pošeptal do ucha: „Pomalu se otočte, monsieur. Nechte ruce dole.“

Holcroft poslechl. Ten muž měřil kolem 170 centimetrů, měl vysoké čelo a prořídlé tmavé vlasy. Noel odhadoval, že je mu něco přes třicet. Byl sympatický, měl bledou hladkou tvář. Pokud na něm bylo něco nápadného, tak snad jen oblečení. Ani šero nemohlo zakrýt skutečnost, že bylo velice drahé.

Z muže vyzařovala elegance, podtržená jemnou vůní kolínské. Nechoval se však ani elegantně, ani jemně. Než se Noel stačil vzpamatovat, dloubl ho do obou stran hrudníku a začal ho šacovat. Silné prsty klesaly k opasku a kapsám kalhot.

Holcroft sebou škubl.

„Říkal jsem klid!“ zašeptal muž.

Ve světlech svící v katedrále Sacrę-Coeur na vrcholu Montmartru procházel Noel prohlídkou, jestli nemá zbraň.

„Pojďte za mnou,“ zavelel neznámý. „Půjdu ulicí k náměstí. Držte si odstup. Přisednu si ke dvěma přátelům v jedné z kaváren, asi v Bohęme. Projděte se kolem náměstí. Hezky pomalu. Prohlížejte si výtvory umělců, nikam nepospíchejte. Pak nenápadně přijďte ke stolku a usaďte se. Pozdravíme se jako známí, ne nutně kamarádi. Rozumíte?“

„Rozumím.“

Pokud to byl způsob, jak se sejít s Helden von Tieboltovou, budiž. Noel si držel od muže diskrétní odstup. Módně střižený plášť se mu mezi méně elegantním oblečením turistů nemohl ztratit.

Došli k náměstí plnému lidí. Muž se na chvíli zastavil, zapálil si cigaretu a pak přešel ulici ke stolku ukrytému za truhlíkem s okrasnými keříky. U stolu skutečně seděli dva lidé: muž v rozdrbaném saku a žena v černém plášti s bílým šátkem kolem krku. Šátek kontrastoval s jejími velice tmavými rovnými vlasy, které měly stejnou barvu jako plášť. Její bledou, nejspíš nenalíčenou tvář narušovaly brýle z rohoviny. Noel uvažoval, jestli je ta nehezká žena Helden von Tieboltová. Pokud ano, vůbec se nepodobala své sestře.

Vydal se na procházku kolem náměstí a předstíral zájem o umělecká díla, jimiž se to tam jen hemžilo. Byla tam plátna plná odvážných tahů a těžkopádných křivek i uhlové portréty dětí s vykulenýma očima… vše hezoučké a umělé. O nějaké hodnotě nemohla být řeč, ale o ni tu nešlo. Bylo to tržiště pro turisty, kde se prodávaly cetky.

Na Montmartru se nic nezměnilo, pomyslel si Holcroft, když procházel poslední zatáčkou před kavárnou.

Minul truhlík s keříky a kývl na společnost u stolku. Odpověděli mu také kývnutím. Pokračoval ke vchodu, vešel dovnitř a pak se vrátil k „známým, ne nutně kamarádům“. Posadil se na prázdnou židli vedle tmavovlásky s brýlemi z rohoviny.

„Já jsem Noel Holcroft,“ řekl, aniž by se obrátil na někoho konkrétního.

„My víme,“ odvětil muž v saku a očima bloudil po davech na náměstí.

Noel se obrátil na ženu. „Vy jste Helden von…? Promiňte, Helen Tennysonová?“

„Ne, v životě jsem ji neviděla,“ odpověděla tmavovláska s pohledem upřeným na muže v saku. „Ale zavedeme vás k ní.“

Chlapík v drahém kabátě se otočil k Holcroftovi. „Jste sám?“

„Jistě. Můžeme vyrazit? Helden… Tennysonová… říkala, že dostanu instrukce. Rád bych ji viděl a chvíli si s ní promluvil. Pak si najdu hotel. Posledních pár dní jsem se moc nevyspal.“ Začal vstávat od stolu.

„Sednout!“ poručila mu žena.

Posadil se. Vedla ho k tomu spíš zvědavost než její příkaz. Náhle dostal pocit, že ho ti tři nezkoušejí. Měli strach. Elegantně oděný muž si hryzal kloub ukazováčku a zíral kamsi doprostřed náměstí. Jeho kolega v saku měl ruku na paži přítelkyně a hleděl do stejného místa. Dívali se na někoho, kdo je silně zneklidnil.

Holcroft se podíval stejným směrem. Upřel zrak mezi postavy, které křižovaly ulici před kavárnou. Zatajil dech. Na druhé straně ulice byli ti dva chlápkové, které setřásl v Le Mans. Nedávalo to smysl. Z letadla za ním přece nikdo nevyšel!

„Jsou to oni,“ sykl.

Elegán rychle otočil hlavu. Muž v saku byl pomalejší. Tvářil se nevěřícně. Tmavovláska se pozorně zadívala na Noela.

„Kdo?“ zeptala se.

„Támhle, u vchodu do restaurace. Jeden je v plášti, druhý má baloňák přes ruku.“

„Co jsou zač?“

„Dneska ráno byli v Orly. Čekali na mě. Letěl jsem do Le Mans, abych se jich zbavil. Jsem si skoro jistý, že to jsou agenti z Anglie. Ale jak věděli, že jsem tady? V letadle nebyli. Nikdo mě nesledoval. Přísahám!“

Trojice si vyměnila pohledy. Věřili mu a Holcroft věděl proč: řekl jim o Angličanech sám od sebe.

„Jestli jsou to Britové, co vám chtějí?“ zeptal se muž v saku.

„To je mezi mnou a Helden von Tieboltovou.“

„Ale Britové to podle vás jsou,“ naléhal muž v saku.

„Ano.“

„Doufám, že máte pravdu.“

Muž v plášti se předklonil. „Proč jste letěl do Le Mans? Co se stalo?“

„Myslel jsem, že je setřesu. Žil jsem v přesvědčení, že se mi to povedlo. Koupil jsem si letenku do Marseille. Slečně u přepážky jsem řekl, že potřebuju do Marseille a vybral jsem linku, která měla zastávky. První byla v Le Mans a tam jsem taky vystoupil. Viděl jsem, jak se jí vyptávají. O Le Mans jsem neřekl ani slovo!“

„Nerozčilujte se,“ zpražil ho muž v saku. „Tím na nás jen upozorňujete.“

„Jestli si myslíte, že si mě nevšimli, tak jste blázni! Ale jak se jim to povedlo?“

„To není žádná věda,“ utrousila žena.

„Vypůjčil jste si auto?“ zeptal se švihák.

„Jistě. Musel jsem zpátky do Paříže.“

„Na letišti.“

„Samozřejmě.“

„A samozřejmě jste si řekl o mapu. Nebo aspoň o popis cesty. Určitě jste se přitom zmínil o Paříži. Do Marseille jste nejel.“

„No jo, ale tak to dělá spousta lidí.“

„Tolik jich zas není. Aspoň ne na letišti, odkud se lítá do Paříže. A nikdo s vaším jménem. Nevěřím, že máte falešné papíry.“

Holcroftovi začínalo svítat. „Proklepli si mě,“ ucedil znechuceně.

„Stačí jeden telefonát, jen pár minut,“ řekl muž v omšelém saku. „Pokud bylo hlášeno, že jste z letadla vystoupil v Le Mans, tak ještě míň.“

„Francouzi by si nenechali ujít příležitost prodat prázdné sedadlo,“ dodal muž v elegantním svrchníku. „Už to chápete? Na tolika letištích se auta nepůjčují. Měli by typ auta, barvu i poznávací značku. Zbytek je hračka.“

„Jak to? Najít jedno auto v celé Paříži?“

„V Paříži ne, monsieur. Na cestě do Paříže. Vede tam jedna dálnice a dá se s úspěchem předpokládat, že po ní cizinec pojede. Zachytili vás cestou do Paříže.“

K Noelově údivu se přidala deprese. Bylo zjevné, že si počínal jako amatér. „Mrzí mě to. Omlouvám se.“

„Neudělal jste to schválně,“ pravil elegán a opět se zaměřil na Angličany, kteří nyní seděli u stolu v restauraci uprostřed náměstí. Dotkl se paže kolegy v saku. „Posadili se.“

„Vidím.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Holcroft.

„Uděláte přesně to, co vám řekneme,“ odtušila bruneta.

„Teď,“ vyhrkl muž v drahém kabátě.

„Vztyk!“ poručila žena. „Vyjdete se mnou na ulici a zahnete doprava. Rychle!“ Holcroft vstal zmateně ze židle a vyšel ze zahrádky. Tmavovláska ho pevně chytila nad loktem. Sestoupili z chodníku.

„Doprava!“ zopakovala mu.

Dal se tedy doprava.

„Přidejte!“ řekla.

Uslyšel za zády tříštění skla a pak zlostné výkřiky. Ohlédl se přes rameno. Dva Angličani vstali od stolu a v tu chvíli se srazili s číšníkem. Všichni tři byli polití vínem.

„Zase vpravo!“ nařídila jeho společnice. „Do těch dveří!“

Poslechl ji a prodral se davem lidí do další kavárny. Uvnitř ho žena zastavila. Instinktivně se otočil a sledoval scénu na náměstí.

Angličani se snažili zbavit rozlíceného číšníka. Muž ve svrchníku hodil peníze na stůl. Jeho komplic už byl dál. Sehnul se pod mříž z latěk a horečně se díval směrem, kudy Holcroft a dívka odešli.

Noel zaslechl křik a nevěřil vlastním očím. Ani ne deset metrů od agentů stála tmavovlasá žena v lesklém černém kabátě. Měla brýle z rohoviny a kolem krku bílou šálu. Na kohosi ječela tak nahlas, že vzbudila pozornost všech kolemjdoucích.

Včetně Angličanů.

Náhle zmlkla a rozběhla se k ulici plné lidí. Mířila k jižnímu konci Montmartru. Britští agenti se pustili za ní. Nečekaně je však zdržela skupinka mladých v džínách a bundách. Zdálo se, že jim zastoupili cestu úmyslně. Ozvaly se vzteklé výkřiky a vzápětí také pronikavé píšťalky gendarmes.

Na Monmartru se strhla vřava.

„Pojďte! Honem!“ Tmavovlasá žena - ta vedle něj - znovu popadla Noela za ruku a zatáhla ho na ulici. „Doleva!“ nařídila mu a strkala ho zástupem lidí. „Zpátky na původní místo.“

Vrátili se ke stolu za truhlíkem s okrasnými dřevinami. Byl tam už jen muž v drahém svrchníku. Když je uviděl, vstal.

„Možná jich tady bude víc,“ řekl.

„Těžko říct. Rychle!“

Holcroft s dívkou utíkali dál. Doběhli k úzké zadní uličce, po obou stranách lemované obchůdky. Slabě zářící výklady byly jediným zdrojem světla.

„Tudy!“ houkla brunetka, která držela Noela za ruku a běžela vedle něj. „Auto je napravo. Hned za rohem!“

Byl to citroen. Na první pohled silný, ale nenápadný vůz. Karosérii pokrývaly vrstvy prachu, kola byla špinavá a pocákaná blátem. Dokonce i okna byla potažená šedavým filmem.

„Sedněte za volant!“ přikázala žena a podala mu klíčky. „Já si vlezu dozadu.“

Holcroft nastoupil a snažil se zorientovat. Nastartoval. Podvozek se otřásl. Automobil měl příliš silný motor, určený pro těžší vůz. Lehčímu musel propůjčovat závratnou rychlost.

„Jeďte z kopce!“ houkla žena zezadu. „Povím vám, kde máte zabočit.“

Dalších čtyřicet pět minut splynulo v sérii rychlých úseků a ostrých zatáček. Francouzka mu říkala směr až na poslední chvíli, takže musel vždycky prudce strhnout volant. Nakonec se táhlým nájezdem vřítili na dálnici severně od Paříže a smýkli se až na travnatý pás uprostřed. Holcroft se držel volantu jako klíště. Nejdřív auto vyrovnal a pak se protáhl mezi dvěma téměř souběžně jedoucími vozy před sebou.

„Přidejte!“ zařvala tmavovláska ze zadního sedadla. „To na to nemůžete trochu šlápnout?“

„Ježíšikriste! Jedeme přes sto padesát!“

„Dívejte se do zrcátek! Já budu sledovat vedlejší silnice! A zrychlete!“

Deset minut jeli mlčky. Slyšeli jen svištění větru a kvílení pneumatik ve vysokých otáčkách. Je to šílenství, pomyslel si Noel, a přesunul oči z čelního skla do zpětného zrcátka zacákaného blátem. Co to děláme? Už jsme přece mimo Paříž. Před kým utíkáme? Ale nebyl čas přemýšlet. Žena znovu zakřičela.

„Příštím výjezdem. Tady!“

Měl stěží čas, aby přibrzdi a stočil auto do odbočky. Se skřípěním zastavil u značky Stop.

„Jeďte! Doleva!“

Pár zlomků sekund na místě bylo jedinou pauzou v celém tom šílenství. Pak to celé začalo znovu: strašná rychlost, tmavá venkovská silnice, náhlé odbočky a ostré štěkání do ucha.

Jasný měsíc nyní odhaloval širé lány zemědělské půdy. V krajině se rýsovaly stodoly a sila a také malé domky s doškovými střechami, které se objevovaly a zase mizely.

„Támhle je cesta!“ vyjekla žena.

Byla to prašná vozovka vybíhající z asfaltové silnice, po níž jeli. Neznalý člověk by si jí mezi stromy vůbec nevšiml. Noel zpomalil a zahnul. Auto se otřásalo, ale opatrnější jízdu hlas zezadu nedovolil.

„Rychle! Musíme se dostat za kopec, aby nebylo vidět naše světla!“

Stoupání bylo strmé a cesta široká stěží pro jedno auto. Holcroft šlápl na plyn. Citroen divoce nadskakoval po primitivní silničce, až nakonec vyjeli na kopec. Noel svíral téměř neovladatelný volant. Klesání bylo prudké. Cesta se stáčela doleva a pak se napřímila. Znovu jeli po rovince.

„Už jen necelých pět set metrů,“ oznámila žena.

Holcroft cítil vyčerpání. Dlaně měl zpocené. Byli na nejopuštěnějším a nejtemnějším místě, jaké si dokázal představit. V hustém lese. Na cestě, která chyběla v mapách.

A pak to uviděl. Na rovné lesní mýtině stál domek s doškovou střechou. Uvnitř se slabě svítilo.

„Tady zastavte,“ zněl rozkaz. Nevyřkl ho však ten hrubý hlas, který mu duněl v uších skoro hodinu.

Noel zastavil přímo před pěšinou vedoucí k domu. Několikrát se zhluboka nadechl a otřel si pot z tváře. Krátce zavřel oči a přál si, aby ho přestala bolet hlava.

„Otočte se, prosím, pane Holcrofte,“ řekla bruneta vcelku vlídným tónem.

Poslechl a zadíval se na ženu na zadním sedadle. Lesklé černé vlasy a brýle s tlustou obroučkou zmizely. Bílá šála zůstala, ale nyní ji částečně zakrývaly plavé vlasy, které rámovaly tvář - velice hezkou tvář, kterou už viděl. Tedy ne právě tuhle, ale podobnou. Jemné rysy, které sochař láskyplně tvaroval do krásy, než se dlátem konečně dotkl kamene. Z toho obličeje však nečišel chlad a oči nebyly vzdálené. Viděl v nich zranitelnost a tíseň.

„Já jsem Helden von Tieboltová a mám v ruce pistoli. Tak co po mně chcete?“ sykla a opětovala jeho pohled.

15. KAPITOLA

Sklopil oči a zahlédl nepatrný odraz světla od hlavně automatu. Pistole mířila na jeho hlavu, ústí bylo jen pár centimetrů daleko, ukazovák omotaný kolem spouště.

„Tak zaprvé,“ odhodlal se, „dáte pryč tuhle věc.“

„To bohužel nepůjde.“

„Jste ten poslední člověk na světě, kterému bych chtěl ublížit. Nemáte se čeho bát.“

„To se hezky poslouchá, ale takové řeči už jsem slyšela. Nebyla to vždycky pravda.“

„Ale mně můžete věřit.“ V šeru se jí pevně zadíval do očí. Její napjatý výraz se trochu zmírnil. „Kde to jsme?“ zeptal se Noel. „Byla celá tahle šílenost nutná? Rozruch na Montmartru a pak úprk krajinou. Před čím utíkáte?“

„Na totéž bych se mohla zeptat já vás. Vy taky prcháte. Letěl jste do Le Mans.“

„Chtěl jsem se vyhnout určitým lidem. Ale nebojím se jich.“

„Já se taky vyhýbám lidem, a bojím se jich.“

„Koho?“ Do Noelových myšlenek se vkradl přízrak Tinamy. Snažil se ho zaplašit.

„Možná vám to povím, možná ne. Záleží na tom, co mi chcete.“

„To je férová nabídka. Vy jste pro mě teď nejdůležitější člověk na světě. To se může změnit, až se sejdeme s vaším bratrem, ale právě teď jste to vy.“

„Vůbec netuším proč. Nikdy jsme se neviděli. Říkal jste, že se mnou chcete mluvit o věcech, které souvisejí s válkou.“

„Konkrétně s vaším otcem.“

„Já jsem otce nikdy nepoznala.“

„I s mým otcem. Ani já ho nepoznal.“

Řekl jí totéž, co její sestře, ale o mužích Wolfsschanze pomlčel. Už tak byla vyplašená dost. Znovu uslyšel svá vlastní slova. Jako by to byla ozvěna noci v Portsea. Bylo to teprve včera večer. Žena, s níž mluvil, byla podobná té včerejší - ale jen vzhledem. Gretchen Beaumontová mu naslouchala mlčky. Helden nikoli. Ustavičně ho přerušovala a tichým hlasem mu kladla otázky, které si měl položit sám.

„Prokázal se vám ten Manfredi?“

„To nemusel. Měl papíry z banky. Byly pravé.“

„Jak se jmenovali ředitelé?“

„Ředitelé?“

„No šéfové Grande Banque de Genęve. Ti, co měli na ten zvláštní dokument dohlížet.“

„To nevím.“

„Měli vám to říct.“

„Zeptám se.“

„Kdo se postará o právní stránku té kanceláře v Ženevě?“

„Snad právníci banky.“

„Snad?“

„Záleží na tom?“

„Je to šest měsíců vašeho života. Řekla bych, že ano.“

„Našich životů.“

„Uvidíme. Já nejsem nejstarší dítě Wilhelma von Tiebolta.“

„Když jsem vám volal z Le Mans, tak jsem vám řekl, že jsem se sešel s vaší sestrou.“

„A?“ zeptala se Helden.

„Myslím, že to víte. Je nezpůsobilá. Ředitelé v Ženevě ji nepřijmou.“

„Je tady ještě můj bratr Johann. Věkem je na řadě on.“

„To vím. Chci si o něm promluvit.“

„Teď ne. Až potom.“

„Jak to myslíte?“

„Do telefonu jsem vám říkala, že mám v životě víc naléhavých věcí. Taky už jsem slyšela spousty lží. Jsem na ně expert. Mám na lháře čich. Vy nelžete.“

„Děkuju pěkně.“ Noelovi spadl kámen ze srdce. Mohli se tedy začít bavit. Byl to jeho první konkrétní krok. Navzdory všemu cítil jakési radostné rozechvění. Položila pistoli do klína.

„Teď musíme dovnitř. Někdo by s vámi chtěl mluvit.“

Holcroftovo veselí vzalo rázem za své. Ženevu mohl probírat jen se členy rodiny von Tieboltových. „Ne,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Já se s nikým bavit nebudu. Je to jen mezi námi dvěma.“

„Dejte mu šanci. Musí vědět, že mi nechcete ublížit. Ani jiným. Musí se přesvědčit, že nejste součástí…“

„Čeho?“

„On vám to vysvětlí.“

„Bude se ptát.“

„Řeknete jen to, co budete chtít.“

„Ne! Vy to nechápete. Já o Ženevě nemůžu říct vůbec nic a vy taky ne. Snažil jsem se vám vysvětlit…“

Zarazil se. Helden zvedla automatickou zbraň. „Pořád mám v ruce pistoli. Vystupte.“

Kráčel před ní po krátké pěšině ke dveřím domu. Až na mdlé světlo v oknech byla tma. Větve okolních stromů propouštěly jen tlumené paprsky měsíce. Byly tak slabé, jako by se snad rozplývaly ve vzduchu.

Noel cítil, že ho dívka bere kolem pasu. Pak mu zaryla do kříže hlaveň pistole.

„Tady je klíč. Odemkněte. On se těžko pohybuje.“

Ocitli se v malé místnosti, která mohla být v jakémkoli domku na francouzském zapadákově, až na jednu výjimku: dvě ze stěn byly obložené knihami. Vše ostatní bylo jednoduché až primitivní -masivní nábytek neurčitého stylu, těžký staromódní stůl, několik zhasnutých lampiček s obyčejnými stínítky, dřevěná podlaha a tlusté štukované zdi. Knihy zde působily jaksi nepatřičně.

V zadním rohu pokoje seděl vyzáblý muž v invalidním vozíku. Byl mezi stojací lampou a malým stolkem. Světlo mu proudilo nad levým ramenem na knihu, kterou držel v klíně. Měl řídké bílé vlasy, pečlivě sčesané dozadu. Holcroft mu hádal hodně přes sedmdesát. Navzdory neduživé postavě čišela z jeho obličeje síla a oči za brýlemi s ocelovou obrubou byly ostražité. Měl na sobě svetr zapnutý ke krku a manšestrové kalhoty.

„Dobrý večer, Herr Oberst,“ pozdravila Helden. „Doufám, že jsme vás nenechali čekat moc dlouho.“

„Dobrý večer, Helden,“ odpověděl stařec a odložil knihu. „Jste tady a zdá se, že celá. A to je hlavní.“

Noel sledoval jako v hypnóze, jak vyzáblý stařec položil ruce na opěradla vozíku a pomalu vstal. Byl mimořádně vysoký, skoro sto devadesát centimetrů. Mluvil přízvukem, který byl zřetelně německý a aristokratický.

„Vy jste ten mladý muž, který telefonoval slečně Tennysonová,“ řekl, aniž by kladl otázku. „Mně říkají prostě Oberst - plukovník. Sice to nebyla moje hodnost, ale bohužel vám to bude muset stačit.“

„Ano, je to on. Je to Noel Holcroft, Američan.“ Helden ukročila vlevo a ukázala pistoli. „Je tady proti své vůli. Nechtěl s vámi mluvit.“

„Velice mě těší, pane Holcrofte.“ Plukovník přikývl, ruku mu však nepodal. „Mohu se zeptat, proč nechcete mluvit se starým mužem?“

„Nevím, kdo jste,“ odvětil Noel co nejklidnějším tónem. „A kromě toho, záležitosti, které jsem probíral se slečnou… Tennysonovou… mají důvěrnou povahu.“

„Ona s tím souhlasí?“

„Zeptejte se jí sám.“ Holcroft zatajil dech. Za pár sekund se dozví, jak byl přesvědčivý.

„Ano,“ řekla Helden, „pokud je to pravda. A myslím, že je.“

„Rozumím. Ale musíte to vědět jistě a já budu váš ďáblův advokát.“ Stařec klesl zpátky do křesla.

„Co to znamená?“ zeptal se Noel.

„Vy nebudete mluvit o těch důvěrných záležitostech, ale já budu vyžadovat odpovědi, které by mohly rozptýlit naše obavy. Víte, pane Holcrofte, nemáte důvod se mě bát. Naopak, my bychom se možná měli bát vás.“

„Proč? Já vás neznám. Vy neznáte mě. Nevím, o co vám jde, ale se mnou to nemá co dělat.“

„Všichni musíme mít jistotu, že je to pravda,“ řekl stařec. „Do telefonu jste mluvil s Helden o jisté naléhavé záležitosti, o spoustě peněz a věcech starých přes třicet let.“

„Mrzí mě, že vám to řekla,“ přerušil ho Noel. „I to už je příliš.“

„O moc víc mi toho neprozradila,“ pokračoval plukovník. „Jen to, že jste se sešel s její sestrou a že se zajímáte i o bratra.“

„Musím zopakovat, že je to důvěrná záležitost.“

„A konečně,“ pravil stařec, jako by Holcroft vůbec nepromluvil, „že se s ní chcete tajně setkat. Aspoň jste to naznačil.“

„Měl jsem k tomu svoje důvody,“ odvětil Noel. „A do těch vám nic není.“

„Vážně?“

„Jo.“

„Nuže dovolte, abych to stručně shrnul.“ Plukovník spojil ruce do stříšky a upřel na Holcrofta pohled. „Je tady jistá naléhavá záležitost, velká suma peněz, třicet let staré věci, zájem o potomky významného člena nejvyššího velení třetí říše a nakonec - což je možná nejdůležitější - tajná schůzka. Neříká nám to něco?“

Noel se nechtěl nechat zatáhnout do spekulací. „Nemám tušení, co vám to říká.“

„Tak já vám to povím: past.“

„Past?“

„Kdo jste, pane Holcrofte? Žák Odessy? Nebo snad voják Rache?“

„Odessy… nebo… jak to bylo?“ zeptal se Holcroft.

„Rache,“ odvětil stařec břitce.

„Rache?“ Noel opětoval pronikavý pohled invalidy. „Netuším, o čem to mluvíte.“

Oberst se podíval na Helden a pak opět stočil oči k Holcroftovi. „Ani o jednom jste neslyšel?“

„O Odesse ano. Ale o… Rache, nebo jak jste to říkal, nevím vůbec nic.“

„Verbíři a vrazi. Obě organizace verbují. A obě zabíjejí. Odessa i Rache. Pronásledují děti.“

„Pronásledují děti?“ Noel zavrtěl hlavou. „Budete muset mluvit jasněji, protože vám vážně nerozumím.“

Stařec znovu pohlédl na Helden. Co mezi nimi proběhlo, nedokázal Holcroft rozluštit. Oberst se otočil zpátky k němu a probodl ho očima, jako by si měřil prohnaného lháře a snažil se rozpoznat náznaky podvodu - či přiznání.

„Řeknu vám to jednoduše. Jste jeden z těch, co pátrají po dětech nacistů? Co je pronásledují všude možně, mstí se jim za zločiny, které nespáchaly, a exemplárně je trestají? Nebo je nutí přidat se k vám. Vyhrožují jim dokumenty, které líčí jejich rodiče jako zrůdy, a slibují, že pokud se odmítnou dát naverbovat, odhalí je jako potomky psychopatů a vrahů. Ničí jim život kvůli šílenství. Takoví lidé pátrají po dětech nacistů, pane Holcrofte. Patříte k nim?“

Noel s úlevou zavřel oči. „Ani nevíte, jak se mýlíte. Víc vám neřeknu, ale jste tak vedle, že to snad ani není pravda.“

„Potřebujeme mít jistotu.“

„Můžete být v klidu. Já v podobných věcech nejedu. Jaktěživ jsem o nich neslyšel. Ti lidé jsou nemocní.“

„To jistě jsou,“ souhlasil Oberst. „Nechci, abyste mě pochopil špatně. Wiesenthalové tohoto světa pátrají po skutečných zrůdách, po nepotrestaných zločincích, kteří se dodneška vysmívají Norimberku. Proti tomu se nedá nic namítat. To je úplně jiná válka. Ale pronásledování dětí musí přestat.“

Noel se otočil k Helden. „Tak před tímhle utíkáte? Po všech těch letech po vás pořád jdou?“

Stařec odpověděl: „Násilí je na denním pořádku. Všude.“

„Tak proč o tom nikdo neví?“ zeptal se Holcroft. „Proč se o tom nepíše v novinách? Proč se ty věci drží pod pokličkou?“

„Copak by se o to ‚někdo‘ zajímal?“ otázal se plukovník. „O potomky nacistů?“

„Proboha, byly to děti.“ Noel se znovu podíval na Helden. „To, co jsem dneska viděl, k tomu patří? Musíte se navzájem chránit? Je to tak rozšířené?“

„Říkají nám ‚děti pekla‘,“ pravila von Tieboltova dcera prostě. „Jsme prokletí za to, co jsme, i za to, co nejsme.“

„Tomu nerozumím,“ ohradil se Holcroft.

„To nevadí.“ Starý voják znovu pomalu vstal. Noelovi se zdálo, jako by se snažil vztyčit do své někdejší úctyhodné výšky. „Musíme se jen přesvědčit, že nepatříte ani k jedné z těch armád. Stačilo vám to, Helden?“

„Ano.“

„Neměl bych ještě něco vědět?“

Žena zavrtěla hlavou. „To mi stačí,“ opakovala.

„V tom případě i mně.“ Plukovník podal Noelovi ruku. „Děkuji, že jste přišel. Jak vám Helden za chvíli vysvětlí, moc se o mně neví. Tak je to lepší. Spoléháme na vaši diskrétnost.“

Holcroft přijal starcovu ruku, překvapený pevným stiskem. „Nápodobně.“

„Máte moje slovo.“

„Tak platí,“ uzavřel Noel.

* * *

Jeli mlčky, přední světla krájela temnotu. Holcroft seděl za volantem, Helden ho navigovala z místa spolujezdce. Unaveně kývala a ukazovala odbočky. Už žádný křik. Žádné rozkazy vyštěkávané na poslední chvíli. Zdálo se, že večerní události vyčerpaly Helden stejně jako jeho. Jenže noc ještě neskončila. Museli si promluvit.

„Bylo to všechno nutné?“ zeptal se. „Bylo tak zásadní, aby mě viděl?“

„Naprosto. Musel se přesvědčit, že nepatříte k Odesse. Ani k Rache.“

„Co přesně to znamená? Mluvil se mnou, jako bych to měl vědět, ale já to fakt netuším. Pořádně jsem mu nerozuměl.“

„Jsou to dvě extremistické organizace, navzájem nepřátelské. V obou jsou fanatici. Obě po nás jdou.“

„Po vás?“

„Po dětech vůdců strany. Pátrají po nás po celém světě.“

„Proč?“

„Odessa chce oživit nacistickou stranu. Její stoupenci jsou všude.“

„Opravdu?“

„Věřte tomu. A myslí to velice vážně. Náborové metody Odessy sahají od vydírání až po fyzické donucování. Jsou to zločinci.“

„A co ta… Rache?“

„Rache. V němčině to znamená ‚odveta‘. Původně ji založili lidé, co přežili koncentrační tábory. Lovili sadisty a zabijáky. Tisíce se jich vyhnuly soudům.“

„Takže je to židovská organizace?“

„V Rache jsou i Židi, to ano, ale teď jsou v menšině. Izraelci vytvořili vlastní skupiny a mají základny v Tel Avivu a Haifě. Rache je především komunistická skupina. Řada lidí si myslí, že ji převzala KGB. Jiní mají za to, že se na ni nalepili revolucionáři ze třetího světa. Z ‚odvety‘, o které mluvili na začátku, se vyvinulo něco úplně jiného. Rache je útočištěm teroristů.“

„Ale proč jdou po vás?“

Helden se na něj podívala přes stíny, jež se míhaly autem. „Chtějí nás naverbovat. I my mezi sebou máme revolucionáře, kteří tíhnou k Rache. Chápou ji jako protiklad toho, před čím utíkají. Pro většinu z nás ale Rache není o nic lepší než NSDAP. A na ty, kteří se nechtějí nechat naverbovat, používá Rache tvrdší metody. Jsme obětní beránci. Fašisti, které bez milosti zlikvidují. Využívají našich jmen - a často i našich mrtvol -, aby ukázali světu, že nacismus pořád žije. ‚Naverbovat, nebo zabít‘, tak zní jejich heslo. Odessa to dělá podobně.“

„To je zvrácenost,“ vydechl Noel.

„Ano,“ přitakala Helden, „ale je to realita. My mlčíme. Nechceme na sebe upozorňovat. Navíc, koho by to zajímalo? Jsme přece děti nácků.“

„Odessa, Rache… Neznám nikoho, kdo by o nich věděl.“

„Nikdo k tomu taky nemá důvod.“

„Kdo je Oberst?“

„Skvělý člověk, který musí zůstat po zbytek života v úkrytu, protože měl svědomí.“

„Jak to myslíte?“

„Byl členem nejvyššího velení a viděl všechny ty hrůzy. Věděl, že nemá cenu se protivit. Ti, co to udělali, špatně skončili. Místo toho využil své hodnosti a mařil rozkazy nacistů. Zachránil spousty životů.“

„Za to se snad nemusí stydět.“

„Udělal to jediným možným způsobem. Tiše, nenápadně, uvnitř velitelské byrokracie. Po válce ho Spojenci obvinili kvůli jeho postavení v říši. Odseděl si osmnáct let. Když nakonec vyšlo najevo, co udělal, tisíce Němců ho za to nenáviděly. Nadávali mu do zrádců. Zbytek nacistických důstojníků vypsal odměnu na jeho hlavu.“

Noel si vybavil její předchozí slova a řekl: „Byl prokletý, za to, čím byl, i za to, čím nebyl.“

„Ano,“ odpověděla Helden a náhle ukázala na zatáčku, kterou málem přehlédla.

„Svým způsobem,“ pokračoval Noel a otočil volantem, „je Oberst jako ti tři, kteří sepsali ženevskou listinu. Nenapadlo vás to?“

„Napadlo.“

„Musela jste mít nutkání mu to říct.“

„Ani ne. Žádal jste mě, ať to nedělám.“

Pohlédl na ni. Dívala se čelním sklem přímo před sebe. Její tvář byla unavená a strhaná, pleť pobledlá, pod očima tmavé kruhy. Vypadala osaměle a tou samotou nebylo snadné proniknout. Noc však neskončila. Potřebovali si toho ještě hodně vyříkat a pak se rozhodnout.

Noel si totiž začínal myslet, že nejmladší dcera Wilhelma von Tiebolta se stane tou vyvolenou, která bude zastupovat rodinu v Ženevě.

„Co takhle zajet někam, kde budeme mít klid? Myslim, že by nám oběma neuškodilo trochu se napít.“

„Asi šest nebo sedm kilometrů odsud je menší hostinec. Nestojí přímo u cesty. Nikdo nás tam neuvidí.“

Když sjeli ze silnice, Noela upoutalo zpětné zrcátko. Spatřil v nich záblesk reflektorů. Nebyl to typický sjezd z dálnice na Paříž, neoznačovala ho totiž žádná cedule. Skutečnost, že řidič za nimi odbočil právě tady a teď, vypadala jako příliš velká náhoda. Holcroft se chystal něco říct, vtom se však stala zvláštní věc.

Světla v zrcátku pohasla. Zkrátka už tam nebyla.

* * *

Hostinec kdysi sloužil jako statek. Na části pastviny vzniklo štěrkové parkoviště obehnané ohradou. Do malé jídelny se vcházelo pod obloukem za barem. Uvnitř seděly dva jiné páry. Bylo zřejmé, že to jsou Pařížané, kteří zde tajně večeří s partnery, s nimiž je nesměl v hlavním městě nikdo vidět. Slehli po příchozích očima jako po nevítaných hostech. Na vzdálenějším konci místnosti byl krb plný hořících polen. Vhodné místo pro rozhovor.

Číšník je uvedl ke stolu vlevo od ohně. Objednali si dvakrát brandy a brzy byli obslouženi.

„Je tady hezky,“ poznamenal Noel. Cítil teplo plamenů a alkoholu. „Jak jste to našla?“

„Mám to po cestě k plukovníkovi. Občas se tady zastavíme s přáteli na kus řeči.“

„Vadilo by vám, kdybych se na něco zeptal?“

„Jen do toho.“

„Kdy jste odjela z Anglie?“

„Jsou to asi tři měsíce. Když mi nabídli tu práci.“

„Byla jste v londýnském telefonním seznamu pod jménem Helen Tennysonová?“

„Ano. ‚Helden‘ si v angličtině vyžaduje vysvětlení a mně se nic vysvětlovat nechtělo. V Paříži je to jinak. Francouzi se o jména tolik nestarají.“

„Ale ‚von Tieboltová‘ si neříkáte.“ Holcroft zahlédl na její tváři záblesk nelibosti.

„Ne.“

„Proč Tennysonová‘?“

„Myslím, že je to nasnadě. ‚Von Tieboltová‘ zní jednoznačně německy. Když jsme se přestěhovali z Brazílie do Anglie, zdálo se to jako rozumná změna.“

„Jen změna? Nic víc?“

„Ne.“ Helden usrkla brandy a podívala se do ohně. „Nic víc.“

Noel ji pozoroval. Poznal jí na hlase, že lže. Moc jí to nešlo. Něco před ním tajila, ale kdyby se jí na to zeptal, jen by ji namíchl. Proto zjevnou nepravdu přešel. „Co víte o svém otci?“

Opět se k němu otočila. „Nic moc. Matka ho milovala a podle toho, co říkala, to byl lepší člověk, než by se dalo soudit z jeho působení ve třetí říši. Ale to jste si přece ověřil, ne? Nakonec se zachoval slušně.“

„A co vaše matka?“

„Ta to všechno přežila. Uprchla z Německa jen s několika šperky, dvěma dětmi a miminem v břiše. Neměla vzdělání, nic pořádně neuměla, ale byla pracovitá a… podnikavá. Měla čich na módu, a tak začala prodávat v oděvech a pěstovala si svůj okruh zákaznic. Nakonec si založila vlastní obchod. Vlastně několik obchodů. V Riu jsme si žili celkem dobře.“

„Vaše sestra mi řekla, že to bylo… útočiště, které se změnilo v peklo.“

„Moje sestra má sklon přehánět. Taková hrůza to zas nebyla. Jestli se na nás lidi koukali přes prsty, měli k tomu svůj důvod.“

„Jaký?“

„Moje matka byla velice atraktivní…“

„Stejně jako její dcery,“ přerušil ji Noel.

„To je asi fakt,“ přitakala Helden, jako by se nechumelilo. „Já nad tím nikdy nepřemýšlela. Nikdy jsem svých předností nemusela využít. Ale matka to dělala.“

„V Riu?“

„Ano. Nechala se vydržovat od několika mužů… Vlastně my všichni. Rozbila pár manželství, ale nikdy si ty chlapy nevzala. Šlo jí o peníze a o obchodní zájmy. Když zemřela, byli jsme celkem za vodou. Ale německá komunita ji považovala za vyvrhele společnosti. A potažmo i její děti.“

„Musela to být úžasná ženská,“ prohodil Holcroft s pousmáním. „Jak zemřela?“

„Zabili ji. Střelili ji do hlavy, když jednou večer seděla za volantem.“

Noelovi zamrzl úsměv na rtech. Ty hrozné obrazy se vrátily: opuštěná vyhlídka vysoko nad Riem; střelba a nárazy kulek do betonu; tříštění skla… Sklo. Ozvalo se plivnutí pistole s tlumičem a okno auta se vysypalo. Na hlavu mu mířila velká černá pistole…

Pak si znovu vybavil slova vyřčená u stolu v hotelové restauraci. Slova, jež Holcroft považoval za směšný projev přehnaného strachu.

Sourozenci Cararrovi. Nejlepší přítel a snoubenka Johanna von Tiebolta.

Měl si brát moji sestru. Němci to nedovolili.

Jak jim v tom mohli zabránit?

Jednoduše. Stačilo by střelit Johanna do hlavy.

Cararrovi. Dobří a pokorní přátelé vyobcovaných von Tieboltových. Noela náhle napadlo, že pokud by Helden věděla, jak mu Cararrovi pomohli, byla by možná ochotnější ke spolupráci. Cararrovi ho přivedli na stopu von Tieboltových, čímž riskovali vlastní životy. Tu důvěru by Helden musela oplatit.

„Asi bych vám měl něco říct,“ začal. „V Riu mě kontaktovali Cararrovi. Řekli mi, kde vás mám hledat. To oni mi prozradili, že se teď jmenujete Tennysonová.“

„Kdo?“

„No vaši přátelé Cararrovi. Snoubenka vašeho bratra.“

„Cararrovi? Z Rio de Janeira?“

„Ano.“

„V životě jsem o nich neslyšela. Já žádné Cararrovy neznám.“

16. KAPITOLA

Připadal si, jako by dostal facku. Helden náhle zpozorněla a měla strach mu říct cokoli dalšího o své rodině.

Kdo byli Cararrovi?

Proč mu napovídali něco, co nebyla pravda?

Kdo je za ním poslal? Helden si nepamatovala, že by měl její bratr snoubenku nebo opravdu dobrého přítele.

Holcroft netvrdil, že tomu rozumí. O pravdě se mohl jen dohadovat. Cararrovi si bůhvíproč vymysleli vztah, který neexistoval. Nemělo však logiku považovat je za nepřátele von Tieboltových. Oslovili ho, aby pomohli sourozencům, kteří museli zmizet z Brazílie. V Riu se našli lidé - například mocný pan Graff -, kteří by zaplatili hodně peněz, aby von Tieboltovy našli. Cararrovi, kteří neměli co ztratit, ale naopak mohli hodně získat, mu to neřekli.

„Chtěli vám pomoct,“ řekl Noel. „V tom nelhali. Říkali, že jste se stali obětí perzekuce. Opravdu vám chtěli pomoct.“

„Snad,“ špitla Helden. „V Riu je plno takových, kteří stále bojují s přízrakem války. I dneska pořádají hony na lidi, které nazývají zrádci. Člověk si nemůže být jistý, kdo je přítel a kdo nepřítel. Aspoň mezi Němci.“

„Znáte Maurice Graffa?“

„Slyšela jsem o něm. Jako všichni. Ale v životě jsem ho neviděla.“

„Já jo,“ prohodil Noel. „Označil vaši rodinu za zrádce.“

„To mě nepřekvapuje. Byli jsme vyvrhelové společnosti, ale ne v nacionálním smyslu.“

„Tak v jakém smyslu?“

Dívka znovu odvrátila zrak a zvedla ke rtům sklenku s brandy. „Byly v tom jiné věci.“

„Vaše matka?“

„Ano,“ odvětila Helden. „Šlo o matku. Řekla jsem vám, že ji německá komunita nenáviděla.“

Holcroft měl znovu pocit, že mu říká jen část pravdy. Nechtěl tlačit na pilu. Pokud by získal její důvěru, řekne mu to později. Musela mu to říct. Ať to bylo cokoliv, mohlo to mít význam pro Ženevu. Všechno se teď točilo kolem Ženevy.

„Říkala jste, že vaše matka rozvracela manželství. Vaše sestra skoro totéž prohlásila sama o sobě. Tvrdila, že se jí důstojníci a jejich ženy v Portsmouthu vyhýbají.“

„Pokud hledáte nějakou souvislost, nebudu vám to rozmlouvat. Sestra je o dost starší než já. Měla k matce blíž. Sledovala její chování a viděla výhody, které tím získala. Ty věci na ni asi dost zapůsobily. Poznala i hrůzy poválečného Berlína. Ve třinácti spala s vojáky kvůli jídlu. S americkými vojáky, pane Holcrofte.“

Víc toho o Gretchen Beaumontové vědět nepotřeboval. Obrázek byl kompletní. Už ve čtrnácti se chovala jako děvka, bez ohledu na důvod. A děvkou byla i v pětačtyřiceti, opět bez ohledu na pohnutky. Ředitelé banky v Ženevě by ji vyloučili pro labilitu a nezpůsobilost.

Noel však věděl, že existují hlubší příčiny. Muž, kterého Gretchen Beaumontová údajně nenáviděla, ale přesto s ním žila. Muž se zvláštním hustým obočím, který ho sledoval do Brazílie.

„A co její manžel?“

„Skoro ho neznám.“

Znovu odvrátila oči ke krbu. Měla strach. Skutečně mu něco tajila. Mluvila až příliš nenuceně. Ať před ním skrývala cokoliv, mělo to něco společného s Beaumontem. Nebyl už důvod se tomu tématu vyhýbat. Upřímnost musela být oboustranná. Čím dřív to Helden pozná, tím lépe pro oba.

„Víte o něm něco? Kde se vzal? A co dělá u námořnictva?“

„Ne, vůbec nic. Je to komandér na lodi. Víc nevím.“

„Myslím, že je něco víc. A řekl bych, že to dobře víte. Nelžete mi, prosím vás.“

Nejdřív se jí v očích zableskla zlost. Ta však rychle pominula. „Říkáte zvláštní věci. Proč bych vám asi lhala?“

„To kdybych věděl. Tvrdíte, že ho skoro neznáte, ale tváříte se vyděšeně. No tak.“

„Kam tím míříte?“

„Pokud něco víte, povězte mi to. Jestli jste slyšela o tom dokumentu v Ženevě, tak mi řekněte co.“

„Já nic nevím. Nic jsem neslyšela.“

„Viděl jsem Beaumonta před dvěma týdny v letadle z New Yorku do Ria. Sledoval mě.“

Z jejích očí čišel strach. „Asi jste se spletl,“ hlesla.

„Ale ne. Viděl jsem Beaumontovu fotku v domě vaší sestry. V jeho domě. Byl to on. Ukradl jsem ji a pak ji někdo ukradl mně. A někdo mě kvůli tomu skoro utloukl.“

„Panebože… Někdo vás zmlátil kvůli jeho fotce?“

„Nic dalšího se mi neztratilo. Ani peněženka, ani peníze, ani hodinky. Jen ten obrázek. Na zadní straně byl nápis.“

„Jaký?“

„To nevím. Bylo to německy a já německy neumím.“

„Vzpomenete si aspoň na nějaké slovo?“

„Na jedno snad. Poslední slovo bylo T-O-D. Tod.“

„‚Ohne dich sterbe ich.‘ Mohlo to být ono?“

„Nevím. Co to znamená?“

„‚Bez tebe zemřu.‘ To by bylo sestře podobné. Říkala jsem vám přece, že je hysterická.“ Znovu lhala. Věděl to!

„Vyznání lásky?“

„Ano.“

„Tohle říkali i Britové, a já jim nevěřil. Beaumont seděl v tom letadle. Tu fotografii mi někdo ukradl, protože na ní byla nějaká zpráva. Proboha, co se to tady děje?“

„Já nevím!“

„Ale něco víte.“ Noel se snažil ovládat. Mluvili tiše, téměř šeptem, ale jejich hádka se donesla k uším ostatních hostů. Holcroft sáhl přes stůl a přikryl jí ruku dlaní. „Znovu vás prosím. Vy něco víte. Řekněte mi to.“

Cítil, že se jí lehce zachvěla ruka. „Já v tom mám zmatek, k ničemu by vám to nebylo. Je to spíš pocit než něco konkrétního.“ Vymanila se z jeho sevření. „Před mnoha lety pracoval Anthony Beaumont jako námořní atašé v Rio de Janeiru. Neznala jsem ho moc dobře, ale vzpomínám si, že k nám celkem často chodil. Tenkrát byl ženatý, ale měl zájem o moji sestru - dalo by se říct, že si chtěl užít bokem. Moje matka to podporovala. Byl to přece vysoký důstojník námořnictva. Mohly z toho být výhody. Ale sestra se s matkou zuřivě hádala. Beaumonta nesnášela a nechtěla s ním nic mít. Ale pár let nato jsme se přestěhovali do Anglie a ona si ho vzala. Nikdy jsem to nepochopila.“

Noelovi spadl kámen ze srdce. Naklonil se k ní. „Možná to nebude tak těžké, jak myslíte. Říkala mi, že si ho vzala kvůli bezpečí, které jí dokáže zajistit.“

„A vy jste jí to uvěřil?“

„Její chování to potvrzovalo.“

„Tak to nevěřím, že jste opravdu viděl moji sestru.“

„Byla to ona. Vypadáte skoro stejně. Stejně krásně.“

„Teď se na něco zeptám já vás. Sám říkáte, že je hezká. Vážně si myslíte, že by se spokojila s oficírským platem a s nudným životem ženy námořního důstojníka? Já ne. Nikdy jsem tomu neuvěřila.“

„A co si tedy myslíte?“

„Myslím, že si Anthonyho Beaumonta vzít musela.“

Noel se znovu opřel. Pokud měla pravdu, spojitost bylo třeba hledat v Rio de Janeiru. Možná u její matky. U její zavražděné matky.

„Jak by ji Beaumont mohl přinutit, aby si ho vzala? A proč by to dělal?“

„Obě otázky jsem si kladla snad stokrát. Nevím.“

„Zeptala jste se jí na to?“

„Odmítá se mnou mluvit.“

„Co se stalo s vaší matkou v Riu?“

„Už jsem vám to říkala: ždímala z chlapů peníze. Němci ji za to nenáviděli. Tvrdili, že je amorální. Když se podívám zpátky, těžko bych jim to vyvracela.“

„A proto ji zastřelili?“

„Asi ano. Stoprocentně to ale nikdo neví. Vraha nechytili.“

„Ale mohla by to být odpověď na první otázku, ne? Co když Beaumont věděl na vaši matku něco tak kompromitujícího, že tím mohl vydírat vaši sestru?“

Helden zvedla ruce dlaněmi napřed. „A co jako? I kdyby všechno, co se říkalo o matce, byla pravda, proč by se to mělo týkat Gretchen?“

„Záleželo by na tom, o co šlo.“

„Nedokážu si to představit. Gretchen teď žije v Anglii. Je svojí vlastní paní, tisíce kilometrů daleko. Jak by s tím mohla mít něco společného?“

„Nemám tušení.“ Pak si Noel na něco vzpomněl. „Mluvila jste o ‚dětech pekla‘ prokletých za to, čím jsou, i za to, čím nejsou. Nemohlo by to platit i o vaší sestře?“

„Beaumonta podobné věci nezajímají. Je to úplně jiná kapitola.“

„Vážně? To nemůžete vědět. Sama si myslíte, že ji k sňatku přinutil. Čím jiným?“

Helden uhnula pohledem a pohroužila se do myšlenek. Bylo vidět, že nespřádá žádnou lež. „Něčím mnohem čerstvějším.“

„Jde o ten dokument v Ženevě?“ zeptal se. V uších mu zvonilo Manfrediho varování. Vznášel se nad ním přízrak Wolfsschanze.

„Jak Gretchen reagovala, když jste jí řekl o Ženevě?“ chtěla vědět Helden.

„Jako by na tom nezáleželo.“

„Ano?…“

„Mohla to být zástěrka. Chovala se až moc lhostejně - tak jako vy, když jsem se před chvílí zmínil o Beaumontovi. Mohla to čekat a připravit se.“

„Střílíte od boku.“

Přišla vhodná chvíle, pomyslel si Noel. Měla ho v očích - zbytek pravdy, o které nechtěla mluvit. Šlo o Johanna von Tiebolta?

„Ani bych neřekl. Gretchen citovala slova vašeho bratra, že ‚jednoho dne přijde člověk a bude mluvit o zvláštním plánu.‘ Takhle přesně to řekla.“

Hledal cokoliv - jiskřičku poznání, záblesk strachu… Nic však nespatřil. Dívala se na něj, jako by se tomu sama snažila přijít na kloub. Zdálo se, že skutečně nic neví, a tomu nerozuměl.

„‚Jednoho dne přijde člověk.‘ To nedává smysl,“ podivila se.

„Povězte mi něco o bratrovi.“

Několik okamžiků neodpovídala. Zabloudila očima k červenému ubrusu a užasle pootevřela rty. Pak, jako by se probudila z hypnózy, vyhrkla: „Johann? Co o něm chcete vědět?“

„Vaše sestra mi řekla, že vás tři dostal z Brazílie. Bylo to těžké?“

„Celkem ano. Neměli jsme pasy a našli se tací, kteří nám chtěli v jejich získání zabránit.“

„Byli jste přistěhovalci. Aspoň vaše matka, bratr a sestra. Museli přece mít nějaké doklady.“

„Všechny papíry se tehdy pálily, když splnily svůj účel.“

„Kdo vám chtěl zabránit v odjezdu z Brazílie?“

„Lidé, kteří chtěli dostat Johanna k soudu.“

„Za co?“

„Když matku zabili, Johann převzal obchody. Za svého života ho k ničemu nepouštěla. Řada lidí si o bratrovi myslela, že je bezcitný a nehraje poctivě. Byl obviněn ze zkreslování zisků a neplacení daní. Myslím, že to nebyla pravda. Byl prostě rychlejší a chytřejší než ostatní.“

„Rozumím,“ řekl Noel a vybavil si hodnocení MI5: velice inteligentní a aktivní člověk. „Jak se vyhnul soudu a dostal vás ven?“

„Byly v tom peníze. A celonoční schůzky s cizími lidmi na podivných místech. Jednou ráno přišel domů a řekl mně a Gretchen, ať si sbalíme věci na přespání. Jeli jsme na letiště a odtud malým letadlem do Recife, kde nás čekal nějaký člověk. Dostali jsme pasy na jméno Tennyson. Než jsme se s Gretchen nadály, seděly jsme v letadle směr Londýn.“

Holcroft ji pozorně sledoval. Nezaznamenal ani náznak lži.

„A tam jste začali nový život jako Tennysonovi.“

„Ano. Úplně nový život. Všechno jsme nechali za sebou.“ Usmála se. „Někdy si myslím, že už jsme měli namále.“

„Váš bratr je formát. Proč se nestýkáte? Nezdá se, že byste k němu cítila nenávist.“

Helden se zamračila, jako by si nebyla jistá, co má odpovědět. „Nenávist? To ne. Jde mi na nervy, ale nenávist? Kdepak. Jako řada schopných lidí si myslí, že by se měl starat o všechno. Chtěl mi řídit život, a to jsem mu nedovolila.“

„Proč se stal novinářem? Spíš bych čekal, kdyby si nějaké noviny sám koupil.“

„Možná to jednou udělá, jestli bude chtít. Jak znám Johanna, asi si myslel, že když bude psát pro známé noviny, zajistí si tím výsadní postavení. Zvlášť v politice, kde se umí dobře pohybovat. A nespletl se.“

„Vážně?“

„Jistě. Během dvou tří let si získal pověst jednoho z nejlepších zpravodajů v Evropě.“

Teď, pomyslel si Noel. MI5 pro něj nic neznamenala. Šlo jen o Ženevu. Naklonil se k Helden.

„Získal si i jinou pověst… Na Montmartru jsem řekl, že vám povím - a jedině vám -, proč mě Britové vyslýchali. Bylo to kvůli vašemu bratrovi. Myslí si, že se s ním snažím spojit z úplně jiných důvodů, než je Ženeva.“

„Z jakých?“

Holcroft se jí nepřestával dívat do očí. „Slyšela jste někdy o člověku, kterému říkají Tinama?“

„O tom zabijákovi? No jistě. Kdo by o něm neslyšel?“

V očích neměla nic, jen rodící se zmatek. „Například já,“ odvětil Noel. „Četl jsem o nájemných vrazích a atentátech, ale o Tinamovi jsem jaktěživ neslyšel.“

„Vy jste Američan. Jeho činy rozebírá spíš tisk v Evropě než ten váš. Ale jak to souvisí s bratrem?“

„Britská rozvědka si myslí, že Tinama je možná on.“

Helden ztuhla v šoku. Byla to pro ni taková rána, že z jejích očí náhle vyprchal všechen život, jako by patřily slepci. Rty se jí chvěly a snažila se něco říct, ale nemohla ze sebe vypravit ani hlásku. Nakonec se jí to přece jen podařilo, ale téměř ji nebylo slyšet.

„To nemyslíte vážně.“

„Ujišťuji vás, že ano. Ale důležitější je, že si to myslí Britové.“

„To je urážka. Takovou drzost jsem nezažila! Jak vůbec mohli přijít s podobným obviněním?“

Noel zopakoval hlavní body analýzy MI5.

„Panebože,“ vyhrkla Helden, když domluvil. „Johann má na starosti celou Evropu i Blízký východ! Angličani si to mohli ověřit u jeho šéfů. Místa si sám nevybírá, posílají ho tam. To je absurdní!“

„Zpravodajové, kteří dodávají články důležité pro prodejnost listu, mají při výběru míst velice volnou ruku. To platí i o vašem bratrovi. Jako by předem věděl, že dosáhne výsadního postavení, o němž jste mluvila. Věděl, že za pár let dostane větší volnost.“

„Tomu přece sám nevěříte.“

„Já nevím, čemu mám věřit,“ řekl Holcroft. „Vím jen to, že váš bratr by mohl ohrozit situaci v Ženevě. I sebemenší podezření MI5 by bankéře vyděsilo. Pokud jde o Clausenovo konto, o takovou pozornost by rozhodně nestáli.“

„To obvinění je nesmysl!“

„Víte to jistě?“

Z očí Helden sršela zlost. „Jo, vím. Johann není svatoušek, ale určitě to není zabiják. Už to zase začíná: dítě nacisty se stalo obětí štvanice.“

Noel si vzpomněl na první větu, kterou pronesl šedovlasý agent MI5: Můžeme začít u jeho otce… Co když měla Helden pravdu? Co když podezření MI5 vycházela ze vzpomínek a nevraživosti k brutálnímu nepříteli z doby před třiceti lety? Tennyson je zosobněná arogance… Vyloučit se to nedalo.

„Zajímá se Johann o politiku?“

„Velice, ale ne v obvyklém smyslu slova. Nevyznává nějakou konkrétní ideologii. Ke všem je naopak velice kriticky. Utočí na jejich slabiny a nesnáší přetvářku. Proto mu nemůže spousta lidí z vlády přijít na jméno. Ale není to vrah!“

Pokud měla Helden pravdu, Johann von Tiebolt mohl být pro Ženevu obrovským přínosem, nebo přesněji pro kancelář, která měla vzniknout v Curychu. Novinář, jenž ovládá řadu jazyků, jehož názorům lidé naslouchají a má zkušenosti s financemi… by měl výborné předpoklady k tomu, aby rozdělil miliony dolarů po celém světě.

Pokud by se podařilo sejmout z Johanna von Tiebolta stín Tinamy, nebyl by důvod, aby se ředitelé La Grande Banque de Genęve někdy dověděli o zájmu MI5 o Johna Tennysona. Druhý nejstarší potomek Wilhelma von Tiebolta by byl pro bankéře okamžitě přijatelný. Nebyl sice asi nejpoctivější, ale Ženeva nesponzorovala soutěž charakterů. Nejdřív jej však bylo potřeba zbavit stínu Tinamy a podezření britské rozvědky uložit k ledu.

Holcroft se usmál. Jednoho dne přijde člověk a bude mluvit o zvláštním plánu… Johann von Tiebolt - John Tennyson - na něj čekal!

„Co je vám k smíchu?“ zeptala se Helden a zadívala se na něj.

„Musím se s ním sejít,“ přešel Noel její otázku. „Můžete to domluvit?“

„Snad. Pár dní to potrvá. Nevím, kde je. Co mu chcete říct?“

„Pravdu. Možná že mi to oplatí stejně. Mám totiž podezření, že o Ženevě ví.“

„Dal mi telefonní číslo, na které mám zavolat, kdybych ho někdy potřebovala. Nikdy jsem ho nevytočila.“

„Tak to udělejte teď. Prosím.“

Přikývla. Noel cítil, že ve vzduchu zůstaly viset nezodpovězené otázky. Točily se kolem jistého Beaumonta a události v Rio de Janeiru, o které nechtěla Helden mluvit. Události spojené s důstojníkem námořnictva s hustým černobílým obočím. Helden o té souvislosti třeba nevěděla.

John Tennyson možná ano. Jistě toho věděl o hodně víc, než řekl oběma sestrám.

„Jak váš bratr vychází s Beaumontem?“

„Nesnáší ho. Odmítl jít Gretchen na svatbu.“

Pročpak to? uvažoval Noel. Kdo byl ten záhadný Anthony Beaumont?

17. KAPITOLA

V rohu parkoviště před malým hostincem stálo tmavé auto. Bylo schované ve stínu vysokého dubu. Vpředu seděli dva muži, jeden v uniformě anglického námořnictva, druhý v uhlově šedém obleku a černém plášti. Z rozepnutého saka mu koukalo hnědé kožené pouzdro.

Námořník seděl za volantem a tvářil se napjatě. Obočí z černobílých chloupků se co chvíli téměř neznatelně zvedlo, jako by měl tik.

Chlapíkovi vedle něj mohlo být necelých čtyřicet. Byl štíhlý, nikoli však hubený. Měl pevné tělo, znak disciplíny a výcviku. Široká ramena, dlouhý silný krk a vypouklý hrudník, který napínal na míru střiženou košili, byly důkazem fyzické dokonalosti a síly. Každičký rys jeho tváře byl kultivovaný a ladil s celkem. Výsledek byl pozoruhodný, ale chladný, jako by tvář byla vytesána do žuly. Oči měl světle modré, téměř obdélníkové a v nich pevný neutrální pohled. Byly to oči sebevědomého zvířete, připraveného rychle zareagovat. Na sošné hlavě seděla lesklá koruna světlých vlasů, v nichž se odráželo světlo vzdálených lamp parkoviště. V kontrastu s tváří působily jako světlounce žlutý led. Ten muž se jmenoval Johann von Tiebolt, v posledních pěti letech známý jako „John Tennyson.“

„Jsi spokojen?“ zeptal se námořní důstojník se zřejmou obavou v hlase. „Nikdo tady není.“

„Někdo tady byl,“ odvětil blondýn. „Vzhledem k opatřením podniknutým od Montmartru mě moc nepřekvapuje, že tady teď nikdo není. Helden ani ten chlap nejsou hloupí.“

„Utíkají před bandou idiotů,“ řekl Beaumont. „Rache je plná marxistických sviní.“

„Až přijde čas, Rache splní účel. Náš účel. Ale o Rache mi nejde. Chci vědět, kdo se ho snaží zabít.“ Tennyson se otočil ve stínech. Z jeho chladných očí sršely blesky. Praštil rukou do palubní desky potažené kůží. „Kdo se pokusil zavraždit Clausenova syna?“

„Přísahám, že jsem ti řekl všechno, co víme! Všechno, co jsme zjistili. Neudělali jsme žádnou chybu.“

„Udělali, protože se to málem stalo,“ odpověděl Tennyson, opět tichým hlasem.

„Byl to Manfredi. Musel to být Manfredi,“ pokračoval Beaumont. „To je jediné vysvětlení, Johanne…“

„Jmenuju se John. Zapamatuj si to.“

„Promiň. Opravdu je to jediné vysvětlení. Nevíme, co Manfredi řekl Holcroftovi v tom vlaku do Ženevy. Možná se ho snažil přesvědčit, aby z toho vycouval. A když Holcroft odmítl, vydal rozkaz k jeho popravě. Na tom nádraží jim to nevyšlo jen díky mně. To si zase zapamatuj ty.“

„Ty mi určitě nedovolíš, abych na to zapomněl,“ přerušil ho Tennyson. „Možná máš pravdu. Manfredi čekal, že bude řídit tu kancelář v Curychu. Ale to nepřipadalo v úvahu. Proto se asi nemohl smířit s přesunem aktiv ve výši sedmi set osmdesáti milionů dolarů.“

„A Holcrofta zase možná neodolatelně lákal slib dvou milionů.“

„O těch penězích si může nechat jen zdát. Ale jeho smrt padne na nás, to je jasná věc.“

„Věř tomu, že Manfredi jednal na vlastní pěst. Jeho kati teď nemají od koho přijímat rozkazy. Od toho pokusu v Curychu se nic dalšího nestalo.“

„S tím by Holcroft asi moc nesouhlasil… Támhle jsou.“ Tennyson narovnal záda. Čelním sklem uviděl Noela a Helden vycházet ze dveří na druhé straně parkoviště. „Slézají se tady děti pana plukovníka pravidelně?“

„Ano,“ odvětil Beaumont. „Dozvěděl jsem se o tom od jednoho agenta Odessy, který je jednou v noci sledoval.“

Blondýn se tiše a kašlavě zasmál. Pak kousavě poznamenal: „Odessa! Soubor karikatur, které brečí po hospodách nad pivem! Jsou jen k smíchu.“

„Nedá se jim upřít vytrvalost.“

„A dobře nám poslouží,“ řekl Tennyson a sledoval, jak Noel s Helden nasedají do auta. „Stejně jako dřív to budou nejnižší pěšáci, potrava pro kanony nepřítele. První na ráně a první pod drnem. Dokonalá zástěrka pro důležitější věci.“

Přehnaně silný motor citroenu nešlo přeslechnout. Holcroft vycouval z parkovacího místa a vyjel mezi kůly na venkovskou silnici.

Beaumont otočil klíčkem v zapalování. „Budu se držet dál od něj. Nevšimne si mě.“

„Ne, to není třeba,“ pravil Tennyson. „Mně už to stačilo. Odvez mě na letiště. Zařídils, co bylo potřeba?“

„Ano. Mirage tě přepraví do Atén. Řekové tě vezmou zpátky do Bahrajnu. Je to čistě armádní transport. Máš status kurýra OSN s imunitou od Rady bezpečnosti. Pilot má tvoje papíry.“

„Výborně, Tony.“

Námořní důstojník se pyšně pousmál a šlápl na plyn. Limuzína s burácením vyjela z parkoviště do temnoty. „Co budeš dělat v Bahrajnu?“

„Dám o sobě vědět. Pošlu článek o jednání o jednom ropném poli. Bahrajnský princ se mnou ochotně spolupracoval. Neměl na vybranou, chudák. Uzavřel s Tinamou dohodu a teď žije v hrůze, že se to provalí.“

„Jsi třída.“

„A na tebe je zase spoleh. Jako vždycky.“

„A co po Bahrajnu?“

Blondýn se zabořil do sedadla a zavřel oči. „Zpátky do Atén a pak do Berlína.“

„Do Berlína?“

„Ano. Všechno jde dobře. Holcroft tam určitě pojede. Kessler na něj čeká.“

Ve vysílačce pod přístrojovou deskou náhle hlasitě zapraskalo. Následovala čtyři krátká zabzučení. Tennyson otevřel oči. Signál se opakoval.

„Na dálnici jsou telefonní budky. Dovez mě k první z nich. Rychle!“

Angličan sešlápl plynový pedál na podlahu. Vůz uháněl po silnici a za pár sekund dosáhl rychlosti sto kilometrů za hodinu. Dojeli ke křižovatce. „Jestli se nepletu, někde tady je benzinová pumpa.“

„Pospěš si!“

„Vím to jistě,“ trval na svém Beaumont. Měl pravdu. U cesty se objevila čerpací stanice, v oknech se však nesvítilo. „Sakra, je zavřeno!“

„Cos čekal?“ zeptal se Tennyson.

„Telefon je vevnitř…“

„Určitě?“

„Jo…“

„Zastav.“

Beaumont poslechl. Blondýn vystoupil a zamířil ke dveřím pumpy. Vytáhl pistoli a rozbil pažbou sklo.

Vyskočil na něj pes. Štěkal, vrčel, cenil tesáky a zuřivě cvakal čelistmi. Bylo to staré zvíře neurčité rasy, které mělo spíš odradit pachatele, než fyzicky střežit objekt. Tennyson sáhl do kapsy, vytáhl děrovaný váleček a přišrouboval jej k hlavni pistole. Zvedl zbraň a rozbitým sklem střelil psa do hlavy. Zvíře se svalilo. Tennyson očistil zbývající střepy kolem kliky.

Otevřel, rozkoukal se v šeru a vykročil přes mrtvého psa k telefonu. Vytočil mezinárodní ústřednu a řekl spojovatelce číslo člověka v Paříži, který pak přesměroval hovor na telefon v Anglii.

O dvacet sekund později uslyšel zadýchaný hlas s lehkou ozvěnou. „Omlouvám se, že ruším Johanne, ale máme problém.“

„Co je?“

„Zmizela fotka. Mám strach.“

„Jaká fotka?“

„Obrázek Tonyho.“

„Kdo ji vzal?“

„Ten Američan.“

„Což znamená, že ho poznal. Graff měl pravdu: tvému oddanému manžílkovi se nedá věřit. Nadšení u něj převládá nad diskrétností. Zajímalo by mě, kde ho Holcroft viděl.“

„Možná v letadle. Nebo mu ho popsal portýr v hotelu. To je jedno. Zabij ho.“

„Ano, jistě.“ Blondýn se odmlčel a pak zamyšleně řekl: „Máš ty vkladní knížky?“

„Mám.“

„Ulož deset tisíc liber. Ať to jde přes Prahu.“

„KGB? To zní dobře, Johanne.“

„Britové utrpí další ztrátu. Spřátelení diplomaté se budou hádat a navzájem se obviňovat z neupřímnosti.“

„Moc dobře.“

„Příští týden budu v Berlíně. Zavolej mi tam.“

„Berlín? Tak brzy?“

„Ano, Kessler čeká. Neuaufbau oder Tod.“

„Oder der Tod, bratříčku.“

Tennyson zavěsil a zadíval se přítmím na mrtvé zvíře na podlaze. K bezvládnému chomáči chlupů toho cítil stejně málo jako k muži čekajícímu v autě. City si vyhrazoval pro důležitější věci, ne pro zvířata a ztracené existence - bez ohledu na jejich oddanost.

Beaumont byl hlupák, jak už stálo v materiálech, poslaných před lety ze Skotska do Brazílie. Nechybělo mu však nadšení ani pocit zdánlivého úspěchu. Dokonce se z něj stal vynikající námořní důstojník. Syn reichsoberfuhrera se vyšplhal po žebříčku Královského námořnictva Jejího Veličenstva až k postavení, kde měl obrovskou zodpovědnost. Na jeho intelekt to bylo příliš. Bylo potřeba ho správně nasměrovat. Včas je napadlo, že Beaumont by se mohl stát jejich člověkem na ministerstvu námořnictva, expertem, s nímž konzultoval i resort zahraničí. Byl to ideální stav. Díky Beaumontovi se jim otevřela cesta k mimořádným výhodám. Zůstal „Dítětem Slunce“. Bylo mu dovoleno žít.

To se však změnilo. S krádeží té fotografie Beaumont skončil, protože hrozila nežádoucí pozornost, kterou si nemohli dovolit. Byli příliš blízko a měli ještě tolik práce. Pokud by Holcroft předal tu fotku nesprávným lidem ve Švýcarsku a řekl jim o Beaumontově přítomnosti v New Yorku nebo Riu, mohly by se o tom dozvědět vojenské orgány. Proč se vysoký důstojník tak zajímá o ten ženevský dokument? Taková otázka nesměla padnout. Syn reichsoberfuhrera musel být odstraněn. Svým způsobem to byla škoda. Občas byl k nezaplacení.

Gretchen manželovu cenu dobře znala. Byla jeho učitelkou, rádkyní… jeho mozkem. Na svou práci byla velice pyšná a nyní žádala Beaumontovu smrt. Proč ne. Najdou si za něj náhradu.

Jsme všude, pomyslel si Johann von Tiebolt, když vykročil ke dveřím. Všude. Die Sonnenkinder. Děti Slunce, které se nesměly zaměňovat s prokletými. To byly bludné ovce, které neměly právo vůbec na nic.

Die Sonnenkinder. Byly skutečně všude. Ve všech zemích, v jejich vládách, v armádě i námořnictvu, v průmyslu i odborech, ve velení tajných služeb i policie. Všechny tiše čekaly na svůj okamžik. Dospělé děti Nového řádu. Tisíce dětí vyslaných lodí, letadlem či ponorkou do všech míst civilizovaného světa. Čněly vysoko nad průměr, což dokládaly jejich každodenní úspěchy. Byly důkazem, že koncepce rasové nadřazenosti je správná. Měly čistý původ a vynikající vlastnosti. A tím nejčistším a nejlepším ze všech byl Tinama.

Von Tiebolt otevřel dveře a vyšel ven. Beaumont poodjel s vozem o padesát metrů dál a zhasnul světla. Komandér se choval předpisově. Ze všeho, co dělal, čišel dokonalý výcvik - kromě okamžiků, kdy u něj nadšení převládlo nad diskrétností. To nadšení ho nyní mělo stát život.

Tennyson kráčel pomalu k limuzíně. Letmo se zamyslel, jak to všechno pro Anthonyho Beaumonta začalo. Syna reichsoberfuhrera poslali do jedné rodiny ve Skotsku. Na víc se Tennyson nikdy neptal. Slyšel o Beaumontově houževnatosti, svéhlavosti a cílevědomosti, ale ne o tom, jak opustil Německo. Nepotřeboval to vědět. Byly jich tisíce. Všechny záznamy zmizely.

Tisíce. Pečlivě vybraní jedinci, jejichž rodokmen byl podroben důkladnému zkoumání, aby se vyloučily veškeré organické či psychické slabiny. Vysláni byli jen ti nejčistší a poté je čekalo pozorné sledování, vedení a výcvik -, ale nikdo jim nic neřekl, dokud nedospěli. A ani pak ne všechno. Ti, kteří nedokázali naplnit své dědické právo, projevili slabost, nebo se nechali svést z cesty, se nikdy nic nedozvěděli a byli vyškrtnuti ze seznamu.

Ti, kteří vytrvali, byli pravými dědici třetí říše. Pronikli na důležité posty, kde se těšili velké důvěře a moci. Čekali na znamení ze Švýcarska, připraveni okamžitě použít všechny ty miliony.

Miliony dolarů, které bylo třeba investovat rozvážně a takticky. Jedna země po druhé stanou v jednom šiku pod vedením Sonnenkinder, jež si upevní vliv obrovskými sumami peněz. Deset milionů tady, čtyřicet milionů támhle, sto milionů, kde bude třeba.

Ve svobodném světě se dají koupit i volby. Občané budou mít čím dál méně na vybranou a budou volit vlastně jen ozvěny. Nic nového pod sluncem. Úspěšné experimenty už proběhly. Chile nestála ani dvacet sedm milionů, Panama necelých šest. Křesla v americkém Kongresu i Senátu budou k mání za pár set tisíc. Ale až přijde znamení ze Švýcarska, budou rozděleny miliony. Promyšleně a s využitím domografických znalostí. Západní svět nakonec ovládnou dospělé děti říše. Die Sonnenkinder.

Pak přijde na řadu východní blok. Sovětský svaz a jeho satelity podlehnou svodům své vlastní vznikající buržoazie. Až přijde signál, masy lidí uvěří slibům a náhle si uvědomí, že existuje lepší cesta. Najednou totiž bude všude spousta peněz. Za oddanost novému řádu dostane každý dobře zaplaceno.

Zrodí se čtvrtá říše, neomezená hranicemi jedné či dvou zemí. Děti Slunce se stanou pány celé zeměkoule. Die Sonnenkinder.

Někdo by mohl říct, že je to celé absolutní nesmysl. Omyl. Už se to dělo. Všude.

Staly se však i chyby, pomyslel si Tennyson, když se přiblížil k autu. Byly nevyhnutelné a stejně tak nevyhnutelný byl fakt, že se musely napravit. Jednou takovou chybou byl Beaumont. Tennyson vrátil pistoli do pouzdra. Neměla tam zůstat dlouho.

Obešel auto a přistoupil k okénku řidiče. Bylo stažené. Komandér k němu znepokojeně otočil tvář. „Co to bylo? Děje se něco?“

„Nic, co by se nedalo zvládnout. Přesedni si, budu řídit. Můžeš mi ukazovat cestu.“

„Kam?“

„Někde tady kolem má být jezero, není to víc než deset kilometrů. Špatně jsem slyšel. V telefonu chrčelo.“

„Jediné jezero poblíž leží kousek na východ od Saint-Gratien. Je to spíš tak dvanáct nebo patnáct kilometrů.“

„To bude určitě ono. Jsou tam lesy?“

„To bych řekl.“

„Tak to je ono,“ usoudil Tennyson a nasedl do auta, zatímco se Beaumont přesunul na místo spolujezdce. „Znám světelné signály. Budeš mi říkat cestu. Já se soustředím na reflektory.“

„To zní divně.“

„Ale ne, jen trochu složitě. Možná nás vyzvednou po cestě. Budu vědět, po čem se dívat. Rychle. Kam mám jet?“

„Nejdřív se musíš otočit. Jeď rovně k té hrozné silnici a pak zahni doleva.“

„Fajn.“ Tennyson nastartoval motor.

„Co se děje?“ zeptal se Beaumont. „Určitě je to mimořádná situace. Signál čtyř teček jsem slyšel jen jednou v životě. Od našeho člověka v Entebbe.“

„Nebyl to náš člověk. Tony. Byla to naše loutka.“

„Ano, jistě. Terorista z Rache. Ale byla to naše spojka. Víš, jak to myslím.“

„Vím. Tady mám zabočit? Vlevo?“

„Jo. Tak ven s tím! Co se tady sakra děje?“

Tennyson vyrovnal auto a přidal plyn. „Třeba se to týká zrovna tebe. Nevíme to jistě, ale určitá možnost tady je.“

„Mě?“

„Ano. Nevšiml si tě Holcroft? Neviděl tě víc než jednou? Nepoznal, že ho sleduješ?“

„Cože? To ne! Nikdy, nikdy, nikdy! Přísahám.“

„Ani v Ženevě? Uvažuj.“

„Určitě ne.“

„Tak v New Yorku?“

„Držel jsem se víc než kilometr od něj! Vyloučeno.“

„A co v letadle do Ria?“

Beaumont se zarazil. „Ne… Prošel závěsem. Vypadal dost opile. Ale ničeho si nevšiml, vůbec ničeho. Já ho viděl, ale on mě ne.“

To je ono, usoudil Tennyson. Ten oddaný potomek říše věřil, čemu musel. Nebyl důvod už tu záležitost dál probírat.

„Takže je to všechno omyl, Tony. Promarněná půlhodina. Mluvil jsem s tvojí ženou, mojí drahou sestrou. Říkala, že jsi příliš diskrétní na to, aby se ti stala taková věc.“

„Měla pravdu. Ona má vždycky pravdu, jak dobře víš. Úžasná holka. Můžeš si myslet, co chceš, ale my jsme se nebrali jen z rozumu.“

„Já vím, Tony. A jsem moc rád.“

„Příští odbočkou doprava. Vede na sever směrem k jezeru.“

V lese bylo chladno a u vody ještě víc. Zaparkovali na konci prašné cesty a vykročili po úzké pěšině k jezeru. Tennyson měl baterku, kterou si vzal z přihrádky v autě. Beaumont svíral úzkou lopatu. Rozhodli se, že si rozdělají ohýnek, aby se zahřáli.

„To tady budeme tak dlouho?“ zeptal se Beaumont.

„Možná. Musíme ještě probrat další věci a zajímal by mě tvůj názor. Tohle je východní břeh jezera?“

„Ano. Fajn místo na schůzku. V tuhle roční dobu tady nikdo není.“

„Kdy musíš zpátky na loď?“

„Zapomněl jsi? Jsem přece přes víkend s Gretchen.“

„Takže v pondělí?“

„Nebo v úterý. Velitel je fajn chlap. Má za to, že si vyřizuju obchodní záležitosti. Nikdy se neptá, když se o den nebo dva zpozdím.“

„Proč taky? Patří k nám.“

„Ano, ale je potřeba dodržovat plány hlídek.“

„No jasně. Kopej tady, Tony. Nebudeme dělat ohniště moc blízko u vody. Já se vrátím a budu čekat na signály.“

„Dobře.“

„Udělej dost hlubokou díru. Ať není plameny moc vidět.“

„Provedu.“

Oheň. Voda. Země. Spálené šaty, seškvařená kůže, rozbité a rozmetané zubní můstky. John Tennyson vykročil zpátky po pěšině a čekal. Po několika minutách vytáhl z pouzdra pistoli a z kapsy svrchníku vytasil lovecký nůž s dlouhou čepelí. Čekala ho špinavá, ale nutná práce. Nůž ležel stejně jako lopata v kufru limuzíny. Byly tam pořád připravené. Pro každý případ.

Ukázalo se, kde je chyba. Tinama ji napraví.

18. KAPITOLA

Holcroft usrkával kávu a díval se ven do jasného, avšak chladného pařížského rána. Bylo už druhé od té doby, co potkal Helden. Bratra se jí stále nedařilo zastihnout.

„Zavolá mi. Vím to,“ sdělila mu před pár minutami do telefonu.

„Co když si na chvíli odskočím?“ zeptal se.

„Nebojte. Dám vám zprávu.“

Nebojte. Byla to od ní podivná poznámka, vzhledem k tomu, kde byl a jak se tam dostal - tedy jak se tam dostali.

Šílenství pokračovalo. Odjeli z venkovského hostince zpátky na Montmartre, kde vyšel ze dveří jakýsi člověk a převzal od nich citroen. Procházeli přeplněnými ulicemi. Minuli přitom dvě kavárny na chodníku. Dvě kývnutí za sebou znamenala, že se mohou vrátit k Noelovu autu z půjčovny.

Z Montmartru ho navigovala Paříží, přes Seinu do Saint-Germain-des-Prés, kde zastavili u hotelu. Zaregistroval se a zaplatil za jednu noc. Byla to jen zástěrka. Do svého pokoje totiž nešel. Místo toho pokračovali do druhého hotelu na rue Chevalle. Nápis na limonádě mu vnukl jméno pro recepci: N. Fresca.

Helden ho nechala v hale. Řekla, že mu zavolá, až bude mít zprávy o bratrovi.

„Něco mi vysvětlete,“ požádal ji. „Proč tohle všechno děláme? Co na tom záleží, kde přespím nebo jestli použiju vlastní jméno?“

„Viděli vás se mnou.“

Helden. Zvláštní jméno, zvláštní žena. Podivná směs zranitelnosti a síly. Ať toho za ta léta vytrpěla sebevíc, neutápěla se v sebelítosti. Smířila se s osudem. Pochopila, že potomci nacistů jsou štvanci Odessy a Rache. Museli s tím žít: prokletí za to, čím jsou, i za to, čím nejsou.

Ženeva jim mohla pomoci. Noel se k té myšlence upnul. S „prokletými“ se ztotožnil snadno. Nebýt odvahy jeho matky, mohl být jedním z nich.

Existovaly však naléhavější problémy. Otázky, které se týkaly Ženevy. Kdo je ten záhadný Anthony Beaumont? O co mu jde? Co se doopravdy stalo von Tieboltovým v Brazílii? Kolik toho Johann von Tiebolt ví o jeho závazku?

Pokud někdo znal odpovědi, byl to Johann… John Tennyson.

Holcroft zamířil zpátky k oknu. Hejno holubů přelétlo nedalekou střechu a třepotalo křídly v ranním větru. Von Tieboltovi. Před třemi týdny to jméno vůbec neznal, nyní mu však rázně vstoupilo do života.

Helden. Zvláštní jméno, zvláštní dívka. Plná složitostí a protikladů. Někoho podobného v životě nepotkal. Jako by pocházela z jiné doby a jiného místa. Bojovala s odkazem války, která vstoupila do dějin.

Rache. Odessa… Wolfsschanze. Samí fanatici. Soupeři v krvavých jatkách, která už neměla žádný význam. Bylo po všem, už třicet let. Byla to mrtvá historie, podtržená a sečtená.

Holubi znovu slétli dolů a v jejich masovém útoku na střechu Noel náhle cosi spatřil. Pochopil něco, co mu dřív unikalo. Měl to v hlavě od předchozí noci - od setkání se starým německým plukovníkem -, dosud si to však neuvědomoval.

Ještě nebylo po všem. Válka neskončila. Ženeva ji vzkřísila!

Budou se tě snažit zastavit, podvést… zabít.

Odessa. Rache. To byli praví nepřátelé Ženevy! Fanatici a teroristé, kteří by udělali cokoli, aby ten plán zničili. Kdokoli jiný by mohl konto odhalit u mezinárodních soudů. Odessa ani Rache to udělat nemohly. Helden se mýlila - aspoň částečně. Ať měly obě organizace jakýkoli zájem na dětech stranických vůdců, to vše šlo stranou. Hlavním úkolem bylo zastavit ženevský plán! Nějak se dozvěděli o kontu ve Švýcarsku a byli odhodláni ho zablokovat. Kdyby ho kvůli tomu museli zabít, ani minutu by neváhali. Byl postradatelný.

To by vysvětlovalo strychnin v letadle a strašlivou smrt, která byla původně určena jemu. Teroristická taktika Rache. Rovněž to osvětlovalo události v Rio de Janeiru - střelbu na opuštěné vyhlídce a rozbité okno auta na noční silnici. Práce Maurice Graffa a psychopatů z brazilské Odessy. Ti všichni o Ženevě věděli!

A pokud ano, tak věděli i o von Tieboltových. To by vysvětlovalo věci, které se odehrály v Brazílii. Nešlo o matku, ale o Johanna von Tiebolta. Utíkal před Graffovou Odessou. Bratr-ochránce, který propašoval sebe i své dvě sestry z Ria.

Aby žil a naplnil ženevskou smlouvu.

Jednoho dne přijde člověk a bude mluvit o zvláštním plánu… A v tom „zvláštním plánu“ šlo o peníze a moc ke zničení Odessy - a Rache. To bylo nepochybně pravým cílem úmluvy.

Noelovi se náhle rozjasnilo. Společně s Johnem Tennysonem a Kesslerem z Berlína převezme otěže. Oni tři budou řídit kancelář v Curychu. Rozdrtí Odessu, ať je kdekoliv. Zničí Rache. V rámci nápravy škod bylo potřeba ochromit fanatiky, protože ti jsou otci vraždění a genocidy.

Chtělo se mu zavolat Helden a říct jí, že už brzy nebude muset utíkat. Nikdo se už nebude muset skrývat a žít ve strachu. Chtěl jí to všechno říct. A chtěl ji zase vidět.

Ale dal slovo, že jí nebude ke Gallimardovi volat. Bylo to k vzteku. Doháněla ho k šílenství, ale nemohl svůj slib porušit.

Telefon. Musel zavolat do kanceláře American Express na Champs-Elysées. Řekl Samu Buonoventurovi, ať mu tam nechává vzkazy.

Mohl si je vyzvednout telefonicky, měl s tím své zkušenosti. Nikdo nemusel vědět, kde je. Položil kávu a zamířil k telefonu. Vtom si vzpomněl, že si potřebuje zavolat ještě někam. Své matce. Telefonovat jí do New Yorku, na to bylo příliš brzy. Řekl si, že hovor odloží.

„Je mi líto, monsieur,“ omluvil se úředník v kanceláři American Express. „Musíte si převzít telegramy osobně. Je mi opravdu líto.“

Telegramy! Noel položil sluchátko. Byl mrzutý, ale nezlobil se. Trochu se provětrat mu neuškodí, aspoň nebude myslet na očekávaný telefonát od Helden.

Vykročil po rue Chevalle. Do tváří ho štípal studený vítr. Taxík ho zavezl přes řeku na Champs-Elysées. Čerstvý vzduch a sluníčko byly osvěžující. Stáhl si okénko, aby se pokochal. Poprvé za dlouhé dny se cítil sebejistý. Věděl, kam míří. Ženeva byla blíž a rozmazané hranice mezi nepřáteli a přáteli se zaostřily.

Ať ho v kanceláři American Express čekalo cokoliv, připadalo mu to nepodstatné. V New Yorku či Londýně nemohlo být nic, s čím by si neporadil. V hlavě měl jen Paříž. Sejde se Johnem Tennysonem a společně naplánují další kroky. Prvním z nich bude cesta do Berlína za Erichem Kesslerem. Věděli, kdo jsou jejich nepřátelé. Bylo jen potřeba se jim vyhnout. V tom jim mohli pomoci přátelé Helden von Tieboltové.

Když vystoupil z taxíku, podíval se na výlohu American Express z kouřového skla. Něco ho napadlo. Nebylo odmítnutí přečíst mu vzkazy do telefonu past? Způsob, jak ho přimět, aby se ukázal? Pokud ano, bylo to až příliš nápadné, nepochybně práce britské rozvědky.

Noel se usmál. Věděl přesně, co říct, kdyby ho Britové dostali: John Tennyson není vrah o nic víc než já a nejspíš mnohem míň než řada agentů MI5.

Možná by mohl zajít ještě o krok dál a doporučit jim, aby se Královské námořnictvo dobře podívalo na jednoho ze svých nejlépe hodnocených důstojníků. Všechny důkazy naznačovaly, že komandér Anthony Beaumont byl členem Odessy, kterého v Brazílii naverboval jistý Graff.

Měl dojem, že nezadržitelně padá vesmírem. Nemohl chytit dech. V žaludku cítil prázdno a pod žebry mu vystřelila bolest. Sevřela ho směsice zármutku, strachu… a vzteku. V telegramu stálo:

OTEC PŘED CTYRMI DNY ZEMŘEL STOP NEMOHLA JSEM TE SEHNAT STOP ZAVOLEJ MI PROSIM DO BEDFORD HILLS STOP

MAMA

Přišel mu ještě druhý telegram, od nadporučíka Davida Milese z newyorské policie.

VZHLEDEM K NEDAVNE SMRTI RICHARDA HOLCROFTA JE NUTNE ABYSTE ME OKAMZITE KONTAKTOVAL STOP PROFESIONALNE VAM DOPORUCUJI UCINIT TAK DRIV NEZ ZAVOLATE NEKOMU DALSIMU STOP

Byla to stejná dvě telefonní čísla, která dostal od Buonoventury v Rio de Janeiru. Od přijetí původní zprávy přišlo do kanceláře American Express šest - šest - dalších dotazů označených dnem a hodinou. Miles si dvakrát denně ověřoval, jestli si jeho zprávu vyzvedl.

Noel se vydal po Champs-Elysees. Snažil se uspořádat myšlenky v hlavě a potlačit smutek.

Jediný otec, kterého kdy poznal. Richard Holcroft. Táta, tatínek. Ta slůvka vždycky říkal s láskou. A také upřímně a vesele, protože mezi dobré vlastnosti Richarda Holcrofta patřila i schopnost zasmát se sám sobě. Vychovával svého syna - nevlastního syna - ne, sakra, syna! Vedl ho životem, ale nikdy mu do něj nezasahoval, pokud nutně nemusel.

A teď byl mrtvý!

Příčina vystřelující bolesti - bolesti, která šla ruku v ruce se strachem a zlostí - se skrývala v Milesově telegramu. Co když měl Richarda Holcrofta na svědomí? Kristepane. Neměla jeho smrt souvislost s ampulkou strychninu nalitou do pití deset tisíc metrů nad Atlantikem? Nebyla zapletená do pavučiny ženevského plánu?

Neobětoval snad otce, jehož celý život znal, za otce, kterého v životě neviděl?

Došel k rohu třídy Jiřího V. Na druhé straně široké křižovatky s hustým provozem uviděl ceduli. Visela nad markýzami, které se táhly po celé délce kavárny na chodníku: FOUQUET. Bylo mu to povědomé. Po levé ruce měl hotel Jiří V. Před rokem tam krátce bydlel za peníze mimořádně bohatého hoteliéra, který měl bláznivou představu, že si postaví podobný dům v Kansas City. Nakonec z toho sešlo.

Holcroft se tehdy spřátelil se zástupcem ředitele. Pokud tam stále pracoval, možná by ho nechal zatelefonovat. Kdyby se o jeho hovory z hotelu někdo zajímal, snadno by si je zjistil. Ještě snadnější však bylo zanechat zavádějící informace o místě svého pobytu.

Předvídej.

„Ale jistě, beze všeho, Noeli. Rád tě vidím. Je mi líto, že u nás nebydlíš, ale při těch cenách ti to můžu těžko vyčítat. Můžeš si zavolají tady z kanceláře.“

„Ty hovory samozřejmě zaplatím kartou.“

„O to nemám strach, kamaráde. Nedáme si pak apéritif?“

„To bych bral,“ řekl Noel.

Bylo deset čtyřicet pět pařížského času. V New Yorku bylo tři čtvrtě na šest. Pokud po něm Miles tak toužil, jak naznačoval jeho vzkaz, na hodině nezáleželo. Zvedl sluchátko a vytočil číslo.

Znovu se podíval na zprávu od detektiva.

NEDAVNA SMRT RICHARDA HOLCROFTA… PROFESIONALNE VAM DOPORUČUJI UČINIT TAK DRIV NEZ ZAVOLÁTE NĚKOMU DALŠÍMU…

Doporučení mělo zlověstný tón. „Někomu dalšímu“ muselo nutně znamenat jeho matku.

Odložil papír na stůl a sáhl do kapsy pro telegram od Althene.

TVUJ OTEC PŘED CTYRMI DNY ZEMREL… NEMOHLA JSEM TE SEHNAT…

Vyčítal si, že nebyl s ní. Téměř stejná vina, strach a zlost ho však sžíraly, když pomyslel na to, že asi může za otcovu smrt. Asi? Určitě. Cítil to.

Bolestně přemítal, jestli Miles matce zavolal. A pokud ano, co jí asi řekl?

Zazvonil telefon.

„Pan Holcroft?“

„Ano. Omlouvám se, že jsem nebyl k zastižení…“

„Nebudeme ztrácet čas,“ přerušil ho Miles. „Porušil jste federální zákony.“

„Tak moment,“ ohradil se Noel popuzeně. „Z čeho mě chcete obvinit? Přece jste mě našel. Já se neschovávám.“

„Najít vás skoro po týdnu pátrání, to je do očí bijící pohrdání právem. Bez našeho vědomí jste neměl opouštět New York.“

„Měl jsem k tomu osobní důvody. Nechal jsem vám vzkaz. Nic na mě nemáte.“

„A co takhle ‚maření výkonu spravedlnosti‘?“

„Co?“

„Byl jste v salonku toho Boeingu 747 a oba víme, co se tam stalo. Nebo spíš co se nestalo?“

„O čem to mluvíte?“

„Ten drink jste měl vypít vy, ne Thornton.“

Holcroft věděl, že to musí přijít, ale stejně ho to zaskočilo. „To je ta nejbláznivější věc, jakou jsem kdy slyšel.“

„Ale běžte. Jste inteligentní spořádaný občan z inteligentní spořádané rodiny, ale v posledních pěti dnech jste se choval hloupě a neupřímně.“

„Vy mě urážíte, ale nemáte nic konkrétního. V telegramu jste se zmínil…“

„K tomu se dostaneme,“ uťal ho detektiv. „Chci, abyste znal svoji situaci. Měl byste se mnou spolupracovat, a ne bojovat.“

„Mluvte.“

„Sledovali jsme vás do Ria. Mluvili jsme s…“

„Cože jste dělali?“ Že by ho Sam zradil?

„Byla to hračka. Mimochodem, váš přítel Buonoventura to neví. Pořád vám kryje záda. Říkal, že jste na lodi, která vyplula z Curacaa, ale holandská cizinecká policie o vás neměla informace. Sehnali jsme si seznam telefonních čísel, na která volal, a prověřili jsme aerolinky. Odletěl jste z New Yorku do Ria a tam jste bydlel v hotelu Porto Allegre.“

Kampak amatér na profesionála. „Sam říkal, že jste párkrát volal.“

„Jistě,“ přitakal Miles. „Odjel jste z Ria a my jsme chtěli zjistit kam. Věděli jsme, že vás bude kontaktovat. Copak jste v tom hotelu v Londýně nedostal můj vzkaz?“

„Ne.“

„Věřím vám. Vzkazy se běžně ztrácejí.“

Ale tenhle se neztratil, pomyslel si Noel. Ukradli ho lidé z Wolffschanze. „Teď vím, na čem jsem. Přejděte k věci.“

„Já bych neřekl, že to víte,“ odvětil Miles. „Mluvili jsme s ambasádou v Riu, s jistým Andersonem. Prý jste mu vyprávěl zajímavou historku. Jak jste padl do pasti, jak vás pronásledovali a stříleli po vás. Říkal, že vám nevěřil ani slovo. Měl vás za člověka, se kterým jsou jen problémy, a byl rád, že jste zmizel z Brazílie.“

„Já vím. Odvezl mě na letiště.“

„Nechcete mi o tom říct něco bližšího?“ zeptal se detektiv.

Noel civěl do zdi. Bylo by tak snadné si ulehčit a požádat o ochranu. Anonymní poručík Miles byl symbolem úřední moci. Byl to však špatný symbol na špatném místě a v nesprávnou dobu.

„Ne. Nemůžete nic udělat. Už se to vyřešilo.“

„Vážně?“

„Ano.“

Oba několik sekund nic neříkali. „Tak fajn, pane Holcrofte. Doufám, že změníte názor, protože si myslím, že vám můžu pomoct. A vy pomoct potřebujete.“ Miles se odmlčel. „Já teď podám oficiální žádost o váš návrat do New Yorku. Jste považován za klíčového svědka vraždy, kterého musíme vyslechnout.“

„Je mi líto, ale teď ne.“

„To jsem čekal, takže to zkusím neoficiálně. Jde o vašeho otce.“

Při té strašné zprávě si nemohl pomoci a hlesl: „Zavraždili ho, že jo?“

„To jsem jako neslyšel. Víte, pokud bych to slyšel, musel bych jít za svým šéfem a nahlásit to. Řekněme, že jste to řekl sám od sebe. Udělal jste si závěr, který nemá žádnou souvislost s tím, co jsem vám sdělil. Jinak bych musel požádat o vaše vydání.“

„Nechte toho, Milesi! V tom telegramu to stálo jasně! ‚Nedávná smrt‘ a tak dál. ‚Z profesionálního hlediska bych doporučoval‘ a tak dál! Co si o tom mám sakra myslet?“

Na newyorském konci linky znovu nastala pauza. „Dobře. Šach mat. Ať je po vašem.“

„Zavraždili ho, co?“

„Myslíme si to.“

„Co jste řekli matce?“

„Nic. K tomu nejsem kompetentní. Vaše matka ani nezná moje jméno. Což je odpověď na moji další otázku. Ještě jste s ní nemluvil.“

„Samozřejmě že ne. Povězte mi, co se stalo.“

„Váš otec se stal obětí velice zvláštní nehody. Hodinu po ní podlehl v nemocnici následkům zranění.“

„Co to bylo za nehodu?“

„Jeden starší řidič z Bronxu ztratil poblíž hotelu Plaza kontrolu nad svým vozem. Vůz se stal neovladatelný, vjel na chodník a vrazil do houfu lidí. Tři na místě zemřeli. Vašeho otce to auto odhodilo na zeď. Vlastně ho na ni přišpendlilo a skoro ho rozmačkalo.“

„Chcete naznačit, že na něj mířilo?“

„Těžko říct. Byla tam pochopitelně strašná vřava.“

„Tak jak to teda myslíte?“

Miles zaváhal. „Ano, mířilo na něj.“

„Kdo ho řídil?“

„Dvaasedmdesátiletý účetní v důchodu s několik let propadlým řidičákem. Neměl žádné příbuzné. Zato měl kardiostimulátor, který při nárazu zkratoval. Muž zemřel při převozu do nemocnice.“

„Jakou měl souvislost s mým otcem?“

„To zatím přesně nevíme. Ale měl bych jistou teorii. Chcete si ji poslechnout?“

„Jasně!“

„A vrátíte se do New Yorku?“

„Netlačte mě ke zdi. Jak zní ta vaše teorie?“

„Myslím, že toho staříka najali. V tom autě byl asi ještě někdo, nejspíš na zadním sedadle, a držel mu pistoli u hlavy. Pak ve zmatku zmizel. Podle mě to byla poprava, která měla vypadat jako těžká bouračka, při níž zahynulo víc lidí.“

Noel zatajil dech. Nebyla to totiž jediná „těžká bouračka“. K další došlo v londýnském metru, kde našlo smrt pět lidí. Mezi nimi i jediný člověk, který mohl vrhnout světlo na působení Johna Tennysona v deníku Guardian.

Byla to vražda jako vyšitá…

Myšlenka na souvislost mezi oběma událostmi naháněla hrůzu.

„Nepřeháníte to trochu, Milesi?“ zeptal se Holcroft.

„Říkal jsem, že je to jen teorie, ale není úplně nepodložená. Když jsem na hlášení o nehodě uviděl jméno Holcroft, trochu jsem si to proklepl. Ten dědek z Bronxu měl zajímavou minulost. Do Ameriky přišel v roce čtyřicet sedm, údajně jako židovský přistěhovalec bez peněz, oběť Dachau. Jenže on bez peněz rozhodně nebyl, což dokazuje pět vkladních knížek. Jeho byt připomíná pevnost. Za ty roky navíc podnikl třináct cest do Německa a zpátky.“

Noelovi vyvstaly na čele perličky potu. „Co tím chcete říct?“

„Myslím, že ten páprda viděl Dachau leda z rychlíku. A jestli tam fakt byl, tak jako člen správy koncentračního tábora. V činžáku, kde bydlí, ho skoro nikdo nezná. V synagoze ho jaktěživ neviděli. Nejspíš to byl nácek.“

Holcroft polkl. „A co ho spojuje s mým otcem?“

„Vy. Zatím nevím jak.“

„Já?“ Noel cítil, jak se mu zrychluje tep.

„Ano. V Riu jste řekl Andersonovi, že nějaký Graff je nacista a pokusil se vás zabít. Anderson si myslel, že jste se pomátl, ale já ne. Věřím vám.“

„Byl jsem úplně bez sebe. Nechtěl jsem dávat ty dvě věci dohromady. Bylo to nedorozumění…“ Noel se zoufale snažil najít slova. „Graff je paranoidní Němčour, tak jsem o něm řekl, že je nacista, to je celé. Myslel si, že si dělám náčrtky jeho domu…“

„Řekl jsem, že vám věřím, pane Holcrofte,“ skočil mu do řeči detektiv. „A mám k tomu svoje důvody.“

„Vážně?“ Noel věděl, že je ho sotva slyšet. Náhle dostal strach. Smrt jeho otce byla varováním. Od Rache, či Odessy - ale každopádně to bylo varování. Musel ochránit matku!

Miles hovořil, ale on ho neslyšel. Horečně přemýšlel. Milese bylo potřeba zastavit! Nesměl se dostat na kloub Ženevě!

„Ti chlapi v letadle, kteří se vás pokusili zabít, byli Němci,“ vysvětlil mu Miles. „Použili sice pasy dvou Američanů zabitých před pěti lety v Mnichově, ale byli to Němci. Prozradily je zuby. Ty dva někdo zastřelil na Kennedyho letišti. Jejich těla se našla v kabině cisterny s palivem. Smrtící kulky vyšly z německé devítimilimetrové pistole Heckler a Koch. Tlumič byl vyroben v Mnichově. A hádejte, kam ten stařík jezdil do Německa. Přišli jsme na minimálně šest cest.“

„Do Mnichova,“ zašeptal Noel.

„Správně. Do Mnichova. Tam to všechno začalo a pořád to pokračuje. Třicet let po válce se mezi sebou rve parta nácků a vy jste rovnou uprostřed. Chci vědět proč.“

Noel se cítil úplně vysátý, zmožený vyčerpáním a strachem. „Nechte to spát. Stejně nemůžete nic dělat.“

„Mohl bych něčemu předejít, sakra! Další vraždě.“

„Copak to nechápete?“ zeptal se Holcroft bolestně. „Já to můžu říct, protože to byl můj otec. V New Yorku se nic nevyřeší. Může se to vyřešit jen tady. Dejte mi čas. Prokristapána, dejte mi čas. Nebojte, já se vrátím.“

„Jak dlouho?“

„Měsíc.“

„To je moc. Půlka stačí. Máte čtrnáct dní.“

„Milesi, prosím vás…“

Ve sluchátku cvaklo. Spojení do New Yorku se přerušilo.

Dva týdny. To přece nemůže stihnout!

Ale nedalo se nic dělat. Během dvou týdnů si musel vytvořit takovou pozici, aby zabránil Milesovi pokračovat dál. Se ženevskými penězi se to mohlo podařit. Charitativní organizaci se jměním téměř osmi set milionů amerických dolarů příslušná místa jistě popřejí sluchu - tiše a diskrétně. Jakmile se konto uvolní, půjde leccos zařídit a domluvit. Odessa bude odhalena a Rache zničena.

To vše by se ovšem stalo jen v případě, že se tři přijatelní potomci dostaví do banky v Ženevě. Noel byl přesvědčen, že se tak stane, ale do té doby potřeboval ochránit matku. Musel se s ní spojit a přesvědčit ji, že na příští dva týdny musí zmizet.

Co jí měl říct? Stejně by ho neposlechla. Neposlouchala by ho, kdyby jen na okamžik uvěřila, že byl její manžel zavražděn. Co jí měl proboha říct?

„Allo? Allo, monsieur?“ ozval se z telefonu hlas spojovatelky. „Váš hovor do New Yorku…“

Holcroft zavěsil tak rychle, že telefon ani nestačil zazvonit. S matkou mluvit nemohl. Teď ne. Za hodinu snad, ale teď ne. Musel uvažovat. Potřeboval toho hodně promyslet a udělat.

Začínal z toho šílet.

19. KAPITOLA

„Zcvokne z toho,“ řekl blondýn do telefonu na letišti Hellenikon v Aténách. „Už se to určitě doslechl. Tahle rána ho může zlomit. Nebude vědět, co má dělat. Řekni našemu člověku v Paříži, aby se v příštích dvaceti čtyřech hodinách držel u něj. Nesmí se vrátit do Ameriky.“

„To neudělá,“ odvětila Gretchen Beaumontová z dálky několika tisíc kilometrů.

„To nemůžeš vědět jistě. Psychická zátěž se postupně zvyšuje. Náš objekt je na pokraji zhroucení. Ale dá se usměrnit. Čeká na me. Vidí ve mně odpověď na spoustu věcí, ale je potřeba zkrátit mu vodítko. Chci, aby jel nejdřív do Berlína. Na den nebo na dva. Za Kesslerem.“

„Nevyužijeme k tomu jeho matku?“

„Ne. Za žádných okolností se k ní nesmíme přiblížit. Bylo by to moc riskantní.“

„Tak jak ho přiměješ k tomu, aby jel do Berlína?“ zeptala se Gretchen Beaumontová z Anglie.

„Já ne,“ odpověděl John Tennyson z Atén. „Přesvědčím naši sestřičku, aby ho k tomu závěru dovedla. To víš, ona mě teď shání.“

„Musíš s ní opatrně, Johanne.“

„Neboj.“

* * *

Holcroft kráčel po betonovém nábřeží Seiny a nevnímal štiplavý vítr od řeky. Ještě před hodinou byl plný sebevědomí. Teď se cítil na dně. Věděl jen to, že se nesmí zastavit, že si musí vyčistit hlavu a rozhodnout se.

Musel také přehodnotit několik věcí. Před hodinou si myslel, že jediný člověk, kterému může věřit, je bratr Helden von Tieboltové. Nyní o tom začal pochybovat. Neovladatelné auto na newyorské ulici, které vzalo život jedinému otci, kterého poznal, až příliš připomínalo nevysvětlitelné neštěstí v londýnském metru.

Ten muž zahynul při velíce zvláštní nehodě, která si vyžádala pět lidských životů… MI5.

Poprava… těžká bouračka, při níž zahynulo víc lidí. David Miles, newyorská policie.

Schůzka s Tennysonem náhle neznamenala odpověď na všechny otázky. Znovu se objevil stín Tinamy, jednoho dne přijde člověk a bude mluvit o zvláštním plánu. Tennyson na něj čekal, ale možná z úplně jiných důvodů. Třeba prodal jejich společný závazek za vyšší cenu.

Pokud ano, zavinil smrt Richarda Holcrofta - jako by měl sám nohu na plynovém pedálu a ruce na volantu. V tom případě by Tennyson neodešel ze schůzky živý. Syn pomstí otcovu smrt, dlužil mu to.

Noel se zastavil a opřel se rukama o betonovou zeď. Nemohl uvěřit, na co to myslí. Vžíval se do role zabijáka! Jeho slib si vybíral hroznější cenu, než si dokázal představit.

Rozhodl se, že Tennysonovi vyloží fakta. A pak bude syna Wilhelma von Tiebolta pozorně sledovat. Pravda, nebo lež: najde je v Tennysonových slovech i očích. Modlil se, aby je od sebe rozeznal.

Ale všeho dočasu. V hlavě se mu rozjasňovalo. Každý krok bylo potřeba pečlivě uvážit. Opatrnost ho však nesměla zpomalit.

Nejdřív to hlavní, a tím byl v dané chvíli nesporný fakt, že už se nemůže volně a bezstarostně pohybovat. Dostal to nejstrašnější varování: smrt milovaného člověka. Přijal je s pocitem strachu a vzteku. Strach ho přiměje k opatrnosti. Vztek mu zase dodá odvahy. Aspoň na to spoléhal.

Další na řadě byla matka. Co jí říct, aby to přijala, aniž by pojala podezření? Potřeboval, aby mu uvěřila. Pokud by si jen na okamžik myslela, že smrt jejího manžela byla dílem pohrobků třetí říše, zuřivě by zvýšila hlas. A její první výkřik by byl zároveň tím posledním. Co jí říct, aby to znělo věrohodně?

Znovu vykročil. Byl duchem nepřítomný a měl rozostřený pohled. Následkem toho se srazil s menším mužem, který šel proti němu.

„Promiňte. Pardon, monsieur,“ omluvil se Noel.

Francouz se díval do novin. Pokrčil rameny a přívětivě se usmál. „Rien.“

Noel se zastavil. Ten člověk mu někoho připomněl. Kulatá sympatická tvář, brýle.

Ernst Manfredi.

Matka si toho švýcarského bankéře vážila a za mnohé mu vděčila. Holcrofta napadlo, že by s ní mohl promluvit jménem Ernsta Manfrediho a vymyslet si nějaké vysvětlení, které mu finančník sdělil. Proč ne? Jeho slova by nemohl nikdo vyvrátit. Manfredi byl mrtvý.

Švýcar si přece o svou starou známou Althene Clausenovou dělal starosti. Bál se o ni. Měl strach, že v nadcházejících týdnech, až se bude uvolňovat to mimořádné konto v Ženevě, vyplave na povrch Clausenovo jméno. Jistě se najdou lidé, kteří si vzpomenou na svéhlavou mladou ženu, jež s odporem opustila svého manžela a její slova se pak stala základem morálního obrácení Heinricha Clausena. Obrácení, jež vyústilo v krádež stovek milionů dolarů. Dřímající nepřátelství by mohlo procitnout a někdo by se mohl chtít té ženě pomstít.

Matka musela Manfrediho strach pochopit. Starý bankéř věděl víc než oni dva, a pokud si myslel, že bude lepší, aby na chvíli zmizela, měla by ho poslechnout. Nemocný starý muž na sklonku života neříká věci jen tak do větru.

To vysvětlení mělo logiku. Bylo v souladu s rozhovorem v Bedford Hills, který vedli před třemi týdny. Matka si té shody jistě všimne a vyslechne „slova“ Ernsta Manfrediho.

Noel se instinktivně ohlédl přes rameno, jestli ho někdo nesleduje. Už si na to zvykl. Strach ho nabádal k opatrnosti. Vztek mu dodával jistou sílu. Toužil spatřit nepřítele. V neznámém lese už se pomalu začínal orientovat.

Zamířil zpátky do hotelu Jiří V. Vyběhl z něj v panice a zmatku. Potřeboval si vyčistit hlavu na čerstvém vzduchu. Zástupci ředitele se přitom vyhnul, ale teď by se od něj nechal pozvat na aperitiv. Při té příležitosti by si mohl zavolat do zámoří. Matce.

Přidal do kroku. Dvakrát se náhle zastavil a rychle otočil. Zahlédl tmavě zelený fiat, který zpomalil kus za ním. Fajn.

Rychle přešel ulici, vstoupil do dveří kavárny a za několik sekund zmizel východem, který vedl na třídu Jiřího V. Po chvíli se zastavil u novinového stánku.

Viděl, jak zelený fiat projel kolem rohu poblíž kavárny a pak prudce zastavil. Řidič zaparkoval u chodníku a sklonil hlavu. Fajn. Noelovi náhle svitlo, co udělá po aperitivu a rozhovoru s matkou.

Půjde za Helden. Potřeboval pistoli.

* * *

Von Tiebolt zíral na mluvítko telefonu na letišti v Aténách, ústa otevřená údivem.

„Cos to řekla?“ zeptal se.

„Je to tak, Johanne,“ sdělila mu Helden z Paříže. „Britská rozvědka si myslí, že bys mohl být Tinama.“

„To jsou mi věci.“ Zaskočený blondýn tu větu protáhl. „Naprostá absurdita!“

„Přesně to jsem řekla Holcroftovi. Vysvětlila jsem mu, že po tobě jdou kvůli tomu, co píšeš… a kdo jsi. Kdo jsme.“

„Jo, tak nějak to bude.“ Von Tiebolt se na sestřiny úvahy nedokázal soustředit. Zlostně stiskl sluchátko. Někde se stala chyba. Bylo potřeba okamžitě podniknout kroky k nápravě. Co zavedlo MI5 na jeho stopu? Všechny přece zametl! Mohl však Tinamu kdykoli odhalit. Nikdo není důvěryhodnější než podezřelý, který ukáže na hledaného zabijáka. Tak zněla závěrečná taktika jeho plánu. Možná ji bude muset použít dřív, než si myslel.

„Johanne, jsi tam?“

„Ano, promiň.“

„Musíš se co nejdřív sejít s Holcroftem.“

„Jistě. Za čtyři pět dní jsem v Paříži…“

„Dřív ne?“ přerušila ho Helden. „Nemůže se dočkat.“

„Bohužel to nejde.“

„Musím ti toho ještě hodně říct…“ Vyprávěla mu o kontě v Ženevě. O kanceláři v Curychu, která rozdělí stovky milionů. O americkém synovi Heinricha Clausena. O Erichu Kesslerovi z Berlína. O von Tieboltových v Riu. Nakonec mu Zalykavé zopakovala slova, která vyřkla její sestra: Jednoho dne přijde člověk a bude mluvit o zvláštním plánu. „Řekls to?“ zeptala se bratra.

„Ano. Spoustu věcí nevíš. Neměl jsem tušení, kdy a jak se to stane. Mluvil jsem s Gretchen. Holcroft za ní byl předevčírem v noci. Obávám se, že mu moc nepomohla. Vzali jsme na sebe závazek, kterému se v moderní historii stěží co vyrovná. Je potřeba napravit škody…“

„Takhle to říkal Holcroft,“ přerušila ho Helden.

„To věřím.“

„Má strach. Snaží se to nedat najevo, ale bojí se.“

„Ani se nedivím. Je to ohromná zodpovědnost. Musím zjistit, co ví. Jen tak mu můžu pomoct.“

„Tak přijeď do Paříže hned.“

„Nejde to. Až za pár dní.“

„Mám strach. Pokud si Noel na nic nehraje, a já nevidím důvod, proč mu nevěřit…“

„Noel?“ zeptal se bratr s mírným překvapením.

„Líbí se mi, Johanne.“

„Pokračuj.“

„Pokud je opravdu tím člověkem, který má vás tři zavést za šéfy La Grande Banque, tak se v Ženevě nemůže nic stát bez něj.“

„No a?“

„Někdo to ví. Myslím, že někdo ví o tom kontu ve Švýcarsku. Staly se hrozné věci. Snažili se ho zastavit.“

„Kdo?“

„Tipovala bych Rache. Nebo Odessu.“

„To těžko,“ nesouhlasil John Tennyson. „Ani jedna z těch organizací by neudržela tak zásadní informaci v tajnosti. Věř slovu novináře.“

„Rache vraždí lidi. A Odessa taky. Někdo se pokusil Noela zabít.“

Tennyson se v duchu pousmál. Staly se sice chyby, ale základní plán vycházel. Holcroft dostával rány ze všech stran. Až se na něj v Ženevě všechno sesype, bude na pokraji sil, neschopen odporu.

„Tak to si bude muset dávat pozor. Umíš spoustu věcí, Helden. Vezmi si ho do práce. Nauč ho fígle, které jsme si navzájem předávali.“

„Něco z toho už viděl,“ řekla dívka a soucitně se zasmála. „Strašně nerad je používá.“

„Lepší než skončit jako mrtvola.“ Blondýn se odmlčel. Přechod k jinému tématu musel být přirozený. „Gretchen se zmínila o Beaumontově fotce. Myslí si, že ji Holcroft vzal.“

„To je pravda. Žije v přesvědčení, že Beaumonta zahlédl v letadle z New Yorku do Ria. Myslí si, že ho sledoval. Mimo jiné i o tom s tebou chce mluvit.“

Takže skutečně v letadle, pomyslel si Tennyson. Ten Američan byl všímavější, než chtěl Beaumont věřit. Jeho zmizení se vysvětlí za pár dní, ale pokud by Holcroft ve Švýcarsku ukázal jeho fotku nesprávným lidem, zdůvodňovalo by se to těžko. Fanatický komandér za sebou zanechal příliš nápadnou stopu, z Ria až po ministerstvo námořnictví. Tu fotografii bylo třeba získat zpět.

„Nevím, co ti na to mám říct, Helden. Beaumonta jsem nikdy neměl moc v lásce. Nikdy jsem mu nevěřil. Ale už řadu měsíců je ve Středomoří. Nechápu, jak by mohl opustit svoji loď a objevit se v letadle z New Yorku do Ria. Holcroft se určitě spletl.“ Tennyson znovu udělal pomlku. „Každopádně, Noel by měl vzít tu fotku s sebou na naši schůzku. Neměl by ji vozit po světě. Ani by o Beaumontovi neměl mluvit. Řekni mu to. Mohlo by to zavést jisté lidi ke Gretchen. K nám. Jo, nejlepší bude, když tu fotku vezme s sebou.“

„To nepůjde. Ukradli mu ji.“

Blondýn zkoprněl. Nikdo z nich ten snímek přece nevzal! Žádné ze Sonnenkinder. Byl by první, kdo by se to dozvěděl. Takže někdo jiný? Ztišil hlas. „Jak to myslíš, že mu ji ukradli?“

„Tak, jak to říkám. Někdo ho pronásledoval, zmlátil do bezvědomí a sebral ten obrázek. Nic víc ho nezajímalo, jen fotka.“

„Kdo to byl?“

„To Noel neví. Byla noc, pořádně neviděl. Vzbudil se na louce kus od Portsmouthu.“

„Napadli ho v Portsmouthu?“

„Stalo se to něco přes kilometr od domu Gretchen, jestli jsem to pochopila správně.“

Musela se stát nějaká chyba. Strašná chyba. „Víš jistě, že Holcroft nelhal?“

„Proč by to dělal?“

„Co přesně ti řekl?“

„Že ho honil chlap v černém svetru. Praštil ho něčím tupým, a když omdlel, ukradl mu tu fotku z kapsy. Nic víc, ani peníze.“

„Rozumím.“ Ale přitom tomu vůbec nerozuměl! A to ho zneklidňovalo. Nemohl dát najevo strach. Musel dělat, že je nad věcí jako vždycky. Bylo však nutné přijít té záhadě na kloub. „Helden, něco bych od tebe potřeboval. Je to pro dobro nás všech. Myslíš, že by sis mohla vzít den volna?“

„Snad jo. Proč?“

„Asi bychom se měli pokusit zjistit, kdo se o Holcrofta tolik zajímá. Mohla bys mu navrhnout výlet na venkov - třeba do Fontainebleau nebo Barbizonu.“

„Ale proč?“

„Mám v Paříži jednoho známého. Často pro mě dělá. Poprosím ho, aby vás sledoval, samozřejmě ve vší diskrétnosti. Možná zjistíme, kdo tam pojede taky.“

„To by zvládl i někdo z našich.“

„Radši ne. Přátele do toho nezatahuj. Herr Oberst by se do toho neměl míchat.“

„Dobře. Vyrazíme asi v deset dopoledne. Z Noelova hotelu. Douzaine Heures, rue Chevalle. Jak toho chlapa poznám?“

„Nepoznáš ho. Pověsí se na tebe. Holcroftovi nic neříkej. Zbytečně by ho to vyplašilo.“

„No dobře. Zavoláš mi, až budeš v Paříži?“

„Hned jak přijedu, meine Schwester.“

„Danke, mein Bruder.“

Tennyson položil sluchátko. Před odletem do Berlína si potřeboval zavolat ještě jednou. S Gretchen už mluvit nechtěl. Pokud se potvrdí, že Beaumontovo jednání mělo skutečně tak závažné následky a že z nedbalosti ohrozil plán Wolfsschanze, bude potřeba přetnout veškeré nitky, které jej spojovaly se Ženevou. Nebylo to snadné rozhodnutí. Gretchen miloval tak, jak jen málo mužů na zemi miluje svou sestru; způsobem, který svět odsuzuje, protože mu nerozumí. Starala se o jeho potřeby a ukájela jeho touhy, aby nikdy nevznikly zbytečné vnější komplikace. Mohl se tak plně soustředit na své mimořádné poslání. I to však teď bylo v ohrožení. Gretchen, jeho sestra i milenka v jedné osobě, bude možná muset zemřít.

* * *

Holcroft naslouchal posledním matčiným slovům, ohromený její vyrovnaností i tím, že to bylo tak snadné. Pohřeb byl včera.

„Udělej, co musíš, Noeli. Zbytečně a hloupě umřel prima chlap, a to je hrůza. Ale stalo se. Už s tím nic nenaděláme.“

„Ale mohla bys něco udělat pro mě.“

„Co?“

Řekl jí o Manfrediho smrti. Seznámil ji s verzí, které věřili Švýcaři: stařec zlomený bolestí dal přednost rychlému konci před vleklým utrpením a nemohoucností. „Požádal mě o schůzku v Ženevě. To bylo poslední, co jako bankéř udělal.“

Althene chvíli mlčela a vzpomínala na přítele, který pro ni kdysi hodně znamenal. „Musel sám naplnit tu důležitou dohodu. To byl jeho styl. Nechtěl to přenechat nikomu jinému.“

„To ale není všechno. Šlo i o tebe. Říkal, že to pochopíš.“

Holcroft pevně sevřel telefon a snažil se mluvit s co největší přesvědčivostí. Řekl jí o Manfrediho „obavách“, že by si někdo mohl vzpomenout na tvrdohlavou ženu, kterou mnozí vinili z přeměny Heinricha Clausena i z jeho rozhodnutí zradit říši. Vysvětlil jí, že jsou možná pořád fanatici, kterým jde o pomstu. Manfrediho stará přítelkyně Althene Clausenová by neměla riskovat, že se stane jejich cílem. Měla by se na chvíli stáhnout do ústraní, kde ji nikdo nenajde, kdyby padlo Clausenovo jméno.

„Rozumíš tomu, mami?“

„Ano,“ odpověděla Althene. „Kdysi mi to sám říkal, ale to už jsou snad stovky let. Bylo to jednoho letního odpoledne v Berlíně. Tehdy taky tvrdil, že nás budou hledat. Měl pravdu. A pořád má. Svět je plný šílenců.“

„Kam pojedeš?“

„Těžko říct. Možná si vyrazím na výlet. Je na to velice příhodná doba, co říkáš? Když přijde smrt, lidé jsou tak trapně úzkostliví.“

„Byl bych radši, abys odjela někam, kde tě nikdo neuvidí. Jen na pár týdnů.“

„Neboj, nebudu na očích. Mám s tím svoje zkušenosti. Ještě dva roky po emigraci z Berlína jsem s tebou byla pořád v pohybu. Vlastně až do Pearl Harboru. Bund měl tehdy širokou působnost a dostával rozkazy z Wilhelmstrasse.“

„To jsem nevěděl,“ vydechl Holcroft pohnutě.

„Ty toho nevíš… No nic. Richard tomu všemu učinil konec. Díky němu jsme přestali utíkat a schovávat se. Dám ti vědět, kde jsem.“

„Jak?“

Matka chvíli mlčela. „Přes tvého přítele na Curacau, pana Buonoventuru. Byl tak strašně uctivý. Pošlu mu zprávu.“

Holcroft se usmál. „Dobře. Zavolám mu.“

„Nikdy jsem ti o těch časech neříkala, vid? Než vstoupil do našeho života Richard. Budu ti o nich muset vyprávět. Možná by tě to zajímalo.“

„Moc by mě to zajímalo. Manfredi měl pravdu. Ty jsi vážně neuvěřitelná.“

„Ne, zlato. Jen jsem všechno přežila.“

Jako vždy se rychle rozloučili. Měli kamarádský vztah. Noel vyšel z kanceláře zástupce ředitele. Vykročil vestibulem hotelu směrem k baru, kde jeho přítel čekal s aperitivem. Pak se rozhodl, že to vezme trochu oklikou. Přešel k obřímu oknu nalevo od vchodu a vyhlédl ven mezi záhyby červených sametových závěsů. Zelený fiat stál pořád na ulici.

Noel pokračoval halou k baru. Čtvrthodinku stráví v příjemné konverzaci se zástupcem ředitele, během níž mu sdělí velice konkrétní, byť mylné informace a požádá o menší laskavost.

Nesměl zapomenout na Helden. Pokud by se neozvala do páté, zavolá jí ke Gallimardovi. Musel se s ní vidět. Potřeboval pistoli.

* * *

„Čtyři nebo pět dní?“ vybuchl Holcroft do telefonu. „Tak dlouho čekat nechci. Sejdu se s ním kdekoliv! Nemůžu si dovolit ztrácet čas.“

„Říkal, že dřív v Paříži nebude. Navrhuje, abys mezitím zajel do Berlína. Zabralo by ti to zhruba den.“

„On o Kesslerovi ví?“

„Možná ho nezná jménem, ale věděl o Berlínu.“

„Kde byl?“

„Na letišti v Aténách.“

Noel si vzpomněl. Zmizel před čtyřmi dny v Bahrajnu. Naši agenti od Singapuru až po Atény na něj čekají: hrozilo, že Johna Tennysona najde britská rozvědka, pokud se tak už nestalo. „Co říkal o Angličanech?“

„Měl na ně vztek, což jsem tušila. Nedivila bych se, kdyby Johann napsal článek, kterým ztrapní britské ministerstvo zahraničí. Měl hroznou zlost.“

„Doufám, že to neudělá. Poslední věc, která by nám scházela, je článek v novinách. Můžete mu zavolat zpátky? Nebo mu zavolám sám. Kdyby přiletěl dneska v noci, vyzvedl bych ho v Orly.“

„To asi nepůjde. Pospíchal na letadlo. Mám jen číslo do Bruselu. Tam si vyzvedne vzkazy. Ty ode mě si vybral až skoro za dva dny.“

„Do hajzlu!“

„Bylo toho na vás hodně.“

„Hrozně spěchám.“

„Noeli…“ začala Helden přerývaně. „Zítra nemusím do práce. Nemůžeme se sejít a třeba si někam vyjet? Potřebovala bych si promluvit.“

Holcrofta to zaskočilo. On chtěl vidět ji. „Proč čekat do zítřka? Pojďme na večeři.“

„Nemůžu. Dneska večer něco mám. Vyzvednu vás zítra v deset dopoledne v hotelu. Odpoledne můžete letět do Berlína.“

„Máte schůzku s přáteli?“

„Ano.“

„Helden, udělejte pro mě něco. Nikdy bych si nemyslel, že to po někom budu chtít, ale… Potřebuju pistoli. Nevím, jak ji sehnat, jaké tady platí zákony.“

„Rozumím. Přinesu vám ji. Uvidíme se ráno.“

„Nashle zítra.“

Holcroft zavěsil a podíval se na otevřenou aktovku, která ležela na hotelovém křesle. Uviděl desky ženevského dokumentu. Připomněly mu hrozbu mužů Wolfsschanze. Nic není jako dřív… Nyní věděl, jak pravdivá to byla slova. Pistoli si kdysi vypůjčil v Kostarice. Zabil chlapa, který mu usiloval o život. Už nikdy nechtěl vzít zbraň do ruky. I to se změnilo. Všechno se změnilo, protože na něj křičel z hrobu člověk, jehož nikdy nepoznal.

20. KAPITOLA

„Máte rád pstruha?“ zeptala se Helden ze sedadla spolujezdce a podala mu automatickou pistoli.

„Celkem jo,“ řekl a zasmál se.

„Co je vám k smíchu?“

„Nevím. Podáváte mi bouchačku, což není zrovna moc normální, a přitom se mě ptáte, co si dám k obědu.“

„To spolu nemá co dělat. Měl byste se aspoň na pár hodin oprostit od svých problémů.“

„Já myslel, že si o nich chcete promluvit.“

„To ano. A taky jsem vás chtěla líp poznat. Když jsme se tuhle v noci setkali, ptal jste se na všechno možné.“

„Ale ještě předtím jste na mě pořádně ječela.“

Helden se zasmála. „Za to se omlouvám. Trochu jsem se rozpálila, co?“

„Byla to šílená situace. Hezky se smějete. Nevěděl jsem, že se umíte smát.“

„Představte si, že to dělám celkem často. Nejmíň dvakrát za měsíc, s železnou pravidelností.“

Holcroft se na ni podíval. „Neměl jsem to říkat. Vy asi moc důvodů k smíchu nemáte.“

Opětovala jeho pohled. Na ústech jí pohrával úsměv. „Možná víc, než si myslíte. Neurazila jsem se. Určitě si o mně myslíte, že jsem strašně vážná.“

„Náš noční rozhovor nebyl zrovna k popukání.“

„To tedy nebyl.“ Helden se otočila. Ruce měla na kolenou zakrytých bílou plisovanou sukní. Čišela z ní svůdnost, které si dřív Noel nevšiml. Její slova ten dojem jen podtrhla. „Myslíte na ně někdy?“ zeptala se.

„Na koho?“

„Na naše otce, které jsme nepoznali. Udělali neuvěřitelnou věc, hrozně odvážnou.“

„Nejen jednu. Stovky… tisíce věcí. A každá byla jiná, složitá a trvala měsíce. Tři roky manipulací.“

„Museli žít v hrůze.“

„To každopádně.“

„Co je k tomu vedlo?“

„Asi to…“ Noel se zarazil a nevěděl proč. „Asi právě to, co mi Heinrich Clausen napsal v dopise. Když se dozvěděli o ‚rehabilitačních táborech‘, utrpěli šok, jaký si ani nedovedeme představit. Osvětim, Belsen - úplně z toho šíleli. Teď nám to připadá neuvěřitelně, ale nezapomínejte, že se psal rok čtyřicet tři. Tehdy bylo ticho po pěšině.“

Helden se dotkla jeho ruky. Ten kontakt byl letmý, ale vřelý. „Říkáte mu Heinrich Clausen. Co takhle ‚otec‘?“

„Já tátu měl.“ Noel se odmlčel. Nebyla vhodná chvíle vyprávět jí o Richardu Holcroftovi. Musel se ovládnout. „Umřel. Před pěti dny ho zabili v New Yorku.“

„Panebože…“ Helden na něj vykulila oči. Bylo vidět, jak hluboce s ním cítí. „Zabili ho? Kvůli Ženevě?“ zeptala se.

„To nevím.“

„Ale myslíte si to.“

„Ano.“ Sevřel volant a mlčel. Nechtělo se mu mluvit a cítil se bídně.

„To je mi líto, Noeli. Nevím, co říct. Chtěla bych vás nějak utěšit, ale nevím jak.“

Podíval se na ni - na její hezkou tvář a jasné hnědé oči plné účasti. „Díky, ale máte dost svých vlastních problémů. Jste vážně milá, Helden. Nepotkal jsem moc lidí, jako jste vy.“

„Nápodobně.“

„Tak to bychom měli. A co bude s tím pstruhem? Když spolu máme strávit pár hodin mimo Paříž, mohla byste mi snad říct, kam vlastně jedeme?“

„Do Barbizonu. V centru je jedna příjemná restaurace. Byl jste už někdy v Barbizonu?“

„Několikrát,“ odvětil Noel. Jeho pohled náhle upoutalo malé obdélníkové zrcátko za oknem.

Jel za nimi tmavě zelený fiat. Američan neměl ponětí, jestli je to stejné auto, které na něj předchozího dne čekalo na třídě Jiřího V., ale hodlal to zjistit - aniž by vystrašil Helden. Zpomalil. Fiat neprojel kolem, ale odbočil do pravého pruhu, takže mezi ně vjel jiný vůz.

„Děje se něco?“ zeptala se Helden.

Holcroft sundal nohu z plynu. Automobil s mírným škubnutím zpomalil. „Ani ne. Měl jsem s tím zatraceným krámem potíže už včera. Asi by to chtělo seřídit karburátor. Občas tam vznikne vzduchová kapsa. Člověk si s tím musí trochu pohrát.“

„Zdá se, že tomu rozumíte.“

„V autech se trochu vyznám. Bez toho nemůžete vzít práci v Mexiku nebo ještě dál na jih.“ Sešlápl pedál k podlaze. Auto prudce zrychlilo.

Uviděl zeleného fiata ve zpětném zrcátku. Vůz uhnul doleva, projel kolem prostředního auta a pak se vrátil do pravého pruhu, přímo za ně. Otázka byla zodpovězena. Někdo je sledoval.

Strach v něm probudil ostražitost. Ať v tom fiatu seděl kdokoliv, byl nepřímo zapletený do smrti Richarda Holcrofta. Noel si tím byl jistý a chtěl toho chlapa dostat.

„Tak, a je to,“ oznámil dívce. „Vzduch je pryč. Oběd v Barbizonu? To nezní vůbec špatně. Uvidíme, jestli si ještě pamatuju cestu.“

Nepamatoval. Záměrně. Několikrát špatně odbočil. Své chyby zakrýval smíchem a tvrdil, že francouzský venkov se úplně změnil. Stala se z toho hloupá hra se smrtelně vážným cílem: potřeboval vidět muži ve fiatu do tváře. V Paříži byla schovaná za čelním sklem a oblakem cigaretového kouře. Musel mít jistotu, že ji pozná i v davu lidí.

Řidič fiatu však nebyl žádný amatér. Pokud ho Noelovy špatné odbočky a změny rychlosti zmátly, nedal to vůbec najevo. Udržoval si diskrétní odstup a dával si dobrý pozor, aby se nepřiblížil příliš. Na úzké silnici jižně od Corbeil-Essones stál nepojízdný vůz. Byla to dobrá záminka k zastávce. Holcroft zaparkoval vedle něj, aby se podíval, jestli šofér nepotřebuje pomoc. Neznámý ve fiatu neměl na vybranou. Projel rychle kolem obou aut. Noel zvedl oči. Muž měl světlou pleť i vlasy. A ještě něco. Na tváři měl nějaké skvrny nebo dolíčky.

Noel věděl, že by ho příště poznal. To bylo hlavní.

Řidič porouchaného auta Holcroftovi poděkoval s tím, že pomoc už je na cestě.

Noel přikývl a znovu nastartoval. Byl zvědavý, jestli zeleného fiata zase brzy uvidí. Bude na něj čekat někde na vedlejší silnici, nebo se jednoduše zjeví v zrcátku jako přízrak?

„To od vás bylo moc hezké,“ pochválila ho Helden.

„I my zlí Američani občas uděláme dobrou věc. Vrátím se na dálnici.“

Pokud byl zelený fiat na vedlejší silnici, nevšiml si ho. Spatřil ho až v zrcátku na dálnici. Sjeli z ní v Seine-et-Marne a zamířili do Barbizonu. Zelený vůz se držel hezký kus za nimi, ale stále tam byl.

* * *

Společný oběd byl zvláštní směsicí pohody a rozpačitosti. Co chvíli někdo z nich spustil a náhle se odmlčel. Konverzace uvízla v polovině, aniž by si kdo pamatoval, co chtěl vlastně říct. Přesto se cítili dobře. Byli spolu a měli k sobě fyzicky blízko. Holcroft měl dojem, že to jeho společnice cítí stejně silně jako on.

Chování Helden von Tieboltové pocit vzájemné blízkosti jen umocňovalo. Opakovaně se ho totiž dotýkala, zřejmě bezděčně. Vždycky se natáhla a krátce mu sáhla na rukáv, případně na ruku. Činila tak pro zvýšení důrazu, nebo když se na něco ptala. Jako by to pro ni byla ta nejpřirozenější věc na světě. A on stejně přirozeně její doteky přijímal a opětoval.

„Váš bratr o Beaumontovi nemluvil?“ zeptal se.

„Ale ano. Měl hroznou zlost. Beaumont mu jde na nervy, ale nevěří, že jste ho viděl v tom letadle. Myslí si, že jste se spletl. Chtěl, abyste s sebou vzal tu fotku. Řekla jsem mu, že už ji nemáte. Dost zuřil.“

„Kvůli fotce?“

„Ano. Říkal, že by to mohlo být nebezpečné. Prý by to mohlo zavést ‚jisté lidi‘ ke Gretchen i k vám. A taky do Ženevy.“

„Podle mě bude odpověď jednodušší. Královské námořnictvo se neliší od jiných vojenských organizací. Důstojníci se navzájem kryjí.“

„Mluvíte o mojí promiskuitní sestře?“

Holcroft přikývl. O Gretchen Beaumontové se opravdu nechtěl bavit. „Tak něco.“

Dotkla se jeho prstů. „To nic, Noeli. Já rozhodně nechci sestru soudit.“ Pak se rozpačitě odtáhla. „Chci říct, že nemám právo… Ne, tak jsem to taky nemyslela. Tedy pokud jde o vás, nemám právo…“

„Myslím, že oba víme, jak jste to myslela,“ přerušil ji Holcoft a přikryl jí ruku dlaní. „Jen si klidně poslužte, mně se to celkem líbí.“

„Cítím se kvůli vám hloupě.“

„Kvůli mně? To je to poslední, co bych chtěl.“ Stáhl ruku a následoval její pohled. Dívala se oknem na malé kamenné jezírko na terase. Noel na něm však nespočinul a zvedl oči k několika skupinkám turistů, kteří procházeli po ulici Barbizonu za branou restaurace. Muž se světle hnědými vlasy a poďobanou tváří stál nehnutě na protějším chodníku. V ústech měl cigaretu a v rukou jakousi brožuru, snad o umění. S mírně zvednutou hlavou se soustředil na vchod do restaurace.

Je čas něco podniknout, pomyslel si Noel. Znovu se jej zmocnil vztek. Chtěl toho chlapa dostat.

„Něco mě napadlo,“ prohodil, jako by se nechumelilo. „U dveří jsem zahlédl plakát, na němž stálo Fete ďHiver, jestli to říkám správně. Bylo to někde v Montereau - nevím jak dál. Není to nějaká slavnost?“

„Ano. Ta vesnice je asi deset nebo dvanáct kilometrů odsud na jih.“

„Co je to? Myslím ta slavnost.“

„Fetes ďHiver? Jsou tady celkem často. Obvykle je pořádají místní kostely. Většinou jsou spojené s dnem nějakého svatého. Něco jako bleší trh.“

„Jedeme tam.“

„Vážně?“

„A proč ne? Mohla by být legrace. Koupím vám dárek.“

Helden se na něj šibalsky podívala. „Tak jo,“ souhlasila.

* * *

Ve zpětném zrcátku se odráželo ostré odpolední slunce, takže Holcroft musel opakovaně mhouřit oči a mrkat, aby se ubránil oslnění. Tmavozelený fiat se tu a tam objevil. Jel daleko za nimi, ale nikdy nezmizel z dohledu na dlouho.

Noel zaparkoval za kostelem, který byl dominantou městečka. Společně s Helden obešel faru a zamířil do davu lidí.

Z typicky francouzského náměstí vybíhaly křivolaké uličky s hrubou dlažbou, všude kolem staré domy. Stánky byly rozmístěné bez ladu a skladu. Jejich plátěné stříšky se nacházely v různém stupni rozkladu a pultíky přetékaly rukodělnými výrobky a jídlem všeho druhu. Na lesklé tácy a všudypřítomné voskované plátno pražilo horké slunce, jehož paprsky pronikaly houfem lidí. Tento fete nebyl zaměřen na turistický ruch. Cizinci patřili k jarním a letním měsícům.

Muž s poďobanou tváří stál před jedním ze stánků v polovině náměstí. Žvýkal jakési sladké pečivo a stáčel oči Holcroftovým směrem. Žil v domnění, že si ho nikdo nevšiml. Noel si tím byl jistý. Choval se až moc nenuceně a příliš se soustředil na jídlo. Měl své objekty pod kontrolou. Všechno klapalo. Holcroft se otočil k Helden, která šla vedle něj.

„Už vidím, co vám dám!“ vykřikl.

„Nebuďte hlupáček…“

„Počkejte tady! Za pár minut jsem zpátky.“

„Budu támhle“ - ukázala napravo - „u nádobí z cínu.“

„Fajn. Tak zatím.“

Noel si začal razit cestu davem. Pokud by se přikrčil a dělal dostatečně rychlé pohyby, mohl by se prodrat k okraji lidské masy, aniž by ho světlovlasý muž uviděl. Až se dostane na dlážděný chodník, mohl se pomalu přiblížit k stánku s pečivem.

Došel na chodník. Muž si ho nevšiml. Objednal si další loupák a nepřítomně ho ukusoval. Stoupal si přitom na špičky a dychtivě se díval přes hlavy lidí. Jako by se náhle uvolnil a uklidnil a své objekty sledoval jen s poloviční ostražitostí. Spatřil Helden. Zřejmě byl přesvědčen, že když viděl ji, její společník nebude daleko.

Noel předstíral, že si podvrtl kotník a kulhal podél okraje davu. „Zranění“ mu umožnilo sehnout se bolestí. Slídil ho v žádném případě nemohl vidět.

Holcroft se dobelhal asi deset metrů za stánek s pečivem. Pozorně se na muže zadíval. Čišelo z něj cosi primitivního, jak tam nehnutě stál, rozvážně žvýkal a co chvíli se natahoval, aby se ujistil, že kořist je pořád na dohled. Američan si připadal, jako by sledoval šelmu. Neviděl neznámému do očí, ale tušil, že jsou chladné a ostražité. Ta myšlenka ho dopálila. Před očima mu vyvstal obraz podobného chlapa, který seděl za řidičem, možná mu mířil na hlavu a čekal, až se na newyorském chodníku objeví Richard Holcroft. Noel větřil ve vzduchu chladnokrevnou smrtící manipulaci.

Vrhl se do davu. Pravou rukou sevřel automatickou pistoli, kterou měl v kapse, levou natáhl s napjatými prsty před sebe. Chtěl toho darebáka zmáčknout tak, že na to do smrti nezapomene.

Náhle mu kdosi zastoupil cestu. Když se protahoval mezi rameny muže a ženy před sebou, vešel před něj třetí člověk a bránil mu tělem. Odvracel přitom obličej. Zastavil ho úmyslně!

„Uhněte! Sakra, jděte někam!“

Jeho výkřiky, angličtina či obojí blondýna vyplašily. Prudce se otočil a upustil přitom pečivo. V očích měl vyděšený výraz, ve tváři ruměnec. Znovu se otočil a prodíral se davem pryč od Noela.

„Uhněte!“ Holcroft to dřív ucítil, než uviděl. Cosi mu projelo sakem a rozpáralo lem nad levou kapsou. Nevěřícně se podíval dolů. Vedle boku měl nůž. Kdyby sebou včas neškubl, zabodl by se do něj!

Popadl zápěstí ruky s nožem a odstrčil ho, pustit se ho bál. Nabral útočníka ramenem do hrudníku. Muž stále skrýval obličej. Kdo to je? Na přemýšlení ani na divení však nebyl čas. Potřeboval se zbavit toho strašného nože!

Zařval z plných plic a sehnul se. Oběma rukama přitom svíral zápěstí nepřítele. Čepel šlehala ze strany na stranu tak zuřivě, že se Noel smýkal a vrážel do lidí kolem. Škubl pěstí, z níž trčel nůž, a vší silou ji srazil dolů. Upadl přitom na zem. Bodná zbraň odlétla a zařinčela o dlažbu.

Něco ho udeřilo do krku. Byl omráčený, ale věděl, co to bylo. Dostal ránu železnou trubkou. Choulil se v hrůze a zmatku na zemi, takhle však zůstat nemohl! Instinktivně vyskočil. Strach mu pomohl na nohy. Čekal na útok a byl připravený ho odrazit. Vztek mu velel nalézt útočníky.

Byli pryč. Zmizelo i tělo, které patřilo ke skryté tváři. Ani nůž už na zemi neležel! Kolemjdoucí couvali a zírali na něj jako na blázna.

Můj ty bože! Uvědomil si strašnou věc. Když chtěli zabít jeho, půjdou i po Helden! Pokud byl poďobaný muž pod ochranou zabijáků, a ti věděli, že si Noel jejich člověka všiml, budou předpokládat, že ho viděla i Helden. Zavraždí ji, protože byla součástí jeho léčky!

Proklestil si cestu kroužkem diváků a odstrčil desítky zlostných rukou ve směru, kam Helden před pár minutami ukázala. Ke stánku, kde se prodávaly nějaké džbány, talíře nebo… džbány, talíře, cín. To je ono! Stánek s cínovým nádobím. Kde je?

Uviděl ho, Helden tam však nebyla. Nikde ji neviděl. Rozběhl se k pultu a vykřikl.

„Žena! Byla tady jedna blondýna!“

„Pardon? Je na parle pas…“

„Une femme… Aux cheveux blonds. Elie a été ici“

Prodavač pokrčil rameny a dál leštil jakousi misku.

„Ou est elle?“ zařval Holcroft.

„Vous etes fou! Fou!“ zaječel stánkař. „Voleur! Police!“

„Non! S’il vous plait! Une femme aux…“

„Ah,“ vyhrkl prodejce. „Une blonde. Dans ce sens.“ Ukázal vlevo.

Holcroft se odtrhl od stánku a znovu vběhl mezi lidi. Tahal je za pláště a saka, aby si uvolnil cestu. Kristepane, já ji zabil! Pročesával pohledem okolí, každou chodbu, sledoval oči lidí, jejich vlasy… Nikde však nebyla.

„Helden!“

Náhle dostal ránu pěstí do pravé ledviny. Kolem krku se mu omotala čísi ruka a začala ho škrtit. Útočník ho svíral zezadu a táhl ho zpátky k davu lidí. Noel lapal po dechu a oběma lokty sekal po svalnatém těle. Zasáhl žebra. Sevření kolem jeho hrdla na okamžik povolilo, a to stačilo. Otočil se doleva, zaťal prsty do předloktí ruky, která ho dusila, zatáhl dolů a přehodil si agresora přes bok. Oba spadli na zem.

Noel mu uviděl do tváře! Pod vzpurnou kšticí rusých vlasů se vyjímala malá jizva a pod ní zlostné modré oči. Byl to mladší z agentů MI5, kteří ho vyslýchali v londýnském hotelu. Noelova zuřivost dostoupila vrcholu. Šílenství založené na strašlivé chybě se vymklo kontrole. Britská rozvědka zasáhla a její akce mohla stát Helden život.

Ale proč? Proč tady ve francouzském zapadákově? Neměl tušení. Věděl jen to, že chlap, jehož hrdlo právě svíral, byl jeho nepřítel. Znamenal pro něj stejné nebezpečí jako Rache nebo Odessa.

„Vztyk!“ Holcroft se vyškrábal na nohy a snažil se vytáhnout zrzka nahoru. Udělal tu chybu, že ho na okamžik pustil. Vzápětí dostal ochromující úder do břicha. Před očima měl mžitky a chvíli si uvědomoval jen to, že ho agent vleče mořem udivených tváří.

Náhle s ním praštil o zeď domu. Jeho hlava hlasitě udeřila do tvrdé zdi.

„Vy zatracenej pitomče! Co to sakra provádíte? Málem vás tam oddělali!“

Muž z MI5 nekřičel, ale mluvil hodně vzrušeně, takže to vyšlo nastejno. Noel zaostřil oči. Angličan ho znovu držel rukou kolem krku.

„Ty hajzle!“ vypravil ze sebe šeptem. „To vy jste mě chtěli zabít…“

„Vy jste se úplně zbláznil, Holcrofte! Tinama by na vás ani nesáhl. Musím vás odsud dostat.“

„Tinama? Tady?“

„Jdeme!“

„Ne! Kde je Helden?“

„My ji rozhodně nemáme! Myslíte, že jsme padlí na hlavu?“

Noel na něj zíral. Mluvil pravdu. Všechno to bylo jedno velké šílenství. „Tak ji někdo unesl! Zmizela!“

„Pokud je pryč, tak šla dobrovolně,“ řekl agent. „Snažili jsme se vás varovat. Nechte to plavat!“

„Ne, vy jste vedle! Byl tam jeden chlap - s poďobaným ksichtem…“

„Z toho fiatu?“

„Jo, ten! Sledoval nás. Šel jsem po něm, ale jeho ochranka mě chytila. Chtěli mě zabít!“

„Pojďte se mnou,“ přikázal agent, vzal Holcrofta nad loktem a začal ho postrkovat po chodníku.

Došli k temné úzké uličce mezi dvěma budovami. Nepronikal sem ani paprsek slunce. Vše bylo ve stínu. Průchod lemovaly popelnice. Za třetí nádobou vpravo uviděl Noel čísi nohy. Zbytek postavy byl schovaný za popelnicí.

Agent postrčil Noela do uličky. Čtyři nebo pět kroků stačilo, aby uviděl i horní část těla.

Na první pohled vypadal chlapík s poďobanou tváří jako opilec. V ruce svíral láhev červeného vína, které mu potřísnilo kalhoty v rozkroku. Byla to však jiná červeň než skvrna, jež mu prosakovala košilí na hrudníku.

Někdo ho zastřelil.

„Tady máte toho svého zabijáka,“ oznámil mu agent. „Teď už nás budete poslouchat? Vraťte se do New Yorku. Řekněte nám, co víte, a nechte to plavat.“

Noel horečně uvažoval. Obklopoval ho mlhavý opar zmatku. Všude samá smrt - na nebi, v New Yorku, v Riu i tady ve vesničce na francouzském venkově. Rache, Odessa, pohrobci Wolfsschanze…

Nic není jako dřív…

Otočil se k agentovi MI5 a téměř šeptem mu řekl: „Copak tomu nerozumíte? Já nemůžu…“

Náhle se na konci uličky strhla vřava. Kolem proběhly dvě postavy, jedna poháněla druhou. Vzduchem zněly rozkazy - hrdelní, hrubé a hlasité. Slova nešlo rozlišit, ale čišelo z nich násilí. Křik o pomoc uťalo plácnutí kůže o kůži. Létaly vzteklé facky. A pak rozmazané postavy zmizely, Holcroft slyšel ten výkřik.

„Noeli! Noeli!…“

Byla to Helden! Holcroft se vzpamatoval a věděl, co musí udělat. Vší silou nabral agenta ramenem do boku a srazil ho na popelnici, která zakrývala mrtvolu muže s poďobanou tváří.

Vyběhl z uličky.

21. KAPITOLA

Výkřiky neutichaly. Z jaké dálky přicházely, to Noel nedokázal odhadnout, protože na návsi panoval velký ryk. Z tahacích harmonik a kornetů se linula muzika. Ostrůvky volného místa sloužily jako taneční parket, na němž se točily a vířily páry v rytmu lidových písní. Slavnost byla v plném proudu.

„Noeli! Noeli…“

Výkřiky vycházely z křivolaké uličky vlevo od náměstí. Holcroft se rozběhl jako o závod a srazil se s milenci, kteří se objímali u zdí. Támhle.

„Noeli!“

Ocitl se v průchodu lemovaném dvoupatrovými budovami. V běhu uslyšel další výkřik, ale žádná slova, žádné jméno, jen ten výkřik uťatý úderem, po němž následovalo bolestné zajíknutí.

Rychle, než bude pozdě!

Jedny z dveří byly pootevřené. Byl to vchod do čtvrtého domu napravo. Zvolání vyšlo odsud!

Vyrazil k nim a přitom si vzpomněl, že má v kapse pistoli. Sáhl pro ni a jak zbraň nešikovně sevřel v ruce, napadlo ho, že si ji ještě nikdy neprohlížel zblízka. Na okamžik se zarazil a civěl na chladný kov.

O ručních zbraních toho věděl málo, ale tuhle znal. Byla to samonabíjecí pistole Budischowski TP70, stejný typ, jaký mu půjčil Sam Buonoventura na Kostarice. Ta shoda náhod ho však nijak nepovzbudila. Spíš se mu udělalo špatně. Tohle nebyl jeho svět.

Zkontroloval pojistku, strčil do dveří a uhnul stranou. Uvnitř se táhla dlouhá úzká chodba, v níž panovalo šero. Vlevo byly dvoje dveře, možná čtyři metry od sebe. Podle typu stavby odhadl, že vpravo to bude podobné. Ze svého místa tam však neviděl.

Vpadl do chodby, pistoli pevně před sebou. Na pravé stěně vskutku byly dvoje dveře. Dohromady tedy čtvery. Za jedněmi z nich byla uvězněna Helden. Ale za kterými? Zamířil k prvnímu vchodu a přiložil k němu ucho.

Uslyšel jakési škrábání, nepravidelné a neznámé. Neměl ponětí, co to je. Nějaká látka, tkanina… že by trhání látky? Položil ruku na kliku a stiskl ji. Dveře se otevřely. Byl připraven střílet.

Na druhé straně pokoje klečela vyzáblá stařena a drhla podlahu. Viděl ji z profilu. Měla strhané povadlé rysy a kroužila rukou po měkkém dřevu. Byla tak stará, že ho neviděla ani neslyšela. Zavřel.

Na dveřích vpravo byla přibitá černá stužka. Někdo tam zemřel. Rodina měla smutek. Myšlenka na smrt byla zneklidňující. Zaposlouchal se.

To je ono! Zápas pokračoval. Těžké oddychování, pohyb, napětí. Zoufalství. Za těmi dveřmi byla Helden!

Noel o krok ustoupil, připravil pistoli ke střelbě a zvedl pravou nohu. Zhluboka se nadechl a vší silou kopl do dřeva nalevo od kliky. Dveře vylétly z pantů a s třeskem dopadly na podlahu.

Na špinavé posteli uvnitř leželi dva nazí mladí lidé, tmavovlasý chlapec na tlusté dívce se světlou pletí. Její roztažené nohy trčely ke stropu. Výrostek spočíval mezi nimi a ruce měl na ňadrech své milé. Při ráně a pohledu na cizího člověka dívka zavřeštěla. Kluk se z ní odvalil a svezl se na podlahu, ústa otevřená šokem.

Rána! Hluk znamenal poplach. Holcroft vběhl do chodby a vrhl se k dalším dveřím po levé straně. Potřeboval rychle najít Helden, nic jiného ho nezajímalo. Opřel se ramenem do dveří, levou rukou nemotorně sevřel kliku, pravou pistoli. Dveře povolily téměř samy.

Noel stál na prahu a na okamžik se zastyděl. Vedle okna seděl slepec. Byl to starý pán. Třásl se hrůzou z nespatřeného neznámého násilí, které narušilo jeho černé soukromí.

„Nom de Dieu…“ zašeptal a zvedl ruce před sebe.

Z chodby se ozvalo dupání běžících nohou. Kroky byly stále hlasitější. Někdo utíkal jako o život, kožené podrážky klapaly o dřevo. Holcroft se rychle otočil a uviděl, jak kolem proběhl dobře známý agent MI5. Odkudsi zvenčí k němu dolehlo řinčení skla. Noel vyletěl ze slepcova pokoje a zadíval se doleva, odkud ten zvuk vyšel. Otevřenými dveřmi na konci chodby proudilo slunce. Tabulky skla byly zatřené černou barvou. V přítmí si toho nevšiml.

Jak agent věděl, že tam jsou dveře? Proč je vykopl a vyběhl ven? Myslel si, že tudy šel on? Instinkt mu napověděl, že tak dobré mínění o něm Angličan nemá. Byl pro něj přece amatér, šílenec. Ne, šel po někom jiném.

Po Helden! Ta však byla za dveřmi naproti pokoji slepého pána. Jiné už nezbývaly. Agent se spletl!

Holcroft vykopl poslední vchod. Zámek povolil, dveře se rozlétly a on vběhl dovnitř.

Místnost byla prázdná, už hodně dlouho. Na všem ležely vrstvy prachu… A nebyly tam žádné stopy. Nikdo tam nebyl už celé týdny.

Agent MI5 měl pravdu. Jako profesionál vytušil, co amatér nevěděl.

Noel vyrazil z prázdného pokoje na temnou chodbu a pak rozbitým východem na dvůr. Vlevo uviděl masivní dřevěné dveře, které vedly zpátky do boční uličky. Byly otevřené a Holcroft jimi proběhl. Slyšel bujné veselí z náměstí, ale také něco jiného. Z dálky k němu dolehl výkřik, uťatý stejným způsobem jako prve. Rozběhl se ulicí směrem, kde tušil Helden, nikoho však nespatřil.

„Zpátky!“ ozval se rozkaz z výklenku dveří.

Práskl výstřel. Holcroft uslyšel odporné zasvištění kulky a nad jeho hlavou se odloupl kus kamene.

Padl na hrbolaté dlažební kostky. Brnkl přitom prstem o spoušť pistole. Málem si ustřelil hlavu! V panice se převaloval směrem k výklenku. Čísi ruce ho chytily a zatáhly do stínu. Mladík s jizvou na čele jím mrštil o kamennou zeď u vchodu.

„Vy jste fakt blázen! Měl jsem vás oddělat sám a ušetřit jim potíže.“ Agent se krčil u zdi a pomalu přisouval obličej k rohu.

„Já vám nevěřím,“ vyhrkl Noel. „Tohle snad není pravda. Kde je?“

„Ten hajzl ji drží na protější straně, asi o dvacet metrů dál. Vsadím se, že má vysílačku a zavolal si auto.“

„Zabijou ji!“

„Ale ne. Nevím proč, ale jde jim o něco jiného. Možná proto, že je to jeho sestra.“

„Nechte toho! Je to omyl, nesmysl! Řekl jsem jí to. Zavolala mu. Tennyson není Tinama o nic víc než vy. Strašně se naštval. Nejspíš napíše něco pro noviny a udělá z vašeho ministerstva zahraničí a z celé vlády pitomce!“

Angličan zíral na Holcrofta jako člověk, který sleduje blouznícího psychopata. Se zvědavostí, odporem a údivem. „Co že jste udělal? A co…?“

„Slyšel jste dobře.“

„Panebože… Nevim, co jste zač a do čeho jste se namočil, ale vy s tím nemáte vůbec nic společného.“

„To jsem vám říkal už v Londýně,“ zavrčel Noel. S námahou se posadil a snažil se popadnout dech. „Mysleli jste si, že lžu?“

„Věděli jsme, že lžete. Ale nevěděli jsme proč. Měli jsme za to, že vás využívá někdo, kdo se chce dostat k von Tieboltovi.“

„A proč?“

„Aby s ním nenápadně navázal spojení. Bylo to solidní krytí: dědictví v Americe.“

„Ale…?“

„Až potom! Chcete tu holku a já chci zase toho hajzla, co ji nechce pustit. Poslyšte.“ Agent ukázal na automat v Noelově ruce. „Umíte s tím zacházet?“

„Kdysi jsem podobnou pistoli použil, ale expert nejsem.“

„To ani není potřeba. Budete mít velký terč. Jestli se nepletu, mají někde poblíž auto.“

„Vy ne?“

„Ne, jsem sám. Teď mě dobře poslouchejte. Jestli se tady objeví auto, bude muset zastavit. V tu chvíli se rozběhnu ke dveřím naproti a vy mě budete krýt střelbou na ten vůz. Miřte na čelní sklo. Klidně trefte pneumatiky nebo chladič, ale hlavně se snažte vystřelit čelní sklo. Znehybněte tu pitomou káru a modlete se k Bohu, že místní zůstanou na tom zasraným mejdanu na náměstí.“

„A co když ne? Co když se někdo…“

„Tak se ho snažte netrefit, vy troubo!“ skočil mu do řeči Angličan. „A střílejte dál na pravou stranu auta. Z vašeho pohledu. A moc se neukazujte.“

„Na pravou stranu auta?“

„Jo, jestli nechcete trefit tu holku, na což já, upřímně řečeno, kašlu. Jde mi o něj. Ale možná jsem se sekl, nic se nestane a budeme muset vymyslet něco jiného.“

Agent tiskl tvář ke kameni. Pomalu se posouval, až nakonec vykoukl na ulici. Takovým lidem patřil neznámý les, a ne spořádaným architektům.

„V tom baráku jste se nesekl,“ namítl Noel. „Věděl jste, že má další východ.“

„Nikdo normální by se tam nenechal uvěznit.“

Profesionál měl zase pravdu. Noel zaslechl kvílení pneumatik. Zpoza rohu se vyřítil automobil a rychle se blížil. Agent vstal a pokynul Noelovi, aby ho následoval. Vyhlédl za roh, ruku s pistolí přitisknutou na prsou.

Pneumatiky podruhé zaječely. Auto zastavilo. Brit křikl na Holcrofta, vyskočil z výklenku, dvakrát na vůz vypálil a rozběhl se na druhou stranu ulice.

„Teď!“

Bylo to jako zlý sen. Řinčení a horečný pohyb mu však dodávaly zcela reálný rozměr. Noel to skutečně dělal. Viděl před sebou automatickou zbraň, na konci vlastní paže, držel ji ve vlastní ruce. Cítil chvění, které procházelo jeho tělem pokaždé, když stiskl spoušť. Miřte na pravou strana auta. Z vašeho pohledu. Jestli… Zoufale se snažil zacílit přesně. S ohromením sledoval, jak se tříští čelní sklo. Slyšel, jak se kulky zarývají do dveří. Slyšel něčí křik… a pak viděl, jak ten člověk padá ze dveří na dlažbu vedle auta. Byl to řidič. Měl roztažené paže a z hlavy mu prýštila krev. Nehýbal se.

Muž z MI5 vyšel z výklenku na protější straně ulice a přikrčil se s pistolí v obou rukou. Pak Noel zaslechl jeho rozkaz: „Pusť ji! Odsud se nedostaneš!“

„Me un nimmer!“

„Klidně může jít s tebou! Mně je to fuk… Uhněte doprava, slečno!“

Dvě rány těsně za sebou. Ulicí se rozlehl ženský křik. Noelovi se zatmělo před očima. Rozběhl se po chodníku. Bál se myslet. Měl strach, co uvidí a najde. Bylo těžké si zachovat zdravý rozum.

Helden klečela na zemi, třásla se a usedavě vzlykala. Zírala na mrtvého muže ležícího na chodníku nalevo od ní. Ale ona žila, a to bylo hlavní. Noel se k ní rozběhl a přitáhl si její rozechvělou hlavu k hrudníku.

„On… On,“ zašeptala Helden a odstrčila ho. „Rychle.“

„Co?“ Noel následoval její pohled.

Agent MI5 se snažil plazit. Otevřel ústa a hned je zase zavřel. Chtěl něco říct, ale nevyloudil žádný zvuk. Na přední straně košile se mu rozlézala červená skvrna.

U vchodu na náměstí se shromáždil hlouček lidí. Tři nebo čtyři z nich opatrně vkročili do uličky.

„Vezměte ho,“ poručila Helden. „Honem.“

Na rozdíl od něj byla schopná uvažovat a rozhodovat se. Sám byl dočista ochromený.

„Co budeme dělat? Kam teď?“ vysoukal ze sebe, jako by to ani nebyl on.

„Tyhle uličky jsou propojené. Musíme ho odsud dostat.“

„Proč?“

Helden ho zpražila pohledem. „Zachránil mi život. A vám taky. Rychle!“

Byl schopen dělat jen to, co mu přikázala. Sám myslet nedokázal. Vstal a rozběhl se k agentovi. Sklonil se nad ním, až se jejich tváře málem dotkly. Uviděl zlostné modré oči, které bezmocně plavaly v jamkách, a ústa, jež se snažila něco říct, ale nemohla.

Ten člověk umíral.

Noel mu pomohl na nohy. Angličan se na nich neudržel, a tak ho musel vzít do náruče, překvapený vlastní silou. Otočil se a uviděl, jak se Helden vrhá k autu zaparkovanému u chodníku. Motor stále běžel. Noel odnesl agenta k prostřílenému vozu.

„Budu řídit,“ rozhodla Helden. „Složte ho na zadní sedadlo.“

„Čelní sklo! Nic neuvidíte!“

„Daleko byste ho neodnesl.“

Další minuty byly pro Holcrofta stejně neskutečné jako pohled na pistoli ve vlastní ruce. Helden rychle obrátila auto. Bravurně vjela na chodník a stočila vůz opět doprostřed. Noel seděl vedle ní a navzdory panice si cosi uvědomoval: začínal si na ten nový svět plný hrůz pomalu zvykat. Jeho odpor slábl, což dokazovala skutečnost, že jednal. Neutekl pryč. Někdo se ho pokusil zabít a usiloval o život i dívce na místě řidiče. To asi stačilo. Zvláštní bylo, že si to uvědomoval s téměř ledovým klidem.

„Trefíte ke kostelu?“ zeptal se s překvapivou rozhodností.

Loupla po něm očima. „Snad jo. Proč?“

„Tímhle autem jet nemůžeme, i kdybyste viděla na cestu. Musíme najít to naše.“ Ukázal popraskaným čelním sklem. Z kapoty stoupal dým. „Kulka prorazila chladič. Jeďte ke kostelu.“

Poslechla ho. Téměř instinktivně projížděla úzkými průchody, které spojovaly nepravidelné uličky vycházející z návsi. Posledních několik bloků bylo děsivých. Vedle auta běželi křičící lidé. Noel si chvíli myslel, že pozornost vesničanů upoutalo rozbité sklo, poseté dírami po kulkách. Omyl. Postavy utíkaly směrem k náměstí. Zvěst se rychle rozkřikla.

Des gens assassinées! La tuerie!

Helden strhla auto do ulice, která vedla kolem kostelní fary k vjezdu na parkoviště. Nakonec zastavila vedle vozu z půjčovny. Holcroft se podíval na zadní sedadlo. Agent MI5 byl zhroucený v rohu. Stále dýchal a upíral oči na Noela. Pohnul rukou, jako by si ho chtěl přitáhnout.

„Vyměníme auto,“ oznámil mu Holcroft. „Zavezeme vás k doktorovi.“

„Nejdřív… mě vyslechněte, vy pitomče,“ zašeptal Angličan a stočil pohled k Helden. „Řekněte mu to.“

„Vyslechněte ho, Noeli,“ poprosila ho.

„Oč jde?“

„Payton-Jones - máte na něj číslo?“

Holcroft si vzpomněl. Na vizitce, kterou mu dal postarší šedovlasý agent v Londýně, stálo jméno Harold Payton-Jones. Přikývl. „Ano.“

„Zavolejte mu…“ Muž z MI5 zakašlal. „Řekněte mu, co se stalo… Všechno.“

„Můžete mu to říct sám,“ namítl Noel.

„Vy jste fakt vůl. Řekněte Payton-Jonesovi, že je tady komplikace, o které jsme nevěděli. Ten chlap, co jsme si o něm mysleli, že ho poslal Tinama… von Tieboltův člověk…“

„Můj bratr není Tinama,“ vykřikla Helden.

Agent se na ni podíval přivřenými víčky. „Možná máte pravdu, slečno. Předtím jsem o tom pochyboval, ale třeba je to jinak. Já jen vím, že chlap, co nás sledoval v tom fiatu, pracuje pro von Tiebolta.“

„Jel za námi, aby nás chránil! Aby zjistil, kdo jde po Noelovi.“

Holcroft se otočil v sedadle a zadíval se na Helden. „Vy o něm víte?“

„Ano,“ odvětila. „Náš včerejší oběd byl Johannův nápad.“

„Pěkně děkuju.“

„Prosím. Vy těm věcem nerozumíte. Můj bratr ano. A já taky.“

„Helden, snažil jsem se toho chlapa chytit! Je po smrti!“

„Cože? Panebože.“

„To je právě ta komplikace,“ pošeptal agent Noelovi. „Jestli von Tiebolt není Tinama, tak co je zač? Proč jeho člověka zastřelili? A proč se ji ti dva pokusili unést? A zabít vás. Kdo byli? A co tohle auto… Zjistěte to.“ Angličan se zajíkl. Noel sáhl přes sedadlo, ale raněný odmítavě mávl rukou. „Poslouchejte mě. Zjistěte, co byli zač a komu patří tohle auto. To oni jsou ta komplikace.“

Agentovi MI5 se zavíraly oči. Jeho šepot nebylo téměř slyšet. Bylo zjevné, že každou chvíli zemře. Noel se naklonil přes sedadlo.

„Nesouvisí ta komplikace s jistým Peterem Baldwinem?“

Umírající muž jako by dostal ránu elektrickým proudem. Prudce otevřel víčka a zornice pod nimi krátce ožily. „Baldwin?…“ zašeptal úpěnlivě, až z toho šel děs.

„Volal mi do New Yorku,“ vysvětlil mu Holcroft. „Řekl mi, abych se do toho nemíchal. Že prý ví víc než ostatní. Hodinu nato ho zabili.“

„Mluvil pravdu! Baldwin mluvil pravdu!“ Agentovy rty se začaly chvět. Z koutku úst se mu spustil pramínek krve. „A my jsme mu nevěřili. Neměl co nabídnout! Byli jsme si jistí, že lže…“

„V čem?“

Muž zíral na Noela a pak s námahou přesunul pohled na Helden.

„Není čas…“ Znovu s úsilím pohlédl na Holcrofta. „Vy jste čistý. Určitě… jinak byste mi tohle neříkal. Věřím vám, oběma. Sežeňte Payton-Jonese… co nejrychleji. Řekněte mu, aby se vrátil k Baldwinově složce. Kód Wolfsschanze… Je to Wolfsschanze.“

Britovi spadla hlava. Byl mrtvý.

22. KAPITOLA

Ujížděli pařížskou dálnicí na sever. Podvečerní slunce zalévalo krajinu oranžovými a světle žlutými paprsky. Zimní slunce je všude stejné: aspoň nějaká jistota. Zaplaťpánbůh za ni.

Kód Wolfsschanze. Je to Wolfsschanze.

Peter Baldwin věděl o Ženevě. Snažil se to sdělit MI5, ale pochybovači v britské rozvědce mu nevěřili.

Neměl co nabídnout!

Co vlastně nabízel? Jaký obchod chtěl uzavřít? Kdo je Peter Baldwin?

Kdo byl Peter Baldwin?

A kdo je von Tiebolt… Tennyson?

Jestli von Tiebolt není Tinama, tak co je zač? Proč jeho člověka zastřelili? Proč se ji pokusili unést? Zabít vás.

Proč?

Jeden problém mohl každopádně odložit stranou: John Tennyson nebyl Tinama. Kdoví, co byl zač a jaké nebezpečí znamenal pro ženevský plán. Nebyl to však zabiják. Ale kdo tedy? A jak to, že se zapletl s vrahy? Proč po něm šli - a potažmo i po jeho sestře?

Podobné otázky se Noelovi v posledních hodinách honily hlavou. Nemohl o nich však přemýšlet. Zbláznil by se. Zemřeli tři lidé - jeden jeho vlastní rukou. Padli v přestřelce, která se strhla během tradiční slavnosti v boční uličce ve francouzském zapadákově. Šílenství.

„Co asi znamená to Wolfsschanze?“ zeptala se Helden.

„Já vím, co to je,“ odvětil.

Překvapeně se otočila.

Vyprávěl jí vše, co věděl o lidech, kteří přežili Wolfsschanze. Už nebyl důvod tajit fakta. Když domluvil, mlčela. Uvažoval, zda na ni nenaložil příliš velké břímě a nezatáhl ji do konfliktu, kterému se chtěla vyhnout. Před pár dny mu oznámila, že jestli si na někoho hraje a neudělá přesně to, co mu řekne, odjede z Paříže a už ji nikdy neuvidí. Co když to teď splní? Co když byla hrozba Wolfsschanze poslední kapkou, jíž přetekl pohár?

„Máte strach?“ zeptal se.

„To je hloupá otázka.“

„Víte, jak to myslím.“

„Ano.“ Znovu opřela hlavu o sedadlo. „Chcete vědět, jestli neuteču.“

„Tak nějak.“

Chvíli váhala s odpovědí. Nijak na ni nenaléhal. Když promluvila, čišel z ní smutek. Měla podobný hlas jako její sestra, a přece tak jiný. „Já utéct nemůžu, a vy taky ne. Když pominu morálku a strach, nebylo by to nejchytřejší. Našli by nás. Zabili by nás.“

„Je to definitivní rozhodnutí?“

„Jsem realista. A navíc už mě nebaví pořád před něčím utíkat. Unavuje mě to. Rache, Odessa a teď zas Wolfsschanze. Jdou si navzájem po krku. A nám taky. V tom má Herr Oberst pravdu.“

„Totéž jsem usoudil včera odpoledne. Napadlo mě, že nebýt mé matky, utekl bych s vámi.“

„Syn Heinricha Clausena,“ pravila Helden přemítavě.

„Nejen jeho.“ Zadíval se jí do očí. „Tomu Payton-Jonesovi radši nezavoláme. Platí?“

„Platí.“

„Pátrá po nás britská rozvědka. Nemají na vybranou. Nasadili na nás chlapa. Zjistí, že je po smrti. Budou klást otázky.“

„Na které nemůžeme odpovědět. Sledovali nás. My jsme nikoho nesledovali.“

„Zajímalo by mě, co byli ti dva zač,“ řekl.

„Asi patřili k Rache. Je to jejich styl.“

„Nebo k Odesse.“

„Snad. Ale ten, co mě sebral, mluvil divnou němčinou. Dialekt jsem nerozluštila. Nepocházel z Mnichova a určitě ani z Berlína. Byl zvláštní.“

„Jak to?“

„Přízvuk byl hrdelní, ale přitom zněl celkem příjemně, jestli mi rozumíte.“

„Moc ne. Takže vy myslíte, že byli z Rache?“

„Záleží na tom? Musíme si dát pozor na obě party. Nic se nezměnilo. Aspoň ne pro mě.“ Natáhla ruku a dotkla se jeho ramene. „Ale vás je mi líto.“

„Proč?“

„Protože jste teď na útěku jako my. Jste jedním z prokletých dětí - die verwunschte Kinder. A nemáte výcvik.“

„Mám dojem, že si právě dělám rychlokurz.“

Helden stáhla ruku. „Měl byste zajet do Berlína.“

„Já vím. Musíme jednat rychle. Je potřeba spojit se s Kesslerem a zasvětit ho do všeho. Je to poslední z…“, Holcroft se odmlčel, „…z potomků. To je hlavní věc.“

Při poslední větě se smutně pousmála. „Vy a můj bratr víte, co je potřeba, a jste připraveni k akci. Kesslera je taky třeba připravit… Hlavní věc je Curych. Může toho spoustu vyřešit.“

Noel na ni pohlédl. Nebylo těžké vycítit, co si myslí. Curych znamenal nepředstavitelné zdroje. Část z nich bude jistě použita na usměrnění a možná i likvidaci fanatiků z Odessy a Rache. Holcroft se stal svědkem jejich hrůz a ona to věděla. Při rozhodování měla jeden ze tří hlasů. I její bratr by souhlasil.

„V Curychu to spustíme,“ navrhl jí. „Brzy už nebudete muset utíkat. Můžeme to všechno zastavit.“

Zamyšleně se na něj podívala. Pak se k němu přitáhla, provlékla mu ruku pod paží a pevně stiskla. Položila mu hlavu na rameno. Po jeho saku se rozprostřely dlouhé plavé vlasy.

„Zavolala jsem vás a vy jste přišel,“ pravila tím zvláštním kolísavým hlasem. „Dneska odpoledne jsme málem umřeli. Ten člověk za nás položil život.“

„Byl to profesionál,“ odvětil Noel. „Naše životy pro něj moc neznamenaly. Šlo mu o informace a o chlapa, o němž si myslel, že mu je může dát.“

„To vím. Takových profíků jsem viděla. Ale nakonec se zachoval slušně, což se o jiných říct nedá. Ve jménu profesionality klidně obětují cizí lidi.“

„Co tím myslíte?“

„Chybí vám výcvik. Udělal byste, co by vám řekl. Mohl vás použít jako návnadu. Bylo by pro něj snadnější, kdyby nechal schytat kulky vás - a pak mě. Já pro něj nebyla důležitá. V tom zmatku si mohl zachránit život a dostat chlapa, po kterém šel. Ale on zachránil nás.“

„Kam v Paříži půjdeme?“

„V Paříži ne,“ opravila ho Helden. „V Argenteuil. U řeky je menší hotel. Je tam hezky.“

Noel zvedl levou ruku z volantu a položil ji na vlasy, jež mu splývaly po saku. „Vy jste hezká.“

„Jsem hlavně vystrašená, a to se musí změnit.“

„Argenteuil?“ zamyslel se. „Hotýlek v Argenteuil. Na člověka, který je ve Francii teprve dva měsíce, se tady dost vyznáte.“

„Člověk musí zjistit, kde se ho nebudou na nic ptát. Rychle se to naučíte. Život vás naučí. Sjeďte u Billancourtu. Rychle, prosím vás.“

* * *

Z malého balkonu hotelového pokoje měli krásný výhled na Seinu. Několik minut stáli na nočním vzduchu a dívali se do temné vody. Mlčeli. Noel ji držel kolem pasu. Její blízkost ho uklidňovala.

Někdo zaklepal na dveře. Helden strnula. Usmál se a uklidnil ji.

„To nic. Když jste se myla, objednal jsem lahvičku brandy.“

Opětovala jeho úsměv a znovu začala dýchat. „Měl jste to nechat na mně. Vaše francouzština je nemožná.“

„‚Remy Martin‘ snad říct umím,“ ohradil se a pustil ji. „To byla první věc, kterou jsme ve škole probírali.“ Vešel dovnitř a zamířil ke dveřím.

Vzal si od číšníka tác a pak chvíli stál a pozoroval Helden. Zavřela prosklené dveře na balkon a dívala se z okna na noční oblohu. Ta osamělá uzavřená žena se mu nabízela. Dobře tomu rozuměl.

Kéž by porozuměl i jiným věcem. Byla krásná; tu prostou pravdu nebylo třeba dál rozvádět. Nemohla o své kráse nevědět. Byla také velice inteligentní, ani to nepotřebovalo další komentář. A kromě toho se uměla pohybovat ve svém stínovém světě. Opravdu se vyznala. Jednala rychle a rozhodně. Určitě zažila desítky situací, kdy využila sex k získání nějaké výhody. Měl podezření, že tak činila s chladnou kalkulací: vážený zákazníku, nabízím vám jen své tělo, nic víc; své myšlenky si nechám pro sebe.

Otočila se od skleněných dveří. Vlídně se na něj dívala. Měla srdečný výraz, ale přesto stále jaksi vzdálený a ostražitý. „Vypadáte jako nervózní vrchní, který se nemůže dočkat, až mě uvede ke stolu.“

„Tudy prosím, mademoiselle,“ řekl Noel a odnesl tác k malému prádelníku na druhé straně pokoje, kde ho položil. „Nebo by dáma raději stolek u vody?“ Přisunul čalouněné lehátko k dveřím balkonu, postavil se proti ní, usmál se a uklonil. „Jestli si dáma ráčí sednout, bude se servírovat brandy a ohňostroj může začít. Světlonoši na lodích už čekají jen na vás.“

„Ale kam si sednete vy, můj krásný číšnice?“

„K vašim nohám, madam.“ Naklonil se, vzal ji za ramena a políbil. Nevěděl, jestli se neodtáhne nebo ho neodstrčí.

Ale ať čekal cokoliv, na to, co se stalo, nebyl připraven. Její hebké, vlhké a naběhlé rty se rozevřely. Pozvala jej do svých úst a něžně ho přitom hladila po tvářích, víčkách i spáncích. Její rty se stále pohybovaly a dychtivě ho do sebe vsávaly. Stáli proti sobě. Tiskla se k němu ňadry i nohama, opírala se do něj, oplácela sílu silou a vzrušovala ho.

Pak se stalo něco zvláštního. Helden se roztřásla. Ovíjela mu prsty kolem krku, zatínala nehty do kůže a zuřivě ho svírala, jako by měla strach, že se odtáhne. Noel slyšel vzlyky, které jí vycházely z hrdla, a cítil, jak sebou škube. Sklouzl jí rukama k pasu. Něžně odtáhl tvář a přinutil ji, aby se na něj podívala.

Plakala. Chvíli na něj hleděla. V očích měla bolest a hluboký žal. Připadal si jako vetřelec, který sleduje cizí utrpení.

„Co je? Co se děje?“

„Zažeň ten strach,“ zašeptala úpěnlivě. Sáhla po knoflících na své blůzce, rozepnula je a odhalila oblá ňadra. „Nemůžu být sama. Zažeň ho, prosím tě.“

Přitáhla si ho k sobě a položila mu hlavu na hrudník. Její vlasy byly jemné a krásné jako ona.

„Ty přece nejsi sama, Helden. Ani já ne.“

* * *

Leželi nazí pod dekou. Helden měla hlavu na jeho prsou. Jednou rukou ji objímal, druhou nadzvedával dlouhé světlé kadeře a nechal je padat na její tvář.

„Takhle nic nevidím,“ zasmála se.

„Vypadáš jako ovčák.“

„A ty jsi můj pastevec?“

„Na to mám lidi.“

„Fuj, že tě pusa nebolí.“ Natáhla ukazováček a poklepala ho po rtech. Sevřel její prst mezi zuby a zavrčel. „Mě nevyděsíš,“ zašeptala, zvedla hlavu a rozpustile mu stiskla jazyk. „Jsi lev strašpytel. Děláš rámus, ale nekoušeš.“

Vzal ji za ruku. „Lev strašpytel? Čaroděj ze země Oz?“

„Jasně,“ odpověděla. „Ten film jsem milovala. V Riu jsem ho viděla snad stokrát. Tam jsem se taky začala učit anglicky. Chtěla jsem, aby mi říkali Dorotko. Dokonce jsem dala svému pejskovi jméno Totto.“

„Nedokážu si tě představit jako malou holčičku.“

„Ale já byla. Ještě jsem úplně nerozkvetla…“ Zarazila se a zasmála. Zvedla se nad něj, takže měl její ňadra před obličejem. Instinktivně sáhl po levé bradavce. Zasténala, přidržela mu ruku a znovu klesla na jeho hruď. „Zkrátka a dobře, byla jsem malá holčička. A občas jsem bývala moc šťastná.“

„Kdy?“

„Když jsem byla sama. Vždycky jsem měla svůj vlastní pokojíček. Matka na to dbala. Pokaždé byl v zadní části domu nebo bytu. I když jsme bydleli v hotelu, měla jsem svůj prostor. Bratrovi a sestře matka říkala, že jsem nejmladší a nemají mě večer rušit.“

„To ses musela cítit dost osaměle…“

„Ale ne! Já nikdy nebyla sama. Kamarády jsem si představovala. Seděli v křeslech i na mojí posteli a mluvili jsme spolu. Povídali jsme si celé hodiny a svěřovali si tajemství.“

„A co škola? Tos neměla kamarády z masa a kostí?“

Helden chvíli mlčela. „Těch bylo jen pár. Když se ohlídnu do minulosti, těžko jim něco vyčítat. Byli jsme ještě děti. Dělali jsme to, co nám řekli rodiče. Pokud jsme nějaké měli.“

„A co jim rodiče říkali?“

„Že jsem von Tieboltová. Malá holka s divným křestním jménem. Moje matka byla… no víte, matka. Měla jsem cejch a oni se asi nechtěli nakazit.“

Možná ano, pomyslel si Noel, ale matka za to nemohla. Odessa pod vedením Maurice Graffa měla důležitější starosti. Stovky milionů vysátých z jejich milované říše, které chtěli zrádci jako von Tiebolt použít k velké omluvě.

„Ale když jsi vyrostla, tak se to zlepšilo, ne?“

„Zlepšilo? No jasně. Člověk si zvykne, dospěje a pochopí to, co jako dítě nechápal.“

„Měla jsi víc přátel?“

„Spíš bližších, než víc. Já nejsem moc společenská. Zvykla jsem si na samotu. Chápala jsem, že mě nikdo nezve na mejdany a večeře. Aspoň ne do takzvaných slušných rodin. Přibývající roky omezily, řekněme, společenské styky mojí matky, ale ne její obchodní aktivity. Byla jako žralok. Vlastní lidé se nám vyhýbali. A zbytek Ria samozřejmě Němce nebral, aspoň v té době.“

„Proč ne? Válka přece skončila.“

„Ale problémy pokračovaly. Němci byli tehdy jejich stálým zdrojem. Černé peníze, váleční zločinci, lovci z Izraele… Trvalo to roky.“

„Jsi tak krásná, že si tě skoro nedokážu představit… jak to říct, opuštěnou.“

Helden se zvedla a pohlédla na něj. Usmála se. Pravou rukou si hodila vlasy dozadu a přidržela si je na šíji. „Vždycky jsem vypadala hrozně přísně, miláčku. Rovné vlasy, drdol, velké brýle a taky o číslo větší šaty. Ani bys o mě nezavadil pohledem… Nevěříš?“

„Na to jsem nemyslel.“

„Tak na co?“

„Řeklas mi ‚miláčku‘.“

Zadívala se mu do očí. „Jo, asi to tak bude. Vypadlo to ze mě úplně přirozeně. Vadí ti to?“

Natáhl se k ní a odpověděl jí dotekem.

* * *

Seděla na lehátku ve svůdném kombiné a usrkávala brandy. Noel byl na podlaze vedle ní a opíral se o malou pohovku. Místo županu měl trenýrky a rozepnutou košili. Drželi se za ruce a sledovali světla lodí, která blikala na vodě.

Otočil hlavu a podíval se na ni. „Už je ti líp?“

„Mnohem líp, miláčku. Jsi hrozně něžný. Takových chlapů jsem v životě moc nepoznala.“

„Aha.“

„Ale tak to nemyslím. Pro tvoji informaci, v okruhu Herr Obersta jsem známá jako Fraulein Eiszapfen.“

„Co to znamená?“

„‚Ledovec‘. ‚Slečna Ledovec‘. V práci si o mně zase myslí, že jsem lesbička.“

„Pošli je za mnou.“

„To snad radši ne.“

„Řeknu jim, že jsi ve skutečnosti převlečený chlap a používáš bičík a řetězy. Až tě uvidí, zdrhnou před tebou.“

„Ty jsi zlatíčko.“ Políbila ho. „A hezky se směješ. Mám tě moc ráda, Noeli Holcrofte, a nejsem si jistá, jestli je to dobře.“

„Proč?“

„Protože se rozloučíme a já na tebe budu pořád myslet.“

Noel se vylekal. Sáhl nahoru a zachytil ruku, která se stále dotýkala jeho tváře. „Sotva jsme se poznali. Proč se loučit?“

„Máš spoustu práce. A já taky.“

„Oba před sebou máme Curych.“

„Ty máš Curych. Já mám svůj život v Paříži.“

„To se přece nevylučuje.“

„To nevíš, miláčku. Nic o mně nevíš. Nevíš, kde bydlím ani jak žiju.“

„Vím o holčičce, která měla svůj vlastní pokoj a viděla stokrát Čaroděje ze země Oz.“

„Vzpomínej na ni v dobrém. Tak jako ona na tebe. Vždycky.“

Holcroft si sundal její ruku z tváře. „Jak to sakra myslíš? Díky za hezký večer a teď sbohem?“

„Ne, miláčku. Tak to vůbec není.“

„Tak jak teda?“

„Sama nevím. Jen uvažuju nahlas… Můžeme spolu prožít dny, možná týdny, jestli chceš.“

„Chci.“

„Ale slib mi, že se nikdy nepokusíš zjistit, kde bydlím, a nikdy se nepokusíš mě vyhledat. Já si najdu tebe.“

„Ty jsi vdaná!“

Helden se zasmála. „Ne.“

„Tak s někým žiješ.“

„Ano, ale ne tak, jak si myslíš.“

Noel se na ni pozorně zadíval. „Co na to mám říct?“

„Řekni, že slibuješ.“

„Takže si to zrekapitulujeme. Zastihnu tě jen v práci, nikde jinde. Nesmím vědět, kde bydlíš, ani jak se s tebou spojit?“

„Nechám ti číslo na jednoho přítele. V případě nouze mě sežene.“

„A já snad nejsem přítel?“

„To ano, ale jinak. Nezlob se, prosím tě. Je to pro tvoji vlastní bezpečnost.“

Holcroft si vzpomněl na noční zážitek starý tři dny. I v zajetí vlastních starostí se o něj Helden bála. Měla strach, že ho poslali špatní lidé. „V autě jsi říkala, že Curych vyřeší spoustu věcí. Platí to i o tobě? Mohl by Curych změnit tvůj život?“

Zaváhala. „Možná. Je ještě potřeba udělat tolik věcí…“

„A tak málo času,“ doplnil Holcroft. Sáhl jí na tvář a přinutil ji, aby se na něj podívala. „Ale je tady ta banka v Ženevě a přesné podmínky, které se musí splnit. Jinak nebudou peníze uvolněny.“

„Rozumím. Johann o těch podmínkách určitě ví.“

„Já bych si tak jistý nebyl. Vznikla kolem něj řada spekulací, které by ho mohly vyhodit z kola ven.“

„Vyhodit?“

„Vyřadit ho ze hry. Bankéři v Ženevě se leknou a zavřou trezory. K Johannovi se ale dostaneme za minutku. Teď si chci promluvit o Beaumontovi. Myslím, že vím, co je zač, ale potřebuju, abys mi to pomohla potvrdit.“

„Jak ti můžu pomoct?“

„Když byl Beaumont v Riu, navázal spojení s Mauricem Graffem?“

„Nemám tušení.“

„A dá se to nějak zjistit? Nevěděl by to v Riu někdo?“

„O nikom nevím.“

„Sakra, musíme to zjistit. Vyšťourat o něm všechno, co se dá.“

Helden se zamračila. „To bude těžká věc.“

„Proč?“

„Před třemi lety, když Gretchen řekla, že si Beaumonta vezme, jsem byla v šoku. To už jsem ti přece říkala. Tenkrát jsem pracovala pro jednu menší informační službu nedaleko Leicester Square - pošleš jim pět liber a oni ti seženou všechny údaje na dané téma. Případně o někom. Dělají sice povrchní práci, ale vědí, jak využívat zdroje.“ Helden se odmlčela.

„Proklepla sis Beaumonta?“ zeptal se Noel.

„Snažila jsem se. Nevěděla jsem, co vlastně hledám, ale zkusila jsem to. Prošla jsem jeho záznamy z univerzity a sehnala jsem všechny dostupné informace o jeho kariéře u námořnictva. Všude samé pochvaly, doporučení, ocenění a povýšení. Zdálo se mi, že tam něco nehraje, sama nevím proč. Vrátila jsem se o kus zpátky, abych zjistila něco o jeho rodině ve Skotsku.“

„Co nesedělo?“

„No, podle materiálů námořnictva patřili jeho rodiče k průměru. Měla jsem z toho dojem, že jsou poměrně chudí. Vlastnili zelinářství nebo snad květinářství v městečku jménem Dunheath, to je jižně od Aberdeenu u Severního moře. Ale na univerzitě - mimochodem v Cambridge - byl jako řádný student.“

„Řádný?… No a co je na tom?“

„Řekla bych, že bude studovat na stipendium. Potřeboval ho a měl odpovídající prospěch, ale nikdy o jeho udělení nepožádal. Přišlo mi to zvláštní.“

„A tak ses vrátila k jeho rodině ve Skotsku. Cos zjistila?“

„No právě. Skoro nic. Jako by se vypařili. Nenašla jsem žádnou adresu. Nebylo jak je sehnat. Poslala jsem několik dotazů na matriku a na poštu. Jsou to nejlogičtější místa, na něž lidi nikdy nepomyslí. Beaumontovi byli patrně anglická rodina, která se jednoho dne krátce po válce sebrala a odjela do Skotska, pár let tam zůstala a pak se zase odstěhovala.“

„Nemohli zemřít?“

„Podle záznamů ne. Námořnictvo je průběžně aktualizuje pro případ zranění nebo úmrtí. Stálo tam, že pořád bydlí v Dunheathu, ale přitom už odjeli. Na poště vůbec nic nevěděli.“

Teď se pro změnu zamračil Holcroft. „Zní to trochu bláznivě.“

„A to ještě není všechno.“ Helden se zvedla na opěradlo lehátka. „Na sestřině svatbě byl jeden důstojník z Beaumontovy lodě. Tuším, že jeho zástupce. Ten chlap byl o rok nebo o dva mladší než Beaumont a zřejmě to byl jeho podřízený, ale náramně si spolu rozuměli, jako by byli nejlepší kamarádi. Takhle se voják k vojákovi nechová.“

„Jak to myslíš, že si náramně rozuměli?“

„Jako by uvažovali naprosto stejně. Jeden začal větu a druhý ji dořekl. Jeden se někam otočil a druhý komentoval, na co se dívá. Víš, jak to myslím? Viděls něco podobného u mužů?“

„Jasně. Tak se někdy chovají bratři nebo milenci. A často taky vojáci, kteří slouží dlouho spolu. No a co?“

„Toho chlapa jsem si proklepla. Využila jsem stejných zdrojů a poslala jsem tytéž dotazy jako v Beaumontově případě. Zjistila jsem zajímavé věci. Ti dva si byli opravdu podobní, jen se jinak jmenovali. Měli skoro stejné studijní i vojenské záznamy, po všech stránkách vynikající. Oba vyšli ze zapadlých městeček a jejich rodiče nebyli nijak významní a už vůbec ne bohatí. Přesto oba chodili na prvotřídní univerzitu, a to bez stipendia. A stali se z nich důstojníci, aniž by předtím něco naznačovalo, že směřují k vojenské kariéře.“

„A co rodiče toho Beaumontova kamaráda? Podařilo se ti je najít?“

„Ne. V papírech stálo, že žijí v jednom hornickém městě ve Walesu, ale nebyli tam. Nebydleli tam už roky a nikdo o nich neměl žádnou informaci.“

Její zjištění zapadala do Noelovy teorie, že Anthony Beaumont je agentem Odessy. Teď bylo hlavní odstranit Beaumonta - a všechny jeho „kolegy“ - z cesty. Nesměli se plést do Ženevy. Možná se s Helden mýlili: třeba by měli zavolat Payton-Jonesovi a svěřit Beaumota do jeho péče. Ale bylo nutné uvážit vedlejší problémy, mezi něž patřilo nebezpečí, že britská rozvědka znovu otevře spis Petera Baldwina a vrátí se ke kódu Wolfsschanze.

„To mě ani moc nepřekvapuje,“ poznamenal Noel. „Vraťme se k tvému bratrovi. Mám jistou představu, co se stalo v Riu. Nechceš mi o tom říct?“

Helden rozšířila oči. „Nevím, nač narážíš.“

„Tvůj bratr v Riu něco zjistil, viď? O Graffovi a brazilské Odesse. Proto ho honili a proto musel zmizet. Nešlo o vaši matku ani o bratrovy obchodní aktivity nebo podobně. Jednalo se o Graffa a Odessu.“

Helden pomalu vydechla. „O tom jsem v životě neslyšela, věř mi.“

„Tak o co šlo? Pověz mi to, Helden.“

Vrhla na něj prosebný pohled. „Prosím tě, Noeli. Za hodně ti vděčím, ale nenuť mě k tomu. To, co se stalo Johannovi v Riu, s tebou nemá co dělat. Ani se Ženevou.“

„To nemůžeš nikdy vědět. A já taky ne. Já jen vím, že mi to musíš říct. Musím se připravit. Spoustě věcí nerozumím.“ Sevřel jí ruku. „Poslouchej mě. Dneska odpoledne jsem vpadl do pokoje jednoho slepce. Vyrazil jsem dveře. Ozvala se hrozná rána - nečekaná a hlasitá. Byl to starý pán a samozřejmě mě neviděl. Neviděl, že mám v očích strach. Třásly se mu ruce a šeptal si nějakou francouzskou modlitbu… Zachtělo se mi jít k němu, vzít ho za ruce a říct mu, že vím, jak se cítí. On neviděl ten strach v mých očích. Já se bojím, Helden. Nejsem typ člověka, který vtrhne lidem do pokoje, střílí z pistole a sám uhýbá kulkám. Nemůžu se vrátit zpátky, ale mám strach. Takže mi musíš pomoct.“

„Já bych ráda, to přece víš.“

„Tak mi řekni, co se stalo v Riu. Co bylo s bratrem?“

„Na tom nezáleží.“

„Na všem teď záleží.“ Noel vstal a přešel ke křeslu, kam předtím odhodil sako. Ukázal Helden rozpáraný lem. „Koukni se na tohle. Dneska odpoledne v tom davu se mě někdo pokusil bodnout nožem. Nevím jak tobě, ale mně se to ještě v životě nestalo. O podobných věcech prostě nic nevím. Děsí mě to k smrti… a taky pořádně dopaluje. Jediný člověk, kterému jsem kdy řekl ‚tati‘ vstoupil před pěti dny v New Yorku na chodník a zabilo ho ‚neovladatelné‘ auto, které na něj přitom mířilo a přimáčklo ho k baráku! Jeho smrt byla varování. Pro mě! Takže mi o Rache, Odesse ani o lidech z Wolfsschanze nemusíš nic říkat. Na vlastní kůži jsem se přesvědčil, co jsou zač, a chci ty šmejdy do jednoho odstavit! S tou hromadou peněz v Curychu se to může podařit. Bez nich nás nikdo nebude poslouchat. Je to jednoduchá ekonomická pravda. Kdo odmítne lidi, kteří mají sedm set osmdesát milionů dolarů?“ Holcroft pustil sako na podlahu. „Jediná cesta, jak se dostat do Curychu, je uspokojit šéfy banky v Ženevě. K tomu ovšem musíme používat hlavu. Nic jiného nám nezbylo. Zůstali jsme sami. Von Tieboltovi, Kesslerovi… a jeden Clausen. Tak co se stalo v Riu?“

Helden se podívala dolů na prořízlé sako a pak zpátky na Noela.

„Johann někoho zabil.“

„Koho?“

„To nevím - vážně. Ale byl to někdo důležitý.“

23. KAPITOLA

Holcroft jí naslouchal a snažil se rozpoznat falešné tóny. Žádné však nezachytil. Říkala mu všechno, co věděla. Moc toho nebylo.

„Asi šest týdnů před naším odjezdem z Brazílie,“ vysvětlovala Helden, „jsem jednou večer po semináři na univerzitě přijela domů. Tehdy jsme bydleli na venkově. Před domem stála tmavá limuzína, a tak jsem zaparkovala za ní. Když jsem šla po schodech ke dveřím, zaslechla jsem zevnitř křik. Byla tam potyčka a já neměla tušení, co to má znamenat. Ten hlas jsem nepoznávala. Pořád ječel ‚zabijáku‘, ‚vrahu‘, ‚byls to ty‘… a podobně. Vběhla jsem dovnitř. Johann stál v chodbě proti tomu chlapovi. Uviděl mě a řekl mu, ať se ani nehne. Ten muž se pokusil Johanna udeřit, ale bratr má velkou sílu. Chytil ho za ruce a vystrkal ze dveří. A pak ten člověk zařval tak, aby to všichni slyšeli, že Johann bude viset za vraždu a jestli ne, tak ho oddělají sami. Spadl ze schodů a nepřestával křičet. Nakonec se rozběhl k limuzíně. Johann vyrazil za ním a řekl mu něco okénkem. Řidič plivl bratrovi do obličeje a odjel.“

„Ptala ses na to bratra?“

„Jistě. Ale Johann se o tom nechtěl bavit. Řekl jen, že ten chlap je šílenec. Přišel při podnikání o spoustu peněz a přeskočilo mu z toho.“

„A tys mu nevěřila?“

„Chtěla jsem, ale pak začaly ty schůzky. Johann býval pryč celé hodiny, někdy i dny. Choval se nenormálně. A po několika týdnech jsme odletěli do Recife. S novým jménem a občanstvím. Nevím, koho Johann zabil, ale musel to být velice bohatý a mocný člověk, když měl takové přátele.“

„Máš tušení, kdo byl tenkrát večer ten chlap u vás doma?“

„Ne. Už jsem ho předtím někde viděla, ale nemohla jsem si vzpomenout kde a Johann mi to nechtěl říct. Nařídil mi, abych o tom už nikdy nemluvila. Že jsou věci, které bych radši neměla vědět.“

„A ty ses s tím smířila?“

„Ano. Snaž se to pochopit. Byli jsme děti nacistů a dobře jsme věděli, co to znamená. Často bylo lepší se neptat.“

„Ale potřebovala jsi přece vědět, co se děje.“

„Buď v klidu, dostali jsme výcvik,“ řekla mu Helden. „Věděli jsme, jak se vyhnout Izraelcům; mohli by z nás tahat informace. Naučili jsme se poznat verbíře z Odessy i šílence z Rache. Uměli jsme utéct a používat stovku různých triků, jak je setřást.“

Noel udiveně zavrtěl hlavou. „Mluvíš o tom jako o pěveckém kroužku na střední škole. To je ujetý.“

„Takhle bys to mohl označit před třemi týdny,“ řekla a sáhla po jeho ruce. „Ale po dnešku už ne.“

„Jak to myslíš?“

„V autě jsem říkala, že tě lituju, protože ti chybí výcvik.“

„A já ti odpověděl, že se učím za pochodu.“

„Ale je to málo a pozdě. Johann mi řekl, abych tě naučila, co se dá. Chci, abys mě poslouchal, Noeli. Snaž se zapamatovat všechno, co ti povím.“

„Jako například?“ Holcroft ucítil sílu jejího sevření. Na očích jí poznal, že si o něj dělá starosti.

„Pojedeš do Berlína. A chci, aby ses vrátil.“

Takhle začala. Noel se chvílemi bál, že se usměje, nebo nedejbože rozesměje, ale mluvila tak zaujatě, že se ovládl. Myslela to naprosto vážně. Toho odpoledne zemřeli tři lidé. On a Helden se snadno mohli stát čtvrtou a pátou obětí. Takže jí naslouchal a snažil se vrýt si všechno do paměti.

„Na shánění falešných papírů není čas. To trvá dny. Máš peníze. Kup si jedno místo navíc a nedovol nikomu, aby si vedle tebe sedl. Nenech se obklíčit. A nejez ani nepij nic, co si nepřineseš s sebou.“

Letmo si vzpomněl na Boeing 747 a ampulku se strychninem. „Tohle určitě nezapomenu.“

„To neříkej dvakrát. Není nic lehčího než požádat o kávu nebo třeba jen o sklenici vody. Takže to nedělej.“

„Slibuju. A co až přiletím do Berlína?“

„Kamkoliv,“ poopravila ho. „Najdeš si menší hotel v rušné čtvrti, kde kvete pornografie, prostituce a drogy. Na takových místech nebudou chtít na recepci žádnou průkazku. Znám někoho, kdo nám řekne jméno hotelu v Berlíně…“

Helden ze sebe dál sypala slova. Popisovala mu různé metody a radila mu, jak vymýšlet vlastní obměny…

Měl používat falešná jména a denně měnit pokoj, hotel dvakrát týdně. Telefonovat směl jen z automatů, nikdy ne přímo z pokoje, ani z hotelové haly. Nejméně třikrát měl změnit oblečení včetně klobouků, čepic a různých brýlí. Boty měly mít gumové podrážky. V těch se nejlépe běhá, brzdí a rychle startuje - a hlavně nedělají rámus. Pokud by se ho někdo vyptával, měl předstírat rozhořčení, ale nesměl zvyšovat hlas a být arogantní. Tím by jen zbytečně vyvolal nepřátelství, a to by znamenalo zdržení a další otázky. Při přeletech bylo třeba rozebrat pistoli, vyjmout úderník a oddělit hlaveň od pažby. Tato opatření uspokojí většinu evropských celníků: nefunkční zbraně je nevzrušují, na rozdíl od kontrabandu. Ale pokud by přece něco namítali, měl si nechat pistoli zabavit. Mohl si koupit jinou. Pokud by zbraň propustili, měl ji okamžitě složit - v kabince na pánské toaletě.

Ulice… O ulicích a davech lidí něco věděl a také to řekl Helden. Člověk neví nikdy dost, odvětila mu a přidala radu, aby se při chůzi držel co nejvíc u okraje chodníku. Při jakékoli známce nepřátelského chování či sledování tak mohl rychle vběhnout mezi auta.

„Pamatuj, že jsi amatér a oni profíci,“ kladla mu na srdce. „Využij toho. Udělej z vlastní nevýhody výhodu. Amatér dělá nečekané věci, ne díky inteligenci a zkušenostem, ale protože nic lepšího neumí. Proto se chovej nečekaně a předstírej přitom zmatek. Pak se zastav a čekej. Pronásledovatelé se často vyhýbají konfrontaci jako čert kříži. Ale jestli o ni budou stát, měl bys to vědět. Střílej. Potřebuješ tlumič, ten ti seženeme ráno. Vím kde.“

Ohromeně se k ní otočil. Nebyl schopen slova. Uviděla úžas v jeho očích.

„Omlouvám se,“ špitla, smutně se usmála a políbila ho.

Povídali si skoro celou noc. Učitelka a žák, žena a muž. Helden byla jako posedlá. Vymýšlela situace a chtěla po něm, aby jí řekl, co by za daných podmínek dělal.

„Jsi ve vlaku, procházíš úzkou chodbičkou. Máš u sebe důležité papíry. Jde proti tobě chlap. Znáš ho. Je to nepřítel. Za tebou jsou lidi. Nemůžeš jít zpátky. Co uděláš?“

„Chce mi ten člověk - ten nepřítel - ublížit?“

„To nevíš. Co uděláš? Rychle!“

„Asi půjdu dál. A připravím se na nejhorší.“

„Ne, miláčku! Ty papíry. Musíš je ochránit! Zakopneš a spadneš na zem!“

„Proč?“

„Upoutáš tím pozornost. Kolemjdoucí ti pomůžou vstát. Nepřítel v takové situaci nic nepodnikne.“

A tak to pokračovalo dál a dál, dokud se učitelka s žákem neunavili. Pak se tiše pomilovali a navzájem se hřáli teplem své blízkosti. Okolní svět byl v té chvíli na hony vzdálený. Helden mu nakonec usnula s hlavou na hrudníku, vlasy jí zakrývaly tvář.

Chvíli ležel a bděl. Držel ji kolem ramen a uvažoval, jak se z dívenky nadšené Čarodějem ze země Oz stala profesionálka v oboru lstí a útěků. Byla z úplně jiného světa a on do něj vstoupil s děsivou rychlostí.

* * *

Vzbudili se pozdě, takže Helden zaspala odchod do práce.

„Vlastně je to dobře,“ prohodila a sáhla po telefonu. „Musíme nakoupit. Protáhnu si neschopenku na dva dny. Šéfová mi uvěří. Myslím, že mě miluje.“

„To já taky,“ řekl Noel a prsty jí přejel po křivce šíje. „Kde bydlíš?“

Podívala se na něj a usmála se. Přitom řekla spojovatelce číslo. Pak přikryla mluvítko. „Tak ty mi budeš hrát na city a tahat ze mě rozumy? To se ti nepovede. Nezapomínej, že mám výcvik.“ Znovu se usmála.

A znovu ho doháněla k šílenství. „Myslím to vážně. Kde bydlíš?“

Úsměv zmizel. „To ti nemůžu říct.“ Sundala ruku z telefonu a rychlou francouzštinou cosi sdělila ženě na ústředně nakladatelství Gallimard.

O hodinu později vjeli do Paříže. Nejdřív se zastavili v hotelu pro Noelovy věci, pak pokračovali do čtvrti plné krámků s obnošených šatstvem. Učitelka znovu uplatnila svoji autoritu a zkušeným okem vybrala žákovi oblečení. Bylo nenápadné a v davu těžko rozeznatelné.

Kromě pláště mu opatřila krátký kabát s páskem a hnědý svrchník. Dále omšelý vycházkový klobouk. Tmavý plstěný klobouk s odřeným vrškem a černou čepici s odepínacím kšiltem. Všechno hodně opotřebené. Boty však koupili nové. Jedny byly na tlusté vrstvě surové gumy. Druhé, už ne tak sportovní, měly původně koženou podrážku, švec z vedlejšího obchodu na ni však nalepil plát pryže.

Obuvnictví se nacházelo čtyři bloky domů od omšelého výkladu. Helden šla dovnitř sama. Nařídila mu, aby zůstal venku. Deset minut nato vyšla s děrovaným válečkem. Byl to tlumič pro jeho automat.

Měl tedy potřebné uniformy i opravdovou zbraň. Chystal se do boje po nejkratším základním výcviku, jaký si lze představit. Nepřítele už viděl. Byl živý a sledoval ho… a pak mrtvý v uličkách vesničky Montereau-faut-Yonne. Kde byl asi teď?

Helden si byla jistá, že ho na chvíli setřásli. Domnívala se, že nepřítel Noela možná zachytí na letišti, ale v Berlíně by se ho mohl znovu zbavit.

Musel. Chtěla, aby se jí vrátil. Slíbila, že počká.

Zastavili se na oběd a víno v jedné menší restauraci. Helden si naposledy zatelefonovala a vrátila se ke stolu s názvem jednoho hotelu v Berlíně. Nacházel se ve čtvrti Hurenviertel, tedy v části města, kde se otevřeně obchodovalo se sexem.

Držela ho za ruku a tiskla k němu tvář. Za pár minut měl vyjít na ulici sám a mávnout na taxi směr letiště Orly.

„Dávej na sebe pozor, miláčku.“

„Budu.“

„Nezapomeň na to, co jsem ti říkala. Třeba ti to pomůže.“

„Neboj.“

„Nejtěžší je smířit se s tím, že je to všechno skutečnost. Sám sebe se budeš ptát: Proč zrovna já? Co jsem komu udělal? Ale nesmíš na to myslet. Ber to tak, jak to je.“

Nic není jako dřív. A už nikdy nebude.

„Snažím se. A navíc jsem našel tebe.“

Odvrátila zrak a pak se na něj znovu podívala. „Až se dostaneš do Berlína, sbal na ulici nějakou děvku. Je to dobrá kamufláž. Dokud nenavážeš kontakt s Kesslerem, měj ji pořád u sebe.“

* * *

Letadlo společnosti Air France na lince 707 učinilo poslední přiblížení k letišti Tempelhof. Noel seděl v třetím křesle napravo od uličky. Vedle něj bylo volno.

Máš peníze. Kup si jedno místo navíc a nedovol nikomu, aby si vedle tebe sedl. Nenech se obklíčit.

Helden ví, jak přežít, napadlo Holcrofta. A pak si vzpomněl, že o přežití s jistou hrdostí mluvila i jeho matka, když spolu telefonovali na vzdálenost tisíců kilometrů.

Řekla mu, že si udělá výlet. Takhle se mohla několik dní skrývat. Před třiceti lety se dobře naučila, jak utíkat a kde se schovat. Byla vážně neuvěřitelná. Noel uvažoval, kam asi zamíří a co udělá. Řekl si, že za pár dní zavolá Samu Buonoventurovi na ostrov Curacao. Starý přítel o ní už možná bude mít nějaké zprávy.

Celní prohlídka na letišti proběhla rychle. Holcroft vešel do terminálu, našel pánskou toaletu a tam si složil pistoli.

Podle instrukcí jel taxíkem do parku Tiergarten. Ve voze otevřel kufr a vzal si na sebe obnošený hnědý svrchník a omšelý vycházkový klobouk. Auto zastavilo. Noel zaplatil šoférovi, vystoupil a zamířil do parku. Snažil se přitom co nejvíc vyhýbat chodcům. Po chvíli našel prázdnou lavičku a posadil se. Prohlížel si kolemjdoucí. Nikdo se nezastavil, ani na okamžik nezaváhal. Holcroft rychle vstal a vykročil k východu z parku. Poblíž bylo stanoviště taxi. Postavil se do fronty a nenápadně se rozhlížel po nepříteli. Bylo těžké něco či někoho konkrétního zaměřit. Podvečerní stíny se prodlužovaly a tmavly.

Když na něj přišla řada, sdělil taxikáři jména dvou protínajících se ulic. Křižovatka se nacházela tři bloky domů na sever a čtyři bloky na západ od hotelu. Řidič se zazubil a promluvil angličtinou s těžkým přízvukem, jíž však Holcroft dokonale rozuměl.

„Chcete si trochu povyrazit? Mám přítelkyně, Herr Amerikaner. Francouzská nemoc nehrozí.“

„Vy jste mě špatně pochopil. Dělám sociologický průzkum.“

„We?“

„Mám schůzku s manželkou.“

Mlčky projížděli ulicemi Berlína. V každé zatáčce se Noel díval po autě, které by zabočilo do stejné ulice. Pár jich viděl, ale žádné za nimi nejelo dlouho. Vybavil si slova, jež mu řekla Helden: Často mají vysílačky. Stačí, když změníš kabát nebo klobouk a setřeseš je. Ti, co přijímají instrukce, budou hledat muže v saku a bez klobouku, ale ten tam nebude.

Čekal někdo na jisté taxi s jistým pasažérem v jistém oblečení? To nemohl vědět. Ale nezdálo se, že by ho někdo sledoval.

Během zhruba dvaceti minut, než dojeli k cíli cesty, nastal večer. Ulice lemovaly křiklavé neony a výmluvné plakáty. Mladí plavovlasí kovbojové a vedle nich děvky v sukních s rozparkem a blůzkami, které odhalovaly břicha. Taky svým způsobem lidová veselíce, pomyslel si Holcroft, když vykročil jižním směrem. Po předepsaných třech blocích měl zahnout doleva.

Ve výklenku dveří spatřil prostitutku. Právě si malovala rtěnkou své smyslné rty. Nacházela se v neurčitém věkovém rozmezí mezi pětatřiceti a padesáti, které děvky i elegantní paničky z předměstí tak tvrdošíjně - a neúspěšně - zakrývají. Její pobledlou tvář rámovaly černé vlasy. Měla hluboké oči utopené v tmavých stínech. Za ní uviděl Noel stříšku nad vchodem do oprýskaného hotelu, v jehož neonovém názvu nesvítilo jedno písmeno.

Přistoupil k ní, aniž pořádně věděl, co má říct. Špatná němčina nebyla jedinou překážkou: na ulici děvku ještě nikdy nesbalil.

Odkašlal si. „Dobrý večer, Fraulein. Umíte anglicky?“

Žena opětovala jeho pohled a chladně si změřila jeho levný svrchník. Pak klesla očima ke kufru, který měl v pravé ruce, a k aktovce v levé. Pootevřela rty a usmála se. Měla zažloutlé zuby.

„Ja, ty můj brouku z Ameriky. Mluvím dobře. Parádně si se mnou užiješ.“

„To bych moc rád. Kolik?“

„Dvacet pět německých marek.“

„Tak platí. Půjdete se mnou?“ Holcroft vytáhl z kapsy peněženku, oddělil tři bankovky a podal je ženě. „Třicet marek. Půjdeme támhle do toho hotelu.“

„Wohin?“

Noel ukázal na hotýlek za další křižovatkou. „Tam.“

„Gut,“ odvětila kurtizána a zavěsila se do něj.

* * *

Pokoj byl takový, jak se dalo čekat od levného hotelu ve velkém městě. Pokud měl nějaké plus, tak snad jen holou žárovku na stropě. Byla tak slabá, že zakrývala špinavý rozbitý nábytek.

„Dreissig Minuten,“ oznámila mu děvka, odložila kabátek a s takřka vojenskou rázností jej přehodila přes křeslo. „Máte na to půl hodiny, víc ne. Jsem byznysmen, jak říkáte vy Američani. Můj čas jsou peníze.“

„O tom nepochybuju,“ ujistil ji Holcroft. „Udělejte si pohodlí nebo si třeba něco čtěte. Za patnáct až dvacet minut odjíždíme. Zůstanete se mnou a pomůžete mi s jedním telefonátem.“ Otevřel aktovku a vyhledal papír s informacemi o Erichu Kesslerovi. Posadil se na židli u zdi a začal v šeru číst.

„Ein telephonanruf?“ podivila se žena. „Vy mi zaplatíte třicet marek jen za to, že vám pomůžu mit dem Telephon?“

„Přesně tak.“

„To je… verrückt!“

„Já neumím německy. Potřebuju někomu zavolat a nevím jistě, jestli bych se s ním domluvil.“

„A proč čekáme tady? Telefon je na rohu.“

„Aby nás tady spolu viděli.“

Prostitutka se usmála. „Já jsem vaše Deckung.“

„Co?“

„Odvedete si mě do pokoje a nikdo se na nic neptá.“

„Tak bych to neviděl,“ odvětil Noel rozpačitě.

„To není moje věc, mein Herr.“ Přistoupila k jeho židli. „Ale když už jsme tady… proč si trochu neužít? Vy jste zaplatil. Já nejsem zas tak špatná. Kdysi jsem vypadala líp, ale tak špatná snad nejsem.“

Holcroft opětoval její úsměv. „To vůbec ne, ale mám hodně práce.“

„Tak si teda pracujte,“ ucedila děvka.

Noel si pročetl údaje, které mu předal Ernst Manfredi v Ženevě. Zdálo se to tak neuvěřitelně dávno.

Erich Kessler, profesor historie, Svobodná univerzita Berlín. Čtvrť Dahlen. Mluví plynně anglicky. Kontakt: telefon na univerzitu 731 426. Domů 824 114. Bratr Hans, lékař. Žije v Mnichově…

* * *

Následoval krátký přehled Kesslerovy akademické kariéry včetně získané odbornosti, titulů a ocenění. Byla jich spousta. Profesor byl vzdělaný muž a takoví lidé často bývají skeptici. Jak by asi Kessler reagoval na telefonát neznámého Američana, který bez ohlášení přijel do Berlína, aby se s ním sešel v záležitosti, o níž se nechtěl bavit do telefonu?

Bylo skoro půl sedmé. Čas najít odpověď. A převléknout se. Vstal, zamířil ke kufru a vytáhl z něj kabát s páskem a kšiltovku.

„Jdeme,“ oznámil své společnici.

* * *

Prostitutka stála u telefonní budky, zatímco Holcroft vytáčel číslo. Chtěl ji mít po ruce pro případ, kdyby telefon zvedl někdo jiný než Kessler. Někdo, kdo neumí anglicky.

Bylo obsazeno. Všude kolem sebe slyšel němčinu - hlasitý hovor kolemjdoucích dvojic a skupinek, které si vyrazily za zábavou.

Noel se zamyslel. Pokud by neměl za matku Althene, byl by teď jedním z lidí za sklem budky? Ne zrovna tady, ale někde v Berlíně, Bremerhavenu nebo v Mnichově. Noel Clausen. Němec.

Jaký by asi vedl život? Byl to zvláštní pocit. Vzrušující, protivný… a neodbytný. Jako by se vrátil v čase zpět a našel v mlze odbočku, kterou se kdysi mohl dát, ale nedal. Znovu si ji prohlížel. Kam by ho asi zavedla?

Helden. Znal by ji v tom jiném životě? Teď ano. A věděl, že se k ní chce vrátit, jakmile to půjde. Toužil ji opět vidět, sevřít ji v náruči a říct jí, že… že všechno bude zase dobré. Chtěl vidět její smích a vést život, v němž není zapotřebí trojí změna oblečení ani pistole s tlumičem. Kde Rache s Odessou neohrožují zdravý rozum a samotnou existenci člověka.

Ve sluchátku se ozval mužský hlas, hluboký a tichý.

„To je pan Kessler? Doktor Kessler?“

„Choroby sice neléčím,“ zazněla přívětivá odpověď v angličtině, „ale ten titul je na místě, i když ho slyším až moc často. Co pro vás mohu udělat?“

„Jmenuju se Holcroft. Noel Holcroft. Jsem architekt z New Yorku.“

„Holcroft? Mám hodně amerických přátel a dopisuji si s řadou kolegů z univerzit, ale to jméno mi nic neříká.“

„Není divu. Neznáte mě. Přesto jsem přijel do Berlína právě za vámi. Musíme probrat jistou důvěrnou věc, která se týká nás obou.“

„Jak prosím?“

„Řekněme…, že se jedná o rodinnou záležitost.“

„Hans? Stalo se něco Hansovi?“

„Ne…“

„Jiné příbuzné nemám, pane Holcrofte.“

„Ta věc se táhne z minulosti. Do telefonu vám bohužel víc říct nemůžu. Věřte mi, prosím vás. Je to akutní. Mohl byste mě dneska večer přijmout?“

„Dneska večer?“ Kessler se odmlčel. „Přijel jste dnes?“

„Ano, pozdě odpoledne.“

„A večer se se mnou chcete sejít… To musí být opravdu naléhavá záležitost. Večer musím asi na hodinu do kanceláře. Vyhovovalo by vám to v devět hodin?“

„Ano,“ vydechl Noel s úlevou. „Naprosto. Kdekoli řeknete.“

„Pozval bych vás domů, ale bohužel mám hosty. V Kurfürstendammu je jeden lokál. Bývá tam plno, ale vzadu jsou stoly, kde je klid, a vedoucí mě zná.“

„To bude ideální.“

Kessler mu sdělil název a adresu podniku. „Ptejte se na můj stůl.“

„Dobře. A moc děkuju.“

„Rádo se stalo. Měl bych vás varovat: pořád vedoucímu tvrdím, že má skvělou kuchyni. Ve skutečnosti to není tak úplně pravda, ale je to sympaťák a chová se hezky ke studentům. Takže v devět.“

„Budu tam. Ještě jednou díky.“ Holcroft položil sluchátko. Náhle pocítil novou sebedůvěru. Pokud Erich Kessler odpovídal hlasu v telefonu, byl to inteligentní, vtipný a velice příjemný člověk. Jaká úleva!

Noel zavěsil a usmál se na ženu. „Díky,“ prohodil a dal jí dalších deset marek.

„Auf Wiedersehen.“ Děvka se otočila a odešla. Holcroft ji chvíli sledoval, ale jeho pozornost náhle upoutal muž v černé kožené bundě. Stál před nedalekým knihkupectvím, ale o pornografii vystavenou za výlohou se vůbec nezajímal. Zíral přímo na Noela. Když se jejich oči setkaly, odvrátil se.

Že by jeden z nepřátel? Fanatik z Rache? Šílenec z Odessy? Nebo možná někdo, koho mu přidělili šéfové Wolfsschanze? Musel to zjistit.

Pronásledovatelé se často vyhýbají konfrontací jako čert kříži. Ale jestli o ni budou stát, měl bys to vědět…

To mu řekla Helden. Na její slova nezapomínal. Nahmatal boule na svém kabátě: zbraň a tlumič. Odepnul si z čepice kšilt, sevřel rukojeť aktovky a vykročil směrem od muže v černé kožené bundě.

Spěchal ulicí a držel se u kraje chodníku, připravený vběhnout mezi auta. Došel k rohu a dal se doprava. Svižnou chůzí vstoupil do davu čumilů sledujících dvě figuríny v životní velikosti, jež předváděly pohlavní styk na černé předložce z medvědí kůže. Lidé do Noela strkali a odsunovali jeho aktovku plnou ostrých hran… Strkali, odsunovali - brali. Ano, tašku mu mohl někdo vzít a papíry uvnitř se mohly dostat do rukou někomu, kdo je nikdy neměl číst. Američan nebyl úplně hloupý, a tak z ní předem vyndal dopis od Heinricha Clausena i zásadní části ženevského dokumentu. Žádná čísla, žádné zdroje, jen hlavičkový papír banky a jména - pro obyčejného zloděje nesrozumitelná právnická hatmatilka, pro neobyčejného však nikoli.

Helden ho varovala, aby u sebe nenosil ani to, on jí však upozornil, že Erich Kessler by ho mohl považovat za šílence, a proto potřeboval svou neuvěřitelnou historku podložit aspoň útržky pravdy.

Pokud ho někdo sledoval, bylo potřeba nechat aktovku na místě, kde ji nikdo neukradne. Ale kde? Určitě ne v hotelu. V úvahu nepřipadala ani schránka na autobusovém či vlakovém nádraží, obě místa jsou totiž volně přístupná. Pro zkušeného zloděje by to byla hračka.

Navíc potřeboval papíry s útržky pravdy pro Ericha Kesslera. Kessler. Restaurace. Vedoucí mě zná. Ptejte se na můj stůl.

Prodral se na ulici. Vyhlížel prázdné taxi a díval se za sebe, jestli ho někdo nesleduje - chlap v černé kožené bundě. Uprostřed ulice stál taxík. Noel k němu vykročil.

Když nasedl, rychle se otočil. A spatřil muže v černé kožené bundě. Seděl na malém motocyklu a levou nohou jej postrkoval podél chodníku. Na ulici byla řada dalších motorek, jež se proplétaly mezi auty.

Neznámý v bundě přestal tlačit svůj stroj, odvrátil se a předstíral, že mluví s někým na chodníku. Bylo však zjevné, že to jen hraje. Nikdo mu neodpovídal. Noel se usadil a sdělil šoférovi název a adresu lokálu. Vůz se rozjel.

Motocyklista rovněž. Noel ho sledoval zadním oknem. Ten chlap byl profesionál jako řidič zeleného fiatu v Paříži. Držel se několik délek auta za taxíkem a občas rychle stočil motorku, aby se ujistil, že mu objekt sledování neutekl.

Nemělo cenu dál ho pozorovat. Holcroft se pohodlně uvelebil a snažil se promýšlet další krok.

Pronásledovatelé se často vyhýbají konfrontaci jako čert kříži. Ale jestli o ni budou stát, měl bys to vědět…

Chtěl to však vědět? Byl na konfrontaci připraven? Odpověď nebyla snadná. Neměl sklony testovat svou odvahu. Stále však měl před očima auto, které přimáčklo Richarda Holcrofta na dům v ulicích New Yorku.

Strach mu dodal ostražitost. Vztek zase sílu. Odpověď byla jasná. Chtěl toho muže v černé kožené bundě dostat. Skálopevně věřil, že to dokáže.

24. KAPITOLA

Noel zaplatil řidiči a vystoupil z taxíku. Udělal to tak, aby ho pronásledovatel na motorce viděl.

Pak zamířil volným krokem ke vchodu do restaurace a vešel dovnitř. Zastavil se nad schodištěm a prohlížel si interiér. Lokál měl vysoký strop, jídelna se nacházela v nižším podlaží. Polovina židlí byla obsazená. Ve vzduchu se válely vrstvy dýmu a do schodů se linula aromatická vůně piva. Z reproduktorů vyhrávala bavorská Blasmusik. V hlavní části podniku stály řady dřevěných stolů. Nábytek byl těžký a masivní.

Všiml si diskrétní zóny, kterou mu popsal Kessler. Prostírala se podél zadní zdi a po stranách. Stoly byly obklopené sedadly s vysokými opěradly a po jejich přední straně se táhly mosazné tyče, na nichž visely červené kostkované závěsy. Když se zatáhly, kóje byla oddělená od okolí. S otevřenými závěsy člověk naopak viděl každého, kdo vešel dveřmi na vrcholu schodiště.

Holcroft sestoupil dolů a oslovil podsaditého muže za pultem. „Promiňte, umíte anglicky?“

Muž zvedl oči od knihy rezervací. „Je snad v Berlíně hospodský, který neumí, pane?“

Noel se usmál. „Dobře. Hledám pana vedoucího.“

„Právě jste ho našel. Co pro vás můžu udělat? Přejete si stůl?“

„Měl bych tady mít jeden zamluvený. Na jméno Kessler.“

Oči vedoucího se náhle rozzářily. „Aha, jistě. Volal ani ne před čtvrt hodinou. Ale rezervace je až na devátou. Je teprve…“

„Já vím,“ přerušil ho Holcroft. „Jdu brzo. Víte, chtěl bych vás požádat o menší laskavost.“ Zvedl aktovku. „Tohle jsem přinesl profesoru Kesslerovi. Jsou tam historické písemnosti, které mu zapůjčila univerzita v Americe, kde učím. Musím si asi na hodinu odskočit na jednu schůzku, a tak jsem si říkal, jestli bych to tady nemohl nechat.“

„Ale jistě,“ souhlasil vedoucí a natáhl ruku po aktovce.

„Víte, jsou to cennosti. Nejde o peníze, čistě z akademického hlediska.“

„Zamknu je u sebe v kanceláři.“

„Moc vám děkuju.“

„Bitte schön. Vaše jméno, pane?“

„Holcroft.“

„Děkuji, Herr Holcroft. Váš stůl bude připraven na devátou.“ Vedoucí kývl, otočil se a odnesl aktovku k zavřeným dveřím pod schodištěm.

Noel chvíli stál a uvažoval, co udělá teď. Od doby jeho příchodu nikdo nevstoupil. Znamenalo to, že muž v kožené bundě je venku a čeká na něj. Byl čas nastražit past a přitlačit ho ke zdi.

Vykročil do schodů a vtom ho přepadla myšlenka, z níž se mu udělalo nevolno. Právě udělal tu nejhloupější věc na světě! Zavedl chlapíka v černé kožené bundě přímo na místo, kde se měl sejít s Erichem Kesslerem. A ještě ke všemu se představil vedoucímu.

Kessler a Holcroft. Holcroft a Kessler. Byli v těsném spojení. Odhalil neznámou třetinu Ženevy! Mohl si rovnou dát inzerát do novin.

Teď už si nemohl klást otázku, jestli bude schopen připravit past. Musel to udělat. Musel zastavit muže v černé kožené bundě.

Otevřel dveře a vyšel na chodník. Kurfürstendamm zářil tisíci světel. Vzduch byl chladný a na obloze visel měsíc s mlhavým okrajem. Zasunul ruce do teplých kapes a dal se vpravo. Minul motocykl zaparkovaný u chodníku a pokračoval k rohu. Před sebou, snad o tři bloky dál, viděl na levé straně Kurfürstendammu obrysy velikánského chrámu císaře Viléma. Reflektory osvětlovaly úmyslně neopravenou vybombardovanou věž, kterou si Berlín připomínal Hitlerovu třetí říši. Rozhodl se, že kostel využije jako záchytný bod.

Mířil dál po chodníku lemovaném stromy. Kráčel pomaleji než většina kolemjdoucích a často se zastavoval před výlohami. V pravidelných intervalech se díval na hodinky. Snažil se vyvolat dojem, že je pro něj důležitá každá minuta - že asi míří na schůzku domluvenou na konkrétní čas.

Naproti chrámu císaře Viléma se na chvíli zastavil pod pouliční lampou. Pohlédl doleva. Třicet metrů od něj se muž v černé kožené bundě otočil zády a sledoval proud vozidel.

Byl tam. Na ničem jiném nezáleželo.

Noel znovu vykročil, nyní rychlejším tempem. Došel k dalšímu rohu a podíval se na ceduli s názvem ulice: SCHÖNBERGSTRASSE. Odbočovala z Kurfürstendammu a po jejích obou stranách se táhly řady obchodů. Chodníky se zdály plnější a chodci tu tolik nespěchali jako na Kurfürstendammu.

Vyčíhal si mezírku v hustém provozu, přešel přes ulici a zabočil doprava. Držel se blízko vozovky a s omluvami se proplétal mezi chodci. Dorazil na konec bloku domů, přešel další ulici a už volnějším krokem pokračoval dál. Stejně jako na Kurfürstendammu se zastavoval, díval do výkladních skříní a s rostoucím soustředěním sledoval hodinky.

Muže v kožené bundě uviděl dvakrát.

Noel šel dál. Necelých dvacet metrů od další křižovatky byla úzká ulička, která tvořila průchod mezi Schönbergstrasse a souběžnou třídou vzdálenou asi sto metrů. Byla tmavá, dlouhá a plná stinných výklenků, což spolehlivě odrazovalo večerní chodce.

Neosvětlený pruh betonu a cihel byl však právě v tuto dobu ideálním místem pro past. Sem zavede muže, který ho sledoval.

Prošel kolem uličky k rohu a stále přidával do kroku. V uších mu zvonila Heldenina slova: Amatér dělá nečekané věci, ne díky inteligenci nebo zkušenostem, ale protože nic lepšího neumí. Proto se chovej nečekaně a předstírej přitom zmatek…

Došel na konec bloku a náhle se zastavil pod jednou z lamp. Rozhlédl se, jako by zaskočeně, a pak se otočil na podpatku. Tvářil se jako nerozhodný člověk, který ovšem ví, že musí něco udělat. Zadíval se zpátky směrem k uličce, nečekaně se rozběhl a vrážel přitom do chodců. S panikou vpadl do průchodu.

Doběhl doprostřed ulice, kde panovala téměř dokonalá tma. Všude kolem se černaly hluboké stíny a světla byla jen na obou vzdálených koncích. Uviděl jakýsi vchod pro zásobování - široké kovové dveře. Vrhl se k nim, vklouzl do rohu a přitlačil záda k oceli a cihlám. Sáhl do kapsy saka a sevřel rukojeť automatické pistole. Tlumič nebyl připevněný. Nebylo třeba. Vůbec neměl v úmyslu střílet. Měla to být jen viditelná hrozba a nejdřív ani to ne.

Nečekal dlouho. Uslyšel běžící kroky a pomyslel si, že i nepřítel ví o výhodách bot s gumovou podrážkou.

Muž proběhl kolem, pak zpomalil, jako by vycítil lest, a šlehal očima do stínů. Noel vykročil z úkrytu s rukou v kapse.

„Čekám tady na vás. Ani hnout.“ Mluvil ostře, až měl sám ze sebe strach. „Mám v ruce pistoli. Nechci ji použít, ale jestli se pokusíte o útěk, udělám to.“

„Předevčírem jste ve Francii neváhal,“ pravil muž s těžkým přízvukem. Z jeho hlasu čišel děsivý klid. „Proč bych vám měl věřit, že mě teď ušetříte? Jste svině. Klidně mě oddělejte, ale my vás stejně zastavíme.“

„Co jste zač?“

„Záleží na tom? Ale pište si, že vás zastavíme.“

„Jste z Rache, co?“

I ve tmě uviděl Noel na jeho tváři pohrdlivý výraz. „Rache? To jsou teroristi bez příčiny. Revolucionáři, kterých se všichni štítí. Řezníci. Já s Rache nic nemám!“

„Takže Odessa.“

„To by se vám tak líbilo, že jo?“

„Jak to myslíte?“

„Až přijde čas, tak Odessu využijete. Dá se na ni hodit tolik věcí. Jejím jménem můžete klidně zabíjet. Ironie je v tom, že my bychom s Odessou skoncovali stejně rychle jako vy. Ale jdeme po vás. Poznáme rozdíl mezi neškodným bláznem a hnusnou zrůdou. My vás zastavíme, to mi věřte.“

„Co to plácáte? Vy přece nepatříte k Wolfsschanze. To je vyloučeno!“

Chlapík ztišil hlas. „Všichni patříme k Wolfsschanze, nebo snad ne? Tak či onak,“ pravil se vzdorem v očích. „Znovu vám říkám, můžete mě oddělat, ale na moje místo přijde další. Když zabijete jeho, nahradí ho jiný. My vás zastavíme. Tak střílejte, pane Clausene. Jste přece syn reichsfuhrera Heinricha Clausena.“

„O čem to sakra mluvíte? Já vás oddělat nechci. Nikoho nechci zabít!“

„Ale ve Francii jste to udělal.“

„Jestli jsem zabil člověka, tak proto, že se on snažil zabít mě.“

„Aber natürlich, Herr Clausen.“

„Neříkejte mi tak.“

„Proč? Přece se tak jmenujete, ne?“

„Ne! Já se jmenuju Holcroft.“

„No jistě,“ ucedil muž. „To byla součást plánu. Vážený Američan bez viditelných pout s vlastní minulostí. A pokud by na ně snad někdo přišel, bylo by pozdě.“

„Pozdě na co? Kdo jste? Kdo vás poslal?“

„Tohle ze mě nedostanete. My nepatříme do vašeho plánu.“

Holcroft vytáhl pistoli z kapsy a přistoupil blíž. „Jakého plánu?“ zeptal se v naději, že se něco dozví. Cokoliv.

„Ženeva.“

„No a? To je město ve Švýcarsku.“

„Všechno víme. Je konec. Orly nezastavíte. Tentokrát už ne. My zastavíme vás!“

„Orly? Kdo je to ‚my‘?“

„To neřeknu. Zmáčkněte spoušť. Stejně se nic nedozvíte. Nás nenajdete.“

Noel se potil, i když byl chladný zimní večer. Nic z toho, co nepřítel řekl, mu nedávalo smysl. Možná se stala obrovská chyba. Člověk, kterého měl před sebou, byl připraven zemřít, ale nebyl to fanatik. Za jeho očima se skrývala příliš velká inteligence.

„Nejste z Rache ani z Odessy? Tak proč chcete proboha překazit Ženevu? Wolfsschanze ji zarazit nechce. To přece musíte vědět!“

„Vaše Wolfsschanze ne. Ale my to bohatství můžeme skvěle využít.“

„Ne! Jestli do toho zasáhnete, nebude nic. Ty peníze nikdy nedostanete.“

„Oba víme, že to nemusí být pravda.“

„Jste na omylu! Na dalších třicet let půjdou zpátky pod zem.“

Neznámý nepřítel se napřímil ve stínu. „V tom je ten háček. Řekl jste to velice správně: ‚zpátky pod zem‘. Ale pak už žádná spálená zem nebude.“

„Cože?“

„Žádná spálená zem.“ Muž couvl. „Dost řečí. Šanci jste dostal. Pořád ji máte. Můžete mě zabít, ale k ničemu vám to nebude. Máme tu fotku. Začínáme tomu rozumět.“

„Fotku? V Portsmouthu? To vy?“

„Komandér Královského námořnictva se skvělou pověstí. Zajímavé, že jste tu fotografii vzal.“

„Proboha, kdo jste?“

„Někdo, kdo proti vám bojuje, pane Clausene.“

„Povídám…“

„Já vím,“ odvětil Němec. „Nemám vám tak říkat. Už ani neceknu. Otočím se a vyjdu na ulici. Jestli musíte, tak střílejte. Jsem připraven. Všichni jsme připraveni.“

Muž se pomalu obrátil a vykročil. Noel byl celý bez sebe.

„Stát!“ zaječel a pustil se za Němcem. Vzal ho levou rukou za rameno.

Neznámý se otočil. „Už si nemáme co říct.“

„Ale jo, máme! Klidně tady budeme celou noc, jestli bude potřeba! Vy mi povíte, kdo jste a co sakra víte o Ženevě, o Beaumontovi a…“

Víc už nestihl. Muž vymrštil ruku, zkroutil mu pravé zápěstí a nakopl ho kolenem do rozkroku. Noel se ohnul bolestí, ale pistoli nepustil. Vrazil ramenem do hrudníku nepřítele a snažil se ho odstrčit. Bolest mu vystřelovala z varlat do břicha a hrudníku. Chlap udeřil Holcrofta pěstí do zátylku, až se mu otřásla žebra i páteř. Zbraň však nepustil! Útočník mu ji nesměl sebrat! Noel se jí držel jako poslední ocelové skoby na záchranném člunu. Ze všech zbylých sil vyskočil a vytrhl automat z mužova sevření.

Uličkou se rozlehla rána. Němec ucukl, odvrávoral dozadu a chytil se za rameno. Byl raněný, ale na zem se nezhroutil. Naopak, s pomocí zdi se napřímil a zajíkavě ze sebe vypravil: „My vás zastavíme. Uděláme to po našem. Sami Ženevu ovládneme!“

Po těch slovech odklopýtal uličkou a rukama se přitom podpíral o stěnu. Holcroft se otočil. U ústí průchodu na Schonbergstrasse se shlukli lidé. Zaslechl policejní píšťalky a uviděl třpytivé paprsky majáků. Přijela berlínská policie.

Byl v pasti.

To si však nemohl dovolit! Musel myslet na Kesslera a Ženevu. Nemohl se nechat zavřít.

Znovu si vybavil slova Helden von Tieboltová. Lži rozhořčeně… přesvědčivě… vymýšlej si vlastní obměny.

Noel zasunul pistoli do kapsy a vykročil směrem k Schönbergstrasse, k pomalu se blížícím svítilnám a dvěma mužům v uniformě, kteří je drželi.

„Jsem Američan!“ zaječel vystrašeným hlasem. „Umí tady někdo anglicky?“

Jeden muž z davu křikl: „Já! Co se stalo?“

„Procházel jsem tudy a někdo mě chtěl okrást! Měl pistoli, ale to jsem nevěděl! Odstrčil jsem ho a ona vystřelila…“

Berlíňan rychle překládal policistům.

„Kam odešel?“ zeptal se muž.

„Myslim, že je ještě tady. V jedněch z dveří. Musím si sednout…“

Tlumočník se dotkl Holcroftova ramena. „Pojďte.“ Vedl Noela houfem lidí směrem k chodníku.

Policisté křičeli do temné uličky. Nikdo jim neodpovídal. Neznámému nepříteli se podařilo uprchnout. Muži v uniformách ostražitě postupovali vpřed.

„Díky moc,“ prohodil Noel. „Jen se potřebuju trochu nadýchat vzduchu a uklidnit se.“

„Ja. Hrozný zážitek.“

„Myslím, že ho dostali,“ dodal Holcroft náhle a ohlédl se k policistům a hloučku čumilů.

Berlíňan se otočil. Noel sestoupil z chodníku na vozovku. Pomalu vykročil, počkal si na mezeru v proudu aut a přešel na druhou stranu ulice. Pak se rozběhl mezi lidmi směrem ke Kurfürstendammu.

* * *

Povedlo se, pomyslel si Holcroft, když roztřeseně dosedl na opuštěnou lavičku na dohled od chrámu císaře Viléma. Byl bez kabátu a prostovlasý. Vzal si lekce své učitelky Helden k srdci a použil je v praxi. Vymyslel si vlastní obměny a unikl z pasti, kterou nastražil pro někoho jiného, ale nakonec se obrátila proti němu a málem ho uvěznila ve svých čelistech. Navíc se mu podařilo ochromit chlapa v černé kožené bundě. Bude muset vyhledat lékaře, čímž se zdrží.

Především však zjistil, že se Helden plete. A mrtvý Manfredi, který mu nechtěl říct žádná jména, se také mýlil. Největšími nepřáteli Ženevy nebyli členové Odessy ani Rache, ale úplně jiná skupina, mnohem informovanější a nebezpečnější. Záhadná organizace, jejíž stoupenci umírali v klidu, s inteligencí v očích a rozumnými slovy na jazyku.

Úprk do Ženevy byl závodem se třemi mocnými silami, které chtěly zničit vzácnou smlouvu. Jedna z nich byla ovšem mnohem chytřejší než zbylé dvě. Muž v černé kožené bundě mluvil o Rache a Odesse tak pohrdlivě, že to nemohlo být ze závisti ani ze strachu. Označil je za řezníky a blázny, s nimiž nemá nic společného. Byl totiž součástí něčeho jiného, mnohem vyššího.

Holcroft se podíval na hodinky. Seděl v zimě už skoro hodinu. Stále cítil bolest ve slabinách a šíji měl ztuhlou bolestí. Kabát i černou kšiltovku nacpal do odpadkového koše několik ulic opodál. Byly by příliš nápadné, kdyby po něm berlínská policie vyhlásila pátrání.

Byl čas jít. Žádné strážce pořádku neviděl, ani si nevšiml, že by se o něj někdo zajímal. Studený vzduch sice bolest nezmírnil, ale pomohl mu pročistit si hlavu. Do té doby se neodvážil pohnout. Ani teď se nemohl hýbat. Ale musel. Bylo už skoro devět. Nadešel čas schůzky s Erichem Kesslerem, třetí klíčovou osobou ženevského plánu.

25. KAPITOLA

Hospoda podle očekávání praskala ve švech. Oblaka kouře byla ještě hustší a bavorská muzika hlasitější než předtím. Vedoucí ho mile přivítal, jeho pohled však prozrazoval obavy: tomu Američanovi se něco stalo. Noel cítil rozpaky. Nevěděl, jestli nemá poškrábaný nebo umazaný obličej.

„Rád bych se umyl. Pěkně jsem si natloukl.“

„Jistě. Támhle, pane.“ Vedoucí ukázal na pánskou toaletu. „Profesor Kessler už je tady. Čeká na vás. Dal jsem mu vaši aktovku.“

„Ještě jednou díky,“ pravil Holcroft a otočil se ke dveřím záchoda.

Prohlížel se v zrcadle. Neměl na tváři žádnou špínu ani krev. Ale měl cosi v očích: pohled plný bolesti, úžasu a vyčerpání. Tak toho si šéf podniku všiml.

Pustil vodu do umývadla a počkal, až bude vlažná. Opláchl si obličej, učesal vlasy a snažil se zbavit nápadného výrazu v očích. Pak se vrátil k vedoucímu, který jej zavedl ke stolu na konci sálu, nejdál od hospodského ruchu. Červený kostkovaný závěs byl zatažený.

„Herr Professor?“

Závěs se odhrnul a za ním se objevil zavalitý muž mezi čtyřiceti a padesáti lety. Jeho baculatou tvář rámoval krátce střižený plnovous a husté hnědé vlasy sčesané dozadu. Měl jemné rysy a hluboké oči. Čišelo z nich očekávání, snad i pobavení.

„Pan Holcroft?“

„Doktor Kessler?“

„Jen se posaďte.“ Kessler natáhl ruku a pokusil se vstát, zavadil však břichem o stůl. Zasmál se a pohlédl na vedoucího restaurace. „Příští týden! Ja, Rudi? Naše dieta.“

„Ach, natürlich, Professor.“

„To je můj nový přítel z Ameriky. Pan Holcroft.“

„Ano, už jsme se viděli.“

„No jistě. Dal jste mi jeho aktovku.“ Kessler poklepal na Noelovu tašku, která ležela na vedlejší židli. „Piju skotskou. Dáte si se mnou, pane Holcrofte?“

„Proč ne? Ale s ledem.“

Vedoucí přikývl a odešel. Noel se posadil. Z Kesslera vyzařovala jakási unavená srdečnost. Byl to tolerantní výraz mimořádně inteligentního člověka, který se musí pohybovat mezi prosťáčky, ale z vrozené slušnosti jim nedává svou nadřazenost najevo. Pár podobných lidí Holcroft poznal. Patřili mezi ně i jeho nejlepší učitelé. Erich Kessler se mu líbil. Byl to dobrý začátek.

„Děkuji, že jste mě přijal. Musím vám toho hodně říct.“

„Nejdřív si trochu vydechněte. Dejte si skleničku a uklidněte se.“

„Co?“

„Prožil jste krušné chvilky. Máte to napsané na čele.“

„To je to na mně tak vidět?“

„Rozrušení člověk nezakryje, pane Holcrofte.“

„Říkejte mi Noeli. Měli bychom se blíž poznat.“

„To by bylo fajn. Já jsem Erich. Venku je zima na kabát. Ale vy jste asi přišel bez něj. Není tady šatna.“

„Kabát jsem měl, ale musel jsem se ho zbavit. Vysvětlím vám to.“

„To nemusíte.“

„Bohužel ano. Je to součást příběhu.“

„Rozumím. Aáá, tady je vaše skotská.“

Číšník položil sklenku před Holcrofta, pak ustoupil a zatáhl červený kostkovaný závěs.

„Jak říkám, je to součást příběhu.“ Noel se napil.

„Jen klid. Není kam spěchat.“

„Zmínil jste se, že máte doma hosty.“

„Hosta. Je to bratrův přítel z Mnichova. Sympaťák, ale je s ním nuda. To není mezi doktory žádná vzácnost. Zachránil jste mě před večerem s ním.“

„Nebude mít vaše paní starost?“

„Já žádnou nemám. Tedy měl jsem, ale univerzitní život pro ni byl bohužel poněkud svazující.“

„To mi je líto.“

„Jí určitě ne. Vzala si akrobata. No jen si to představte. Z univerzitního světa do výšin visutých hrazd. Pořád jsme kamarádi.“

„S vámi je asi těžké nebýt kamarád.“

„Abyste se nespletl, jsem postrach poslucháren. Jsem vážně pes.“

„Který štěká, ale nekouše,“ doplnil Noel.

„Co prosím?“

„Ale nic. Vzpomněl jsem si na jeden rozhovor ze včerejšího večera.“

„Už je vám líp?“

„To je zvláštní.“

„Co?“

„Přesně tohle jsem řekl včera večer.“

„Při tom rozhovoru?“ Kessler se znovu usmál. „Ve tváři už máte zdravější barvu. Nedáte si něco k jídlu?“

„Zatím ne. Rád bych začal. Mám toho hodně na srdci a vy určitě budete mít řadu otázek.“

„Tak to budu poslouchat pozorně. Úplně jsem zapomněl. Vaše aktovka.“

Němec sáhl vedle sebe a položil tašku na stůl.

Holcroft ji odemkl, ale neotevřel. „Vevnitř jsou papíry, které budete chtít vidět. Nejsou kompletní, ale poslouží jako důkaz jistých věcí, o kterých chci mluvit.“

„Důkaz? To je tomu tak těžké uvěřit?“

„Možná,“ odpověděl Noel. Bylo mu toho dobromyslného vzdělance líto. Klidný svět, ve kterém žil, se měl za pár okamžiků zhroutit jako domeček z karet. „To, co vám povím, může narušit váš život. Asi se tomu nedá vyhnout. Aspoň já se tomu nevyhnul, protože jsem to nemohl nechat jen tak. Udělal jsem to částečně ze sobectví. Jde o spoustu peněz, které získám já osobně - stejně jako vy. Ale existují i další faktory, mnohem důležitější než vy nebo já. Vím, že je to pravda, protože kdyby nebyla, musel bych už dávno vzít roha. Ale já to neudělám. Splním to, oč jsem byl požádán, protože je to správná věc. A protože mně v tom chce někdo zabránit. Zabili člověka, kterého jsem měl rád. A dalšího se zavraždit pokusili.“ Holcroft se náhle zarazil. Tak daleko zajít nechtěl. Přestal se ovládat. Příliš mu to mluvilo. „Promiňte. Vykládám vám věci, které sem nepatří. Nechtěl jsem vás vyděsit.“

Kessler mu položil ruku na předloktí. „Se mnou si nedělejte starosti. Jste přetažený, příteli. Zřejmě se vám stalo něco hrozného.“

Holcroft zhltl několik dalších doušků whisky a snažil se tím otupit bolest v rozkroku a za krkem. „Nebudu vám lhát. Stačí, že lžou oni. Ale takhle jsem začít nechtěl. Nebylo to nejchytřejší.“

Kessler stáhl ruku. „Něco vám povím. Znám vás necelých pět minut. Jste zřejmě inteligentní člověk - a taky čestný - a jste pod velkým tlakem. Co kdybyste na mě přestal brát ohledy a vzal to hezky popořádku?“

„Tak jo.“ Holcroft položil ruce na stůl a omotal prsty sklenku. „Nejdřív se vás zeptám, jestli jste někdy slyšel jména von Tiebolt a… Clausen.“

Kessler na Noela chvíli upřeně zíral. „Ano. Je to hodně stará záležitost - byl jsem ještě kluk. Ale ano, slyšel jsem o nich. Clausen a von Tiebolt. Byli to otcovi známí. Tehdy mi bylo snad deset nebo jedenáct. Pokud si vzpomínám, ke konci války k nám často chodili. Clausena si pamatuju. Aspoň myslím. Byl vysoký a celkem pohledný.“

„Povídejte mi o něm.“

„Tolik si toho zase nepamatuju.“

„Cokoliv se vám vybaví. Prosím.“

„Nevím, jak to říct. Clausen okamžitě ovládl místnost, aniž by se o to musel snažit. Když promluvil, všichni poslouchali, ale nevzpomínám si, že by někdy zvýšil hlas. Působil jako sympatický člověk, který se zajímá o ostatní, ale měl mimořádně silnou vůli. Jednou mě napadlo, že si toho asi hodně vytrpěl, ale nezapomínejte, kolik mi tehdy bylo.“

Znovu na něj volal zmučený otec. „Co si vytrpěl?“

„Nemám tušení. Byl to jen dojem dítěte. Musel byste vidět jeho oči, abyste to pochopil. Ať se díval na kohokoli - starého, mladého, důležitého, nebo prostého -, vždycky mu věnoval absolutní pozornost. Na to si vzpomínám. Tenkrát to nebyla zrovna běžná vlastnost. Svým způsobem si umím vybavit Clausena líp než vlastního otce, a každopádně líp než von Tiebolta. Proč vás tak zajímá?“

„Byl to můj otec.“

Kessler otevřel ústa údivem. „Vy?“ zašeptal. „Vy jste Clausenův syn?“

Noel přikývl. „Byl to můj pravý otec. Nikdy jsem ho nepoznal.“

„Takže vaše matka byla…“ Kessler se zarazil.

„Althene Clausenová. Slyšel jste o ní?“

„Nikdo ji nezmínil jménem a už vůbec ne v Clausenově přítomnosti. Nikdy. Mluvilo se o ní jen šeptem. Žena, která opustila skvělého člověka, americká nepřítelkyně, která uprchla z vlasti s jejich - s vámi! Vy jste byl ten chlapec, kterého mu vzala!“

„Odvezla mě s sebou, aby mě před ním ochránila. To je její verze.“

„Ona ještě žije?“

„To bych prosil.“

„Všechno je to k nevíře.“ Kessler zatřásl hlavou. „I po těch letech si na něj živě vzpomínám. Byl to mimořádný člověk.“

„To byli všichni.“

„Koho myslíte?“

„Ty tři. Clausena, von Tiebolta a Kesslera. Povězte mi, vy víte, jak zemřel váš otec?“

„Zabil se. Tehdy to nebylo nic zvláštního. Když se říše zhroutila, spousta lidí spáchala sebevraždu. Pro většinu z nich to bylo nejsnadnější řešení.“

„Pro některé jediné.“

„Narážíte na Norimberk?“

„Ne, na Ženevu. Chtěli ochránit Ženevu.“

„Tomu nerozumím.“

„Brzy budete.“ Holcroft otevřel aktovku, vytáhl stránky, které předtím sepnul k sobě, a podal je Kesslerovi. „V jedné bance v Ženevě je konto, které smí být uvolněno za zcela konkrétním účelem jedině za souhlasu tří lidí…“

Noel už potřetí vyprávěl o rozsáhlé krádeži staré třicet let. Kesslerovi však řekl všechno. Nezatajil určitá fakta, jak to učinil v případě Gretchen. Ani ten příběh nevyprávěl po částech jako její sestře Helden. Nevynechal vůbec nic.

„…odsávali peníze z okupovaných zemí, z prodejů uměleckých předmětů a vyrabovaných muzeí. Platby wehrmachtu tekly jinudy, miliony se ztratily i z ministerstva války a - teď si nemůžu vzpomenout na název, v dopise to není - ale z průmyslového komplexu. S pomocí jistého Manfrediho všechno skončilo v bankách ve Švýcarsku. V Ženevě.“

„Manfredi? Na to jméno si vzpomínám.“

„To mě nepřekvapuje,“ pravil Holcroft. „I když asi nepadalo moc často. Kde jste ho slyšel?“

„Já nevím. Myslím, že až po válce.“

„Od vaší matky?“

„To asi ne. Zemřela v červenci roku čtyřicet pět a většinu času ležela v nemocnici. Od někoho jiného… vážně nevím.“

„Kde jste bydlel po smrti otce a matky?“

„S bratrem jsme se nastěhovali ke strýci, byl to matčin bratr. Přálo nám štěstí. Byl to starší pán a nikdy neměl nacisty moc v lásce. Podporoval okupační síly. Ale pokračujte, prosím vás.“

Noel poslechl. Podrobně popsal Kesslerovi podmínky, jejichž splnění vyžadovali po uchazečích ředitelé La Grande Banque de Genęve. Vysvětlil, co ho vedlo k vyloučení Gretchen Beaumontové. Řekl Kesslerovi i o nejasném přesunu von Tieboltových do Ria, o narození Helden, vraždě jejich matky a nakonec o odletu rodiny z Brazílie.

„Přijali jméno Tennyson a posledních pět let žijí v Anglii. Johann von Tiebolt vystupuje jako John Tennyson. Pracuje jako zpravodaj deníku Guardian. Gretchen si vzala jistého Beaumonta a Helden se před několika měsíci odstěhovala do Paříže. S bratrem jsem se ještě nesešel, ale… seznámil jsem se s Helden. Je to úžasná holka.“

„To s ní jste byl včera večer?“

„Ano,“ odpověděl Holcroft. „Chci vám říct, čím prošla, a co teď prožívá. Patří do toho příběhu - ona a tisíce jí podobných.“

„O tom bych snad něco věděl,“ podotkl Kessler. „Die Verwunschte Kinder.“

„Co?“

„Verwunschte Kinder. Verwunschung znamená v němčině kletbu. Nebo někoho prokletého.“

„Děti prokletých,“ řekl Noel. „Takhle to povídala.“

„Sami se tak označili. Tisíce mladých lidí - teď už ne zas tak mladých -, kteří uprchli ze země, protože se přesvědčili, že s vinou nacistického Německa nedokážou žít. Odvrhli všechno německé, našli si novou identitu a nový životní styl. Velice se podobají zástupům mladých Američanů, kteří odjeli ze Spojených států do Kanady a Švédska na protest proti válce ve Vietnamu. Tyto skupiny tvoří subkultury, ale člověk nemůže úplně popřít svoje kořeny. Jsou to Němci. Jsou to Američané. Migrují ve skupinách, drží při sobě a čerpají sílu právě z minulosti, kterou odvrhli. Pocit viny je hrozné břemeno. Rozumíte mi?“

„Moc ne,“ přiznal Holcroft. „Ale já takhle uvažovat neumím. Nehodlám na sebe brát vinu za cizí činy.“

Kessler se zadíval Noelovi do očí. „O tom bych si dovolil pochybovat. Říkáte, že před tím svým závazkem nebudete utíkat, ale zažil jste řadu hrozných věcí.“

Holcroft uvažoval o profesorových slovech. „Na tom možná něco bude, ale okolnosti jsou jiné. Já nic neopustil. Vybrali si mě.“

„Takže nepatříte mezi prokleté, ale mezi vyvolené?“

„Každopádně mám výsadní postavení.“

Profesor přikývl. „I pro to existuje název. Možná jste ho už slyšel. Sonnenkinder.“

„Sonnenkinder?“ zamračil se Noel. „Pokud si vzpomínám, bylo to v jednom z předmětů, ve kterých jsem zrovna nevynikal. Že by antropologie?“

„Nebo filozofie,“ nadhodil Kessler. „Je to filozofický pojem, který ve dvacátých letech rozvinul Angličan Thomas J. Perry a ještě před ním Bachofen ve Švýcarsku a jeho žáci v Mnichově. Podle jejich teorie jsou s námi Sonnenkinder - Děti Slunce - už od nepaměti. Jsou to ti nejlepší z nás, kteří píší historii, vládcové epoch… vyvolení.“

Holcroft přikývl. „Už si vzpomínám. A právě to je zničilo. Nějak se zvrhli. Tuším, že v tom byl incest.“

„Je to jen teorie,“ řekl Kessler. „Ale znovu odbíháme. S vámi se člověk lehce zapovídá. Říkal jste, že von Tieboltova dcera má těžký život.“

„To platí o všech. A těžký je slabé slovo. Je to šílenství. Pořád jsou na útěku. Musí žít jako uprchlíci.“

„Jsou snadná kořist pro fanatiky,“ souhlasil Erich.

„Například pro Odessu a Rache?“

„Přesně tak. Podobné organizace nemohou v samotném Německu účinně fungovat. Společnost je netoleruje. Proto operují v jiných zemích, kam se vystěhovali nespokojenci, jako byli Verwunschkinder. Přežívají a čekají na svou šanci vrátit se do Německa.“

„Vrátit se?“

Kessler zvedl ruku. „V životě to neudělají, ale nemůžou se s tím smířit. Rache kdysi chtěla, aby se vláda v Bonnu připojila ke Kominterně, ale i Moskva to odmítla. Ze členů skupiny se stali obyčejní teroristi. Odessa vždycky chtěla oživit nacismus. V Německu našla jen pohrdání.“

„Ale stejně po těch dětech jdou,“ poznamenal Noel. „Helden se vyjádřila, že jsou ‚prokletí za to, čím jsou, i za to, čím nejsou‘.“

„To řekla výstižně.“

„Je potřeba je zastavit. Část ženevských peněz by se měla použít na ochromení Odessy a Rache.“

„Já bych nebyl proti.“

„To rád slyším. Ale zpátky k Ženevě.“

„Povídejte.“

Noel mu vyložil cíle smlouvy i podmínky vyžadované od dědiců. Byl čas přejít k tomu, co všechno zažil.

Začal s vraždou v letadle, hrůzou v New Yorku, přeházeným bytem, dopisem od lidí z Wolfsschanze, telefonátem Petera Baldwina a následnými brutálními vraždami. Dalším bodem jeho líčení byl let do Ria a chlápek s hustým obočím: Anthony Beaumont, agent Odessy. Vyprávěl i o upravených záznamech na ministerstvu přistěhovalectví a podivné schůzce s Mauricem Graffem. Popsal, jak se do toho v Londýně zapletla MI5. Nevynechal ani šokující názor britské rozvědky, že Johann von Tiebolt je zabiják, kterému se říká Tinama.

„Tinama?“ vyhrkl Kessler udiveně a do tváře se mu nahrnula krev. Bylo to poprvé, kdy přerušil Hokroftův výklad.

„Ano. Víte o něm něco?“

„Jen to, co jsem si přečetl.“

„Někdo si myslí, že má na svědomí desítky vražd.“

„A Britové se domnívají, že je to Johann von Tiebolt?“

„Jsou vedle,“ řekl Noel. „Vím jistě, že už na to přišli. Včera odpoledne se stala věc, která to dokazuje. Až se k tomu dostanu, tak pochopíte.“

„Pokračujte.“

Letmo se zmínil o večeru s Gretchen a o fotografii Anthonyho Beaumonta. Pak přešel k Helden a Herr Oberstovi a poté ke smrti Richarda Holcrofta. Popsal mu rozhovory s detektivem Milesem z New Yorku i se svou matkou.

Pověděl mu i o zeleném fiatu, který za nimi jel do Barbizonu, a o muži s poďobanou tváří.

Dostal se až k šílenství na fete ďhiver, kde se pokusil chytit chlapa z fiatu a sám přitom málem zemřel.

„Před pár minutami jsem vám řikal, že Britové se v Tennysonovi spletli,“ dodal Noel.

„Tennyson? Aha, tak se teď jmenuje von Tiebolt.“

„Správně. MI5 byla přesvědčená, že to všechno byla práce Tinamy, včetně chlápka s poďobanou tváří, který nás sledoval. Ale ten člověk zemřel. Pracoval pro von Tiebolta. Oni to vědí. Potvrdila to i Helden.“

„A Tinama by přece nezabíjel vlastního muže,“ doplnil ho Kessler.

„Přesně tak.“

„Takže ten agent to řekne nadřízeným…“

„To nemůže,“ skočil mu do řeči Noel. „Byl zastřelen, když zachraňoval život Helden. Ale dojde k identifikaci. Britové si to dají dohromady.“

„Najdou Angličani toho mrtvého agenta?“

„Donese se jim to. Určitě. Všude bylo plno policajtů. Najdou jeho tělo.“

„Můžou si ho dát do souvislosti s vámi?“

„Nedá se to vyloučit. Na náměstí jsme se poprali. Lidem se to vybaví. Ale jak říkala Helden: někdo nás sledoval, my nikoho nesledovali. Není důvod, proč bychom měli něco vědět.“

„Neříkáte to moc jistě.“

„Než ten agent zemřel, zmínil jsem se mu o Baldwinovi. Chtěl jsem ho naťuknout. Nadskočil, jako bych mu vystřelil z pistole před nosem. Prosil nás, ať zavoláme nějakému Payton-Jonesovi. Měli jsme mu říct všechno, co se stalo, a požádat ho, aby zjistil, kdo nás napadl a kdo zabil von Tieboltova člověka. Že to asi všechno souvisí s Peterem Baldwinem.“

„S Baldwinem? Neříkal jste, že dřív sloužil u MI6?“

„Ano. Před časem se na ně obrátil s informací o lidech, kteří přežili Wolfsschanze.“

„Wolfsschanze?“ Kessler to jméno tiše zopakoval. „O tom byl ten třicet let starý dopis, který vám dal Manfredi v Ženevě?“

„Ano. Ten agent řikal, ať vyřídíme Payton-Jonesovi, aby se vrátil k Baldwinově spisu. Ke ‚kódu Wolfsschanze‘. Takhle to přesně řekl.“

„Když vám Baldwin volal do New Yorku, zmínil se o Wolfsschanze?“ zeptal se Kessler.

„Ne. Řekl jen, ať dám od Ženevy ruce pryč. Že ví něco, co nikdo jiný neví. Pak šel otevřít dveře a už se nevrátil.“

Kesslerovy oči poněkud ochladly. „Takže Baldwin se dozvěděl o Ženevě a zájmu Wolfsschanze.“

„Nevíme, kolik toho zjistil. Možná jen něco zaslechl.“

„Ale stačilo to, abyste nešel na MI5. Mohl jste rozvědku varovat, že Beaumont je agent Odessy, ale nestálo vám to za to. Britové by vás i tu dívku dlouze vyslýchali. Existují tisíce způsobů a oni jsou odborníci. Na povrch by mohlo vyplout Baldwinovo jméno a tajná služba by se vrátila k jeho spisu. To nemůžete riskovat.“

„Přesně na to jsem myslel,“ přitakal Holcroft obdivně.

„Možná bych věděl o jiném způsobu, jak vás zbavit Beaumonta.“

„Ano?“

„Odessu tady v Německu všichni nenávidí. Stačí se zmínit správným lidem, a ti už se o něj postarají. Nemusel byste oslovit Brity a riskovat, že se Baldwinovo jméno dostane na světlo.“

„Dalo by se to zařídit?“

„Určitě. Pokud je Beaumont opravdu agentem Odessy, stačila by krátká zpráva vlády v Bonnu britskému ministerstvu zahraničí. Znám spoustu lidí, kteří by ji mohli poslat.“

Holcroftovi spadl kámen ze srdce. Překonal další překážku. „Jsem rád, že jsme se sešli… že jste takový, jaký jste.“

„Jen abyste mě nepřechválil. Teď vás určitě zajímá, jestli se k vám přidám. Upřímně řečeno, já…“

„Zatím si nechte odpověď pro sebe,“ přerušil ho Noel. „Jednal jste se mnou férově a já vám to chci oplatit. Neskončil jsem. Ještě je tu dnešní večer.“

„Večer?“ Kessler byl znepokojený a netrpělivý.

„Ano. Mluvím o posledních pár hodinách.“

„A co se stalo… dnes večer?“

Noel se předklonil. „Víme o Rache a Odesse. Nejsme si jistí, kolik toho vědí o Ženevě, ale je nad slunce jasnější, co by udělali, kdyby toho věděli dost. Víme taky o mužích Wolfsschanze. Ať jsou kdokoliv, jsou to blázni. Nejsou o nic lepší než ti druzí, ale svým způsobem jsou na naší straně. Chtějí, aby plán v Ženevě vyšel. Ale je tady ještě někdo. Někdo mnohem mocnější než ostatní. A to jsem zjistil dneska večer.“

„Co to říkáte?“ Tón Kesslerova hlasu se nezměnil.

„U hotelu se na mě někdo pověsil. Jel na motorce za mým taxíkem přes celý Berlín.“

„Chlap na motorce?“

„Ano. Já blázen ho zavedl až sem. Uvědomil jsem si, jaká to byla hloupost. Věděl jsem, že ho musím zastavit. Podařilo se mi to, ale nechtěl jsem, aby se to stalo takhle. On nepatřil k Rache, ani k Odesse. Obě organizace nenáviděl, říkal jim ‚řezníci a blázni‘…“

„Říkal jim…“ Kessler chvíli mlčel. Pak se vzpamatoval a opět klidně pravil: „Popište mi, co se stalo.“

„Něco vás snad napadá?“

„Ne, ne… Vůbec nic. Jen mě to zajímá. Řekněte mi to.“

Holcroft si všechno snadno vybavil. Pronásledování, past, hádku i výstřel. Když domluvil, Kessler ho požádal, aby se vrátil k tomu, co si řekl s mužem v černé kožené bundě. Pak Holcrofta poprosil, aby to ještě jednou zopakoval. A znovu.

„Kdo to byl?“ Holcroft věděl, že Kessler je v myšlenkách daleko před ním. „Co jsou zač?“

„Existuje několik možností,“ pravil Němec, „ale zřejmě jsou to nacisti. Přesněji řečeno neonacisti. Pokračovatelé Strany, nějaká frakce, která Odesse nemůže přijít na jméno. To se stává.“

„Ale jak by mohli vědět o Ženevě?“

„Šlo přece o miliony ukradené z okupovaných zemí, z výplatnic wehrmachtu, z Finanzministerium. Všechny skončily ve švýcarských bankách. Tak rozsáhlá manipulace se nedá udržet úplně v tajnosti.“

Noel zachytil v Kesslerových slovech cosi podivného. Nedokázal však určit co. „Ale k čemu by jim to bylo? K těm penězům se stejně nedostanou, soudy by je mohly na léta zmrazit. Co by z toho měli?“

„Vy nerozumíte podstatě nacismu. Nikdo z vás ji nepochopil. Nejde jen o vlastní prospěch. Stejně důležité je, aby prospěch neměli ostatní. V tom spočívala jeho zhoubnost.“

Za závěsem náhle vypukl rozruch. Ozvala se rána, pak několik dalších. Následovalo ženské zaječení, které spustilo lavinu výkřiků.

Závěs se prudce odhrnul. V otevřeném prostoru se objevil jakýsi muž. Zhroutil se čelem na stůl. Oči měl vytřeštěné, z úst a krku mu prýštila krev. Křivil tvář a křečovitě sebou škubal. Rukama se zachytil okraje stolu mezi Holcroftem a Kesslerem.

„Wolfsschanze! Soldaten von Wolfsschanze!“ šeptal dýchavičně.

Pak zvedl hlavu, jako by chtěl začít křičet. Ale nedostávalo se mu dechu a hlava mu spadla na desku stolu. Muž v černé kožené bundě byl mrtvý.

26. KAPITOLA

Další okamžiky prožíval Noel v naprostém zmatku. Křik zesílil. Restaurací se přelévaly vlny paniky. Zakrvácený člověk sklouzl ze stolu a nyní ležel na podlaze.

„Rudi! Rudi!“

„Herr Kessler! Pojďte se mnou!“

„Rychle!“ vyjekl Erich.

„Co?“

„Tudy, příteli. Tady vás nesmí nikdo vidět.“

„Ale to je on!“

„Nic neříkejte, Noeli. Prosím vás, chyťte se mě.“

„Co? Kam?…“

„Vaše aktovka! Papíry!“

Holcroft shrábl dokumenty a strčil je do tašky. Cítil, že ho Kessler táhne do kroužku přihlížejících. Nevěděl, kam jdou, ale hlavně, že to bylo pryč od mrtvoly v černé kožené bundě. Slepě Němce následoval.

Kessler ho protáhl davem. Úplně vpředu byl vedoucí podniku, který jim klestil cestu mezi lidmi. Vedla k zavřeným dveřím vlevo pod schodištěm. Vedoucí vytáhl z kapsy klíč, odemkl a všichni tři vběhli dovnitř. Zabouchl dveře a otočil se ke Kesslerovi.

„Nevím, co bych řekl, pánové! Je to hrůza. Asi se nám tady porvali opilci.“

„No jistě, Rudi. A děkujeme ti,“ odpověděl Kessler.

„Natürlich. Pro muže vašeho postavení je lepší se do toho nenamočit.“

„Jste velice laskav. Vede odsud cesta ven?“

„Ano. Můj privátní vchod. Tady.“

Dveře vedly do uličky. „Tudy,“ řekl Kessler. „Venku mám auto.“

Spěšně vyšli z uličky na Kurfürstendamm a na chodníku zahnuli doleva. U vchodu do restaurace se shromáždil vzrušený dav. Noel uviděl, jak po ulici přibíhá policista.

„Rychle,“ pobídl ho Kessler.

Tím autem byl stařičký mercedes. Nastoupili. Kessler nastartoval, bleskurychle zařadil a vyrazil západním směrem.

„Ten chlap… v bundě… To byl ten, co mě sledoval,“ zašeptal Holcroft.

„To jsem pochopil,“ odvětil Kessler. „Přece jen si tam našel cestu.“

„Panebože,“ vyhrkl Noel. „Co jsem to provedl?“

„Vy jste ho nezabil, jestli myslíte tohle.“

Holcroft se na něj nechápavě zadíval. „Co?“

„Vy jste toho člověka nezabil.“

„Z pistole vyšel výstřel! Dostal to.“

„Jistě, ale ta kulka ho nezabila.“

„Jak to?“

„Asi jste neviděl jeho krk. Někdo ho uškrtil drátem.“

„Jako Baldwina v New Yorku!“

„Wolfsschanze v Berlíně,“ odpověděl Kessler. „Jeho smrt byla načasovaná na zlomek sekundy. Někdo ho nechal přijít k našemu stolu a pak využil hluku a lidí, aby zamaskoval popravu.“

„Ježíšikriste! Takže ať to byl kdokoliv…“ Noel nedokázal tu větu dokončit. Udělalo se mu špatně ze strachu. Chtělo se mu zvracet.

„Ať to byl kdokoliv,“ doplnil Kessler, „teď ví, že patřím k Ženevě. Takže nemám na vybranou. Jsem váš.“

„Je mi to líto,“ řekl Holcroft. „Chtěl jsem, abyste si sám vybral.“

„Já vím a za to vám díky. Ale mám jednu podmínku.“

„Jakou?“

„Půjde do toho se mnou i můj bratr Hans z Mnichova.“

Noel si vzpomněl na Manfrediho slova. V tomto ohledu žádná omezení nebyla. Kromě toho, že každá rodina má pouze jeden hlas.

„Nic mu v tom nebrání, pokud chce.“

„Bude chtít. Máme k sobě hodně blízko. Padne vám do oka. Je to vynikající doktor.“

„To jste snad oba.“

„On léčí lidi. Já jen vykládám… A taky vás bezcílně vozím po městě. Pozval bych vás domů, ale za daných okolností by to asi nebylo nejrozumnější.“

„Už jsem napáchal dost škody. Ale měl byste se co nejdřív vrátit.“

„Proč?“

„Když budeme mít štěstí, nikdo nenahlásí vaše jméno policii a bude to jedno. Ale pokud to někdo udělá - číšník, nebo někdo jiný, kdo vás zná -, můžete říct, že v inkriminovanou dobu už jste byl na cestě pryč.“

Kessler zavrtěl hlavou. „Vidíte, taková věc by mě nenapadla.“

„Před třemi týdny by to nenapadlo ani mě. Vysaďte mě někde u stanoviště taxíků. Zajedu do hotelu a vezmu si kufr.“

„Nesmysl. Odvezu vás tam.“

„Neměl by nás spolu už nikdo vidět. Z toho kouká jen malér.“

„Musím se naučit vás poslouchat. Tak kdy se uvidíme?“

„Zavolám vám z Paříže. Zítra se tam snad sejdu s von Tieboltem. Pak musíme všichni tři do Ženevy. Času už moc nezbylo.“

„Je v tom ten chlap z New Yorku? Miles?“

„Taky. Příště vám to vysvětlím. Támhle na rohu je taxi.“

„Co teď budete dělat? V tuhle hodinu vám těžko něco poletí.“

„Tak počkám na letišti. Nechci dřepět v hotelu.“

Kessler zastavil auto. Holcroft sáhl po klice.

„Díky, Erichu. A omlouvám se.“

„To není třeba. Zavolejte mi.“

* * *

Blondýn seděl strnule za stolem v Kesslerově knihovně. Z očí mu šlehaly plameny. Mluvil napjatě a rozčileně.

„Zopakuj mi to znovu. Do posledního slova. Nic nevynechej.“

„O co ti jde?“ odvětil Kessler z druhé strany pokoje. „Už jsme to procházeli desetkrát. Všechno jsem si vybavil.“

„A probereme si to klidně ještě desetkrát!“ vykřikl Johann von Tiebolt. „Třicetkrát, čtyřicetkrát! Co byl ten chlap zač? A kdo byli ti dva v Montereau? Souvisí spolu. Kde se všichni tři vzali?“

„To nevíme,“ řekl profesor. „Nedá se to nijak zjistit.“

„Ale dá! Copak to nechápeš? Odpověď musíme hledat v tom, co ten člověk řekl Holcroftovi v průchodu. Vím to jistě. Už jsem to někde slyšel!“

„Tys toho chlapa přeci dostal,“ vyštěkl Kessler. „Když jsi z něj nic nevypáčil, proč si myslíš, že něco zjistíme z toho, co povídal Holcroft? Měls ho zlomit.“

„To nešlo. Na drogy už bylo pozdě.“

„Takže jsi mu omotal drát kolem krku a hodil jsi ho na toho Američana. Taková blbost!“

„Omyl,“ opravil ho Tennyson. „Důslednost. Holcroft musí žít v přesvědčení, že Wolfsschanze je doslova všude. Podněcuje, hrozí, ochraňuje… Ale zpátky k věci. Podle Holcrofta se ten chlap nebál umřít. Jak že to říkal? ,… Jsem připraven. Všichni jsme připraveni. Zastavíme vás. Zastavíme Ženevu. Můžete mě oddělat, ale na moje místo přijde další. Když zabijete jeho, nahradí ho jiný.‘ To jsou slova fanatika. Ale on fanatik nebyl. Viděl jsem to na vlastní oči. Nebyl to agent Odessy, ani radikál z Rache. Byl to někdo jiný. V tom měl Holcroft pravdu.“

„Jsme v koncích.“

„Ne tak docela. Mám v Paříži člověka. Nechal jsem ho prověřit totožnost mrtvol nalezených v Montereau.“

„La Sűreté?“

„Ano. Je z nich nejlepší.“ Tennyson vzdychl. „Nechce se mi tomu věřit. Po třiceti letech podnikneme první kroky a do dvou týdnů se odněkud zjeví neznámí lidé. Jako by celou tu dobu čekali s námi. Ale na světlo nevyjdou. Proč ne? To je zásadní otázka. Proč ne?“

„Ten chlap řekl Holcroftovi, že ten majetek můžou využít. Pokud by odhalili zdroje Ženevy, nedostali by se k němu.“

„To zní moc jednoduše. Je to moc velká částka. Pokud by šlo jen o peníze, nic by jim nezabránilo v tom, aby za námi přišli - konkrétně za řediteli banky - a vyjednávali z pozice síly. Skoro osm set milionů. Mohli by žádat dvě třetiny. Sice by to nepřežili, ale to oni nevědí. Ne, Erichu, tady nejde jen o peníze. Musíme hledat jinde.“

„Je tady ale ještě jeden malér!“ vybuchl Kessler. „Na tom, kdo byl ten chlap a ti dva v Montereau, teď tolik nezáleží. Máme vážnější starosti. Přiznej si to, Johanne! Britové vědí, že jsi Tinama! Z toho se nevykroutíš. Vědí, že jsi Tinama!“

„Dovol, abych tě opravil. Mají podezření, stoprocentně to nevědí. A jak Holcroft správně podotkl, brzy se přesvědčí, že se mýlili, pokud už se tak nestalo. Když to tak vezmu, je to velice výhodná pozice.“

„Ty ses zbláznil!“ zaječel Kessler. „Všechno ohrozíš!“

„Naopak,“ pravil Tennyson klidně. „Všechno jen upevním. Jakého lepšího spojence než MI5 si můžeme představit? Pro jistotu máme svoje lidi v britské rozvědce, ale nikdo není tak vysoko jako Payton-Jones.“

„O čem to proboha mluvíš?“ Akademik se potil. Žíly na krku měl naběhlé.

„Sedni si, Erichu.“

„Ne!“

„Sedni si!“

Kessler poslechl. „Tohle ti nebudu trpět, Johanne.“

„To nemusíš. Stačí, když budeš poslouchat.“ Tennyson se předklonil. „Na chvíli si vyměníme role. Profesor budu já.“

„Netlač mě ke zdi. Proti narušitelům dokážeme zasáhnout. Ale s tímhle si neporadíme. Co když tě seberou? Co nám zbude?“

„Díky za poklonu, ale takhle uvažovat nesmíš. Pokud by se mi snad něco stalo, existují seznamy našich lidí. Někdo se mezi nimi najde. Čtvrtá říše každopádně bude mít vůdce. Ale mně se nic nestane. Tinama je můj štít, moje ochrana. Až ho dopadnou, budu mimo podezření a navíc si získám velkou úctu.“

„Copak ses úplně pomátl? Tinama jsi přece ty!“

Tennyson se opřel a pousmál. „Podíváme se našemu vrahovi na zoubek, co říkáš? Před deseti lety jsi prohlásil, že je to můj nejlepší nápad. Z Tinamy by mohla být naše největší zbraň - tak jsi to, tuším, říkal.“

„Teoreticky. Jen teoreticky. Byla to jen jistá prognóza, a to jsem ti taky zdůraznil!“

„To je fakt, ty se často vznášíš ve vysokých sférách a to je dobře. Ale víš, měl jsi pravdu. Miliony ve Švýcarsku nám nemůžou posloužit, pokud nebudou v oběhu. Všude platí zákony. Musíme je obejít. Dneska už není tak snadné zaplatit si Reichstag nebo řadu křesel v anglickém parlamentu. Ani koupit si zvolení v Americe. Ale pro nás je to nesrovnatelně lehčí než pro ostatní. To jsi tvrdil před deseti lety a dneska to platí dvojnásob. V naší pozici můžeme diktovat nejvlivnějším lidem všech velmocí. Platili přece Tinamovi, aby vraždil jejich protivníky. Od Washingtonu přes Paříž až po Káhiru. Od Atén přes Bejrút po Madrid. Od Londýna po Varšavu a dokonce i samotnou Moskvu. Tinama je ten nejpádnější argument. Je to naše vlastní jaderná bomba.“

„Ale její radiace může zabít i nás!“

„To by mohla,“ přitakal Tennyson, „ale nezabije. Před lety jsme si, Erichu, slíbili, že před sebou nebudeme mít tajnosti. Ten slib jsem dodržel, až na jednu výjimku. Nebudu se omlouvat. Cítil jsem, že to jinak nejde.“

„Cos udělal?“ zeptal se Kessler.

„Zajistil jsem nám tu nejúčinnější zbraň, o které jsi před deseti lety mluvil.“

„Jak?“

„Před chvílí jsi to celkem vystihl. Zvýšeným hlasem jsi mi vmetl, že jsem Tinama.“

„To taky jsi!“

„Nejsem.“

„Cože?“

„Jsem jen půlka Tinamy. Přesněji řečeno, ta lepší půlka, ale pořád jen půlka. Léta jsem cvičil dalšího člověka. Zaskakuje za mě v terénu. Naučil se teorii a získal zručnost. Je druhý nejlepší na světě - hned po skutečném Tinamovi.“

Profesor zíral na blondýna s ohromením… A s posvátnou úctou. „Je to jeden z nás? Ein Sonnenkind?“

„Samozřejmě že ne! Je to nájemný vrah. Vůbec nic neví. Zajímá ho jen život na vysoké noze. Díky balíkům peněz, které vydělává, může ukojit všechny svoje potřeby a choutky. Dobře přitom ví, že jednoho dne bude možná muset za svůj životní styl zaplatit. Smířil se s tím. Je to profík.“

Kessler se zabořil do křesla a rozepnul si límeček. „Musím říct, že mě vždycky dokážeš překvapit.“

„Ještě jsem neskončil,“ odvětil Tennyson. „Zanedlouho se v Londýně sejdou hlavy států. Je to ideální příležitost. Tinama bude dopaden.“

„Cože?“

„Slyšel jsi dobře.“ Tennyson se usmál. „Tinamu dostanou se zbraní v rukou. Zvláštní ráže a vrtání bude ukazovat i na tři předchozí vraždy. Tinamu chytí a zabije člověk, který ho sleduje už skoro šest roků. Člověk, který z bezpečnostních důvodů nestojí o žádné uznání a nechce, aby padlo jeho jméno. Proto zavolá tajnou službu své adoptivní země. John Tennyson, zpravodaj deníku Guardian v Evropě.“

„Ježíšmarjá,“ zašeptal Kessler. „Jak to provedeš?“

„To nesmíš vědět ani ty. Ale získáme z toho stejně velké výhody jako ze ženevského plánu. V novinách vyjde, že si Tinama vedl soukromé záznamy. Jelikož se nenašly, dá se předpokládat, že je někdo ukradl. Ten někdo budeme my. Takže Tinama nám bude sloužit i po smrti.“

Kessler udiveně zavrtěl hlavou. „Uvažuješ zvláštním způsobem, to je tvůj největší dar.“

„Jeden z darů,“ prohodil blondýn jako by nic. „A naše nová aliance s MI5 nám může pomoct. Jiné zpravodajské služby jsou možná modernější, ale lepší ne.“ Tennyson poklepal na opěradlo křesla. „A teď zpátky k našemu neznámému nepříteli. Kdo to je? Zjistíme to z jeho slov v tom průchodu. Slyšel jsem je! Vím to.“

„Tohle už jsme snad probírali.“

„Ještě jsme ani pořádně nezačali.“ Blondýn sáhl pro tužku a papír. „A teď hezky od začátku. Sepíšeme všechno, co řekl. Všechno, na co si vzpomeneš.“

Akademik vzdychl. „Od začátku,“ zopakoval. „No tak dobře. Podle Holcrofta ten chlap nejdřív mluvil o zabíjení ve Francii. Připomněl mu, že tehdy střílet neváhal…“

Kessler mluvil a mluvil. Tennyson naslouchal. Občas ho přerušil a požádal, aby určité věci zopakoval. Vše si horečně zapisoval. Uběhlo čtyřicet minut.

„To je všechno,“ řekl Kessler nakonec. „Víc už nevím.“

„Vrať se k těm orlům,“ zpražil ho blonďák. „Řekni to přesně tak jako Holcroft.“

„K orlům?… ‚Orly nezastavíte. Tentokrát už ne.‘ Nemyslel tím luftwaffe? Nebo wehrmacht?“

„To těžko.“ Tennyson se díval do stránek před sebou. Poklepal prstem na něco, co si zapsal. „Tady. ‚Vaše Wolfsschanze‘. Vaše Wolfsschanze… Což znamená naše, ne jejich.“

„Co to povídáš?“ vyhrkl Kessler. „My jsme přece Wolfsschanze. Muži Wolfsschanze jsou Sonnenkinder!“

Tennyson jako by ho nevnímal. „Von Stauffenberg, Olbricht, von Falkenhausen a Hopner. Rommel jim říkal ‚praví orlové Německa‘. Byli to vzbouřenci, chtěli zabít fuhrera. Všichni zemřeli. Rommel dostal rozkaz vzít si vlastní život. To jsou orlové, o kterých mluvil. Jejich Wolfsschanze, ne naše.“

„A co z toho plyne? Proboha, Johanne, já už vážně nemůžu.“

Tennyson popsal deset stránek papíru. Nyní v nich listoval, podtrhával si slova a kroužkoval jisté výrazy. „Možná už jsi toho řekl dost,“ odpověděl. „Je to tady… v tomhle úseku. Použil slova ‚řezníci a blázni‘, a pak ‚orly nezastavíte‘… Pár vteřin na to mu Holcroft řekl, že pokud do plánu někdo zasáhne, peníze půjdou zpátky pod zem. Ten chlap zopakoval ‚zpátky pod zem‘, a řekl, že v tom je háček. Ale pak dodal, že ‚žádná spálená zem‘ už nebude. ‚Spálená zem.‘ ‚Nebude žádná… spálená zem.‘“

Blondýn zkoprněl a opřel se. Jeho ostře řezaná tvář byla zkřivená soustředěním. Chladné oči strnule zíraly na slova na papíru. „To snad ne… po všech těch letech. Operace Barbarossa! ‚Spálená země‘! Panebože, Nachrichtendienst. To je Nachrichtendienst!“

„Co to povídáš?“ zeptal se Kessler. „‚Barbarossa‘ byla přece Hitlerova invaze na východ. Neskončila žádným slavným vítězstvím.“

„On to nazýval vítězstvím. Prusové tomu říkali katastrofa. Pyrrhovo vítězství utopené v krvi. Naše divize nebyly připravené a nepřítel je zdecimoval… ‚Získali jsme území,‘ říkali generálové. ‚Získali jsme bezcennou spálenou zem Barbarossy.‘ Z toho vznikl Nachrichtendienst.“

„Co to bylo?“

„Zpravodajská jednotka, výlučně junkerská. Byl to sbor aristokratů. Později se objevily názory, že je to Gehlenova operace, která měla za účel zasít nedůvěru mezi Rusy a Západ. Ale nebyla to pravda. Nachrichtendienst vznikla spontánně. Nenáviděla Hitlera i jeho Schutzstaffel - říkali jim ‚dobytkové z SS‘. Nesnášeli velitele luftwaffe. Ti všichni pro ně byli ‚řezníci a blázni.‘ Byli povznesení nad válku i nad Stranu. Šlo jim jen o Německo. O jejich Německo.“

„Kam tím sakra míříš, Johanne!“ vybuchl Kessler.

„Nachrichtendienst žije. To je ten nepřítel. Chce zničit Ženevu. Chce zničit čtvrtou říši ještě v zárodku a nezastaví se před ničím.“

27. KAPITOLA

Noel čekal na mostě a pozoroval světla Paříže, blikající jako skupinky svíček. Zavolal Helden do nakladatelství Gallimard. Souhlasila, že se s ním sejde po práci na mostě Pont Neuf. Snažil se ji přesvědčit, aby zajela do hotelu v Argenteuil, ale jeho nabídku odmítla.

„Slíbilas mi dny nebo týdny, když budu chtít,“ připomněl jí.

„Slíbila jsem to nám oběma, miláčku, a slovo dodržím. Ale do Argenteuil nejedu. Až se sejdeme, vysvětlím ti to.“

Nebylo ani čtvrt na šest. Na Paříž se rychle snášel zimní večer a vítr od řeky přinášel chlad. Prokřehlý Holcroft si vytáhl límec obnošeného kabátu. Znovu se podíval na hodinky. Jejich ručičky se ani nepohnuly. A jak by také mohly? Vždyť neuběhlo víc než patnáct sekund.

Připadal si jako mladík čekající na dívku, kterou poznal za teplé měsíční noci někde v baru. Bezděčně se pousmál. Cítil rozpaky. Byl nedočkavý a nechtěl si to přiznat. O letním večeru si však mohl nechat jen zdát. Stál ve studeném větru na pařížském mostě a v kapse měl pistoli.

Viděl, jak vešla na most. Měla na sobě černý plášť do deště a plavé vlasy jí zakrýval tmavě rudý šátek. Kráčela rovnoměrným tempem, ani rychle, ani pomalu. Jako žena, která jde sama domů z práce. Až na nápadně hezké rysy, které zdálky nebyly tolik patrné, byla jako tisíce jiných Pařížanek, jež se pozdě odpoledne vracejí domů.

Všimla si ho. Vykročil k ní, ale ona zvedla ruku a dala mu znamení, aby zůstal na místě. Neposlechl. Chtěl být co nejdřív u ní. Rozpřáhl ruce. Přistoupila k němu a padla mu do náruče. Pocítil uklidňující teplo její blízkosti. Helden odtáhla hlavu a pohlédla na něj. Zatvářila se přísně, ale její oči se smály.

„Po mostě nikdy neběhej,“ pokárala ho. „Takhle na sebe akorát upozorňuješ. Nad vodou se neběhá, ale normálně chodí.“

„Kašlu na to. Stýskalo se mi.“

„Musíš se to naučit. Co v Berlíně?“

Vzal ji kolem ramen a vykročili směrem k nábřeží Saint-Bernard.

„Musím ti říct spoustu věcí. Něco je pozitivní, něco moc ne. Ale v pátrání jsme pokročili hodně dopředu. Ozval se ti bratr?“

„Ano. Dneska odpoledne. Volal hodinu po tobě. Změnil plány. Může být v Paříži už zítra.“

„To je ta nejlepší zpráva, kterou jsem od tebe mohl slyšet. Aspoň myslím. Zítra ti to řeknu najisto.“ Sešli z mostu a dali se vlevo po nábřeží. „Chyběl jsem ti?“

„Ty jsi snad cvok! Odjel jsi včera odpoledne. Sotva jsem stihla dostat se domů, vykoupat se, konečně se trochu vyspat a jít do práce.“

„Tys šla domů? K sobě do bytu?“

„Ne, já…“ Zastavila se a s úsměvem na něj pohlédla. „No tak dobře, pane Holcrofte, klidně mě vyslýchejte.“

„Já se moc klidně necítím.“

„Slíbils, že se na to nebudeš ptát.“

„Ne tak docela. Ptal jsem se tě, jestli jsi vdaná nebo s někým žiješ - na to první jsi mi odpověděla záporně a na to druhé velice nepřímo. Ale nikdy jsem ti neslíbil, že se nepokusím zjistit, kde bydlíš.“

„Naznačil jsi to, miláčku. Jednou ti to povím, a ty pochopíš, jaký jsi blázínek.“

„Pověz mi to teď. Zamiloval jsem se. Chci vědět, kde bydlí moje holka.“

Úsměv z jejích rtů náhle zmizel. Vzápětí se však vrátil a Helden na něj znovu pohlédla. „Jsi jako kluk, který si procvičuje nové slovíčko. Na to, abys mě miloval, mě pořádně neznáš. To už jsem ti říkala.“

„Já zapomněl, že jsi na holky.“

„Mám mezi nimi nejlepší kamarádky.“

„Ale žádnou z nich by sis snad vzít nechtěla.“

„Já si nechci vzít nikoho.“

„Fajn. Aspoň máme trochu jasno. Tak se ke mně nastěhuj a budeme spolu žít na hromádce.“

„Hezky se to poslouchá.“

Na křižovatce se zastavili. Noel otočil Helden k sobě a položil jí ruce na ramena. „Říkám to, protože to myslím vážně.“

„Já ti věřím,“ odvětila a vrhla na něj zvláštní pohled. V očích měla otazníky, ale i strach.

Neušlo mu to. Měl o ni starost, a tak se pousmál. „Máš mě aspoň trošku ráda?“

Nedokázala se přinutit k úsměvu. „Myslím, že tě mám ráda víc než trošku. Ale to je problém. Nejsem si jistá, že ho zvládnu.“

„To je ještě lepší.“ Zasmál se a vzal ji za ruku. „Mám radost, že nemáš na všechno odpověď.“

„A tys myslel, že jo?“

„Myslel jsem, že si to myslíš.“

„To ne.“

„Já vím.“

* * *

Restaurace byla z poloviny zaplněná stravníky. Helden požádala o stůl vzadu, kam nebylo od vchodu vidět. Majitel přikývl. Bylo zjevné, že mu vrtá hlavou, proč tahle belle femme přišla do jeho podniku s takovým otrapou. V očích měl komentář: holky v Paříži to mají dneska těžké.

„Moc se mu nelíbím,“ řekl Holcroft.

„Ale máš naději. Když sis objednal drahou whisky, stoupl jsi u něj v ceně. Usmál se. Všiml sis?“

„Díval se na moje sako. Bylo z trochu lepšího regálu než kabát.“

Helden se zasmála. „V tom kabátu nemáš honit vodu, to není účel. Použil jsi ho v Berlíně?“

„Jo. Sbalil jsem v něm jednu děvku. Žárlíš?“

„Na holku, která přijme nabídku od hastroše?“

„Byla krásná jak sen.“

„Máš štěstí. Nejspíš to byla agentka Odessy a tys od ní podle plánu něco chytil. Než za mnou příště půjdeš, zajdi si radši k doktorovi.“

Noel ji vzal za ruku. Když promluvil, jeho hlas nezněl vůbec vesele. „Odessa není naše starost. Ani Rache. Ani jedna nejspíš o Ženevě neví.“

Helden byla udivená. „Ale co Beaumont? Říkal jsi přece, že pracuje pro Odessu… a že tě sledoval do Ria.“

„Myslím, že dělá pro Odessu a že mě opravdu sledoval, ale ne kvůli Ženevě. Je ve spojení s Graffem. Nějak se domákl, že hledám Johanna von Tiebolta. Proto se na mě pověsil. Ne kvůli Ženevě. Až si zítra promluvím s tvým bratrem, budu vědět víc. Beaumont stejně za pár dní zmizí ze scény. Kessler na tom pracuje. Říkal, že zavolá někomu ve vládě v Bonnu.“

„To jde tak snadno?“

„Není to žádná věda. Stačí narážka na Odessu, zvlášť v armádě, a začnou výslechy. Beaumont nebude vědět, kde mu hlava stojí.“

„Ale jestli to není Odessa ani Rache, tak kdo?“

„I o tom jsem s tebou chtěl mluvit. Musel jsem se zbavit toho kabátu a čepice.“

„Co?“ Helden nechápala, jakou to má logiku.

Vysvětlil jí to, ale potyčku v tmavém průchodu poněkud zmírnil. Pak jí popsal rozhovor s Kesslerem. Když dospěl na konec, uvědomil si, že nemůže vynechat ani vraždu neznámého muže v kožené bundě. Rozhodl se, že to zítra poví jejímu bratrovi. Tajit to před Helden nemělo žádnou cenu. Když domluvil, zachvěla se a zaťala prsty do dlaní.

„To je hrůza. Má Kessler tušení, co byl ten chlap zač a kde se vzal?“

„Ne. Snad pětkrát jsme prošli všechno, co říkal. Snažili jsme se na to přijít, ale moc jsme toho nezjistili. Podle Kesslera patřil k nějaké neonacistické skupině, která nemá Odessu v lásce.“

„Jak by se dozvěděli o kontu v Ženevě?“

„Na to jsem se Kesslera taky ptal. Říkal, že dostat ty peníze z Německa vyžadovalo manipulace, které nešlo udržet úplně pod pokličkou. Že se o nich mohl někdo dozvědět.“

„Ale na utajení stojí celá Ženeva. Bez něj by se zhroutila.“

„Je to otázka míry. Kdy je tajemství skutečně tajemstvím? Čím se liší důvěrné informace od přísně tajných? Hrstka lidí se dozvěděla o Ženevě a chce nám zabránit, abychom se dostali k těm penězům a využili je předepsaným způsobem. Chtějí je pro sebe, takže to nebudou vytrubovat do světa.“

„Ale jestli toho zjistili tolik, tak přece vědí, že se k nim dostat nemůžou.“

„Možná že ne.“

„Tak by se jim to mělo říct!“

„Já to tomu chlapovi v uličce povídal, ale nepřesvědčil jsem ho. A i kdyby, stejně by to už teď bylo jedno.“

„Ale copak to nechápeš? Někdo musí k těm lidem proniknout - ať jsou, kdo jsou - a přesvědčit je, že nic nezískají, ani kdyby se jim podařilo zastavit tebe, bratra a Ericha Kesslera.“

Holcroft se napil. „Nevím, jestli by to bylo nejchytřejší. Kessler řekl něco, co mě trochu zmátlo a pořád mi to vrtá hlavou. Říkal, že jsme nikdy nepochopili pravou podstatu nacismu. Myslel tím asi nás všechny, kteří jsme nestudovali to téma tak podrobně. Nacistovi prý nejde jen o vlastní prospěch. Stejně zásadní pro něj je, aby prospěch neměli ostatní. V tom podle Kesslera spočívá zhoubnost nacismu.“

Helden se znovu zachmuřila. „Takže stačí říct a půjdou po vás. Všechny vás oddělají, protože bez vás tří žádná Ženeva není.“

„Odloží se o jednu generaci a to je postačující motiv. Peníze se na dalších třicet let vrátí do trezorů.“

Helden zvedla ruku k ústům. „Moment. Tady něco nehraje. Pokusili se tě zabít. Od začátku… chtěli dostat tebe.“

Holcroft zavrtěl hlavou. „Nevíme jistě…“

„Ne?“ vyhrkla Helden. „Kristepane, co chceš víc? Ukázals mi sako. V tom letadle byl strychnin a co ty výstřely v Riu? Co ještě chceš?“

„Chci vědět, kdo za tím opravdu stál. Proto si musím promluvit s tvým bratrem.“

„Co by ti mohl Johann říct?“

„Koho v Riu zabil.“ Helden se chtěla ohradit, ale on ji znovu vzal za ruku. „Vysvětlím ti to. Myslím, že jsme uprostřed - přímo uprostřed - dvou zápasů, které spolu nijak nesouvisejí. Ať se stalo tvému bratrovi v Riu cokoliv, se Ženevou to nemá co dělat. To byla moje chyba. Všechno jsem spojoval se Ženevou. Ale tak to není. Nemá to souvislost.“

„To jsem se ti právě snažila říct,“ podotkla Helden.

„Já to nechápal. Ale nikdo na mě v životě nestřílel, nezkoušel mě otrávit ani mi nevrazil kudlu do břicha. To člověku pořádně zastře myšlení. Aspoň na mě to tak působilo.“

„Johann má spoustu zájmů, Noeli. Dokáže se chovat srdečně a sympaticky, ale umí být taky rezervovaný. Patří to k němu. Vede zvláštní život. Někdy mi připadá jako motýl. Rychle přelétne z místa na místo, od jednoho zájmu k druhému, a vždycky se mu daří. Pokaždé po sobě zanechá stopu, ale ne vždycky chce, aby ta stopa byla vidět.“

„‚Je tu, je tam, je zkrátka všude‘,“ zanotoval Holcroft.

„Přesně tak. Johann ti možná neřekne, co se stalo v Riu.“

„Bude muset. Potřebuju to vědět.“

„Jelikož to nemá co dělat se Ženevou, možná se bude cukat.“

„Tak ho zkusím přesvědčit. Musíme zjistit, nakolik je zranitelný.“

„A co když je?“

„Nemohl by se podílet na Ženevě. Víme, že někoho zabil. Slyšela jsi, jak kdosi bohatý a vlivný bratrovi vmetl, že by měl viset za vraždu. Já vím, že má něco s Graffem, a to znamená Odessu. Utíkal před smrtí. Vzal s sebou tebe a tvoji sestru, ale před smrtí utíkal sám. Namočil se do spousty nepříjemností. Někdo po něm jde a můžeme se domnívat, že by ho mohl i vydírat. Mohlo by to ohrozit Ženevu. Bylo by po všem.“

„Musí se to těm bankéřům říkat?“ zeptala se Helden.

Noel se dotkl její tváře a přinutil ji, aby se na něj podívala.

„Musel bych jim to říct. Jde o sedm set osmdesát milionů dolarů. O tři muže, kteří udělali úžasnou věc. Věřím tomu, že to bylo historické gesto. Jestli ho tvůj bratr ohrozí, nebo zaviní jeho zneužití, tak je možná lepší, že ty miliony půjdou na další generaci pod zámek. Ale nemusí to tak skončit. Kdyby ses podle pravidel stala vykonavatelkou von Tieboltovy poslední vůle.“

Helden na něj vykulila oči. „To nemůžu přijmout, Noeli. Musí to být Johann. Má k tomu větší předpoklady a zaslouží si to. Nemůžu mu to vzít.“

„A já mu to zas nemůžu svěřit. Existuje riziko, že by mohl narušit plán. Probereme to, až se s ním sejdu.“

Upřeně si ho prohlížela, až se cítil nesvůj. Sundala si jeho ruku z tváře a sevřela ji. „Máš svoje zásady, co?“

„Spíš mám vztek. Je mi nanic z korupce ve vysokých finančních kruzích. U nás v Americe jsme si toho užili až až.“

„Ve ‚vysokých finančních kruzích‘?“

„Tuhle frázi použil můj otec v dopise, který mi adresoval.“

„To je zvláštní,“ řekla Helden.

„Co?“

„Vždycky jsi mu říkal Clausen, nebo Heinrich Clausen. A znělo to dost chladně.“

Holcroft přikývl. Měla pravdu. „Je to zvláštní, protože o něm teď vlastně vím stejně málo jako předtím. Znám ho jen z vyprávění. Jak vypadal, jak mluvil, jak mu ostatní naslouchali a jak na ně působil.“

„Takže o něm přece jen víš něco víc.“

„Ani ne. Jsou to jen dojmy. A ještě k tomu dojmy dítěte. Ale mám pocit, že jsem ho svým způsobem našel.“

„Kdy ti o něm rodiče řekli?“

„Jen matka, otčím ne. Bylo to pár týdnů po mých pětadvacátých narozeninách. To už jsem pracoval v oboru.“

„V oboru?“

„Jsem architekt, vzpomínáš? Já už na to skoro zapomněl.“

„Tvoje matka čekala, až ti bude pětadvacet a teprve pak ti to řekla?“

„Dobře udělala. V mladším věku bych se s tím sotva dokázal vyrovnat. No jen si to představ: Noel Holcroft, kluk z Ameriky. Párky v rohlíku, hranolky a baseball. Tím jsem žil. Chodil jsem na Sheaův stadion na Mets a do Garden na Knicks. Univerzita a kamarádi, jejichž otcové válčili ve druhé světové a každý ji svým způsobem vyhrál. A tomu klukovi řeknou, že jeho vlastní otec byl jedním z těch sadistů z válečných filmů. Panebože, vždyť to je k zbláznění!“

„A proč ti to vůbec říkala?“

„Abych na to snad náhodou jednou nepřišel sám. Nemyslela si, že se to stane, ale měla strach. S Dickem dokonale zametli stopy po mé minulosti. I v rodném listě stálo, že jsem jejich syn. Ale existoval ještě jeden rodný list. V Berlíně. ‚Clausen, pohlaví mužské. Matka: Althene. Otec: Heinrich.‘ Jistí lidé věděli, že ho opustila a odjela z Německa. Chtěla, abych byl připraven, kdyby si na to někdo někdy vzpomněl a pokusil se to na mě vytáhnout. Měl jsem to zapřít a říct, že bylo ještě jedno dítě, které zemřelo v raném věku v Anglii.“

„Což znamená, že existoval ještě jeden list - úmrtní.“

„Ano. Byl řádně založený někde v Londýně.“

Helden se opřela. „My dva se nakonec tolik nelišíme. Máme život plný falešných dokladů. Kéž by člověk mohl žít jinak. To by byla paráda.“

„Pro mě osobně papíry moc neznamenají. Nikdy jsem na jejich základě nikoho nezaměstnal ani nevyhodil.“ Noel dopil whisky. „Sám si kladu spoustu otázek. A chci jich pár položit i tvému bratrovi. Doufám, že mě jeho odpovědi uspokojí.“

„Já taky.“

Přitáhl se k ní, až se dotkli rameny. „Máš mě aspoň trošku ráda?“

„Víc než trošku.“

„Zůstaň u mě dneska přes noc.“

„To bych ráda. V hotelu?“

„Jo, ale ne v tom na rue Chevalle. Pan Fresca, kterého jsme si včera večer vymysleli, se přestěhoval do lepšího. Víš, i já mám v Paříži pár známých. Jeden je zástupcem ředitele v hotelu Jiří V.“

„Páni, to je luxus.“

„To se smí. Jsi velice vybíravá dáma a bůhví, co se může od zítřka stát. Mimochodem, proč jsme nemohli jet do Argenteuil? Říkala jsi, že mi to povíš.“

„Viděli nás tam.“

„Cože? A kdo?“

„Jeden chlap - vlastně viděl jen tebe. Nevíme, jak se jmenuje, ale víme, že byl od Interpolu. Máme tam svůj zdroj. Z ústředí v Paříži rozeslali tvůj popis. V New Yorku po tobě totiž vyhlásili pátrání. Konkrétně jakýsi Miles.“

28. KAPITOLA

John Tennyson vyšel do nabitého prostoru příletů na londýnském letišti Heathrow. Zamířil k černému jaguáru, který čekal u chodníku. Řidič kouřil cigaretu a četl si knížku. Když spatřil blondýna, vystoupil z auta.

„Dobrý den, pane Tennysone,“ pozdravil muž s hrdelním velšským přízvukem.

„Čekáte dlouho?“ zeptal se Tennyson bez většího zájmu.

„Ani ne,“ odpověděl šofér a vzal Tennysonovi aktovku i tašku s oblečením. „Předpokládám, že chcete řídit.“

„Ano, vysadím vás po cestě. Někde, kde si můžete stopnout taxíka.“

„Můžu si ho najít tady.“

„Ne, chtěl bych si trochu promluvit.“ Tennyson usedl za volant.

Velšan otevřel zadní dveře a naložil zavazadla. Během pár minut projeli branou letiště na dálnici směr Londýn.

„Měl jste dobrou cestu?“ zeptal se Velšan.

„Hodně práce.“

„Četl jsem váš článek o Bahrajnu. Docela jsem se pobavil.“

„V Bahrajnu je vážně legrace. Prodavači z Indie jsou jediní ekonomové na souostroví.“

„Ale na šejky jste byl hodný.“

„Oni byli hodní na mě. Co nového ve Středomoří? Mluvil jste ještě se svým bratrem na palubě Beaumontovy lodi?“

„Byli jsme pořád ve spojení. Používáme radiotelefon. Všechno jde podle plánu. V přístavu se roznesla zpráva, že komandéra viděli v Saint-Tropez, jak si vyrazil v loďce s nějakou ženskou. Už osmačtyřicet hodin se neozvali a na moři byly bouře. Zítra bratr nahlásí nehodu. Samozřejmě převezme velení.“

„Samozřejmě. Takže všechno běží jako na drátkách. Beaumontova smrt bude jasná. Nehoda ve špatném počasí. Nikdo to nebude zpochybňovat.“

„Nechcete mi říct, co se doopravdy stalo?“

„Radši ne. Nerad bych vás tím zatěžoval. Ale stručně řečeno, Beaumont přecenil svoje možnosti. Nevhodní lidé ho viděli na nevhodných místech. Objevily se dohady, že náš pan důstojník byl ve spojení s Odessou.“

Z Velšanova výrazu čišela zlost. „To je riskantní. Ten pitomec.“

„Něco vám musím říct,“ sdělil mu Tennyson. „Už je skoro čas.“

Velšan s úctou odvětil: „Takže se to stalo?“

„Do dvou týdnů, řekl bych.“

„Nemůžu tomu věřit!“

„Proč?“ zeptal se Tennyson. „Všechno jde podle plánu. Je třeba začít rozesílat telegramy po světě.“

„Po světě…“ zopakoval fascinovaný muž.

„Heslo je ‚Wolfsschanze‘.“

„Wolfsschanze…? Panebože, už to přišlo!“

„Je to tady. Připravte definitivní seznam oblastních vůdců, samozřejmě žádné kopie. Vezměte všechny mikrofilmy - stát po státu, město po městě, veškerá politická napojení - a zapečeťte je do ocelového kufříku. Ten kufřík i seznam mi přinesete ode dneška za týden. Ve středu. Sejdeme se na ulici před mým bytem v Kensingtonu. V osm večer.“

„Ode dneška za týden. Ve středu. V osm. S kufříkem.“

„A seznamem vůdců.“

„Jistě.“ Velšan přiložil k zubům kloub ukazováčku. „Tak to vážně přišlo,“ zašeptal.

„Je tady jedna menší překážka, ale my ji překonáme.“

„Můžu vám s tím pomoct? Udělám cokoliv.“

„Já vím, Iane. Jsi jeden z našich nejlepších. Za týden ti řeknu.“

„Opravdu cokoliv.“

„Jistě.“ Tennyson zpomalil s jaguárem před jedním z výjezdů z dálnice. „Odvezl bych vás do Londýna, ale jedu na Margate. Potřebuju tam rychle.“

„Se mnou si nelamte hlavu. Teď máte určitě mnohem důležitější starosti!“ Ian nespouštěl oči z Tennysonovy ostře řezané tváře, z níž čišela taková naděje a síla. „Být tady. Mít možnost podílet se na tom už od začátku. Na vzkříšení. Přinesl bych jakoukoliv oběť.“

Blondýn se pousmál. „Díky.“

„Vysaďte mě, kde chcete. Stopnu si taxíka… Nevěděl jsem, že máme lidi v Margate.“

„My máme lidi všude,“ řekl Tennyson a zastavil.

* * *

Blondýn ujížděl po důvěrně známé dálnici směrem k Portsea. Věděl, že ke Gretchen nedorazí před osmou, a bylo to tak dobře. Očekávala ho v devět. Aspoň se mohl přesvědčit, že nemá žádnou návštěvu, že k ní žádný soused nezaskočil na skleničku.

Von Tiebolt se v duchu usmál. I v pětačtyřiceti letech jeho sestra přitahovala muže jako plamen můru. Ochotně se nechali sežehnout, ale naštěstí pro ně nikdy nedosáhli k samotnému ohni. Gretchen se totiž nikomu neoddala, pokud k tomu nedostala pokyn. Byla to smrtící zbraň a jako taková se musela užívat velice diskrétně.

Tennyson neměl radost z toho, co musí udělat, ale věděl, že nemá na vybranou. Bylo potřeba přetnout veškeré nitky vedoucí do Ženevy. A jeho sestra byla jednou z nich. Stejně jako Anthony Beaumont. Gretchen toho zkrátka věděla příliš. Nepřátelé Wolfsschanze by ji mohli zlomit - a jistě by to udělali.

Nachrichtendienst neměla tři informace: časový plán, způsob rozdělení milionů a seznamy. Gretchen časový plán znala. Věděla i o metodách rozdělení. A jelikož byly spojené se jmény příjemců po celém světě, měla dost informací i o seznamech.

Jeho sestra musela zemřít.

I Velšan bude muset přinést oběť, o níž tak vzletně mluvil. Po doručení vzduchotěsného kufříku a hlavního seznamu splní svůj účel. Stane se přítěží. Kromě synů Ericha Kesslera a Wilhelma von Tiebolta neuvidí ten seznam nikdo živý. Tisíce jmen v každé zemí. Praví dědicové Wolfsschanze. Dokonalá rasa. Sonnenkinder.

PORTSEA - 15 MIL

Blondýn šlápl na plyn. Jaguár vystřelil kupředu.

* * *

„Tak to konečně přišlo,“ hlesla Gretchen Beaumontová. Seděla vedle Tennysona na měkké kožené pohovce a rukou ho hladila po tváři. Přejížděla mu prsty přes rty a vzrušovala ho, jak to úspěšně dělala už od dětství. „A ty jsi můj hezounek. Nikdo se ti nevyrovná. Nikdy.“

Předklonila se, rozepnula si blůzu a nabídla mu svá ňadra. Pootevřela ústa, přisála se k němu a vydala hrdelní sten, který ho vždycky přiváděl k šílenství.

Nesměl však podlehnout. Až to udělá, bude to poslední akt tajného rituálu, jímž se udržoval čistý a nezapletený… už od dětství. Vzal ji za ramena a jemně ji zatlačil zpátky na pohovku.

„Je to tady,“ řekl. „Musím zjistit všechno, co se stalo, dokud mám čistou hlavu. Máme spoustu času. V šest ráno odjíždím na Heathrow. Chytnu první letadlo do Paříže. Ale teď mě zajímá, jestli jsi mi nezapomněla něco říct o tom Američanovi. Víš jistě, že si tě nikdy nedal dohromady s New Yorkem?“

„Nikdy. Ta mrtvá ženská z protějšího domu byla vyhlášená kuřačka. Já nekouřím a dala jsem si na tom záležet, když tady byl. Taky jsem mu jasně řekla, že jsem už týdny nikde nebyla. Pokud by se vyptával, mohla bych to samozřejmě dokázat. A navíc jsem byla až moc živá.“

„Takže když odešel, neměl tušení, že ta náruživá a nevěrná panička, se kterou šel do postele, byla ta ženská z New Yorku.“

„Jistěže ne. A on neodešel,“ opravila ho Gretchen se smíchem. „Utekl. Ve zmatku a panice. Nabyl přesvědčení, že jsem duševně nevyrovnaná - přesně podle plánu - a ty ses tím pádem stal dalším adeptem Ženevy.“ Přestala se smát. „Ale zdrhl s Tonyho fotkou, což jsme neplánovali. Předpokládám, žes ji dostal zpátky.“

Tennyson přikývl. „Ano.“

„Co řekneš Holcroftovi?“

„Myslí si, že Beaumont byl agentem Odessy a že já jsem se zapletl s Graffem a musel jsem uprchnout z Brazílie, jinak by mě zastřelili. Takhle to povídal Kesslerovi. Je fakt, že si není vůbec jistý, co se stalo v Riu - kromě toho, že jsem někoho zabil. Dělá mu to starosti.“ Tennyson se usmál. „Zahraju mu na city. Vymyslím něco překvapivého, co ho ohromí a přesvědčí, že jsem svatější než sám Jan Křtitel. A budu samozřejmě rád, že náš partner odstranil toho syčáka Beaumonta ze scény.“

Gretchen ho vzala za ruku, přitiskla si ji mezi nohy a třela punčocháče o jeho kůži. „Ty nejsi jen hezounek, tobě to navíc pálí.“

„Pak obrátím role. To on mě bude muset přesvědčit, že je hoden Ženevy a bude muset hájit svoji účast v plánu. Potřebuju ho tam dostat, je to psychologicky důležité. Musí na mě být závislý.“

Gretchen mu sevřela ruku stehny, aniž by pustila jeho zápěstí. Ten stisk byl prudký a smyslný. „Stačí když mluvíš, a mě to vzrušuje. Ale to přece víš, ne?“

„Za chvíli, lásko moje jediná. Teď musíme něco probrat.“ Tennyson zabořil prsty do sestřiny nohy. Zasténala. „Budu vědět víc, až si promluvím s Helden.“

„Takže ji uvidíš ještě před schůzkou s Holcroftem?“

„Ano. Zavolám jí a řeknu, že se s ní musím okamžitě sejít. Poprvé v životě mě bude vidět v mučivých pochybnostech. Bude se zoufale potřebovat přesvědčit, že nedělám nic špatného.“

„Hezky vymyšleno.“ Vytáhla jeho ruku z rozkroku a položila si ji pod ňadro. „Pořád to tvoje malá sestřička táhne s tou bandou ztroskotanců? S Verwunschkinder s dlouhými vousy a zkaženými zuby?“

„Jistě. Musí mít pocit, že je potřebná. To byla vždycky její slabina.“

„Nenarodila se v Říši.“

Tennyson si posměšně odfrkl. „Aby tomu ještě nasadila korunu, stala se z ní ošetřovatelka. Bydlí u toho zatracenýho mrzáka Herr Obersta a stará se o něj. Každý večer dvakrát střídá auto, aby k němu nezavedla vrahy z Rache a Odessy.“

„Jedna z těch skupin by ji mohla zabít,“ přemítala Gretchen. „Na to nesmíme zapomenout. Až banka uvolní účet, bude muset jít. Ona není hloupá, Johanne. Jedna další vražda připsaná na konto Rache. Nebo Odessy.“

„Taky mě to už napadlo… Když mluvíme o vraždě, tak mi něco pověz: když tady Holcroft byl, nezmínil se o Peteru Baldwinovi?“

„Ani slovem. Nečekala jsem, že to udělá, protože jsem to zahrála dobře. Chovala jsem se jako duševně nevyrovnaná a znuděná panička. Nechtěl mě děsit. A už vůbec ne mi říct něco, co by mohlo ohrozit Ženevu.“

Tennyson přikývl. Naplánovali to přesně. „Jak zareagoval, když jsi mluvila o mně?“

„Nedala jsem mu moc času,“ řekla Gretchen. „Prostě jsem mu sdělila, že mluvíš za naši rodinu. Nevíš, proč se ho Baldwin snažil v New Yorku zastavit?“

„Něco jsem si domyslel. Baldwin měl základnu v Praze. Byl to agent MI6, o němž řada lidí tvrdila, že slouží tomu, kdo zaplatí nejvíc. Vesele prodával informace, dokud ho kolegové nezačali podezírat. Vyhodili ho, ale k soudu ho nedali, protože neměli stoprocentní jistotu. V minulosti to hrál na obě strany a tvrdil, že je to jeho krytí. Přísahal, že si jen vytváří co nejširší síť. Navíc znal jména všech britských kontaktů ve střední Evropě a zřejmě svým nadřízeným naznačil, že kdyby se mu něco stalo, jejich jména se objeví na veřejnosti. Trval na své nevině. Tvrdil, že ho trestají za to, že dělá dobře svoji práci.“

„Jak to souvisí s Holcroftem?“

„Musela bys Baldwina znát! Byl to profík a měl ty nejlepší zdroje. Navíc byl specialista na kurýry. Zachytil všechno. Když byl v Praze, zaslechl řeči o tom, že se v Ženevě skrývá obrovský majetek. Nacistická kořist. Taková zpráva nebyla nijak neobvyklá. Podobné historky se vyprávěly už od pádu Berlína. Ale tahle byla přece jen jiná. Padlo v ní totiž Clausenovo jméno. To by se taky dalo pochopit. Clausen byl finanční duch třetí říše. Jenže Baldwin prověřil všechno až do posledního šroubku, jak měl ve zvyku.“

„Vrátil se k archivu kurýrů,“ přerušila ho Gretchen.

„Ano. Zaměřil se na Finanzministerium. Zjistil stovky převodů, jejichž příjemcem byl často Manfredi. Jakmile měl jeho jméno, stačilo trpělivě sledovat finanční toky uvnitř banky. Když zaslechl, že Manfredi vešel do styku s předtím neznámým Američanem Holcroftem, přišla jeho šance. Jak to? Prověřil si Holcrofta a našel jeho matku.“

„Která byla hlavní součástí Manfrediho plánu,“ ozvala se znovu Gretchen.

„Už od začátku,“ přitakal Tennyson a kývl. „Přesvědčil Clausenovou, že musí odjet z Německa. Měla vlastní peníze a pohybovala se v zámožných kruzích. Mohla nám být v Americe velice užitečná. S Clausenovou pomocí nakonec souhlasila, ale v zásadě to bylo Manfrediho dílo.“

„Pod laskavou fasádou finančníka se skrýval Machiavelli,“ podotkla Gretchen.

„Bez té jeho vlídné nevinnosti by mu to asi neprošlo. Ale Machiavelli není dobré srovnání. Manfredimu šlo jen o peníze. To byla jediná moc, která ho zajímala. Chtěl ovládat agenturu v Curychu. Proto jsme ho zabili.“

„Kolik toho Baldwin zjistil?“

„To se nikdy přesně nedozvíme. Každopádně se tím chtěl rehabilitovat u britské rozvědky. Víš, on to nehrál na obě strany. Byl přesně tím, co o sobě tvrdil: výkonným agentem MI6 v Praze.“

„Kontaktoval Manfrediho?“

„To ano. Jak jinak by věděl o schůzce v Ženevě. Přišel jen trochu pozdě, toť vše.“ Blondýn se usmál. „Dokážu si to živě představit: dva profesionálové kolem sebe krouží a oba něco zoufale chtějí. Jeden získat informace, druhý za každou cenu je udržet, protože situace mohla mít katastrofální důsledky. Bylo potřeba uzavřít dohody. Manfredi porušil slovo, přesunul schůzku s Holcroftem a pak nás upozornil na Baldwina. Všechno dokonale promyslel. Pokud by byl tvůj manžel přistižen při vraždě Petera Baldwina, žádné spojení s Ernstem Manfredim by neexistovalo. Klobouk dolů před ním, mohlo mu to vyjít.“

„Ale na Johanna von Tiebolta nevyzrál,“ řekla Gretchen, stiskla mu ruku a posunula si ji výš k ňadru. „Mimochodem, dostala jsem od Graffa další šifrovanou zprávu z Ria. Dělá si starosti. Stěžuje si, že není průběžně informován.“

„Je vidět, že už je senilní. I on splnil svůj účel. Čím je starší, tím míň si dává pozor. Nemá co posílat zprávy do Anglie. Zdá se, že pro unser Freund v Brazílii už taky nadešel čas.“

„Vydáš rozkaz?“

„Ráno. Utneme tak další větev nenáviděné Odessy. Vycvičil mě moc dobře.“ Tennyson se předklonil a vzal do dlaně sestřin prs. „Ale už dost řečí. Když si s tebou promluvím, vždycky si skvěle vyčistím hlavu. Nenapadá mě, na co bych se tě ještě zeptal.“

„Tak se neptej a dělej. Už je to tak dávno. Musí to v tobě úplně vřít. Postarám se o tebe jako vždycky.“

„Už od dětství,“ řekl Tennyson a přisál se k sestřiným ústům. Sjela mu rukou ke kalhotám. Oba se chvěli vzrušením.

* * *

Gretchen ležela nahá vedle něj a pravidelně oddychovala. Byla vyčerpaná a ukojená. Blondýn zvedl ruku a podíval se na svítící ciferník svých hodinek. Bylo půl třetí ráno. Čas udělat hroznou věc, kterou od něj vyžadoval slib Wolfsschanze. Všechny stopy do Ženevy musely být zameteny.

Sáhl přes okraj pelesti pro boty. Jednu zvedl a nahmatal ve tmě podpatek. Uprostřed se skrýval malý kovový kotouč. Stiskl jej a otočil doleva, až pérko vyskočilo. Položil kolečko na noční stolek, naklonil botu a vytáhl třicet centimetrů dlouhou ocelovou jehlici, ukrytou v drážce vyhloubené od paty až ke špičce. Bodec byl pružný, ale nezlomitelný. Když se pečlivě zasune mezi čtvrté a páté žebro, propíchne srdce a zanechá po sobě tečku, která se často nenajde dokonce ani při pitvě.

Opatrně sevřel nástroj mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky, levou se natáhl po sestře. Dotkl se jejího ňadra a pak i nahého ramene. Otevřela oči.

„Ty nemáš nikdy dost,“ zašeptala a usmála se.

„Chci jen tebe.“ Přitáhl si ji k sobě, až se jejich kůže dotkla. „Jsi moje jediná láska.“ Vsunul pravou ruku za sestřina záda, natáhl ji a opatrně natočil zápěstí s jehlicí. A pak bodl.

* * *

Venkovské silnice byly nepřehledné, Tennyson si však trasu pamatoval. Znal cestu do skryté chaty, kde bydlel záhadný Herr Oberst, zrádce říše. Označení „Oberst“ bylo k smíchu. Ten vlastizrádce nebyl žádný plukovník. Byl to generál wehrmachtu, generál Klaus Falkenheim, jednu chvíli čtvrtý nejvyšší velitel celého Německa. Jeho spolubojovníci na něj pěli samou chválu, dokonce i samotný Führer. Jenže v té nablýskané prázdné skořápce žila hyena.

Johann von Tiebolt toho prolhaného mizeru z hloubi duše nenáviděl. John Tennyson však nenávist nesměl dát najevo. Naopak, bude starému pánovi lichotit a prokazovat mu obdiv a úctu. Pokud si chtěl zajistit plnou spolupráci své mladší sestry, nešlo to jinak.

Zavolal Helden do nakladatelství Gallimard a řekl jí, že chce vidět, kde bydlí. Samozřejmě věděl, že žije v plukovníkově domku. A věděl také, kde to je.

„Byl bych špatný novinář, kdybych neměl své zdroje.“

Byla zaskočená. Trval na tom, že se s ní musí sejít ráno, ještě před odpolední schůzkou s Holcroftem. Dokud ji neuvidí, nepůjde za ním. Herr Oberst by mohl pomoci vyjasnit situaci. Třeba rozptýlí obavy, které tak nečekaně vznikly.

Dojel k prašné cestě vedoucí přerostlou travou do divoké rokle, která chránila dům starého pána před očima slídilů. Po třech minutách zastavil u pěšiny k chatě. Dveře se otevřely. Helden ho přišla přivítat. Vypadala krásně, jako Gretchen.

Objali se jako bratr a sestra. Oba se nemohli dočkat začátku schůzky s „panem plukovníkem“. Z jejích očí čišel zmatek. Zavedla ho do spartánského domku. Herr Oberst stál u krbu. Helden je představila.

„Tuhle chvíli si budu pamatovat nadosmrti,“ pravil Tennyson. „Získal jste si vděk všech Němců. Pokud ode mě někdy budete něco potřebovat, řekněte Helden a já udělám všechno, oč požádáte.“

„Jste příliš laskav, Herr von Tiebolt,“ odvětil stařec. „Ale pokud jsem dobře rozuměl vaší sestře, to vy chcete něco ode mě, a já nemám tušení co. Jak bych vám mohl být nápomocen?“

„Dělá mi starosti ten Američan. Holcroft.“

„Co je s ním?“ otázala se Helden.

„Před třiceti lety vznikl jeden plán. Stáli za ním tři skvělí muži. Chtěli odčinit utrpení, které způsobili řezníci a šílenci. Za okolností, které se v tu dobu jevily logicky, byl Holcroft vybrán jako klíčová osoba pro distribuci milionů dolarů po celém světě. Teď se s ním mám sejít a spolupracovat…“ Tennyson se odmlčel, jako by se mu nedostávalo slov.

„No a?“ Herr Oberst se pohnul dopředu.

„Nevěřím mu,“ řekl blondýn. „Sešel se s nacisty. S lidmi, kteří by nás bez milosti zabili, Helden. Jako například Maurice Graff v Brazílii.“

„Co to povídáš?“

„Krev se nezapře. Holcroft je nácek.“

Helden zkřivila tvář úžasem. V očích měla směs zlosti a nedůvěry. „To je absurdní! Johanne, to je nesmysl!“

„Vážně? Já bych neřekl.“

* * *

Noel počkal, až Helden odejde do práce, a teprve potom zavolal Milesovi do New Yorku. Prožil s ní noc plnou lásky a útěchy. Věděl, že ji musí přesvědčit, aby pokračovali. Nebyl důvod, proč by už nemohli být spolu. Na odloučení by nepřistoupil.

Zazvonil telefon. „Ano, slečno, tady Fresca. Volám nadporučíka Milese.“

„Já věděl, že to budete vy,“ ozval se chlapík, k němuž Noel nedokázal přiřadit žádnou tvář. „Našel vás Interpol?“

„Někdo mě sleduje, jestli to myslíte takhle. To vy jste po mně nechal vyhlásit pátrání?“

„Přesně tak.“

„Dal jste mi dva týdny! O co vám sakra jde?“

„Snažím se vás najít. Chci vám předat informaci, kterou byste měl vědět. Týká se vaší matky.“

Noel ucítil ostrou bolest na prsou. „Co je s matkou?“

„Utekla.“ Miles se odmlčel. „Musím uznat, že je zatraceně dobrá. Bylo to profesionální zmizení. Jela do Mexika, ale než by člověk řekl ‚Althene Holcroftová‘, byla z ní malá vetchá stařenka a vzala to na Lisabon - s novým jménem a novým pasem od obchodníků v Tulacingu. Tyhle postupy jsou už bohužel z módy. Dobře je známe.“

„Možná si myslela, že ji zbytečně šikanujete,“ pravil Noel nepříliš přesvědčivě. „Třeba se vás chtěla jen zbavit.“

„Kdepak šikana. Nevím, co ji k tomu vedlo, ale měla by si uvědomit, že o ní ví ještě někdo. A není s ním žádná sranda.“

„Co tím chcete říct?“

„Sledoval ji chlap, kterého jsme nemohli najít v žádných spisech. I on měl falešné papíry. Dali jsme ho sebrat na letišti v Mexico City. Než ho někdo stačil vyslechnout, strčil si do pusy kapsli s kyanidem.“

29. KAPITOLA

Místem schůzky byl prázdný byt v nejvyšším patře domu na Montmartru. Patřil malíři, který právě pobýval v Itálii. Helden zatelefonovala a sdělila Noelovi adresu a čas. Oznámila, že mu bratra představí, ale dlouho se nezdrží.

Holcroft zdolal poslední schod a zaklepal. Uslyšel spěšné kroky. Dveře se otevřely. V úzké předsíňce stála Helden. „Ahoj, miláčku,“ prohodila.

„Ahoj,“ odvětil nervózně. Dal jí letmou pusu, ale přitom se díval za ni.

„Johann je na terase,“ řekla se smíchem. „Líbání je dovoleno. Řekla jsem mu…, jak moc tě mám ráda.“

„Bylo to nutné?“

„Budeš se divit, ale jo. A jsem ráda, že jsem to udělala. Měla jsem z toho fajn pocit.“ Zavřela dveře a vzala ho za ruku. „Nedokážu to vysvětlit. Neviděla jsem bratra přes rok. Ale změnil se. Ženeva se na něm podepsala. Strašně mu záleží na tom, aby plán vyšel. Nikdy jsem ho neviděla tak…, jak jen to říct… Prostě hodně přemýšlí a dělá si starosti.“

„Měl bych ještě pár otázek, Helden.“

„On taky. Pochybuje o tobě.“

„Fakt?“

„Dneska ráno se s tebou chvíli nechtěl sejít. Nevěřil ti. Myslel si, žes dostal zaplaceno, abys zradil Ženevu.“

„Já?“

„Zamysli se nad tím. Od lidí v Riu se dozvěděl, že jsi byl za Mauricem Graffem. Od Graffa jsi jel rovnou do Londýna za Anthonym Beaumontem. Měl jsi pravdu: je to agent Odessy.“ Helden se na chvíli zarazila. „Říkal, že jsi… strávil noc s Gretchen, že ses s ní vyspal.“

„Tak moment,“ přerušil ji Noel.

„Ne, miláčku, na tom nezáleží. Říkala jsem ti, že sestru znám. Ale je tady jistá podobnost, copak to nevidíš? Odesse slouží ženy jen pro potěchu. Byl jsi přítel Odessy. Měl jsi dlouhou a únavnou cestu. Bylo potřeba uspokojit tvoje potřeby.“

„To je primitivní!“

„Takhle to Johann viděl.“

„Je vedle.“

„To už teď ví taky. Aspoň myslím. Vyprávěla jsem mu, co se ti stalo - vlastně nám oběma - a jak tě málem zabili. Byl z toho v šoku. Možná se tě bude vyptávat, ale myslím, že jsem ho přesvědčila.“

Holcroft zmateně zavrtěl hlavou. Nic není jako dřív… už nikdy nebude. Nejenže už nic nebylo stejné, ale dokonce to nebylo ani takové, jaké to být nemělo. Neexistovala přímka z bodu A do bodu B.

„Teď to necháme,“ navrhl. „Můžeme se sejít potom?“

„Jasně.“

„Vracíš se do práce?“

„Vůbec jsem tam nebyla.“

„Já zapomněl. Byla jsi s bratrem. Říkala jsi, že půjdeš do práce, ale byla jsi s ním.“

„Byla to nutná lež.“

„Všechny jsou nutné, že?“

„Noeli, prosím tě. Mám se pro tebe vrátit? Řekněme za dvě hodiny.“

Holcroft uvažoval. Část jeho mysli se stále vracela k zarážející zprávě, kterou mu sdělil Miles. Snažil se dovolat Samu Buonoventurovi na ostrov Curacao, ale nebyl k zastižení.

„Ne, ale mohla bys pro mě něco udělat,“ sdělil Helden von Tieboltové. „Říkal jsem ti o tom Buonoventurovi z Karibiku. Telefonoval jsem mu z hotelu. Neozval se. Jestli budeš mít čas, nemohla bys počkat v pokoji, kdyby náhodou volal? Nechtěl bych to po tobě, ale je to naléhavé. Něco se stalo. Povím ti to pak. Uděláš to pro mě?“

„Jasně. Co mu mám říct?“

„Ať zůstane pár hodin na místě. Nebo aby ti dal číslo, kam mu můžu zatelefonovat. Od šesti do osmi pařížského času. Řekni, že je to důležité.“ Noel sáhl do kapsy. „Tady máš klíč. Nezapomeň, že se jmenuju Fresca.“

Helden si vzala klíč, stiskla mu ruku a odvedla ho do pracovny. „A ty zas nezapomeň, že můj bratr se jmenuje Tennyson. John Tennyson.“

Holcroft uviděl Tennysona přes silné sklo oken s výhledem na terasu. Měl na sobě tmavý oblek s proužkem, žádný plášť ani klobouk. Rukama se opíral o zábradlí a díval se na siluetu Paříže. Byl vysoký a štíhlý, dokonalost sama. Měl tělo sportovce, jako by složené z řady vinutých pružin, pevných a poslušných. Pootočil se doprava a odhalil tvář. Něco takového Noel jaktěživ neviděl. Bylo to umělecké dílo s rysy tak dokonalými, že snad ani nemohly být z masa a kostí. Naprosto bezchybná krása, z níž šel chlad. Tvář vytesanou do mramoru korunovaly lesklé plavé vlasy, stejně perfektní jako sám kámen.

Von Tiebolt-Tennyson ho uviděl oknem. Jejich oči se setkaly a představa mramoru se rozplynula. Oči blondýna byly živé a pronikavé. Odtáhl se od zábradlí a vykročil ke dveřím na terasu.

Vešel dovnitř s nataženou rukou. „Já jsem syn Wilhelma von Tiebolta.“

„Já jsem… Noel Holcroft. Můj… otec byl Heinrich Clausen.“

„Já vím. Helden mi o vás hodně vyprávěla. Vytrpěl jste si své.“

„To my oba,“ přitakal Holcroft. „Chci říct, vaše sestra a já. Předpokládám, že i vy jste dostal svůj díl.“

„To už je bohužel náš osud.“ Tennyson se usmál. „Je trochu trapné se takhle scházet, co?“

„Už jsem zažil příjemnější věci.“

„Ani jste mě nepustili ke slovu,“ vmísila se do hovoru Helden. „Jak vidím, představíte se sami. Já půjdu.“

„To nemusíš,“ pravil Tennyson. „To, co si tady řekneme, se asi bude týkat i tebe.“

„To si nejsem tak úplně jistá. A mimochodem, mám nějakou práci,“ odvětila Helden a vykročila k předsíni. „Je strašně důležité - pro spoustu lidí -, abyste si navzájem věřili. Doufám, že to tak bude.“ Otevřela dveře a odešla.

Oba muži chvíli mlčeli a dívali se k místu, kde předtím stála Helden.

„Je úžasná,“ řekl Tennyson. „Mám ji moc rád.“

Noel otočil hlavu. „Já taky.“

Blondýn vyhodnotil jeho pohled i poznámku. „Doufám, že to pro vás není komplikace.“

„Ne, ale pro ni by mohla.“

„Rozumím.“ Tennyson zamířil k oknu a vyhlédl ven. „Já vám nemusím dávat požehnání, Helden i já máme svůj život. A ani nevím jistě, jestli bych to udělal.“

„Díky za upřímnost.“

Blondýn se otočil. „Ano, mluvím s vámi na rovinu. Vůbec vás neznám. Vím jen to, co mi o vás řekla Helden a co jsem si sám zjistil. Sestra mi řekla v podstatě to, co jste jí sdělil vy. Samozřejmě to trochu přibarvila. To, co jsem zjistil sám, tak jednoznačné není. A moc to neladí s nadšeným obrázkem mojí sestry.“

„Oba se chceme na něco zeptat. Začnete?“

„Na tom přece nezáleží. Mám jen pár jasných otázek.“ Tennysonův hlas zněl náhle nevlídně. „Co jste měl s Mauricem Graffem?“

„Myslel jsem, že vám to Helden vysvětlila.“

„Řekla mi jen to, co jste jí pověděl. Chci to slyšet od vás. Jsem trochu zkušenější než sestra. Nevěřím všemu, co mi kdo napovídá. Zkušenosti mě naučily. Proč jste šel za Graffem?“

„Hledal jsem vás.“

„Mě?“

„Ne konkrétně vás, ale rodinu von Tieboltových. Sháněl jsem informace o někom z vás.“

„Proč Graff?“

„Dostal jsem jeho jméno.“

„Od koho.“

„Už si nevzpomínám…“

„Tak vy si nevzpomínáte? V Rio de Janeiru žije spousta lidí, ale vy jste čirou náhodou dostal zrovna jméno Maurice Graffa.“

„Tak to bylo.“

„Vy byste mě rozesmál.“

„Moment.“ Noel se snažil rekonstruovat sled událostí, jež ho zavedly ke Graffovi. „Začalo to v New Yorku.“

„Co začalo? Graff byl v New Yorku?“

„Ne, na konzulátě. Šel jsem na brazilský konzulát a mluvil jsem s jedním atašé. Chtěl jsem zjistit, jak můžu najít rodinu, která se přistěhovala do Brazílie ve čtyřicátých letech. Ten úředník si domyslel, že hledám Němce. Dal mi poučení o… no, ve španělštině je na to jedno rčení. La otra cara de los alemanes. Znamená to odvrácenou stranu Němců. To, co se skrývá za jejich myšlením.“

„To vím. Pokračujte.“

„Řekl mi, že v Riu žije silná a uzavřená německá komunita, kterou vede několik mocných lidí. Varoval mě, abych žádnou zmizelou německou rodinu nehledal. Prý by to mohlo být nebezpečné. Možná přeháněl, protože jsem se mu nepředstavil.“

„Díkybohu.“

„Když jsem přijel do Ria, nemohl jsem nic zjistit. I záznamy o přistěhovalcích byly upravené.“

„Spousta lidí za to draze zaplatila,“ poznamenal Tennyson trpce. „Byla to naše jediná možná ochrana.“

„Nevěděl jsem, co dál. Pak jsem si vzpomněl, jak mi ten atašé říkal o komunitě Němců, kterou řídí pár mocných lidí. Zašel jsem do německého knihkupectví a zeptal jsem se prodavače na ty baráky. Šlo mi o vily s velkým pozemkem. Mluvil jsem o ‚bavorských domech‘, ale on věděl, co mám na mysli. Jsem architekt, a tak jsem myslel…“

„Chápu.“ Tennyson přikývl. „Velké domy rovná se nejvlivnější vůdcové německé komunity.“

„Tak. Prodavač mi řekl dvě jména. Jedno bylo židovské a druhé Graff. Tvrdil, že Graffův dům patří mezi nejkrásnější v Brazílii.“

„To je fakt.“

„No a to je vše. Takhle jsem se dostal ke Graffovi.“

Tennyson stál a nehnul ani brvou. „Jistá logika v tom je.“

„To mě těší.“

„Povídám, že to má logiku. Neřekl jsem, že vám věřím.“

„Nemám důvod lhát.“

„I kdybyste měl, nevím jistě, jestli na to máte nadání. Lháře brzy prokouknu, v tom jsem mistr.“

Noel se podivil. „Prakticky totéž mi řekla Helden tu noc, kdy jsme se potkali.“

„Dal jsem jí dobrou školu. Lhát se musí umět. Je potřeba se to učit. Vy byste to nezvládl.“

„Co tím sakra chcete říct?“

„Že sice mluvíte přesvědčivě, ale jste amatér. Dobře jste si tu historku vymyslel, ale není dost profesionální. Chybí vám základ. Jako architekt jistě chápete, že je to problém.“

„Já nechápu vůbec nic. Nechám se poučit.“

„S radostí. Z Brazílie jste odjel se jménem von Tiebolt. Přiletíte do Anglie a během dvanácti hodin jste na předměstí Portsmouthu a spíte s mojí sestrou. Neznal jste ani jméno Tennyson, tak jak jste mohl vědět o Beaumontovi?“

„Ale já jméno Tennyson znal.“

„Jak to? Kde jste ho vzal?“

„To už jsem říkal Helden. Přišli za mnou do hotelu. Bratr a sestra, jmenovali se Cararrovi.“

„Aha, Cararra. To je v Brazílii velice běžné jméno. Říkalo vám to něco?“

„Ovšemže ne.“

„Takže ti Cararrovi za vámi zčistajasna přišli a tvrdili, že jsou naši dobří přátelé. Ale jak vám řekla Helden, my jsme o nich v životě neslyšeli. No tak, pane Holcrofte, budete si muset vymyslet něco lepšího.“ Tennyson zvýšil hlas. „O Beaumontovi vám řekl Graff, co? Odessa Odesse.“

„Ne! Graff nic nevěděl. Myslí si, že se pořád skrýváte někde v Brazílii.“

„Tohle vám řekl?“

„Naznačil to. A Cararrovi to potvrdili. Zmínili se o nějakých koloniích na jihu - ‚Catarinas‘ nebo tak něco. Horská oblast, kterou osídlili Němci.“

„Domácí úkol jste zvládl dobře. Santa Catarinas jsou skutečně německé osady. Ale znovu se vracíme k těm záhadným Cararrovým.“

Noel si jasně vzpomínal, jaký strach čišel z tváří dvou mladých sourozenců. „Pro vás jsou možná záhada, ale pro mě ne. Buď máte špatnou paměť, nebo jste kamarád k ničemu. Říkali, že Helden moc neznají, ale vás znali velice dobře. Tím, že za mnou přišli, hodně riskovali. Pocházeli z rodiny portugalských Židů…“

„Portugalských…“ skočil mu do řeči Tennyson. Náhle byl znepokojený. „Panebože! A použili jméno Cararra… Popište mi je!“

Holcroft mu vyhověl. Když domluvil, Tennyson zašeptal: „Už je to dávno… strašně dávno, pane Holcrofte. Všechno odpovídá. Jména Cararra. Portugalští Židé. Santa Catarina… Vrátili se do Ria.“

„Kdo se vrátil?“

„Rodina Montealegre - tak se jmenují doopravdy. Je to tak deset dvanáct let… Řekli vám falešné jméno, abyste nemohl přijít na to, kdo jsou.“

„Co se stalo před dvanácti lety?“

„Podrobnosti nejsou důležité, ale potřebovali jsme je dostat z Ria, tak jsme je poslali do Catarinas. Jejich rodiče pomáhali Izraelcům. Kvůli tomu je taky zabili. Obě děti se staly obětí pronásledování. Taky by je zastřelili. Museli jsme je dostat na jih.“

„Takže v Catarinas existují lidé, kteří o vás vědí.“

„Ano, pár jich je. Operační základnu jsme měli v Santa Catarině. Rio bylo příliš nebezpečné.“

„O jaké operace šlo? A kdo je to ‚my‘?“

„Ti z nás v Brazílii, kteří bojovali proti Odesse.“ Tennyson zavrtěl hlavou. „Musím se omluvit. Helden měla pravdu, byl jsem k vám nespravedlivý. Nelhal jste.“

Noel měl pocit, že je zproštěn viny, i když o to nežádal. Bylo mu nepříjemné vyslýchat člověka, který bojoval proti Odesse a zachraňoval děti před smrtí, jako by je bral přímo z Osvětimi nebo Belsenu. A který vycvičil jeho milou, aby přežila. Ale měl pár otázek a nesměl na ně zapomenout.

„Teď je řada na mně,“ prohlásil Noel. „Mluvíte o věcech, o kterých jsem jaktěživ neslyšel, až to všechno nestačím sledovat. Ale přesto mám pocit, že jste mi toho moc neřekl.“

„Pokud se jedna z vašich otázek týká Tinamy,“ poznamenal Tennyson, „je mi líto, ale neodpovím vám. Ani se o tom nebudu bavit.“

Holcrofta to zaskočilo. „Cože?“

„Slyšel jste dobře. Tinama je téma, o kterém se nehodlám bavit. Nic vám do toho není.“

„Já myslím, že je! Řeknu to takhle: Pokud se nebudete bavit o Tinamovi, tak nemáme vůbec o čem mluvit.“

Tennyson se překvapeně odmlčel. „To myslíte vážně?“

„Naprosto.“

„Snažte se mě pochopit. Nesmíme nic ponechat náhodě. Nechci riskovat, aby se něco doneslo k nesprávným lidem. Pokud se nemýlím, což bych neřekl, dostanete odpověď během několika dnů.“

„To mi nestačí!“

„Tak vám povím ještě něco. Tinama dostal výcvik v Brazílii. Od Odessy. Znám ho jako svoje boty. Šest let ho sleduju.“

Noelovi trvalo několik sekund, než ze sebe vypravil: „Vy ho sledujete… šest let?“

„Ano. Přišel čas dalšího Tinamova úderu. Stane se další vražda. Proto vás Britové kontaktovali. Taky to vědí.“

„Tak proč s nimi nespolupracujete? Proboha, víte přece, co si o vás myslí!“

„Vím, co někdo chtěl, aby si mysleli. Proto s nimi nemůžu spolupracovat. Tinama má zdroje všude. Neznají ho, ale on je využívá.“

„Říkal jste během několika dní.“

„Jestli se mýlím, řeknu vám všechno. A dokonce s vámi půjdu za Brity.“

„Během několika dní… Fajn. Necháme Tinamu stranou - na pár dní.“

„Jinak vám řeknu, co chcete. Nemám co skrývat.“

„Znal jste Beaumonta a věděl jste, že patří k Odesse. Dokonce jste mě obvinil, že mi jeho jméno řekl Graff. Ale přes to všechno si vzal vaši sestru. Odessa Odesse? Patříte k nim?“

Tennyson nezaváhal. „Je to otázka priorit. Zkrátka a dobře, naplánovali jsme to. Moje sestra Gretchen není žena, kterou kdysi bývala, ale nikdy nepřestala nenávidět nacisty. Přinesla větší oběť než kdokoli z nás. Víme o každém Beaumontově kroku.“

„Ale on ví, že jste von Tiebolt! Proč to neřekne Graffovi?“

„Klidně se ho zeptejte. Možná vám to poví.“

„Vy mi to povíte.“

„Bojí se,“ odvětil Tennyson. „Beaumont je svině. Nemyslí nic upřímně. Pro Odessu pracuje čím dál míň a pouze tehdy, když mu pohrozí.“

„To nechápu.“

„Gretchen má svoje vlastní… řekněme, přesvědčovací schopnosti. Myslím, že o nich víte. Na Beaumontův účet navíc přitekla hezká sumička. Kromě toho se bojí, že ho odhalí Graff…, nebo já. Je užitečný nám oběma, samozřejmě víc mně než Graffovi. Je v kleštích.“

„Když jste věděl o každém jeho kroku, tak jste musel vědět i to, že byl v tom letadle do Ria. Musel jste vědět, že mě sleduje.“

„To ne. Já vás přece neznal.“

„Ale on tam byl. Někdo ho poslal!“

„Když mi to Helden řekla, snažil jsem se zjistit, kdo to asi byl. Moc jsem toho nezjistil, ale stačilo mi to. Podle mě Beaumonta oslovila třetí strana. Někdo, kdo odhalil jeho spojení s Odessou a využíval ho - stejně jako Graff. A já.“

„Kdo?“

„To kdybych věděl! Beaumont dostal na lodi ve Středomoří mimořádné volno. Jel do Ženevy.“

„Do Ženevy?“ Noelova paměť se horečně vracela zpátky. Ke zlomku času zastřenému rychlým pohybem, spěchajícím davem a výkřiky… na nádražním nástupišti. Vypukla potyčka. Nějaký muž se prohnul jako luk. Na košili měl krev. Další se rozběhl za třetím… Kolem proběhl člověk s očima vykulenýma úlekem, zděšením a… s hustým obočím z bílých a černých chloupků. „To je ono,“ vydechl Holcroft užasle. „Beaumont byl v Ženevě.“

„To vám právě povídám.“

„Tam jsem ho viděl! Nemohl jsem si vzpomenout, kde to bylo. Pověsil se na mě už v Ženevě.“

„Asi vám nerozumím.“

„Kde je Beaumont teď?“ zeptal se Noel.

„Už zase na lodi. Gretchen za ním před pár dny odjela. Myslím, že do Saint-Tropez.“

Zítra jedu do Středomoří. Za někým, koho nenávidím… Všechno do sebe přesně zapadalo. Tennyson možná nebyl jediný v místnosti, kdo se mýlil ve svých soudech.

„Musíme zjistit, kdo na mě Beaumonta nasadil,“ rozhodl Noel a vybavil si muže v černé kožené bundě. Tennyson měl pravdu. Došli ke stejnému závěru. Byl v tom ještě někdo jiný.

„Souhlas,“ řekl blondýn. „Půjdeme do toho spolu?“

Holcrofta to lákalo. Ale ještě neskončil. Pokud měli spolupracovat, nesměly mezi nimi existovat žádné nezodpovězené otázky.

„Možná,“ odpověděl. „Chtěl bych se vás zeptat ještě na dvě věci. A varuju vás, odpověď chci slyšet teď, a ne ‚během několika dní‘.“

„Dobře.“

„V Riu jste někoho zabil.“

Tennyson přimhouřil oči. „Helden vám to řekla.“

„Musel jsem to vědět. Pochopila to. Ženeva stanoví podmínky, které nepřipouštějí překvapení. Pokud jste vydíratelný, nemůžu vás do toho vzít.“

Tennyson přikývl. „Chápu.“

„Kdo to byl? Koho jste zabil?“

„Vy si moji diskrétnost špatně vysvětlujete,“ odvětil blondýn. „Já vám klidně řeknu, kdo to byl. Ale snažím se vymyslet, jak byste si mohl ověřit, že vám povídám pravdu. Vydírání nepřipadá v úvahu. Je to vyloučeno. Ale jak vás o tom mám přesvědčit?“

„Můžeme začít jménem.“

„Manuel Cararra.“

„Cararra?…“

„Ano. Proto ho ti dva mladí použili. Věděli, že v tom uvidím politickou souvislost. Cararra byl významná figura v poslanecké sněmovně, jeden z nejmocnějších mužů v zemi. Ale neprokazoval věrnost Brazílii, nýbrž Graffovi. Odesse. Zabil jsem ho před sedmi lety a klidně bych to udělal znova.“

Noel si pozorně prohlížel Tennysonovu tvář. „Kdo všechno o tom věděl?“

„Pár starých lidí. Jeden z nich ještě žije. Povím vám jeho jméno, jestli chcete. Nikdy by o té vraždě nic neřekl.“

„Proč ne?“

„Protože to není v jeho zájmu. Než jsem odjel z Rio de Janeira, sešel jsem se s nimi. Pohrozil jsem, že jestli mě budou pronásledovat, zveřejním všechno, co vím o Cararrovi. Obraz konzervativního mučedníka by se zhroutil. To konzervativci v Brazílii nedopustí.“

„Chci to jméno.“

„Napíšu vám ho.“ Tennyson tak učinil. „Určitě se mu dovoláte telefonem přes Atlantik. Nebude to těžké. Moje a Cararrovo jméno by mělo stačit.“

„Možná to udělám.“

„Jen do toho,“ řekl von Tiebolt. „Potvrdí vám, co jsem řekl.“

Stáli proti sobě. Dělily je jen desítky centimetrů. „V londýnském metru se stala nehoda,“ pokračoval Noel. „Zahynulo při ní několik lidí, včetně jednoho chlápka, který pracoval pro Guardian. Jeho podpis byl na vašich osobních záznamech. Vedl s vámi pohovor. Byl jediný, kdo by mohl osvětlit, jak nebo proč vás zaměstnali.“

Do očí blondýna se opět vrátil chlad. „Byl to šok. Nikdy se s tím nevyrovnám. Jak zní otázka?“

„Došlo k další nehodě. V New Yorku. Je to pár dní. I tam zemřelo několik nevinných lidí, ale jen jeden z nich byl pravým cílem útoku. Měl jsem ho moc rád.“

„Kam tím, sakra, míříte, Holcrofte?“

„Je tady jistá podobnost, co říkáte? MI5 o nehodě v New Yorku nic neví, ale má velice přesnou představu o tom, co se stalo v Londýně. Dal jsem si ty dvě události dohromady a přišel jsem na znepokojivou souvislost. Co víte o tom neštěstí v Londýně před pěti lety?“

Tennyson byl strnulý jako pravítko. „Tak pozor. Britové zašli příliš daleko. Co po mně chcete? Jak daleko zajdete, abyste mě pošpinil?“

„Nechte si to!“ zpražil ho Noel. „Co se stalo v metru?“

„Já tam byl!“ Blondýn vymrštil ruku k límečku košile pod proužkovaným oblekem. Vztekle škubl, strhl si látku z hrudi a odhalil jizvu, která se táhla od krku až na prsa. „O New Yorku nic nevím, ale zážitek z Charing Cross před pěti lety do smrti nezapomenu! Koukněte, tohle mi zbylo na památku. Čtyřicet sedm stehů. Tehdy v Londýně jsem si myslel, že mám snad useknutou hlavu. A ten člověk, o němž tak záhadně mluvíte, byl můj nejlepší přítel v Anglii! Pomáhal nám dostat se z Brazílie. Jestli ho někdo zabil, tak se snažil oddělat i me! Byl jsem s ním.“

„To jsem nevěděl… Angličani nic neříkali. Nevěděli, že jste tam byl.“

„Tak by se na to měl někdo mrknout. Někde musí být záznam z nemocnice. Snad nebude taková práce to zjistit.“ Tennyson znechuceně zavrtěl hlavou. „Omlouvám se, vy za to nemůžete. Ale Angličani se neštítí ničeho.“

„Možná to opravdu nevěděli.“

„Asi ne. Z toho vlaku tehdy vytáhli stovky lidí. Kliniky v Londýně byly tu noc plné. Na jména nikdo nehleděl. Ale moje jméno by snad najít měli. Byl jsem v nemocnici několik dní.“ Vtom se zarazil. „Říkal jste, že před pár dny v New Yorku zabili někoho, koho jste měl rád? Co se stalo?“

Noel mu popsal, jak Richarda Holcrofta srazilo na ulici auto, a přidal teorii, se kterou přišel David Miles. Nemělo smysl tajit něco před člověkem, v němž se málem tolik spletl.

V jeho vyprávění se skrýval závěr, k němuž oba došli.

Podle mě oslovila Beaumonta třetí strana.

Kdo?

To kdybych věděl…

Někdo další.

Chlap v černé kožené bundě. V temném průchodu v Berlíně se choval vzdorně. Byl ochoten zemřít… říkal si o zastřelení. Odmítl prozradit, co je zač. Stál za ním někdo mocnější a informovanější než Rache nebo Odessa.

Někdo další.

Noel vypověděl Tennysonovi všechno. Cítil přitom značnou úlevu. Přispěl k ní i způsob, jímž blondýn naslouchal. Jeho skvrnité šedé oči ani na okamžik neuhnuly z Holcroftovy tváře. Byly upřené a zcela zaujaté. Když Noel domluvil, zmáhalo ho vyčerpání. „Víc toho nevím.“

Tennyson přikývl. „Tak si snad nakonec rozumíme. Oba jsme museli říct, co máme na srdci. Navzájem jsme se považovali za nepřátele a oba jsme byli vedle. Teď nás čeká hodně práce.“

„Jako dlouho víte o Ženevě?“ zeptal se Holcroft. „Gretchen jste prý řekl, že jednoho dne přijde člověk a bude mluvit o zvláštním plánu.“

„Už od dětství. Matka mi prozradila, že existuje obrovská částka peněz, která se má použít na dobrou věc, na odčinění hrůz spáchaných ve jménu Německa. Ale nic dalšího jsem nevěděl.“

„Takže Ericha Kesslera neznáte.“

„Na to jméno si vzpomínám, ale jen matně. Byl jsem ještě kluk.“

„Bude vám sympatický.“

„Jak ho popisujete, tak určitě. Říkáte, že do Ženevy přibral i bratra? To se smí?“

„Ano. Řekl jsem, že mu zavolám do Berlína a sdělím mu podrobnosti.“

„Co to o den dva odložit a zatelefonovat mu ze Saint-Tropez?“

„Beaumont?“

„Beaumont,“ zopakoval Tennyson pevným hlasem. „Je potřeba se s tou sviní sejít. Musí nám všechno vyklopit. Kdo byl jeho poslední zaměstnavatel? Kdo ho poslal na nádraží v Ženevě? Kdo mu zaplatil - nebo ho vydíráním přinutil -, aby vás sledoval v New Yorku a odtud do Rio de Janeira? Až tohle zjistíme, budeme vědět, ke komu patřil ten váš chlap s černou koženou bundou.“

Noel se podíval na hodinky. Bylo už skoro šest. Mluvili spolu přes dvě hodiny, ale pořád si měli co říct. „Nezajdeme s Helden na večeři?“ zeptal se.

Tennyson se jen usmál. „Ne, příteli. Promluvíme si cestou na jih. Musím si ještě zavolat a poslat článek. Nesmím zapomínat, že jsem novinář. Kde bydlíte?“

„V hotelu Jiří V. Pod jménem Fresca.“

„Večer vám zavolám.“ Blondýn mu podal ruku. „Nashle zítra.“

„Mějte se.“

„Mimochodem, jestli pro vás moje bratrské požehnání něco znamená, tak ho máte mít.“

* * *

Johann von Tiebolt stál v chladném podvečerním vzduchu u zábradlí terasy. Viděl, jak Holcroft vyšel z domu na ulici a vykročil po chodníku.

Všechno šlo hladce. Lži byly důkladně promyšlené a sladěné, navíc je opepřil rozhořčenou přesvědčivostí a náhlým odhalením. Starý pán v Riu dostane varování. Blondýn věděl, co říct. V jedné z londýnských nemocnic se objeví lékařská karta s informacemi, které budou odpovídat tragické nehodě ve stanici metra Charing Cross před pěti lety. A pokud vše půjde podle předpokladů, ve večerních novinách vyjde zpráva o další tragédii. U pobřeží Středozemního moře zmizel s výletním člunem důstojník námořnictva a jeho žena.

Von Tiebolt se pousmál. Vše se řídilo plánem, který spatřil světlo světa před třiceti lety. Ani Nachrichtendienst už je nezastaví; za pár dní ji čeká kastrace.

Přišel Tinamův čas.

30. KAPITOLA

Noel spěchal vestibulem hotelu Jiří V. a nemohl se dočkat, až bude ve svém pokoji. S Helden. Ženeva se přiblížila. A ještě blíž bude, až se v Saint-Tropez sejdou s Anthonym Beaumontem a dostanou z něj pravdu.

Také byl zvědav, zda se Buonoventura ozval na jeho telefonát. Matka slíbila, že Samovi řekne, co má v plánu. Newyorský detektiv Miles věděl jen to, že Althene odjela z Mexico City do Lisabonu. Proč zrovna tam? A kdo ji sledoval?

Holcroftovi se znovu vybavil muž v černé kožené bundě. Pevný pohled, smíření se smrtí… Můžete mě oddělat, ale na moje místo přijde další. Když zabijete jeho, nahradí ho jiný.

Výtah byl prázdný a rychle vyjel nahoru. Dveře se otevřely. Při pohledu na člověka, jenž stál proti němu v chodbě, zalapal Noel po dechu. Byl to Verwunschte Kind ze Sacrę-Coeur, elegán, který ho prohledával uprostřed svíček.

„Dobrý večer, pane.“

„Co tady děláte? Nestalo se nic Helden?“

„Může vám odpovědět sama.“

„Ale vy taky.“ Holcroft vzal chlapa za loket a násilím ho otočil ke dveřím do pokoje.

„Dejte ty pracky pryč!“

„Až mi řekne, abych vás pustil, tak to udělám. Pohyb.“ Noel strkal muže chodbou k pokoji a zaklepal.

Za pár sekund se dveře otevřely. Stála v nich Helden a překvapeně na ně zírala. V ruce měla přeložené noviny. Z očí jí čišel nejen údiv, ale i smutek.

„Co se děje?“

„To by mě taky zajímalo, ale on mi to nechtěl říct.“ Holcroft strčil muže do dveří.

„Noeli, prosím tě. Je to jeden z nás.“

„Chci vědět, proč je tady.“

„Volala jsem mu. Řikal, že se musíme sejít. Bohužel nám přinesl hroznou zprávu.“

„Cože?“

„Přečtěte si noviny,“ vyzval ho muž. „Jsou tady francouzské i anglické.“

Holcroft zvedl z konferenčního stolku výtisk Herald Tribune.

„Strana dvě. Vlevo nahoře.“

Noel obrátil list, prudce jej narovnal a četl. Zmocňovala se ho zlost… A strach.

NÁMOŘNÍ DŮSTOJNÍK A JEHO ŽENA ZMIZELI VE STŘEDOMOŘÍ

St.-Tropez - Komandér Anthony Beaumont, kapitán hlídkové lodi Argo a vysoce ceněný důstojník Královského námořnictva Jejího Veličenstva, zmizel za záhadných okolností ve Středomoří. Pohřešuje se i jeho žena, která za ním přijela do Saint-Tropez na víkend. Existují oprávněné obavy, že oba utonuli, když jejich loďka uvízla v silné bouři několik kilometrů jižně od skalnatého pobřeží. Letadla Pobřežní stráže zpozorovala převrácené plavidlo odpovídající popisu. Komandér Beaumont ani jeho žena se neozvali už přes čtyřicet osm hodin. Zástupce velitele lodi Argo nadporučík Morgan Llewellen proto vydal rozkaz zahájit pátrání. Ministerstvo námořnictva se domnívá, že komandér i paní Beaumontová zahynuli při tragické nehodě. Pár byl bezdětný.

„Panebože,“ zašeptal Holcroft. „Řekl ti to bratr?“

„Myslíš o Gretchen?“ zeptala se Helden. „Ano. Hodně toho vytrpěla a obětovala. Proto se se mnou odmítala sejít a mluvit. Nechtěla, abych věděla, proč si ho vzala. Bála se, že bych mohla vycítit pravdu.“

„Pokud je pravda,“ řekl dobře oblečený muž, „že Beaumont patřil k Odesse, tak té zprávě v novinách ani trochu nevěříme.“

„Naráží na toho tvého přítele v Berlíně,“ přerušila ho Helden. „Prozradila jsem mu, že máš v Berlíně známého, a ten říkal, že vyřídí tvoje podezření do Londýna.“

Noel pochopil. Snažila se mu sdělit, že o Ženevě nic neřekla. Otočil se k muži. „Co se podle vás stalo?“

„Pokud by Britové odhalili agenta Odessy ve vyšších sférách námořnictva, obzvlášť někoho, kdo velel na lodi Pobřežní stráže - což je eufemismus pro špionážní plavidlo - znamenalo by to, že znovu naletěli. Na nic by se neptali. Rychlá poprava je nejlepší.“

„To je celkem vážné obvinění,“ pravil Holcroft.

„Je to choulostivá situace.“

„Zabili by nevinnou ženu?“

„Bez mrknutí - pokud by si mysleli, že zas tak nevinná není. Tak či onak, sdělení by bylo jasné. Síť Odessy by dostala varování.“

Noel se znechuceně odvrátil a objal Helden. „Promiň. Vím, jak ti asi je. Kdybych aspoň mohl něco udělat. Sešel jsem se s tvým bratrem, ale to je tak všechno.“

Helden se otočila a zkoumavě si ho změřila. „Už si důvěřujete?“

„Jasně. Teď táhneme za jeden provaz.“

„Takže není čas na truchlení. Zůstanu tady přes noc,“ sdělila Helden elegantnímu chlapíkovi. „Půjde to? Budete mě krýt?“

„Jistě,“ odvětil muž. „Zařídím to.“

„Díky. Jste vážně přítel.“

Usmál se. „Pan Holcroft tomu asi moc nevěří. Ale musí se ještě hodně učit.“ Neznámý přikývl a zamířil ke dveřím. Zastavil se s rukou na klice a otočil se k Noelovi. „Omlouvám se za ty tajnosti, ale mějte pochopení, monsieur. Já zase nevím přesně, co je mezi vámi a Helden, a taky se nevyptávám. Věřím vám. Ale jestli se ukáže, že moje důvěra nebyla na místě, zabijeme vás. Jen jsem myslel, že byste to měl vědět.“

Verwunschte Kind rychle odešel. Noel za ním zlostně vykročil, ale Helden mu sáhla na ruku. „Miláčku, prosím tě. On se taky musí ještě hodně učit a my mu to nemůžeme říct. Opravdu je to přítel.“

„Je to otravná štěnice.“ Holcroft se zarazil. „Promiň. Máš plnou hlavu problémů a já tě zatěžuju svojí hloupostí.“

„Byl jsi v ohrožení života.“

„Tvoji sestru někdo zabil. Za daných okolností jsem se zachoval hloupě.“

„To teď nebudeme řešit. Ozval se tvůj kamarád Buonoventura. Zapsala jsem si číslo, kam mu můžeš zavolat. Leží u telefonu.“

Noel vykročil k nočnímu stolku a zvedl papír. „Zítra jsme s tvým bratrem chtěli zajet do Saint-Tropez. Měli jsme v úmyslu z něj dostat všechno, co ví. Ta zpráva ho zničí. Vlastně obě ty zprávy.“

„Říkal jsi, že mu chceš zavolat. Asi bude lepší, když to udělám sama. Měli k sobě s Gretchen hodně blízko. Když byli mladší, nehnuli se od sebe na krok. Kde je?“

„Já nevím. Neřekl mi to. Říkal jen, že mi večer zavolá. Takhle jsem to myslel.“ Holcroft zvedl telefon a sdělil spojovatelce Buonoventurovo číslo.

„Až se Johann ozve, promluvím s ním,“ řekla Helden a zamířila k oknu.

Linky do zámoří byly volné. Za necelou minutu získal spojení s ostrovem Curagao.

„Ty seš bourák, Nolíku! Ještěže nemusím platit tvoje telefonní účty. Lítáš si po světě a vidíš, jak se žije. To je paráda.“

„Vidím toho daleko víc, Same. Volala ti moje matka?“

„Jo. Mám ti vyřídit, že se sejdete v Ženevě. Asi za týden. Máš se ubytovat v hotelu ďAccord, ale nikomu ani muk.“

„V Ženevě? Ona letí do Ženevy? Proč sakra vůbec odjela z Ameriky?“

„Tvrdila, že to byla nutnost. Máš držet jazyk za zuby a nic nedělat, dokud se nesejdete. Byla dost rozrušená.“

„Musím ji sehnat. Dala ti telefonní číslo, nebo nějakou adresu, kde ji můžu zastihnout?“

„Vůbec nic, kámo. Neměla moc času a spojení stálo za prd. Volala z Mexika. Může mi tady někdo říct, co se děje?“

Holcroft zavrtěl hlavou, jako by s ním byl Buonoventura v pokoji. „Promiň, Same. Možná někdy jindy. Máš to u mě.“

„To si piš. A dávej na sebe pozor. Máš vážně milou matku. Buď na ni hodnej.“

Holcroft zavěsil. Buonoventura byl fajn přítel. Asi takový, jakým byl neznámý švihák pro Helden. Noel uvažoval, co asi myslela, když se toho člověka zeptala, jestli ji budou krýt. Kdo? A proč?

„Matka je na cestě do Ženevy.“

Helden se otočila. „Slyšela jsem. Mluvil jsi nervózně.“

„To taky jsem. Někdo za ní jel do Mexika. Miles ho sebral na letišti. Než se podařilo zjistit, co je zač, vzal si kapsli s kyanidem.“

„‚Můžete mě oddělat, ale na moje místo přijde další. Když zabijete jeho, nahradí ho jiný.‘ Říkám to správně?“

„Jo. Cestou nahoru jsem na to myslel.“

„Ví o tom Johann?“

„Řekl jsem mu všechno.“

„No a?“

„Neví, co si o tom myslet. Beaumont byl klíčová figura. Nevim, co teď. Samozřejmě pojedeme do Ženevy a budeme doufat, že nám to nikdo nepřekazí.“

Helden k němu zamířila. „Něco mi pověz. Co by mohli - ať už jsou kdokoliv - opravdu udělat? Až vy tři přijdete do banky v Ženevě a budete vystupovat jednotně, všechno skončí. Tak čeho by mohli dosáhnout?“

„Včera večer jsi to sama řekla.“

„Co?“

„Můžou nás zabít.“

Zazvonil telefon. Holcroft se po něm natáhl. „Ano?“

„Tady John Tennyson.“ Hlas zněl napjatě.

„Chce s vámi mluvit sestra,“ oznámil mu Holcroft.

„Za chvíli,“ odvětil Tennyson. „Nejdřív si musíme promluvit my dva. Už o tom ví?“

„Jo. A vy asi taky.“

„Volali mi z novin. Noční editor věděl, jak blízko jsem měl ke Gretchen. Je to hrůza.“

„Nevím, co na to říct.“

„Já vám taky nemohl nijak pomoct, když jste mi řekl o svém nevlastním otci. Musíme se s tím vypořádat sami. Nikdo nám to neusnadní. Helden ví, jak to chodí.“

„Takže vy nevěříte verzi, která vyšla v novinách? O tom člunu a bouři?“

„Že si vyjeli na moře a už se nevrátili? Tomu věřím. Ale můžu vyloučit, že by za to mohl. To je absolutní nesmysl. Ať byl Beaumont jakýkoli, byl to hlavně vynikající námořník. Bouřku cítil na třicet kilometrů. Kdyby byl v loďce, dostal by se ke břehu dřív, než by se počasí zkazilo.“

„Tak kdo?“

„Ale no tak, oba přece známe odpověď. Zabil ho ten, kdo ho najal. Poslali ho za vámi do Ria. Vy jste si ho všiml. Tím dohrál.“ Tennyson se odmlčel. „Jako by někdo věděl, že se chystáme do Saint-Tropez. Ale zabít i Gretchen, to je hnus. Aby nikoho neprozradila.“

„To je mi moc líto. Je to moje vina.“

„Vy jste na to neměl vliv.“

„Nemohli to udělat Britové?“ zeptal se Holcroft. „Mluvil jsem o Beaumontovi s Kesslerem. Říkal, že využije kanálů Bonn - Londýn. Nějaký agent Odessy velící jedné z průzkumných lodí byl už třeba na obtíž.“

„Nutkání možná rněli, ale nikdo zodpovědný by to neschválil. Angličani by ho zavřeli do izolace a klidně by ho lámali na kole, kdyby z něj potřebovali dostat informace, ale nezabíjeli by ho. Beaumonta s Gretchen oddělal někdo, koho mohli ohrozit tím, co věděli. Ne někdo, kdo by z toho mohl mít prospěch.“

Tennysonova logika byla neúprosná. „To je fakt. Britové by tím nic nezískali. Měli by ho přece v hrsti.“

„Přesně tak. A ještě je tady jeden faktor, morální. MI6 je sice plná vyžírků, ale nevěřím, že by vraždili jen proto, aby se vyhnuli trapasu. Není to jejich styl. Ale zajdou až do krajnosti, aby si udrželi reputaci. Nebo aby ji oprášili. Modlím se, abych se nepletl.“

„Jak to myslíte?“

„Dneska večer letím do Londýna. Ráno se spojím s Payton-Jonesem z MI5. Chci mu nabídnout výměnu, které neodolá. Možná mu dám tip na jednoho pozemního ptáka, který se rychle přesouvá z místa na místo a jeho peří splývá s okolím.“

Holcroft byl udivený a zaskočený. „Neříkal jste, že s nimi nemůžete spolupracovat?“

„S ním jo. Jen s Payton-Jonesem, s nikým jiným. Musí mi dát záruku, jinak žádná spolupráce nebude.“

„Myslíte, že to udělá?“

„Nemá na vybranou. MI5 je tím ptákem úplně posedlá.“

„A když to vyjde, co získáte?“

„Přístup k důvěrným materiálům. Britové mají tisíce tajných spisů. Týkají se posledních let války a pro spoustu lidí jsou nepříjemné. Ale někde v těch papírech leží naše odpověď. Jeden člověk, nějaká skupina, banda fanatiků - nevím co přesně, ale je to tam. Někdo, kdo měl před třiceti lety vztah k Finanzministerium nebo k našim otcům. Někdo, komu důvěřovali a svěřili mu odpovědnost. Třeba šlo dokonce o infiltraci Loch Torridon.“

„Co?“

„Loch Torridon. Byla to špionážní a sabotážní operace, kterou vedli Britové od roku čtyřicet jedna do roku čtyřicet čtyři. Poslali zpátky do vlasti stovky bývalých občanů Německa a Itálie, kteří pak pracovali v továrnách, na železnici i na úřadech. Je všeobecně známo, že Loch Torridon měl svoje lidi i na Finanzministerium… Odpověď musíme hledat v archivech.“

„Čekáte, že v těch tisících spisech najdete jednoho člověka? I kdyby tam byl, mohlo by to trvat řadu měsíců.“

„Ale ne. Vím přesně, co hledat: lidi, kteří měli nějakou cestičku k našim otcům.“

Tennyson mluvil tak rychle a přesvědčivě, že s ním Noel těžko držel krok. „Kde berete jistotu, že tam najdete informaci, na které se dá stavět?“

„Protože tam musí být. Dneska odpoledne jste mi to vysvětlil. Ten chlap, co vám volal do New Yorku a pak ho zabili…“

„Peter Baldwin?“

„Ano. Z MI6. Věděl o Ženevě. Začneme u něj. Teď je to naše klíčová figura.“

„Tak musíte hledat spis s názvem Wolfsschanze‘,“ řekl Holcroft. „‚Heslo Wolfsschanze.‘ To by mohlo být ono!“

Tennyson neodpověděl hned. Buď byl zaskočený, nebo přemýšlel, to Noel nepoznal. „Kde jste to slyšel?“ otázal se blondýn. „Nikdy jste o tom nemluvil. Ani Helden.“

„Asi jsme na to oba zapomněli.“

„Musíme si dávat pozor,“ pravil Tennyson, když Noel domluvil. „Jestli má název ‚Wolfsschanze‘ souvislost se Ženevou, musíme s tím velice opatrně. Britové se o Ženevě nesmějí dozvědět. To by byla katastrofa.“

„To jistě, ale jak zdůvodníte Payton-Jonesovi, že chcete mít přístup do archivů?“

„Povím mu částečnou pravdu,“ odpověděl Tennyson. „Chci najít vraha Gretchen.“

„A kvůli tomu jste ochoten se vzdát… toho pozemního ptáka, kterého jste šest let stopoval?“

„A taky kvůli Ženevě. Udělám to rád.“

Noel pocítil dojetí. „Mám promluvit s Payton-Jonesem?“

„Ne!“ vykřikl Tennyson. Vzápětí ztlumil hlas. „To by bylo moc riskantní. Prosím vás, udělejte, o co vás žádám. Vy a Helden se musíte držet stranou. Sestra se nesmí vrátit do práce dřív, než řeknu. Zůstane s vámi. Hlavně ať o vás nikdo neví.“

Holcroft se podíval na Helden. „Nevim, jestli s tím bude souhlasit.“

„Přesvědčím ji. Dejte mi ji. My dva jsme domluveni.“

„Zavoláte?“

„Za pár dní. Jestli změníte hotel, nechte vzkaz, kde je pan Fresca k zastižení. Helden má číslo na moji záznamovou službu. Dejte mi ji k telefonu. Každý jsme sice jiný, ale teď se potřebujeme jako snad nikdy dřív. A… Noeli?“

„Ano?“

„Buďte na ni hodný. Mějte ji rád. Ona potřebuje i vás.“

Holcroft vstal a podal sluchátko Helden.

„Mein Bruder…“

31. KAPITOLA

Heslo Wolfsschanze!

Von Tiebolt-Tennyson praštil pěstí do stolu v malé zastrčené kanceláři, kterou v Paříži používal.

Heslo Wolfsschanze. Ten posvátný výraz slyšel Peter Baldwin od Ernsta Manfrediho! Bankéř hrál nebezpečnou, ale chytrou hru. Věděl, že když to Baldwin vyřkne, podepíše si rozsudek smrti. Víc toho však Manfredi Angličanovi určitě neprozradil. Nebylo by to v jeho zájmu. Jenže Baldwin byl jeden z nejlepších mozků v Evropě. Co když si domyslel víc, než Švýcar předpokládal? Kolik toho doopravdy zjistil? Co je asi v Baldwinově spisu u MI5?

Možná to ale bylo jedno. Britové Baldwina každopádně odmítli. Co je jeden šanon mezi tisíci a tisíci jiných? Skončil někde v archivu jako jeden z vyřazených zápisů.

Heslo Wolfsschanze. Pro ty, kdo nic nevěděli, nic neznamenalo. A těch pár stovek oblastních vůdců ze všech zemí vědělo jen to, že je to signál. Měli se připravit na přijetí ohromných peněz, které měli použít na správnou věc.

Die Sonnenkinder. Byly roztroušené po celém světě a čekaly na příležitost přihlásit se o svá práva.

V Baldwinově spisu ta informace určitě nebyla. Vyloučeno. Ale držitelé spisu se dali využít. Britové chtěli hlavně Tinamu. Jeho dopadení by obnovilo anglickou nadvládu ve zpravodajských operacích - nadvládu pošramocenou léty omylů a dezercí.

MI5 by dostala Tinamu na zlatém podnose a vůči dárci by cítila dluh. Byla v tom nádherná ironie: nenáviděná britská rozvědka, která způsobila takovou škodu třetí říši, by pomohla stvořit říši čtvrtou. Dozví se, že Nachrichtendienst připravuje neslýchané spiknutí. Britové jistě uvěří člověku, který jim to řekne. Věnoval jim přece Tinamu.

* * *

Tennyson procházel londýnskými kancelářemi deníku Guardian a přijímal poklony kolegů a jejich podřízených. Jako vždy tak činil velice skromně.

Lhostejně si prohlížel ženy. Sekretářky a recepční vítaly nejkrásnějšího z mužů, snažily se na sebe upozornit a vlastně ho přímo vybízely, aby si vzal, co chce. Napadlo ho, že by si jednu z nich mohl vybrat. Milovaná Gretchen byla mrtvá, ale jeho touhy nikoli. Ano, pomyslel si Tennyson, když kráčel směrem ke dveřím kanceláře šéfredaktora, nějakou bych si vybrat mohl. Vzrušení sílilo a napětí Wolfsschanze s každou hodinou narůstalo. Věděl, že bude potřebovat sexuální vybití. Vždycky to tak bylo. Gretchen to chápala.

„Johne, moc rád tě vidím,“ prohodil šéfredaktor, vstal od stolu a podal mu ruku. „Zítra vyjde tvůj článek z Bonnu. Slušná práce.“

Tennyson usedl do křesla naproti stolu. „Něco je na obzoru. Pokud se moje zdroje nemýlí, což můžu s jistotou vyloučit, chystají se atentáty, které by mohly vyvolat světovou krizi.“

„No nazdar. Napsal jsi to?“

„Ne. Nemůžeme o tom psát. Žádné odpovědné noviny by to neotiskly.“

Šéf se mírně předklonil. „Oč jde, Johne?“

„Příští úterý se koná ekonomická konference na nejvyšší úrovni…“

„No jasně. Přímo tady v Londýně. Přijedou hlavy států Východu i Západu.“

„No právě. Východu a Západu. Z Moskvy, Washingtonu, Pekingu i Paříže. Nejmocnější muži světa.“ Tennyson se odmlčel.

„No a?“

„Dva z nich mají být zavražděni.“

„Cože?“

„Slyšels dobře. Pokud budou z opačných stran, tak je celkem jedno, kteří dva zemřou. Prezident Spojených států a Číny. Nebo britský premiér a předseda vlády Sovětského svazu.“

„Vyloučeno! Bezpečnostní opatření jsou perfektní.“

„Ne tak docela. Budou tam davy lidí, průvody, bankety, kolony aut. Kde máš absolutní záruku?“

„Musí existovat!“

„Proti Tinamovi to nepomůže.“

„Tinama?“

„Dostal nejvyšší honorář v historii.“

„Panebože, od koho?“

„Od organizace, která si říká Nachrichtendienst.“

* * *

Harold Payton-Jones zíral přes stůl na Tennysona v šeru místnosti, kde kromě stolu a dvou židlí nebyl žádný nábytek. To místo vybrala MI5. Byl to opuštěný penzion ve východním Londýně.

„Čekáte, že vám budu věřit jen proto, že jste ochoten mi to dát písemně? To je absurdní!“ ucedil šedovlasý agent.

„Jiný důkaz nemám,“ odpověděl Tennyson. „Všechno, co jsem vám řekl, je čistá pravda. Na dohadování nemáme čas. Teď jde o každou hodinu.“

„A já zase nemám v úmyslu nechat se napálit. Třeba jste víc než novinář. A možná mi drze lžete.“

„Proč bych tady potom byl? Poslouchejte mě! Říkám vám to naposled: Tinamu vycvičila Odessa. V horách nad Rio de Janeirem! Proti Odesse bojuju celý život. Je to i v mých materiálech, jestli si to někdo chce ověřit. Odessa nás vyhnala z Brazílie a odřízla nás od všeho, co jsme tam vybudovali. Já chci Tinamu!“

Payton-Jones si blondýna pozorně měřil. Vzrušená debata už trvala skoro půl hodiny. Agent se nedal a zasypával Tennysona přívalem otázek i urážek. Byla to osvědčená metoda MI5, jejíž cílem bylo oddělit zrno od plev. Angličan se nakonec uklidnil a ztišil hlas.

„Tak dobře, pane Tennysone. Můžeme se přestat dohadovat. Asi vám dlužíme omluvu.“

„Nápodobně. Víte, věděl jsem, že bych to zvládl líp sám. Musel jsem hrát spoustu rolí. Pokud by mě někdo viděl s členem vaší služby, všechno by zkrachovalo.“

„V tom případě se omlouvám, že jsme vás zdržovali.“

„Byly to pro mě krušné chvilky. Cítil jsem, že Tinama uniká.“

„Ještě jsme ho nechytili.“

„Jsme blízko. Je to záležitost několika dní. Povede se to, ale musíme dokonale zvážit veškerá rozhodnutí a pokrýt každou ulici, kudy delegace pojedou - místa všech schůzí, slavností i banketů. Máme výhodu, kterou ještě nikdo neměl: víme, že tady je.“

„Dal byste za svůj zdroj ruku do ohně?“

„Bez váhání. Ten chlap v hospodě v Berlíně byl kurýr. Všichni kurýři, kteří něco doručili Tinamovi, museli zemřít. Jeho poslední slova byla: ‚Londýn… příští týden… konference… muž s vytetovanou růží na hřbetu ruky… Nachrichtendienst.‘“

Payton-Jones přikývl. „Pošleme do Berlína dotaz, kdo byl ten člověk.“

„Těžko něco zjistíte. O Nachrichtendienstu toho sice moc nevim, ale slyšel jsem, že si počíná velice důkladně.“

„Ale byla to neutrální organizace,“ řekl Payton-Jones. „A její informace vždycky seděly. Nešetřila nikoho. Průběžně poskytovala údaje žalobcům v Norimberku.“

„Já bych řekl,“ namítl Tennyson, „že žalobci dostávali jen to, co jim Nachrichtendienst dát chtěl. Nemůžete vědět, co zůstalo pod pokličkou.“

Brit znovu přikývl. „Možná. To už se nikdy nedovíme. Otázka zní: proč? Kde máme motiv?“

„Když dovolíte,“ odvětil blondýn, „…byla to pomsta několika starců nad hrobem. Třetí říše měla dva konkrétní filozofické nepřátele, kteří se i přes svoji rivalitu spojili: komunisty a demokraty. Teď spolu soupeří o moc. Napadá vás lepší pomsta, než obvinit toho druhého z vraždy, a tím ho zničit?“

„Pokud by se nám to podařilo prokázat,“ přerušil ho Payton-Jones, „mohli bychom mít motiv řady atentátů z posledních let.“

„Jak se to dá prokázat na sto procent?“ zeptal se Tennyson. „Měla britská rozvědka přímé spojení s Nachrichtendienstem?“

„No jistě. Trvali jsme na jménech - pochopitelně ve vší diskrétnosti. Nemohli jsme jednat naslepo.“

„Je z nich dneska ještě někdo naživu?“

„Možná. O Nachrichtendistu nepadlo už dlouho ani slovo. Nechám to prověřit.“

„Řeknete mi jejich jména?“

Muž z MI5 se zabořil do křesla. „Je to jedna z podmínek, o kterých jste mluvil, pane Tennysone?“

„Ano, ale jasně jsem řekl, že za daných okolností bych na nich netrval.“

„Jestli Tinamu chytíme, bude vám celý svět děkovat. Jména jsou maličkost. Jestli se je dozvíme, dostanete je taky. Máte další požadavky? Nemám si vzít notýsek?“

„Moc jich není,“ přešel Tennyson agentovu narážku, „a možná vás překvapí. Z vděčnosti mým zaměstnavatelům bych pro Guardian rád získal pětihodinovou exkluzivitu.“

„Máte ji mít,“ odvětil Payton-Jones. „Co dál?“

„MI5 vešla ve styk s různými lidmi a naznačila, že jsem předmětem vyšetřování. Chtěl bych proto dopis od britské rozvědky, kde bude jasně stát, že moje materiály jsou bez poskvrnky a že jsem navíc aktivně přispěl k vašemu úsilí o udržení - řekněme - ‚mezinárodní stability‘.“

„To snad ani nebude potřeba,“ namítl Angličan. „Jestli Tinamu dopadneme díky informaci od vás, vlády všech možných zemí vám určitě udělí nejvyšší vyznamenání. Náš dopis by nebyl k ničemu. Nebudete ho potřebovat.“

„Promiňte, ale vy se mýlíte,“ pravil Tennyson. „Moje předposlední podmínka je totiž taková, že nikdy nepadne moje jméno.“

„Nikdy nepadne…“ Payton-Jones nevěřil vlastním uším. „To mi na vás moc nesedí.“

„Nesmíte míchat práci s mým soukromým životem. Nejde mi o ocenění. Von Tieboltovi mají dluh. Tohle je, dejme tomu, částečná splátka.“

Agent MI5 chvíli nic neříkal. „Špatně jsem vás odhadl. Ještě jednou se omlouvám. Ten dopis samozřejmě dostanete.“

„Upřímně řečeno, mám ještě jeden důvod, proč chci zůstat v anonymitě. Královské námořnictvo i francouzské úřady mají za to, že moje sestra s manželem zemřeli při nehodě, a nejspíš mají pravdu. Ale snad budete souhlasit, že to přišlo v nešťastnou dobu. Zbyla mi ještě jedna sestra. My dva jsme poslední von Tieboltovi. Pokud by se jí něco stalo, nikdy bych si to neodpustil.“

„Rozumím.“

„Rád bych vám nabídl pomoc. Tolik, co já, toho o Tinamovi nikdo neví. Léta jsem ho studoval. Každou vraždu, každičký krok, který udělal před i po činu. Mohl bych vám pomoct. Chtěl bych patřit do vašeho týmu.“

„Byl bych blázen, kdybych vás odmítl. Jak zní vaše poslední podmínka?“

„K tomu se dostaneme.“ Tennyson vstal. „Je potřeba si uvědomit, že Tinama rychle mění taktiku a naučil se improvizovat. Nemá jen jeden plán, má jich deset nebo dvanáct. Všechny si promyslí a nazkouší do posledního puntíku, aby je mohl ve vhodnou chvíli použít.“

„Teď moc nevím, o čem mluvíte.“

„Vysvětlím vám to. Vzpomínáte na tu vraždu v Madridu? Stala se před sedmi měsíci, během nepokojů.“

„No jistě. Puška vypálila ze třetího patra, nad hlavami lidí.“

„Přesně tak. Střílelo se z vládní budovy na náměstí, kde se měly uskutečnit demonstrace. Vládní budova. To mi vrtalo hlavou. Co kdyby tam byly pozornější stráže a lepší bezpečnostní opatření? Co kdyby hledali u lidí zbraně? Co kdyby se k tomu oknu nedostal? Mimochodem, bylo to místo, odkud mohl ideálně zaměřit svůj cíl. Ale co kdyby v té místnosti někdo byl?“

„Přesunul by se jinam.“

„Přirozeně. Ale i kdyby měl zbraň ukrytou sebelíp - třeba zasunutou v berli, připnutou k noze, nebo všitou do oblečení -, zdrželo by ho to. Potřeboval se pohybovat rychle. Důležité bylo načasování. Demonstrace neměla trvat moc dlouho. Tinama musel mít víc než jedno místo, víc než jednu možnost. A taky že měl.“

„Jak to víte?“ otázal se agent MI5 užasle.

„Byl jsem dva dny v Madridu. Procházel jsem všechny budovy, všechna okna a střechy na tom náměstí. Našel jsem čtyři nepoužité zbraně a tři další místa, kde někdo vytrhal prkna v podlaze, vysadil okna a odtrhl krycí lišty. Na těch místech se taky skrývaly zbraně. V popelnici na chodníku jsem dokonce našel kilo plastické trhaviny. Dvacet metrů od centra demonstrace. Osm palebných postavení. Mohl si vybrat. Každá pozice odpovídala plánovanému okamžiku v konkrétním časovém úseku.“

Payton-Jones narovnal záda a položil ruce na stůl. „To komplikuje situaci. Standardní bezpečnostní opatření se soustředí na jedno místo. Která z padesáti možností je ta nejpravděpodobnější? Předpokládá se, že zabiják bude číhat na jednom místě. Jenže vy mluvíte o dokonalé mobilitě. Ne o jedné předem připravené skrýši, ale o několika, z nichž si střelec v daném okamžiku může vybrat.“

„V určitém časovém úseku,“ dokončil světlovlasý muž. „Ale jak říkám, máme výhodu. Víme, že někde bude. A je tady ještě druhá výhoda. Měli bychom jí okamžitě využít.“ Tennyson se zarazil.

„Jaká?“

„Musím to upřesnit. Měli bychom ji využít jen v případě, pokud se shodneme na tom, že dopadení Tinamy je skoro stejně důležité jako bezpečnost jeho cílů.“

Angličan se zamračil. „To je docela nebezpečná věta. Státníkům nesmí na britské půdě hrozit žádné riziko - ať už předpokládané, nebo ne.“

„Vyslechněte mě, prosím vás. On má se zabíjením politiků zkušenosti. Už v minulosti se pokoušel šířit podezření a vyvolávat nepřátelství mezi státy. Vždycky převážily chladnější hlavy, které situaci uklidnily. Ale Tinamu je potřeba zastavit. Co když už to chladnější hlavy příště nestihnou. Pokud budou všichni souhlasit, můžeme ho teď dostat.“

„Souhlasit? A s čím?“

„Že všechno půjde podle oficiálního programu. Svolejte šéfy delegací a řekněte jim, co víte. Oznamte jim, že budou přijata mimořádná opatření, ale když se pojede podle plánu, je značná šance na dopadení Tinamy.“ Tennyson se odmlčel, předklonil a položil ruce na okraj stolu. „Když jim to povíte takhle na rovinu, nikdo snad nebude mít námitky. Na podobné věci jsou politici přece jen zvyklí.“

Muž z MI5 se přestal mračit. „A nikdo nebude chtít, aby se o něm říkalo, že je zbabělec. A ta druhá výhoda?“

„Tinamova metoda vyžaduje přichystat si zbraně na řadu míst. S tím musí začít dny, možná i týdny před plánovanou vraždou. Tady v Londýně už určitě spustil přípravy. Je potřeba začít s velice tichým, ale důkladným prohledáváním, a ohraničit oblasti, které odpovídají zveřejněným zprávám o programu konference.“

Payton-Jones spojil ruce v souhlasném gestu. „Jistě. Stačí najít jednu pušku a máme místo i čas.“

„Přesně tak. Budeme vědět, že za určitý počet minut, během konkrétní události na konkrétním místě, dojde k pokusu o atentát.“ Blondýn se znovu odmlčel. „Rád bych vám s pátráním pomohl. Vím, co hledat, a hlavně, kde nehledat. Nemáme moc času.“

„MI5 vaši nabídku s díky přijímá, pane,“ řekl Angličan. „Začneme dneska večer?“

„Dejme mu ještě den, aby si nastražil zbraně. Zvýšíme tím šanci, že něco najdeme. Budu potřebovat nějakou nenápadnou uniformu a taky povolení, kde bude stát, že jsem ‚stavební dozor‘ nebo tak něco.“

„Dobře,“ souhlasil Payton-Jones. „Je mi to trapné, ale vaši fotku máme ve spisu. Nalepíme ji na ten průkaz. Řekl bych, že máte velikost tak čtyřicet čtyři, dlouhé nohavice, pas třicet tři nebo čtyři.“

„Skoro jste se trefil. Uniforma státního zaměstnance bude těžko střižená na míru.“

„To je fakt. Obojí zařídíme ráno.“ Payton-Jones vstal. „Říkal jste, že máte ještě jeden požadavek.“

„To mám. Od odjezdu z Brazílie u sebe nenosím zbraň. Vlastně ani nevím, jestli se to smí, ale rád bych nějakou dostal. Samozřejmě jen na dobu konference.“

„Seženu vám ji.“

„K tomu bude potřeba můj podpis, ne?“

„Ano.“

„Promiňte, ale já to předtím myslel vážně. Nechci uznání za to, co jsem vám řekl, a nestojím ani o to, aby se moje jméno objevilo ve spojení s MI5. Nerad bych, aby se někdo dozvěděl o charakteru mé spolupráce. Moje jméno na výdejce pistole by mohlo zavést někoho zvědavého k pravdě. Možná někoho, kdo má styky s Nachrichtendienstem.“

„Rozumím.“ Angličan si rozepnul sako obleku a sáhl dovnitř. „Je to velice nestandardní, ale okolnosti si to žádají.“ Vytáhl malý revolver s krátkou hlavní a podal jej Tennysonovi. „Vezměte si moji. Napíšu, že je v opravě, a nechám si ji vyměnit.“

„Díky,“ řekl blondýn. Uchopil zbraň, jako by to pro něj byla cizí věc.

* * *

Tennyson vešel do nabité hospody poblíž náměstí Soho. Když se rozkoukal v oblacích hustého dýmu, uviděl, co hledal: muž u stolu v zadním rohu zvedl ruku. Dotyčný měl na sobě jako vždy hnědý plášť na speciální zakázku. Na první pohled vypadal jako každý jiný kabát. Rozdíl však spočíval v přídavných kapsách a popruzích, které často obsahovaly různé ruční zbraně, tlumiče a výbušniny. Tinama ho vycvičil tak dobře, že za něj často vykonával nasmlouvané úkoly, když sám nemohl.

Poslední práci měl jedné deštivé noci na Kennedyho letišti, kde policejní kordon obklíčil lesklý trup letadla Boeing 747 společnosti British Airways. Kořist našel v kabině cisterny. Splnil své zadání.

John Tennyson si odnesl půllitr ke kulatému stolku a přisedl si k muži v hnědém plášti. Židle byly tak blízko sebe, že měli hlavy jen centimetry od sebe, což jim umožňovalo mluvit tiše.

„Všechno je na místě?“ zeptal se blondýn.

„Ano,“ odvětil komplic. „Kolona aut zamíří po Strandu na západ, projede kolem Trafalgar Square a pak obloukem Admirality k paláci. Je tam sedm míst.“

„Jak jdou po sobě?“

„Postupně od východu na západ. Začínáme v hotelu Strand Palace. Druhé patro, pokoj dvě stě šest. Automatická opakovací puška a teleskop jsou všité do matrace postele nejblíž k oknu. O blok dál, východní strana, třetí patro, záchod jedné účetní firmy. Zbraň je ve stropě, nad deskou vlevo od zářivky. Přímo naproti, znovu ve třetím patře - v přízemí je pasáž - v kanceláři sekretářské služby. Puška a teleskop jsou přichycené páskem k podvozku kopírky. Když budu pokračovat dál směrem k Trafalgar…“

Muž v hnědém kabátě popsal zbylé úkryty zbraní. Všechny se nacházely v okruhu necelého kilometru.

„Výborně,“ pochválil ho Tennyson za výběr míst a odsunul nedotčený půllitr s pivem. „Víš, co máš udělat, a rozumíš úkolům?“

„No vím. Ale moc nerozumím.“

„To snad ani není potřeba, co říkáš?“ zeptal se blondýn.

„To ne. Ale myslel jsem na vás. Jestli se dostanete do obklíčení, nebo vás něco zdrží, mohl bych práci udělat já. Míst je spousta. Proč mi jedno nesvěříte?“

„Rád bych, ale nejde to. Nesmí existovat prostor pro sebemenší chybičku. Jediná zbloudilá střela by znamenala katastrofu.“

„Dovolte, abych vám připomněl, že mě vycvičil ten nejlepší z nejlepších.“

Tennyson se usmál. „Máš pravdu. Tak dobře. Udělej, co jsem řekl, a zaujmi pozici číslo osm. Vyber si nějakou kancelář ve vládní budově a dej mi vědět, jakou. Zvládneš to?“

„Budu je mít na ráně,“ odpověděl muž a pozvedl půllitr ke rtům.

Tennyson si všiml vytetované rudé růže na hřbetu pravé ruky.

„Můžu ti něco poradit?“ otázal se John Tennyson.

„Jasně.“

„Vezmi si rukavice,“ pravil Tinama.

32. KAPITOLA

Blondýn otevřel dveře a sáhl po vypínači na zdi. V hotelovém pokoji číslo 206 se rozsvítily dvě stolní lampičky. Pokynul svému postaršímu společníkovi, aby také vstoupil.

„Je to v pořádku,“ řekl Tennyson. „I kdyby pokoj sledovali, závěsy jsou zatažené a hodina odpovídá době, kdy pokojské svlékají postele. Tady.“

Payton-Jones vešel do pokoje. Tennyson vytáhl z kapsy pláště miniaturní detektor kovu. Dotkl se tlačítka a podržel přístroj nad postelí. Nepatrné bzučení zesílilo a ručička na ukazateli vyskočila doprava.

Opatrně odhrnul přikrývku a pak i prostěradlo. „Je tady. Můžete si ji nahmatat,“ řekl a zatlačil prsty na matraci.

„To jsou věci,“ prohodil Payton-Jones. „A pokoj je pronajatý na deset dní?“

„Přes telegram a složenku z Paříže. Na jméno Le Fevre, což je pseudonym bez významu. Nikdo tady nebydlí.“

„Vážně tam je.“ Payton-Jones zvedl ruce z postele.

„Pušku jsem rozpoznal,“ poznamenal Tennyson, „ale co je ta druhá věc?“

„Dalekohled,“ odvětil Angličan. „Necháme všechno, jak je, a postavíme do chodby stráže.“

„Další místo je o kus dál po ulici na záchodě účetní firmy ve třetím patře. Puška je schovaná ve stropě. Je přichycená drátem k závěsu zářivky.“

„Jdeme,“ rozhodl Payton-Jones.

O hodinu a tři čtvrtě později byli oba muži na střeše budovy s výhledem na Trafalgar Square. Klečeli u zídky, která se táhla podél okraje. Přímo pod sebou měli trasu, kudy pojede kolona aut z konference.

„Když dal Tinama zbraň sem,“ řekl Tennyson s rukou na vyboulené lepence u zdi, „tak to asi bude mít na sobě policejní uniformu.“

„To je fakt,“ přitakal Payton-Jones. „Policajt na střeše domu, kde máme člověka, by nikoho moc nepřekvapil.“

„Přesně tak. Mohl by vašeho kolegu zabít a zaujmout jeho místo.“

„Ale to by se odřízl. Nebude mít cestu ven.“

„Nejsem si jist, jestli Tinama nějakou potřebuje, tedy v normálním smyslu slova. Všude bude vřava. Na ulici vypukne hysterie a schodiště budou plná lidí. Stačí hodit lano do zadní uličky. Už utíkal za méně dramatických okolností. Nezapomínejte, že má víc falešných jmen než je jich v telefonním seznamu. Jsem přesvědčen, že v Madridu vystupoval jako jeden z vyšetřovatelů na místě činu.“

„Pošleme nahoru dva lidi. Jeden se bude držet stranou. A na sousedních střechách budeme mít čtyři ostrostřelce.“ Payton-Jones se odplížil od zídky, blondýn za ním. „Odvedl jste skvělou práci, Tennysone,“ uznal agent MI5. „Odhalil jste pět míst a trvalo vám to jen něco přes šestatřicet hodin. Máte jistotu, že jich víc není?“

„Ještě ne. Ale každopádně se nám podařilo stanovit prostor. Od hotelu Savoy Court až na konec Trafalgarského náměstí - tam někde udeří. Jakmile kolona projede pod obloukem Admirality k paláci, můžeme zase začít dýchat. Do té doby mi to asi moc dobře nepůjde. Delegace už o tom vědí?“

„Ano. Každá hlava státu bude mít speciální vestu, chrániče rozkroku i nohou. A v klobouku čelenku z neprůstřelné umělé hmoty. Prezident Spojených států pochopitelně proti klobouku protestoval a Rus chce všít plast do kožichu, ale jinak to proběhlo hladce. Riziko je minimální.“

Tennyson se podíval na Payton-Jonese. „Opravdu tomu věříte?“

„Ano. Proč?“

„Myslím, že jste vedle. Tinama není obyčejný střelec. Umí se trefit v rychlé palbě a na pět set metrů provrtá i osmu s kormidelníkem. Klobouk nikomu nepomůže. Bude mířit na oči a určitě nemine.“

Angličan po něm šlehl pohledem. „Říkal jsem, že riziko je minimální, a ne, že vůbec neexistuje. Při sebemenším náznaku problému zakryjí politiky lidské štíty. Doteď jste přišel na pět míst. Řekněme, že je ještě pět dalších. I kdybyste jich už víc nenašel, omezili jsme jeho efektivitu na padesát procent, a to nám dává slušnou šanci - minimálně poloviční -, že se objeví na jednom z těch odhalených. Tinama rozhodně nemá trumfy v rukou. Chytíme ho. Musíme.“

„Vám na jeho dopadení moc záleží, že?“

„Stejně jako vám, pane Tennysone. Je to pro mě největší úkol za víc než třicet let služby.“

Blondýn přikývl. „Chápu. Mám vůči Anglii dluh a udělám všechno, abych jí pomohl. Ale až ta kolona dojede k oblouku Admirality, spadne mi kámen ze srdce.“

* * *

Do čtvrteční třetí hodiny ranní Tennyson „odhalil“ dvě další zbraně. Celkem jich tedy bylo sedm. Tvořily přímku od hotelu Savoy Court až po střechu u ústí ulice Whitehall do Trafalgarského náměstí. Každou lokalitu krylo minimálně pět agentů schovaných v chodbách a na střechách. Pušky a pistole měli v pohotovosti, připraveni vystřelit na kohokoli, kdo by se přiblížil k ukrytým zbraním.

Tennyson přesto nebyl spokojen. „Něco mi tady nehraje,“ neustále opakoval Payton-Jonesovi. „Nevím co, ale něco nesedí.“

„Máte toho dost,“ pravil agent v pokoji v hotelu Savoy, který jim sloužil jako operační základna. „Jste přetažený. Odvedl jste skvělou práci.“

„Ne tak docela. Něco je špatně, a já nevím co!“

„Jenom klid. Vždyť už jste našel sedm zbraní. S největší pravděpodobností jich už víc není. Určitě se k jedné z nich přiblíží a prozradí se. Je náš. Klídek, máme tam spoustu mužů.“

„Ale stejně něco nehraje.“

* * *

Hlavní třídu Strand lemovaly zástupy lidí. Chodníky byly nabité od okraje až po výlohy. Po obou stranách ulice stály sloupky spojené ocelovými lanky. Před nimi hlídali londýnští policisté a těkali očima všemi směry. U boku se jim houpaly obnažené obušky.

Uprostřed davů se pohybovala víc než stovka agentů britské rozvědky. Byli to specialisté, které si Payton-Jones vymínil. Měli mu sloužit jako pojistka proti špičkovému zabijákovi, který by provrtal na pět set metrů osmiveslici i s kormidelníkem. Byli ve spojení miniaturními vysílačkami na ultravysoké frekvenci, chráněné před rušením či odposlechem.

Mezi experty v operační místnosti v hotelu Savoy panovalo napětí. Monitory počítačů ukazovaly každý metr hlídané ulice, obrazce a značky znázorňovaly bloky domů a chodníky. Monitory byly propojené s vysílačkami venku; jevily se jako malinké pohyblivé tečky, které se při aktivaci rozsvítily. Čas se krátil. Kolona byla na cestě.

„Jdu zpátky na ulici,“ řekl Tennyson a vytáhl z kapsy malou vysílačku. „Nastavil jsem zelenou šipku na příjem, je to tak správně?“

„Ano, ale hlaste jen opravdu zásadní věci,“ přikázal Payton-Jones. „Až kolona dojede k Waterloo Bridge, budeme dostávat hlášení v pětisekundových intervalech po každých padesáti metrech - samozřejmě, pokud se nestane nic zvláštního. Držte volný kanál.“

Agent u přístrojového pultu hlasitě oznámil: „Jsou dvě stě metrů od Waterloo, pane. Mají stabilní rychlost patnáct kilometrů za hodinu.“

Blondýn spěšně vyšel z pokoje. Byl čas podniknout rychlé kroky, které jednou pro vždy zničí Nachrichtendienst a stvrdí plán Wolfsschanze.

Vykročil na ulici a podíval se na hodinky. Nejpozději za třicet sekund se v okně v prvním patře hotelu Strand Palace objeví muž v hnědém kabátě. Pokoj měl číslo 106 a nacházel se přímo pod místem, kde ležela zbraň ukrytá pod matrací. To byl první krok.

Tennyson se rozhlédl a uviděl jednoho ze specialistů, které povolal Payton-Jones. Nebylo těžké je poznat. Měli malé vysílačky přesně jako on. Přistoupil k agentovi, jenž se v proudu lidí snažil udržet pozici u výlohy. Záměrně se s ním dal předtím do řeči. Mluvil s řadou z nich.

„Zdravím. Jak to jde?“

„Prosím? Aáá, to jste vy, pane.“ Agent sledoval lidi kolem svého stanoviště. Na plané řeči neměl čas.

Z ulice od Waterloo Bridge se ozval hluk. Kolona vozidel se blížila. Davy se natlačily blíž k vozovce a mávaly vlaječkami. Dvě řady policistů zmenšily rozestupy, jako by očekávaly masový nápor.

„Támhle!“ zařval Tennyson a chytil Brita za paži. „Nahoře!“

„Co? Kde?“

„To okno! Ještě před chvilkou bylo zavřené!“

Muže v hnědém plášti neviděli zřetelně, ale bylo zřejmé, že v přítmí pokoje někdo skutečně stojí.

Agent zvedl vysílačku. „Možnost podezření. Sektor jedna, hotel Strand Palace, první patro, třetí okno od jižního rohu.“

Odpovědi předcházelo zapraskání. „To je pod dvě stě šestkou. Okamžitě prověřit.“

Muž v okně zmizel.

„Je pryč,“ vyhrkl agent.

Pět sekund poté se z vysílačky ozval jiný hlas. „Nikdo tady není. Pokoj je prázdný.“

„Omlouvám se,“ řekl blondýn.

„Jistota je jistota, pane,“ odvětil tajný policista.

Tennyson vykročil z davu. Znovu se podíval na hodinky: zbývalo dvacet sekund. Přistoupil k jinému muži s vysílačkou v ruce. Namísto průkazu vytáhl svou vlastní.

„Patřím k vám,“ houkl, aby ho bylo slyšet. „Všechno jde hladce?“

Agent se k němu otočil. „Co?“ Spatřil vysílačku v Tennysonově ruce. „Aha, jistě, vy jste byl na ranní poradě. Jde to dobře, pane.“

„Támhlety dveře!“ Tennyson položil agentovi ruku na rameno. „Naproti. Jsou otevřené. Vidíte to schodiště nad hlavami lidí?“

„A co jako? Myslíte toho chlapa na schodech? Toho, co běží?“

„Ano! Je to on.“

„Kdo? O čem to mluvíte?“

„Před chvílí byl v tom pokoji. V hotelu. Je to on. Vím to! Měl aktovku.“

Agent promluvil do vysílačky. „Žádám o bezpečnostní prověrku. Sektor čtyři, západní strana. Dveře vedle klenotnictví. Muž s aktovkou. Na schodech.“

„Jdeme na to,“ zazněla odpověď.

Tennyson viděl, jak do otevřených dveří na druhé straně ulice vrazili dva muži a rozběhli se do temných schodů. Podíval se doleva. Muž v hnědém kabátě vyšel z klenotnictví mezi lidi. Na prvním odpočívadle byly totiž dveře, které obě budovy spojovaly. Normálně byly zamčené - stejně jako nyní.

Z vysílačky se ozval hlas. „Nikdo s aktovkou od prvního do čtvrtého patra. Prohledáme střechu.“

„To nemusíte,“ nařídil další hlas. „Jsme nahoře a nikdo se tady neobjevil.“

Tennyson omluvně pokrčil rameny a pokračoval v chůzi. Potřeboval vyvolat poplach ještě třikrát. Ten poslední zastaví vedoucí vůz vznešené kolony. Než se opět rozjede směrem k Trafalgar Square, bude muset čekat na povolení. O konečný poplach se chtěl blondýn postarat osobně. Pak vypukne chaos.

První dvě akce proběhly rychle, v rozmezí tří minut. Muž v hnědém kabátě se držel plánu s velkou přesností a pečlivostí. Jak si chvatně razil cestu na Trafalgar Square, nejednou ho zastavil člen britské rozvědky. Na hrudníku se mu houpaly dva fotoaparáty a expozimetr. Vypadal jako turista, který se snaží najít co nejvýhodnější místo, z nějž by mohl zaznamenat tento památný okamžik.

Poplach číslo jedna. Tennyson ho chytil za ruku s vysílačkou.

„To lešení! Támhle nahoře!“

„Kde?“

Celá přední strana budovy naproti stanici metra Charing Cross byla uprostřed rekonstrukce. Lidé si vylezli na lešení, a když se na obzoru zjevila mezinárodní karavana, začali povykovat a hvízdat.

„Vpravo nahoře. Zmizel za tou překližkou!“

„Kdo, pane?“

„Ten chlap z hotelu… a z těch schodů! Aktovka!“

„Bezpečnostní prověrka. Sektor sedm. Muž na lešení. S aktovkou.“

Praskání. Změť hlasů.

„Tady na lešení je nás plno, pane kolego.“

„Nikoho s aktovkou nevidím!“

„Jsou tady desítky foťáku, ale žádná aktovka ani jiná taška.“

„Překližka na druhé plošině!“

„To si jen někdo vyměňoval film, kámo. Leze dolů. Jsi vedle.“

„Omlouvám se.“

„Vy jste nám dal, pane.“

„Promiňte.“

Poplach číslo dvě. Tennyson ukázal policistovi provizorní průkaz MI5 a spěchal přes křižovatku do nabitého Trafalgarského náměstí.

„Lvi! Panebože, podívejte na ty lvy!“

Agent - jeden z těch, s nimiž Tennyson mluvil během ranní porady - zíral na podstavec sochy admirála Nelsona. Spousta přihlížejících si vylezla na lvy obklopující symbol Nelsonova vítězství u Trafalgaru.

„Co, pane?“

„Zase on! Ten chlap z lešení!“

„Před chvílí jsem o něm slyšel,“ řekl agent. „Kde je?“

„Za tím lvem vpravo. Není to aktovka. Je to kožená taška, ale na fotoaparát je moc velká! Chápete? Na foťák je velká!“

Agent nezaváhal a přiložil vysílačku ke rtům. „Bezpečnostní prověrka. Sektor devět. Severní lev. Chlap s velkou koženou taškou.“

Ozvalo se zapraskání a pak dva hlasy, které se překrývaly.

„Muž se dvěma fotoaparáty, ten větší má u nohou…“

„Někdo kontroluje expozimetr… Nevidím žádné nebezpečí.“

„Jeden člověk leze dolů a zaostřuje. Nic zvláštního.“

Agent MI5 se podíval na Tennysona, pak odvrátil zrak a pročesával očima zástup.

Nadešla ta pravá chvíle. Začátek závěrečného poplachu. Začátek konce Nachrichtendienst.

„Vy se mýlíte!“ zařval Tennyson vztekle. „Všichni jste vedle! Do jednoho!“

Blondýn se rozběhl jako o závod a klestil si cestu napěchovaným náměstím směrem k chodníku. U ucha měl vysílačku a poslouchal vzrušené hlasy, které komentovaly jeho počínání.

„Je úplně bez sebe!“

„Říká, že se mýlíme.“

„V čem?“

„Nemám tušení.“

„Utekl.“

„Kam?“

„Nevím. Nevidím ho.“

Tennyson dorazil k železnému plůtku, který obepínal památník. Uviděl svého kolegu - Tinamova učně. Běžel přes ulici směrem k oblouku a v ruce držel průhledné pouzdro. Průkaz, který se v něm skrýval, byl přesnou replikou legitimace v Tennysonově kapse. Jen fotografie byla jiná.

Teď!

Blondýn stiskl tlačítko a vykřikl do vysílačky.

„Je to on! Vím to!“

„Kdo je to?“

„Odpovězte.“

„Je to ze sektoru deset.“

„Teď už tomu rozumím! Vím, co mi nesedělo.“

„Jste to vy, Tennysone?“ Hlas Payton-Jonese.

„Jo!“

„Kde jste?“

„No jasně! Už mi to došlo.“

„Co vám došlo? Tennysone, jste to vy? Co se děje? Odpovězte.“

„Je to jasné jak facka! Vím, kde jsme udělali chybu! Stane se to jindy a jinde, než jsme si mysleli.“

„O čem to mluvíte? Kde jste?“

„Sekli jsme se. Copak to nechápete? Ty zbraně! Těch sedm míst. Měli jsme je najít! V tom je ten háček!“

„Co?… Stiskněte červený knoflík, Tennysone. Uvolněte všechny kanály… V čem je háček?“

„V těch skrýších. Našli jsme je až moc lehce.“

„Proboha, co tím chcete říct?“

„To zatím nevim,“ odvětil Tennyson a vykročil k otvoru v oplocení. „Já jen vím, že jsme ty bouchačky najít měli. Tinama to tak chtěl. Ta posloupnost!“

„Jaká posloupnost? Zmáčkněte červený knoflík. Kde jste?“

„Někde mezi sektorem deset a devět,“ ozval se jiný hlas. „Západní část. Na Trafalgaru.“

„Mluvím o pořadí zbraní,“ vykřikl Tennyson. „Jdou od východu na západ! Když kolona projede kolem určité pozice, tak si ji odškrtneme. To je chyba. Jsou tam otevřené limuzíny!“

„Jak to myslíte?“

„Zastavte kolonu! Prokristapána, zastavte ji!“

„Zastavte kolonu!… Vydal jsem rozkaz. Tak kde jste, sakra?“

Blondýn se přikrčil. Těsně kolem něj prošli dva agenti MI5. „Myslím, že jsem ho viděl! Ten chlap na lešení! Ve dveřích. V okně hotelu. Je to on! Otáčí se a utíká!“

„Popište ho. Proboha, popište mi toho muže.“

„Má na sobě sako. Hnědé kostkované sako.“

„Všichni pozor. Zadržte muže v hnědém kostkovaném saku. Prchá na sever kolem sektoru devět, osm a sedm. Západní část.“

„Musí existovat další zbraň, kterou jsme nenašli! Bude střílet zezadu! Velká dálka mu vůbec nevadí. Trefí člověka do krku klidně z tisíce metrů! Ať se kolona zase rozjede! Rychle!“

„Vozidlo jedna, pokračujte. Rozkaz všem agentům: vylezte na kufr auta a ochraňte cíle před střelbou zezadu.“

„Zastavil se!“

„Tennysone, kde jste? Udejte polohu.“

„Pořád je mezi sektory devět a deset, pane,“ ozval se čísi hlas.

„Už na sobě nemá sako, ale je to on! Utíká přes Strand!“

„Kde?“

„V sektoru osm nikdo neběží.“

„Sektor devět?“

„Nikdo, pane.“

„Ještě dál! Za kolonou!“

„Tady sektor pět. Policejní kordony se rozestoupily…“

„Tak ať se zase semknou. Vyžeňte všechny z ulice. Tennysone, co má na sobě? Popište ho.“

Blondýn mlčel. Ušel dalších dvacet metrů přes náměstí a pak si opět přiložil vysílačku k ústům. „Má na sobě hnědý kabát. Míří zpátky k Trafalgar Square.“

„Sektor osm, pane. Signál přichází ze sektoru osm.“

Tennyson vypnul vysílačku, zastrčil si ji do kapsy a rozběhl se k železnému plůtku. Kolona aut dojela k Charing Cross, nějakých čtyři sta metrů od něj. Načasování bylo perfektní. Tinama si dal jako vždy záležet.

* * *

Muž v hnědém plášti zaujal postavení v opuštěné kanceláři vládní budovy za Parkem admirality, kterou si zabral díky falešnému průkazu MI5. Legitimace mu bez problémů otevřela dveře; nikdo ji nezpochybňoval. Kancelář sice neposkytovala ideální palebnou pozici, ale pro člověka, který dostal výcvik od Tinamy to však nebyl problém.

* * *

Tennyson přeskočil železný plůtek a rozběhl se úhlopříčně přes Trafalgar Square směrem k oblouku Admirality. Zastavili ho dva policisté a zvedli současně obušky. Kolona byla tři sta metrů daleko.

„Mimořádná událost!“ křikl blondýn a ukázal průkaz. „Zkontrolujte si vysílačky! Frekvence MI5, operační centrum Savoy. Musím se dostat do vládní budovy!“

Policisté byli zmatení. „Promiňte, pane. My vysílačky nemáme.“

„Tak si je sežeňte!“ zaječel Tennyson a proběhl kolem nich.

U oblouku zapnul vysílačku. „Tady alej! Až kolona projede obloukem, zastavte všechny vozy. Je mezi stromy!“

„Tennysone, kde jste?“

„Sektor dvanáct, pane. Je v sektoru dvanáct. Východní strana.“

„Předejte jeho instrukce dál. Rychle, proboha.“

Tennyson vypnul vysílačku, schoval ji do kapsy a pokračoval davem. Vešel do aleje, dal se doleva a přeběhl po pěšince k prvním dveřím vládní budovy. Cestu mu zastoupili dva strážní v uniformách. Vytáhl průkaz MI5.

„Ano, jistě, pane,“ řekl strážce vlevo. „Váš tým je v prvním patře. Nevím přesně v jaké kanceláři.“

„Já jo,“ odvětil blondýn a rozběhl se ke schodišti.

Jásot na Trafalgar Square sílil. Průvod se přiblížil k oblouku Admirality.

Bral schody po třech. Po chvíli rozrazil dveře do chodby v prvním patře a zastavil se, aby přemístil revolver z kapsy za opasek. Svižně vykročil k druhým dveřím zleva. Bylo jasné, že jsou zamčené. Nemělo cenu snažit se otevřít. Ale vyrazit je bez varování znamenalo koledovat si o kulku do hlavy.

„Es ist von Tiebolt!“ křikl. „Bleib beim Fenster!“

„Herein!“ zněla odpověď. „Johann?“

„Všechno našli,“ ohlásil blondýn. „Všechny zbraně a skrýše!“

„To ne!“ vyjekl muž v plášti. „Jednu nebo dvě možná. Ale ne všechny!“

„Bohužel ano,“ ucedil Tennyson a také si klekl k oknu. Obloukem projel předsunutý vůz. Za pár sekund se měla objevit první limuzína. Ryk davů sílil jako mamutí sbor.

„Dej mi pušku!“ nakázal Tennyson. „Muška je seřízená?“

„Jistě,“ řekl muž a podal mu zbraň.

Tennyson provlékl levou ruku řemenem a napjal jej. Pak zvedl pušku k rameni a přiložil dalekohled k oku. Do světle zeleného hledáčku vjela první limuzína. Uprostřed zaměřovacího kříže byl britský premiér. Tennyson mírně natočil zbraň. V dalekohledu se objevila usměvavá tvář prezidenta Spojených států amerických. Křížek rozděloval jeho levý spánek na čtyři stejné části. Tennyson přesunul zbraň tam a zpět. Bylo pro něj důležité vědět, že dvěma ranami zneškodní oba.

Do zeleného kroužku pomalu vplul třetí vůz a v něm prezident Čínské lidové republiky. Terčík mířil pod kšilt jeho venkovské čepice. Stačilo lehce stisknout spoušť a hlava by se rozlétla na kusy.

„Na co čekáte?“ zeptal se Tennysonův žák.

„Uvažuju,“ vysvětlil mu Tennyson. „Čas je relativní pojem. Půl sekundy se teď táhne jako půl hodiny.“

Objevila se čtvrtá limuzína. Ve smrtícím zeleném terčíku se ocitl předseda vlády Sovětského svazu.

Zkouška skončila. V duchu to už udělal. Od touhy k realitě bylo tak strašně blízko. Jak snadné by bylo stisknout spoušť.

Ale takhle by Nachrichtendienst nezničil. Na zabíjení dojde později. Začne za pár týdnů a několik týdnů potrvá. Byla to důležitá součást plánu Wolfsschanze. Měla zemřít řada světových vládců. Ale teď ještě ne.

Kolona se zastavila. Payton-Jones vyřídil jeho instrukce. Do ulice Mall lemované stromy nevjela žádná z limuzín. Desítky agentů se začaly rozprostírat po trávníku. Nenápadně svírali zbraně a vpíjeli se očima mezi kmeny.

Tennyson pevně držel pušku levou rukou, popruh byl natažený. Sundal prst z kohoutku, pravou rukou sjel dolů a vytáhl z opasku revolver.

„Teď, Johanne! Zastavili se,“ zašeptal učeň. „Teď, nebo se zase pohnou. Propásnete je!“

„Ano, teď,“ hlesl Tennyson a otočil se k muži, jenž se krčil vedle něj. „Nic nepropásnu.“

Opuštěnou kanceláří se rozlehl výstřel z revolveru. Němec sebou škubl. Z čela mu vytryskla krev.

S vytřeštěnýma očima se svezl na podlahu.

Dalo se předpokládat, že v ruchu davů na ulici rána úplně zanikla. Ale vlastně to bylo jedno. Za pár sekund začne palba, kterou nikdo nepřeslechne. Tennyson vyskočil, shodil pušku z ramene a vytáhl z kapsy přeložený proužek papíru. Klekl si vedle mrtvoly a vsunul papír do krvavých úst bez života, co nejdál do krku.

Vrátil zbraň na rameno majitele a odvlekl tělo k oknu. Vytáhl kapesník, otřel pušku dočista a omotal ztuhlé prsty kolem spouště, pak mrtvému roztrhl pravou rukavici, aby bylo vidět tetování.

Teď.

Vytáhl vysílačku a vyklonil se z okna.

„Myslím, že jsem ho zahlédl! Je to jako v Madridu. No jasně! Madrid!“

„Madrid? Tennysone, kde…“

„Sektor třináct, pane. Východní strana.“

„Třináctka? Upřesněte to. Madrid?…“

Tennyson se vrátil do opuštěné kanceláře. Už jen pár sekund, než to Payton-Jonesovi dojde.

Blondýn položil vysílačku na podlahu a klekl si vedle mrtvoly. Pomalu vytáhl bezvládnou ruku se zbraní do otevřeného okna. Éterem zněly vzrušené hlasy.

„Sektor třináct. Východní strana. Za obloukem směrem doleva a na jih.“

„Všichni agenti se zaměří na sektor třináct. Východní strana.“

„Rozumím, pane, všichni do třináctky.“

„Madrid!… Vládní budova. Je to vládní budova.“

Teď.

Blondýn čtyřikrát škubl prstem mrtvého a vypálil naslepo do davů poblíž kolony. Uslyšel výkřiky. Viděl, jak se lidé kácejí k zemi.

„Pryč. Všechny vozy pryč. Poplach prvního stupně. Odjezd.“

Motory limuzín zaburácely. Auta vyrazila kupředu. Park svatého Jakuba naplnil ječivý zvuk sirén.

Tennyson pustil mrtvého na podlahu a s revolverem v ruce se vrhl ke dveřím. Opakovaně tiskl spoušť, dokud ve válci nezbyly žádné náboje. Nehybné tělo při každém zásahu nadskočilo.

Hlasy ve vysílačce nyní splývaly. Z chodby bylo slyšet běžící nohy.

Johann von Tiebolt klesl na podlahu, tvář strhanou vyčerpáním. Tinama byl dopaden.

Díky Tinamovi.

33. KAPITOLA

Závěrečná schůzka se konala dvacet sedm a půl hodiny po smrti neznámého muže pokládaného za Tinamu.

Ta zpráva vzrušovala svět už od první zmínky. Nejdřív ji otiskl Guardian a následně ji potvrdila i vláda Spojeného království. Britská tajná služba oprášila svůj lesk zašlý léty omylů a přehmatů. Celou operaci odmítla komentovat, pouze vyjádřila vděčnost zdrojům, které samozřejmě neprozradí.

Payton-Jones vytáhl z kapsy dvě obálky a podal je Tennysonovi. „Je to jen drobná odměna. Britská vláda vám to nemůže nikdy splatit.“

„O peníze mi nešlo,“ pravil Tennyson a vzal si obálky. „Hlavně že Tinama už dohrál. Předpokládám, že v jedné z těch obálek je dopis od MI5 a ve druhé jména ze spisu Nachrichtendienst.“

„Ano.“

„A moje jméno jste z operace vymazali?“

„Nikdy tam ani nebylo. V hlášeních figurujete jen jako ‚zdroj A‘. Dopis potvrzuje, že vaše materiály jsou bez poskvrnky. Kopie zůstává ve spisech.“

„Ale agenti slyšeli moje jméno ve vysílačce.“

„Pokud by ho vyzradili, porušili by nařízení o utajovaných skutečnostech a skončili by u soudu. Ale i kdyby, slyšeli jen ‚Tennyson‘. U britské rozvědky určitě pracuje nejmíň deset tajných agentů toho jména. Kdyby bylo potřeba, kdokoli z nich by vás zastoupil.“

„Takže dojednáno.“

„Myslím, že ano,“ přitakal Payton-Jones. „Co teď budete dělat?“

„No přece svoji práci. Jsem novinář. Mohl bych ale zažádat o krátkou dovolenou. Musím se bohužel postarat o pozůstalost starší sestry a pak bych si vzal pár dní volna. Možná zajedu do Švýcarska. Lyžování, to je moje.“

„Teď je na to zrovna vhodná doba.“

„Právě.“ Tennyson se odmlčel. „Doufám, že už mě teď nebudete muset sledovat.“

„Jistěže ne. Jen pokud o to požádáte.“

„Já?“

„Kvůli ochraně.“ Payton-Jones podal Tennysonovi jakýsi papír. „Tinama byl profesionál až do poslední chvíle. Tohohle se chtěl zbavit, snažil se to spolknout. Měl jste pravdu. Je v tom Nachrichtendienst.“

Tennyson si vzal list. Slova byla rozmazaná, avšak čitelná.

NACHRICHT. 1360.78K. AU 23°.22°.

„Co to znamená?“ zeptal se.

„Není to žádná věda,“ odvětil agent. „Nachricht je pochopitelně Nachrichtendienst. Číslo 1360.78K je metrický ekvivalent tří tisíc liber nebo jedné a půl tuny. ‚Au‘ je chemické označení zlata. ,23°.22°’ - to jsou pravděpodobně souřadnice Johannesburgu. Za včerejší práci měl Tinama dostat zaplaceno ve zlatě z Johannesburgu. V přepočtu to dělá okolo tří milionů šesti set tisíc liber šterlinků nebo víc než sedm milionů amerických dolarů.“

„Hrůza pomyslet, že Nachrichtendienst má tolik peněz.“

„Ještě horší je, jak je používá.“

„Nezveřejníte to? Aspoň tu zprávu.“

„Radši ne. Ale dobře si uvědomujeme, že nemáme právo vám v tom bránit. Ve vašem článku v Guardianu jste napsal, že by za pokusem o atentát mohla stát jistá dosud neznámá skupina.“

„Byla to jen spekulace,“ opravil ho Tennyson, „Tinama byl nájemný vrah, ne mstitel. Zjistili jste o něm něco bližšího?“

„Vůbec nic. Měl u sebe bohužel jen vynikající padělek legitimace MI5. Jeho otisky nejsou v žádných spisech - od Washingtonu až po Moskvu. Měl na sobě tuctový oblek, těžko šitý v Anglii. Na spodním prádle nebyla žádná cedulka z prádelny. Sice jsme zjistili, že si kabát koupil v jednom krámě v Old Bond Street, ale zaplatil v hotovosti.“

„Ale přece pořád cestoval. Musel mít doklady.“

„Nevíme, kde hledat. Neznáme dokonce ani jeho národnost. Laboratoře jedou ve dne v noci. Zkoumají zuby, jizvy po operaci a fyzické znaky, které by počítač mohl někde zachytit. Zatím nic.“

„Třeba to nebyl Tinama. Jediným důkazem je tetování na hřbetu ruky a podobná ráže zbraní. Bude to dost?“

„Zatím to stačí. Zítra to můžete napsat do novin. Balistické testy mluví jasně. Dvě z ukrytých pušek i ta, kterou měl u sebe, odpovídají zbraním použitým při předchozích atentátech.“

Tennyson přikývl. „Aspoň nějaká útěcha, co?“

„To jo.“ Payton-Jones ukázal na kopii lístku. „Tak jak mi odpovíte?“

„Na co?“

„Upozornil jste nás na Nachrichtendienst a teď se to potvrdilo. Je to mimořádná věc a vy jste ji odhalil. Máte právo to otisknout.“

„Ale vy to nechcete.“

„Nemůžeme vám bránit.“

„A vám zase nic nebrání připsat moje jméno do hlášení, což zase nechci já.“

Agent MI5 si odkašlal. „No, já bych řekl, že mi v tom přece jen něco brání. Dal jsem vám svoje slovo, pane Tennysone, a to má snad nějakou váhu.“

„To jistě. Ale určitě byste to mohl přehodnotit, kdyby to situace vyžadovala. A když ne vy, tak někdo jiný.“

„To se dá skoro s jistotou vyloučit. Jednal jste jen se mnou. Tak zněla naše dohoda.“

„Takže ‚zdroj A‘ je naprosto anonymní. Nemá žádnou identitu.“

„Přesně tak. Na mojí úrovni to není nic zvláštního. U tajné služby jsem celý život. Když něco řeknu, tak to platí.“

„Rozumím.“ Tennyson vstal. „Proč nechcete odhalit Nachrichtendienst?“

„Potřebuju čas. Tak měsíc nebo dva. Potřebuju se dostat blíž, aniž bych je vyplašil.“

„Myslíte, že se vám to povede?“ Tennyson ukázal na jednu z obálek na stole. „S pomocí těch jmen?“

„Těžko říct. Sotva jsem začal. Je tam jen osm lidí. Ani nevíme, jestli jsou všichni ještě naživu. Nebyl čas to prověřovat.“

„Někdo určitě žije. Někdo velice bohatý a mocný.“

„Vypadá to tak.“

„Takže touhu po Tinamovi vystřídala posedlost Nachrichtendienstem.“

„Řekl bych, že to má logiku,“ přitakal Payton-Jones. „Ale mám ještě jeden důvod - profesionální, ale taky částečně osobní. Jsem přesvědčen, že Nachrichtendienst zabil mladíka, kterého jsem zaučoval.“

„Kdo to byl?“

„Můj asistent. Byl to ten největší nadšenec, jakého jsem za svoji kariéru potkal. Jeho tělo našli ve vesničce Montereau asi sto kilometrů na jih od Paříže. Původně odjel do Paříže, aby vypátral Holcrofta, ale zjistil, že je to slepá ulička.“

„Co se podle vás stalo?“

„Já to dobře vím. Nezapomínejte, že šel po Tinamovi. Když se ukázalo, že Holcroft je skutečně to, co o sobě tvrdí, a že vás hledá kvůli dědictví…“

„Ty peníze nestály za řeč,“ přerušil ho Tennyson.

„…náš mládenec se stáhl do ústraní. Byl to prvotřídní profík. Dělal pokroky. Víc než to, zjistil nějakou souvislost. Ano, určitě. Tinama, Nachrichtendienst…, Paříž. Všechno sedí.“

„Co jako?“

„Na tom seznamu je jeden člověk. Byl to generál nejvyššího německého velení a dneska bydlí někde u Paříže. Domníváme se, že patřil mezi původní členy a hlavní organizátory Nachrichtendienstu. Vystupuje jako Herr Oberst.“

John Tennyson stál strnule vedle křesla. „Máte moje slovo,“ řekl. „Nic nenapíšu.“

* * *

Holcroft se předklonil vsedě na gauči s novinami v ruce. Palcový titulek byl víc než výmluvný.

ZABIJÁK NAŠEL SMRT V LONDÝNĚ

Téměř všechny zprávy na stránce se vztahovaly k dramatickému dopadení Tinamy a jeho následné smrti. Byly mezi nimi články, které se vracely patnáct let nazpátek a spojovaly Tinamu s oběma Kennedyovými, Martinem Lutherem Kingem, Oswaldem a Rubym. Novější spekulace se týkaly vražd v Madridu a Bejrútu, Paříži a Lisabonu, Praze a dokonce i v samotné Moskvě.

Z neznámého muže s vytetovanou růží na ruce se okamžitě stala legenda. Tetovací salony celého světa hlásily strmý nárůst klientů.

„Bože můj, on to dokázal,“ vydechl Noel.

„Ale nikde o něm není ani zmínka,“ namítla Helden. „Proč by se Johann vzdával svých zásluh za tak mimořádný úspěch? To není jeho styl.“

„Říkala jsi, že se změnil, že ho ovlivnila Ženeva. Já tomu věřím. Chlap, se kterým jsem mluvil, neměl starost o sebe. Řekl jsem mu, že banka v Ženevě nemá zájem o komplikace. Ředitelé budou hledat všechno, co by kohokoliv z nás mohlo diskvalifikovat a ohrozit peníze. Člověk, který se ocitl v tak riskantní situaci a musel při pronásledování Tinamy jednat s takovým druhem lidí, by bankéře vyděsil k smrti.“

„Ale ty i bratr říkáte, že se vás snaží zastavit někdo mocnější než Rache a Odessa - nebo Wolfsschanze. Jak se to bude zamlouvat šéfům v Ženevě?“

„Řekneme jim jen to nejnutnější,“ odpověděl Holcroft. „Pokud zjistíme, o koho jde, tak možná vůbec nic.“

„Dokážete to?“

„Snad. Johann tomu věří a Bůh ví, že je v těch věcech zkušenější než já. Je to pořádně bláznivá vylučovací metoda. Nejdřív podezříváme jednu skupinu, pak druhou. A nakonec se ukáže, že to není ani jedna z nich.“

„Mluvíš o Odesse a Rache?“

„Ano. Jsou mimo. Teď jdeme po někom jiném. Ale potřebujeme zjistit jméno.“

„A co pak?“

„To nevím,“ řekl Holcroft. „Snad mi to poví tvůj bratr. Já jen vím, že ať je to kdokoliv, musíme jednat rychle. Miles mě za pár dní najde. Chce mě dát veřejně do souvislosti se sérií vražd od Kennedyho letiště až po hotel Plaza. Požádá o vydání a taky ho dostane. V tom případě je Ženeva v háji. A já taky.“

„Pokud tě najdou,“ podotkla Helden. „Máme metody…“

Noel se na ni zadíval. „Ne,“ odvětil. „Já nehodlám třikrát denně měnit oblečení a chodit v botách na gumě a s pistolí s tlumičem. Chci tě, ale nebudu žít jako ty.“

„Třeba nedostaneš na vybranou.“

Zazvonil telefon a oba je vylekal. Holcroft zvedl sluchátko.

„Dobrý den, pane Fresko.“

Byl to Tennyson.

„Můžete mluvit?“ zeptal se Noel.

„Ano. Tenhle telefon je v pořádku a pochybuju, že se hotelová ústředna zajímá o běžný hovor z Londýna. Ale stejně si musíme dávat pozor.“

„Rozumím. A gratuluju. Splnil jste, co jste říkal.“

„Nebyla to jen moje zásluha.“

„Spolupracoval jste s britskou stranou?“

„Ano. Měl jste pravdu. Měl jsem to udělat už dávno. Byli perfektní.“

„To rád slyším. Je fajn vědět, že máme přátele.“

„A nejen to. Už známe nepřítele Ženevy.“

„Cože?“

„Máme jména lidí. Můžeme proti nim zasáhnout. Musíme. Zabíjení musí skončit.“

„Jak?…“

„Vysvětlím vám to, až se uvidíme. Váš přítel Kessler nebyl daleko od pravdy.“

„Je to nějaká frakce Odessy?“

„Opatrně,“ přerušil ho Tennyson. „Řekněme, že skupina unavených starých boháčů s touhou po krevní mstě, která se datuje už od konce války.“

„Co budeme dělat?“

„Možná nic moc. Britové by to mohli udělat za nás.“

„Vědí o Ženevě?“

„Ne. Ale chápou, že mají jistý dluh.“

„Tolik snad žádat nemůžeme.“

„Zasloužíme si to,“ řekl Tennyson. „Pokud to tak můžu říct.“

„Můžete. Takže za vším stáli ti… staříci. Včetně New Yorku?“

„Ano.“

„Takže jsem z obliga.“

„Brzy budete.“

„Díkybohu!“ Noel pohlédl přes pokoj na Helden a usmál se. „Co mám udělat?“

„Je středa. Ať jste v pátek v noci v Ženevě. Tam se sejdeme. Já poletím jedním z posledních letadel z Heathrow a dostanu se tam do půlnoci. Zavolejte Kesslerovi do Berlína. Řekněte mu, aby se k nám připojil.“

„Proč ne už dneska nebo zítra?“

„Mám ještě nějakou práci. Oni nám pomůžou. Nechte to na pátek. Máte hotel?“

„Jo. D’Accord. Moje matka letí do Ženevy. Nechal jsem jí vzkaz, aby tam zůstala.“

Na lince z Londýna nastalo ticho. Nakonec Tennyson zašeptal: „Co jste to říkal?“

„Že moje matka letí do Ženevy.“

„Promluvíme si potom,“ hlesl von Tiebolt téměř neslyšně. „Už musím jít.“

* * *

Tennyson položil telefon na malý stolek ve svém bytě v Kensingtonu. Nenáviděl ho - jako vždy, když byl nositelem nečekaných zpráv. Právě z něj zazněla informace, která mohla znamenat stejné nebezpečí jako Nachrichtendienst.

Co to Althene Clausenovou napadlo letět do Ženevy? To nebylo součástí plánu - jak jej chápala ona. Copak si ta stará ženská myslí, že si může klidně odjet do Švýcarska a nikdo si jí nevšimne? Zrovna teď? Nebo ji stáří připravilo o opatrnost. V tom případě už nebude mít čas, aby své neuváženosti litovala. Možná sloužila více pánům. Pokud ano, bude jí třeba připomenout priority. A pak přijde o život, v němž ublížila tolika lidem.

Nevadí. Blondýn měl vlastní priority a Clausenová se teď zařadila mezi ně. Plán Wolfsschanze byl těsně před naplněním. Záleželo jen na správném načasování.

Nejdřív ty seznamy. Byly dva a znamenaly klíč k Wolfsschanze. Jeden měl jedenáct stránek s bezmála šesti sty jmény mocných mužů i žen ve všech zemích světa. Byla to elita Sonnenkinder. Vůdci čekající na znamení z Ženevy, na miliony, které jim zajistí vliv, zvolení do funkcí a možnost tvořit politiku. To byl seznam číslo jedna, který měl nastínit obrysy čtvrté říše.

Obrysy však vyžadovaly obsah a hloubku. Vůdcové potřebovali stoupence. Ti se skrývali na druhém seznamu ve formě stovky cívek s mikrofilmy. To byl hlavní seznam o jejich lidech ve všech částech zeměkoule. Tisíce a tisíce jedinců, které zplodily a naverbovaly děti vyslané z Říše lodí, letadlem či ponorkou.

Operace Sonnenkinder.

Seznamy, jména. Nesměly se kopírovat a existovaly v jediném exempláři střeženém jako Svatý grál. Léta je vedl a doplňoval Maurice Graff v Brazílii, až je předložil Johannu von Tieboltovi v den jeho pětadvacátých narozenin. Ten akt znamenal předání moci. Nový absolutní vůdce předčil veškerá očekávání.

John Tennyson odvezl seznamy do Anglie. Věděl, že je životně důležité najít schránku bezpečnější než jakákoli banka, kam nedohlédnou zkoumavé oči. Své tajné místo nalezl v jednom zapadlém hornickém městečku ve Walesu u jednoho z dětí Slunce.

Ian Llewellen: Morganův bratr a zástupce velitele na Beaumontově lodi Argo. Pro ochranu těch vzácných listin byl ochoten položit život.

Už byl skoro čas, aby Velšan přijel. Až oddaný služebník doručí zásilku, učiní oběť, kterou nabízel před několika dny cestou z letiště Heathrow. Jeho smrt byla nezbytná. O těch seznamech a jménech nesměl nikdo vědět. Pak na celém světě zůstanou už jen dva lidé, kteří budou mít klíč k Wolfsschanze: spořádaný profesor historie z Berlína a muž, jenž si získal úctu britské rozvědky. Oba mimo jakékoli podezření.

Nachrichtendienst. Další důležitá věc.

Tennyson upřel zrak na papír vedle telefonu. Ležel tam už několik hodin. Byl to další seznam, od Sonnenkinder vzdálený světelné roky. Dal mu ho Payton-Jones. Nachrichtendienst.

Osm jmen, osm mužů. To, co Britové nezjistili za dva dny, vypátral za necelé dvě hodiny. Pět z nich bylo po smrti. Zbývali tři, z toho jeden umíral v sanatoriu nedaleko Stuttgartu. Zůstali tedy jen dva: zrádce Klaus Falkenheim, známý jako Herr Oberst, a třiaosmdesátiletý bývalý diplomat Werner Gerhardt, který žil v zátiší jedné švýcarské vesničky u Neuchatelského jezera.

Ale staří lidé nelétali na zámořských linkách a nedali strychnin do whisky. Nezmlátili chlapa do bezvědomí kvůli fotce. Nestříleli na téhož člověka na francouzském venkově, ani ho nenapadli v uličce v Berlíně.

Nachrichtendienst si vyškolil mladší a velice schopné následovníky. Vypěstoval v nich absolutní oddanost… stejnou, jaká byla vlastní i žákům Wolfsschanze.

Nachrichtendienst! Falkenheim, Gerhardt. Jak dlouho asi vědí o Wolfsschanze?

Zítra to zjistí. Ráno nasedne do letadla směr Paříž a zajde za Falkenheimem, nenáviděným Herr Oberstem. Byl to vynikající herec, ale hlavně gauner. Zrádce říše.

Zítra zajde za Falkenheimem a zlomí ho. A pak zabije.

Venku zatroubil klakson. Tennyson se podíval na hodinky a vykročil k oknu. Dole na ulici čekal Velšanův automobil a v něm seznamy uzavřené v ocelové krabici.

Blondýn vytáhl ze zásuvky pistoli a zasunul si ji do pouzdra v podpaží.

Těšil se, až noc skončí a on bude sedět v letadle do Paříže. Nemohl se dočkat setkání s Klausem Falkenheimem.

* * *

Holcroft seděl tiše na gauči a kouřil cigaretu. V pokoji bylo pološero, jen v oknech se slabě odrážela záře měsíce. Byly čtyři ráno. Před čtvrthodinou otevřel oči a už nemohl usnout. Musel myslet na dívku, která ležela vedle něj.

Helden. Chtěl s ní být navždycky, ale ona nechtěla říct, kde bydlí a s kým. Vzájemnému špičkování odzvonilo. Už si nechtěl hrát na schovávanou.

„Noeli?“ ozval se ze tmy její hlas.

„No?“

„Co se děje, miláčku?“

„Nic. Jen tak uvažuju.“

„Já taky.“

„Myslel jsem, že spíš.“

„Cítila jsem, jak jsi vstal. O čem uvažuješ?“

„O spoustě věcí. Hlavně o Ženevě. Brzy to skončí. Už nebudeš muset utíkat. Ani já ne.“

„Přesně na to jsem taky myslela.“ Usmála se na něj. „Chci ti prozradit svoje tajemství.“

„Tajemství?“

„Není to žádná bomba, ale chci ti vidět do obličeje, až ti to povím. Pojď sem.“

Natáhla obě ruce. Noel je uchopil a posadil se nahý těsně k ní. „Tak co máš na srdci?“

„Jde o tvého soka. O člověka, se kterým žiju. Připraven?“

„Jo.“

„Je to Herr Oberst. Mám ho ráda.“

„Ten dědula?“ Noel začal znovu dýchat.

„Ano. Zlobíš se?“

„Strašně. Musím ho vyzvat na souboj.“ Holcroft ji vzal do náruče.

Helden se zasmála a políbila ho. „Musím za ním dneska zajít.“

„Půjdu s tebou. Mám požehnání tvého pana bratra. Uvidíme, jestli ho dostanu i od něj.“

„Ne. Musím tam jít sama. Bude to jen hodinka.“

„Dávám ti dvě hodiny. Víc ani minutu.“

„Tak jo. Postavím se před jeho invalidní vozík a řeknu ‚Herr Oberst, opouštím vás kvůli jinému.‘ Myslíš, že ho to raní?“

„Zabije ho to,“ zašeptal Noel a něžně ji položil na postel.

34. KAPITOLA

Tennyson vešel na parkoviště pařížského letiště Orly a uviděl šedý renault. Za volantem seděl druhý nejvyšší představitel Sűreté. Narodil se v Dusseldorfu, ale vyrůstal jako Francouz. Z Německa ho vyslali letadlem ze zapadlého letiště severně od Essenu. Tehdy -10. března 1945 - mu bylo šest let a na Vlast neměl žádné vzpomínky. Ale cítil morální povinnost. Byl to Sonnenkind.

Blondýn došel ke dveřím, otevřel a nastoupil.

„Bonjour, monsieur,“ pozdravil.

„Bonjour,“ odpověděl Francouz. „Vypadáte unaveně.“

„Měl jsem dlouhou noc. Přinesl jste všechno, o co jsem žádal? Mám strašně málo času.“

„Všechno.“ Vysoký důstojník Sűreté sáhl po deskách, které ležely v přihrádce pod přístrojovou deskou, a podal je blondýnovi. „Snad je to kompletní.“

„Řekněte mi to v kostce. Přečtu si to pak. Chci rychle vědět, jak jsme na tom.“

„Dobře.“ Francouz si položil desky na klín. „Takže popořádku. Werner Gerhardt z Neuchatelu rozhodně nemůže být aktivním členem Nachrichtendienstu.“

„Jak to? Von Pappen měl v diplomatickém sboru nepřátele. Proč by Gerhardt nemohl být jedním z nich?“

„Možná že byl. Ale záměrně mluvím v minulém čase. Ten už nikoho neohrozí. Je senilní a navíc mu před lety přeskočilo. Ve vesnici, kde bydlí, z něj mají všichni psinu. Mumlá si něco pod vousy, zpívá a krmí holuby na náměstí.“

„Senilita se dá předstírat,“ namítl Tennyson. „A že mu přeskočilo? To asi nebude zrovna lékařský termín.“

„Existuje důkaz. Ten dědek je v ambulantní péči místní kliniky. V jeho chorobopise se říká, že je duševně na úrovni dítěte a má problémy se o sebe postarat.“

Tennyson s úsměvem přikývl. „Takže Wernera Gerhardta bychom měli. Když je řeč o pacientech, jak se daří tomu zrádci ze Stuttgartu?“

„Má nádor na mozku. Rakovina ve finálním stadiu. Víc jak týden nevydrží.“

„Takže Nachrichtendienst má už jen jednoho aktivního vůdce,“ řekl Tennyson. „Klause Falkenheima.“

„Vypadá to tak. Ale mohl převést pravomoc na někoho mladšího. Má k ruce lidi na špinavou práci.“

„A kde je vzal? Vybírá si z dětí, které ochraňuje? Z Verwunschte Kinder?“

„To těžko. Pár snílků tam sice je, ale chybí jim skutečná síla. Falkenheim pro ně má pochopení, ale přísně to odděluje od Nachrichtendienstu.“

„Tak kde bere Nachrichtendienst pěšáky?“

„Jsou to Židi.“

„Židi!“

Francouz přikývl. „Pokud víme, verbují je v případě potřeby, na každý úkol zvlášť. Není to žádná organizovaná skupina. Kromě toho, že jsou Židi, mají jen jednu společnou věc: bydliště.“

„A to?“

„Kibuc Har Sha’aláv. V poušti Negev.“

„Har Sha’aláv?… Páni, to je perfektní,“ pravil Tennyson s chladným profesionálním uznáním. „Har Sha’aláv. Kibuc v Izraeli, kde se vyžaduje jen jedno: žadatel musí být jediným žijícím potomkem rodiny, která zahynula v koncentračním táboře.“

„Správně,“ přitakal Francouz. „V tom kibucu je přes dvě stě mužů, ze kterých se dá vybírat.“

Tennyson se podíval z okna. „‚Můžete mě oddělat, ale na moje místo přijde další. Když zabijete jeho, nahradí ho jiný.‘ Vypadá to na neviditelnou armádu ochotnou přijmout kolektivní rozsudek smrti. Ta oddanost je pochopitelná, ale tohle žádná armáda není. Je to jen řada náhodně vybraných hlídek.“ Tennyson se znovu otočil k řidiči. „Víte to jistě?“

„Ano. Pomohly nám ty dvě mrtvoly v Montereau. Naše laboratoře našly spoustu věcí: šaty, špínu v botách a v pórech kůže, zubařské slitiny a hlavně stopy po operacích. Oba muži byli v minulosti ranění. Jeden měl v rameni střepiny z granátu. Památka války na Den smíření. Díky důkazům jsme zúžili pátrání na jihovýchodní Negev a našli jsme ten kibuc. Ostatní už šlo hladce.“

„Poslali jste tam někoho?“

Francouz opět přikývl. „Jednoho z nás. Jeho hlášení je v těch deskách. Nikdo v Har Sha’alávu nemluví upřímně, ale je jasné, jak to chodí. Někdo pošle telegram. Vybere se pár mužů a ti pak dostanou rozkazy.“

„Sebevražená komanda odhodlaná ke zničení všeho, co nějak souvisí s hákovým křížem.“

„Přesně tak. Navíc jsme prokázali, že Falkenheim byl před čtvrt rokem v Izraeli. Počítače zachytily jeho jméno.“

„Před čtvrt rokem… V té době Manfredi oslovil Holcrofta a domluvil schůzku v Ženevě. Takže Falkenheim nejenže věděl o Wolfsschanze, on si domyslel, co máme v plánu. Dopředu si proto naverboval a připravil vojáky. Je čas setkat se v našich skutečných rolích: jako dva synové Říše. Jeden pravý a druhý falešný.“

„Komu mám připsat jeho smrt?“

„Samozřejmě Odesse. A vyhlaste útok na Har Sha’aláv. Všichni vůdci musí zemřít. Pořádně připravte akci a hoďte to na teroristy z Rache. Tak, a do práce.“

* * *

Blondýn kráčel po klikaté prašné cestě. V příštích minutách už nebude Johnem Tennysonem, ale nechá si říkat svým pravým jménem: Johann von Teibolt, Wilhelmův syn, vůdce nové říše.

Domek byl nadohled. Smrt zrádce se přiblížila. Muž ze Sűreté mávl. Měl zůstat na místě a blokovat cestu, dokud nebude úkol splněn. Von Tiebolt šel dál, až byl deset metrů od kamenné pěšiny vedoucí k domku. Zastavil se uprostřed zeleně a přemístil si pistoli z pouzdra v podpaží do kapsy kabátu. Pak se přikrčil a našlapoval přerostlou trávou ke dveřím a ještě dál. Když se narovnal, měl obličej u okraje jediného okna na čelní straně budovy.

I když bylo slunečné ráno, v temném interiéru pokoje svítila stolní lampička. Za ní seděl Klaus Falkenheim ve svém kolečkovém křesle. Byl zády k oknu.

Von Tiebolt tiše vykročil zpátky ke dveřím a chvíli přitom uvažoval, jestli je nemá vyrazit, jak by to jistě udělal zabiják z Odessy. Nakonec to zavrhl. Herr Oberst byl starý a sešlý, ale nikoli hloupý. Někde u sebe nebo v tom křesle měl určitě zbraň. Kdyby uslyšel ránu, namířil by na vetřelce.

Johann se v duchu usmál. Nezaškodí trochu si zahrát. Na pódiu se sejdou dva vynikající herci. Komu publikum nadšeně zatleská?

Odpověď byla nasnadě: no přece jemu. Klaus Falkenheim se děkovačky nedočká.

Zaklepal na dveře. „Mein Herr. Promiňte, tady Johann von Tiebolt. Moje auto bohužel ten kopec nezvládlo.“

Nejdřív bylo jen ticho. Von Tiebolt si uvědomoval, že kdyby trvalo víc než pět sekund, musel by podniknout ráznější kroky. Pak zaslechl starcova slova.

„Von Tiebolt?“

„Ano. Bratr Helden. Potřebuju s ní mluvit. V práci není, takže předpokládám, že je tady.“

„Není.“ Stařec se znovu odmlčel.

„Tak to vás nebudu rušit, Mein Herr, ale jestli dovolíte, mohl bych si od vás zavolat taxi?“

„Zavolat?“

Blondýn se pousmál. I přes dřevěnou bariéru cítil, jak je Falkenheim zaskočený. „Bude to jen chvilka. Musím najít Helden do dvanácti. Ve dvě odjíždím do Švýcarska.“

Opět ticho, ale nemělo dlouhého trvání. Zaslechl, jak se zástrčka odsouvá. Dveře se otevřely. Herr Oberst couvl s křeslem dozadu. Na klíně měl deku, která tam ještě před chvílí nebyla.

„Danke, mein Herr,“ pravil von Tiebolt a natáhl ruku. „Rád vás zase vidím.“

Zmatený stařec zvedl kostnatou ruku na pozdrav. Johann mu kolem ní hbitě omotal prsty a zkroutil ji doleva. Volnou rukou sáhl dolů a strhl Falkenheimovi deku. Uviděl to, co čekal: na vyzáblých nohou ležela pistole luger. Vzal ji a zároveň nohou zaklapl dveře.

„Heil Hitler! General Falkenheim,“ řekl. „Wo ist der Nachrichtendienst?“

Starý muž se ani nepohnul. Zíral na svého věznitele, v očích však neměl vůbec strach. „Říkal jsem si, kdy na to asi přijdete. Nemyslel jsem, že to bude tak brzy. Zasloužíte pochvalu, Sohn Wilhelm von Tiebolts.“

„Ano, jsem Wilhelmův syn, ale nejen to.“

„No jistě. Nový fuhrer. To byste rád, ale máte smůlu. My vám to zarazíme. Jestli jste mě přišel zabít, tak do toho. Jsem připraven.“

„Proč bych to dělal? Takové vzácné rukojmí.“

„Moc byste toho za mě nedostal.“

Von Tiebolt otočil starcův invalidní vozík do středu pokoje. „To je asi fakt,“ odvětil a prudce zastavil křeslo. „Předpokládám, že máte k dispozici jisté finance. Možná pocházejí od těch bludných děcek, o kterých máte tak vysoké mínění. Jenže feniky a franky pro mě nic nejsou.“

„To mi bylo jasné. Tak střílejte.“

„A chlápek umírající na nádor mozku v sanatoriu ve Stuttgartu toho asi moc nabídnout nemůže. Co říkáte?“

Falkenheim se snažil nedat najevo překvapení. „Byl to velice statečný člověk.“

„To jistě. Vy všichni jste statečnost sama. Zrádcové musí být obdařeni jistou zvrácenou odvahou. Werner Gerhardt, například.“

„Gerhardt?…“ Tentokrát stařec svůj úžas zakrýt nedokázal. „Kde jste to jméno slyšel?“

„Divíte se, jak to můžu vědět? A jak jsem se dozvěděl o vás?“

„O mě nejde. Vzal jsem na sebe značné riziko. Zařídil jsem, aby mi byl nablízko někdo od von Tieboltů. Považoval jsem to za nezbytné.“

„Ano, krásná Helden. Ale o nás všech říkají, že jsme krásní. Má to svoje výhody.“

„Ona k vám nepatří. A nikdy nepatřila.“

„Patří k té vaší potulné spodině, die Vervunschte Kinder. Je to slabá děvka. Teď se peleší s tím Američanem.“

„Vaše názory mě nezajímají. Jak jste se dozvěděl o Gerhardtovi?“

„Proč bych vám to měl říkat?“

„Stejně umřu, tak co na tom?“

„Něco za něco. Jak jste se dozvěděl o Wolfsschanze?“

„Dobře. Ale nejdřív Gerhardt.“

„Proč ne. Nemá žádnou cenu. Je to starý senilní cvok.“

„Neurážejte ho!“ vykřikl náhle Falkenheim. „Vy nevíte, co zkusil… vytrpěl tolik bolesti.“

„Vaše starost je dojemná.“

„Zlomili ho. Čtyři měsíce mučení. Psychicky to neunesl. Nechte ho na pokoji.“

„Kdo ho zlomil? Spojenci? Britové?“

„Odessa.“

„Aspoň jednou udělala něco užitečného.“

„Kde jste slyšel jeho jméno? Jak jste ho našel?“

Von Tiebolt se usmál. „To Britové. Mají spis na Nachrichtendienst. Právě teď se o tu vaši organizaci živě zajímají. Chtějí vás vypátrat a zničit.“

„Zničit? Není přece důvod…“

„Ale je. Mají důkaz, že jste si najali Tinamu.“

„Tinamu? To je absurdní!“

„Kdepak. Byla to vaše konečná msta. Odplata unavených starců nepřátelům. Můžete mi věřit, mají nezvratný důkaz. Sám jsem jim ho poskytl.“

Starý muž pohlédl na Johanna s výrazem plným pohrdání. „Jste zrůda.“

„A teď Wolfsschanze!“ Von Tiebolt zvýšil hlas. „Jak jste se o tom dozvěděl? Poznám, jestli lžete.“

Falkenheim se zhroutil do křesla. „Stejně už na tom nezáleží. Já zemřu a vy skončíte.“

„Teď zase vaše názory nezajímají mě. Wolfsschanze!“

Falkenheim apaticky zvedl oči. „Althene Clausenová,“ hlesl. „Skoro dokonalý plán Heinricha Clausena.“

Von Tieboltova tvář strnula ohromením. „Clausenova žena?…“ vydechl. „Vy jste se o ní dozvěděli?“

Stařec se otočil zpátky k Johannovi. „Nebylo to těžké. Měli jsme informátory všude. V New Yorku i v Berlíně. Věděli jsme, kdo je paní Holcroftová, a proto jsme vydali rozkaz k její ochraně. To je ironie, že? A pak jsme se dozvěděli tu zprávu. Bylo to uprostřed války. V době, kdy byl její americký manžel na moři, odletěla soukromým letadlem do Mexika. Z Mexika se tajně přesunula do Buenos Aires, kde si ji převzala německá ambasáda. Pak pokračovala s diplomatickým pasem do Lisabonu. Do Lisabonu! Proč asi?“

„Odpověď jste našli v Berlíně?“ zeptal se von Tiebolt.

„Ano. Naši lidé na Finanzministerium zjistili, že z Německa odtékají horentní částky. Bylo v našem zájmu nemíchat se do toho. Schvalovali jsme všechno, co pomáhalo ochromit nacistickou mašinerii. Dávalo to naději, že se mír a rozum vrátí o to dřív. Ale pět dní potom, co se paní Holcroftová vydala z New Yorku do Lisabonu, odletěl vůdčí duch ministerstva financí; Heinrich Clausen tajně z Berlína. Nejdřív se stavil v Ženevě, kde se sešel s bankéřem Manfredim, a pak rovněž pokračoval do Lisabonu. Věděli jsme, že to není žádný dezertér. Jestli někdo věřil v nadřazenost Němců - árijců -, byl to právě on. Cítil to tak silně, že nedokázal strávit chyby v řadách Hitlerových gaunerů.“ Herr Oberst se odmlčel. „Dali jsme si dohromady jedna a jedna. Clausen a jeho údajně zrádná manželka společně v Lisabonu. Miliony uložené ve Švýcarsku… Porážka Německa byla zajištěna. Hledali jsme hlubší smysl a našli jsme ho v Ženevě.“

„Vy jste četli ty dokumenty?“

„Četli jsme všechno z La Grande Banque de Genęve. Stálo to pět set tisíc švýcarských franků.“

„Pro Manfrediho?“

„Ovšem. On věděl, kdo jsme. Myslel si, že uvěříme cílům, o kterých se píše v těch papírech. A že je oceníme! Nechali jsme ho při tom. Wolfsschanze! Ale čí Wolfsschanze? ‚Je třeba napravit škody‘.“ Falkenheim vyslovil ta slova jedovatě. „Ta myšlenka jim všem byla naprosto cizí. Ty peníze se měly použít na vzkříšení Říše.“

„Co jste udělali pak?“

Starý voják se podíval zpříma na von Tiebolta. „Vrátili jsme se do Berlína a popravili vašeho otce, Kesslera a Heinricha Clausena. Oni neměli v úmyslu sáhnout si na život. Očekávali, že najdou útočiště v Jižní Americe, budou v klidu dohlížet na svůj plán a sledovat, jak se naplňuje. Dopřáli jsme jim smlouvu se smrtí, o níž Clausen tak dojemné psal svému synovi.“

Von Tiebolt si přehmátl pistoli v ruce. „Takže vy jste odhalili tajemství Althene Clausenově?“

„Mluvil jste o děvkách. Ona je ta největší na světě.“

„Překvapuje mě, že jste ji nechali žít.“

„Druhá ironie osudu: neměli jsme na vybranou. Clausen byl po smrti a my jsme si uvědomili, že klíčem k Wolfsschanze je ona. Tedy k vaší Wolfsschanze. Věděli jsme, že manželé Clausenovi pečlivě promysleli každý krok, který měl být v následujících letech učiněn. Potřebovali jsme zjistit víc. Sama by nám nic neřekla, takže jsme museli sledovat dění. Kdy se měly vyzvednout miliony uložené v Ženevě? Kdo a jak je měl použít?“

„Sonnenkinder,“ řekl von Tiebolt.

Stařec se zatvářil nechápavě. „Co jste to řekl?“

„Ale nic. Takže jste čekali, až Althene Clausenová něco udělá?“

„Ano, ale nic jsme se nedozvěděli. Nikdy. Postupem času jsme si uvědomili, že se od manžela hodně přiučila. Za třicet let ani jednou plán neohrozila. Slovem ani činem. Člověk musel tu dokonalou disciplínu obdivovat. Prvním signálem pro nás bylo, když Manfredi navázal spojení s jejím synem.“ Falkenheim sebou škubl. „Nejhorší na tom celém je, že souhlasila se znásilněním vlastního dítěte. Holcroft nic neví.“

Blondýn se zasmál. „Vy jste úplně mimo. Proslulá Nachrichtendienst je banda hlupáků.“

„Myslíte?“

„Já to vím. Sledovali jste špatného koně ve špatné stáji!“

„Cože?“

„Třicet let jste se zaměřovali na jedinou osobu, která nevěděla naprosto nic. Ta děvka, jak jste ji nazval, je přesvědčená, že ona a její syn se skutečně mají podílet na nápravě válečných škod. Nikdy si nic jiného nemyslela!“ Von Tieboltův smích se odrážel od zdí pokoje. „Ta cesta do Lisabonu,“ pokračoval, „byla nejgeniálnější manipulace Heinricha Clausena. Hříšník se dal na pokání a změnil se ve světce s ušlechtilým cílem. Určitě to byla jeho životní role. Včetně závěrečných instrukcí, aby nedávala svolení okamžitě. Syn měl sám pochopit, že jeho utrápený otec udělal správnou věc. Až se sám přesvědčí, stane se z něj ten nejoddanější vykonavatel plánu.“ Von Tiebolt se posadil na okraj stolu a založil ruce na prsou. V pravé svíral pistoli luger. „Nechápete? Nikdo z nás to udělat nemohl. V tom měl ten dokument v Ženevě naprostou pravdu. Z obrovských peněz, o něž byla okradena třetí říše, se stala legenda. Nesmělo proto existovat jediné spojení mezi kontem v Ženevě a někým z pravých synů Německa.“

Falkenheim zíral na Johanna. „Tak ona nic nevěděla?…“

„Vůbec nic! Byla to ideální loutka. Dokonce i psychologicky. To, že se z Heinricha Clausena nakonec zdánlivě vyklubal poctivec, v ní jen upevnilo víru ve vlastní názory. Takového muže si vzala, a ne nacistu.“

„Neuvěřitelné,“ zašeptal Herr Oberst.

„Svatá pravda,“ přitakal von Tiebolt. „Řídila se jeho pokyny do písmenka. Nic neponechala náhodě, včetně úmrtního listu chlapečka v londýnské nemocnici. Všechny stopy vedoucí ke Clausenovi byly zameteny.“ Blondýn se znovu drásavé zasmál. „Takže vidíte, že na Wolfsschanze nemáte.“

„Mluvíte o vaší Wolfsschanze, ne o mojí.“ Falkenheim odvrátil zrak. „Dostanete pochvalu.“

Von Tiebolt se náhle přestal smát. Něco se mu nezdálo. Bylo to ve starcových očích. Krátce se v nich zablesklo, ale vzápětí se opět zakalily a vrátily se do hlubin vyzáblé tváře.

„Podívejte se na mě!“ vykřikl. „Tak podívejte se na mě!“

Falkenheim se otočil. „Co je?“

„Před chvílí jsem něco řekl… a vy jste o tom věděl.“

„O čem to mluvíte?“

Von Tiebolt chytil starce pod krkem. „O úmrtním listu v londýnské nemocnici! Vy už jste o něm slyšel!“

„Nevim, na co narážíte,“ zachroptěl Falkenheim a roztřesenými prsty sevřel zápěstí násilníka.

„Ale víte. Všechno, co jsem řekl, vás šokovalo. Aspoň naoko. Údiv jste jen předstíral. Ta nemocnice. Úmrtní list. Vůbec jste nereagoval. Vy už jste to totiž slyšel!“

„To není pravda,“ vyjekl Falkenheim.

„Nelžete!“ Von Tiebolt praštil starce pistolí do hlavy a roztrhl mu kůži na tváři. „Už vám to moc nejde. Jste starý. Děláte chyby! Špatně vám to myslí. Mlčíte, když byste měl něco říct, Herr General.“

„Vy jste blázen…“

„A vy zase lhář! A navíc mizerný. Zrádce.“ Znovu udeřil starého Němce hlavní zbraně do obličeje. Z otevřených ran vytryskla krev. „Ani o ní jste nemluvil pravdu!… Páni, vy jste to věděl!“

„Nic… nic jsem nevěděl.“

„Naopak všechno! Proto letí do Ženevy. Sám jsem se ptal, proč to dělá.“ Von Tiebolt znovu vztekle máchl pistolí. Úder odtrhl starci kus rtu. „Byl to váš poslední zoufalý pokus nás zastavit. Zavolal jste jí a vyhrožoval! A přitom jste jí vyžvanil, co předtím nevěděla!“

„Tak to nebylo. Vy jste na omylu.“

„Ne,“ ucedil von Tiebolt tichým hlasem. „Jinak by neměla důvod letět do Ženevy… Tak takhle nás chcete zastavit. Matka zajede za synem a řekne mu, aby z toho vycouval. Že je to celé podvod.“

Falkenheim zavrtěl zkrvavenou hlavou. „Vůbec nic z toho není pravda.“

„Všechno je to pravda a taky je to odpověď na poslední otázku. Pokud jste tak toužil zničit Ženevu, stačilo pustit do oběhu informaci o pokladu nacistů. Ozvali by se poškození od Černého moře až po Balt a od Moskvy po Paříž. Ale vy to neuděláte. Ptám se proč.“ Von Tiebolt se sklonil těsně k potlučené tváři starce. „Myslíte, že můžete ovládnout Ženevu a použít miliony, jak budete chtít. ‚Je třeba napravit škody.‘ Holcroft se dozví pravdu a stane se z něj váš voják. Bude s ním lomcovat zlost a jeho odhodlání se ještě ztrojnásobí.“

„On to zjistí,“ zašeptal Falkenheim. „Je lepší než vy. O tom jsme se snad oba přesvědčili. Mělo by vás to těšit. Je to přece svým způsobem Sonnenkind.“

„Sonnen…“ Von Tiebolt znovu uhodil starce do obličeje. „Lžete, jak když tiskne. Já to jméno řekl a vy jste dělal, že nechápete.“

„Ale proč bych lhal teď? Operation Sonnenkinder,“ řekl Falkenhiem. „Lodí, letadlem a ponorkou. Děti putovaly do všech koutů světa. Jejich seznamy jsme nikdy nezískali, ale ani je nepotřebujeme. Až vás zastavíme, budou v koncích. Až překazíme Ženevu.“

„Ale nejdřív se Althene Clausenová musí sejít se synem. Neodhalí pravdou podstatu Ženevy, dokud nevyzkouší všechno ostatní. Zničila by tím syna. Svět by se dozvěděl, co je zač. Udělá cokoliv, aby se to nestalo. Bude se s ním snažit sejít v tichosti. My jí v tom ale zabráníme.“

„Nemáte šanci!“ vyhrkl Falkenheim a zakuckal se krví, která mu crčela ze rtů. „Vaše Sonnenkinder nic nedostanou. I my máme svoji armádu. Nikdy se o ní nedozvíte. Každý muž rád položí život za vaše odhalení a likvidaci.“

„Ale ovšem, Herr General.“ Blondýn přikývl. „Židi z kibucu Har Sha’aláv.“

Vyřkl ta slova tiše, ale na starého pána to zapůsobilo jako šlehnutí biče do otevřených ran. „Ne!…“

„Ale ano,“ pravil von Tiebolt. „‚Můžete mě oddělat, ale na moje místo přijde další. Když zabijete jeho, nahradí ho jiný.‘ Židi z kibucu Har Sha’aláv. Nachrichtendienst je vycvičil tak důkladně, že se z nich stal sám Nachrichtendienst. Žijící ostatky Osvětimi.“

„Vy jste zvíře…“ Falkenheimovo tělo sebou zaškubalo v bolestné křeči.

„Já jsem Wolfsschanze, ta pravá Wolfsschanze,“ řekl blondýn a zvedl pistoli. „Dokud jste neznal pravdu, Židi se snažili toho Američana zabít. Teď sami zemřou. Har Sha’aláv lehne do týdne popelem a s ním i Nachrichtendienst. Wolfsschanze zvítězí.“ Von Tiebolt podržel pistoli před starcovou hlavou. Vystřelil.

35. KAPITOLA

Po tvářích Helden von Tieboltová kanuly slzy. Objímala tělo Klause Falkenheima, ale na hlavu se raději nedívala. Neměla odvahu. Nakonec mrtvolu pustila a odplazila se stranou. Ovládala ji hrůza… a pocit viny. Ležela schoulená na podlaze a nedokázala zastavit vzlykání. Bolestně se odsunula ke zdi, přitiskla čelo k obložení a dala průchod slzám. Postupně jí docházelo, že její výkřiky ani pláč nikdo neslyšel. Přijela na to strašné místo sama. Všude našla stopy nenáviděné Odessy. Hákové kříže byly vyškrábané do dřeva, načmárané mýdlem na okně a Falkenheimovou krví na podlaze. Pokoj byl vzhůru nohama: roztrhané knihy, polámané police, rozštípaný nábytek. Dům prohledávali šílenci. Nezbylo nic než trosky.

Něco však přece…, ale ne v domě. Venku. V lese. Helden se vzepřela rukama na podlaze a vytáhla se ke zdi. Zoufale se snažila rozpomenout na slova, která jí řekl Herr Oberst před pěti dny: Pokud by se mi něco stalo, neztrácej hlavu… Jdi sama do lesa, kam jsi mě tuhle vzala na procházku. Pamatuješ? Poprosil jsem tě, abys natrhala hrst sasanek, a zůstal jsem u stromu. Ukázal jsem ti, že větve tvoří dokonalé V. Běž k tomu stromu. Mezi větvemi je zaklíněná malá nádobka. Uvnitř je zpráva, kterou si smíš přečíst jen ty…

* * *

Helden vydloubla z prohlubně malý váleček a odtrhla gumové víčko. Uvnitř byl svitek papíru a několik tisícfrankových bankovek. Vytáhla peníze a přečetla si dopis.

Má nejdražší HELDEN,

nedostatek času a nebezpečí, které ti hrozí, mi nedovoluje napsat všechno, co bys mela vědět. Pozval jsem tě k sobě před čtvrt rokem. Tehdy jsem si myslel, že patříš k nepřátelům, které chci už třicet let vyzvat na souboj. Ale pak jsem tě poznal a zamiloval si tě. S velkou úlevou jsem pochopil, že nemáš nic společného s hrůzou, která by znovu mohla zasáhnout svět.

Jestli mě zabijí, bude to znamenat, že mě našli. Také to potvrdí, ze brzy začne katastrofa. Je třeba zadat rozkazy odvážným mužům, kteří se postaví na poslední barikádu.

Musíš jet sama - opakuji, sama - k Neuchatelskému jezeru ve Švýcarsku. Nikdo tě nesmí sledovat. Vím, že to dokážeš. Máš dobrou školu. Ve vesnici Pres-du-Lac žije jistý Werner Gerhardt. Najdi ho a předej mu následující vzkaz: „Mince Wolfsschanze má dvě strany.“ On už bude vědět, co má dělat.

Musíš tam rychle. Zbylo už strašně málo času. Opakuji, nikomu nic neříkej. Neupozorňuj na sebe. Svým zaměstnavatelům a přátelům řekni, že si musíš něco zařídit v Anglii. Bude to znít logicky, vzhledem k tomu, že jsi tam víc než pět let bydlela.

Má milá Helden, a teď rychle do Švýcarska. Do Pres-du-Lac. Za Wernerem Gerhardtem. Zapamatuj si to jméno a tenhle papír spal.

Bůh s tebou,

HERR OBERST

Helden se opřela o strom a vzhlédla k nebi. Chuchvalce řídkých mraků rychle pluly východním směrem. Foukal silný vítr. Kéž by mohla usednout na jeden z obláčků a nechat se nést. Nemusela by utíkat z místa na místo. Nemusela by vést život, v němž každý pohyb znamenal riziko a každý člověk, na kterého se podívala, byl potenciální nepřítel.

Noel říkal, že brzy bude po všem a ona už nebude muset dál utíkat.

Byl to omyl.

* * *

Holcroft ji prosil do telefonu a snažil se ji předsvědčit, aby nejezdila - nebo to aspoň o den odložila. Ale Helden trvala na svém. Přes nakladatelství Gallimard dostala zprávu, že musí zkontrolovat pozůstalost své sestry. Bylo potřeba zařídit a uvážit spoustu věcí.

„Zavolám ti do Ženevy, miláčku. Budeš bydlet v hotelu ďAccord?“

„Ano.“

Co se s ní stalo? Ani ne před dvěma hodinami byla tak šťastná a veselá. Teď zněl její hlas napjatě. Mluvila sice jasně, ale nepřirozeně.

„Zavolám ti zítra nebo pozítří. Na jméno Fresca.“

„Nemám jet s tebou? V Ženevě mám být až zítra v noci. Kesslerovi se tam dřív nedostanou a tvůj bratr už vůbec ne.“

„Ne, miláčku. Je to smutná cesta. Radši budu sama. Johann je teď v Londýně… Zkusím mu zavolat.“

„Máš tady oblečení.“

„No jo, šaty, kalhoty a boty. Rychlejší bude, když se stavím u… Herr Obersta… a vyzvednu si něco vhodnějšího do Portsmouthu.“

„Rychlejší?“

„Skočím k němu cestou na letiště. Stejně tam musím. Nechala jsem tam pas, peníze…“

„Peníze mám,“ přerušil ji Noel. „Myslel jsem, že už jsi u něj byla.“

„Prosím tě, miláčku, neztěžuj mi to,“ zpražila ho ostře. „Říkala jsem ti přece, že jsem se zastavila v kanceláři.“

„Ne, tos mi neříkala. Tvrdila jsi, žes dostala vzkaz.“ Holcroft byl znepokojený. Její chování nechápal. Zastrčený domek toho starého Němce rozhodně nebyl po cestě do Orly. „Helden, co se děje?“

„Miluju tě. Zavolám ti zítra večer. Do hotelu ďAccord v Ženevě.“ Zavěsila.

Holcroft položil sluchátko, její hlas mu však stále zvonil v uších. Možná měla skutečně namířeno do Londýna, ale pochyboval o tom. Tak kam tedy? Proč lhala? Sakra práce! Co se stalo?

Zůstávat v Paříži nemělo smysl. Do Ženevy musel jet sám, a tak už klidně mohl vyrazit.

Letadlo nebo vlak nehodlal riskovat. Určitě by ho sledovali bezejmenní muži, jimž se chtěl vyhnout. Zástupce ředitele hotelu Jiří V. mu mohl zařídit auto z půjčovny na jméno Fresca. A také plán cesty. Noel se tedy rozhodl, že pojede přes noc do Ženevy.

* * *

Althene Holcroftová pohlédla z okna dopravního letadla TAP na světla Lisabonu hluboko dole. Za pár minut dosednou na zem. V příštích dvanácti hodinách ji čekalo hodně práce. Modlila se k Bohu, aby na ni stačila. V Mexiku ji sledoval nějaký muž. Věděla to. Ale pak zmizel na letišti, což znamenalo, že jeho místo zaujal jiný.

V Mexiku nezvládla situaci. Nebyla dost nenápadná. Věděla, že v Lisabonu bude muset skutečně zmizet. Další neúspěch si nemohla dovolit.

Lisabon.

Panebože, Lisabon!

Právě v Lisabonu to všechno začalo. Ďábelsky promyšlená lež. Vyčítala si, jak byla tenkrát bláhová. Ale Heinrich předvedl vynikající herecký výkon.

Nejdřív se s ním odmítla sejít, tak strašně ho nenáviděla. Nakonec však do Lisabonu jela. Heinrich jí totiž vyhrožoval, že jinak řekne, kdo je jeho syn. Noel Holcroft by pak neměl nikdy pokoj. Celý život by ho pronásledovalo jméno Noel Clausen - jediný syn odporného nacisty.

Když zjistila, že pohrůžka byla jen prostředkem, jak ji dostat do Lisabonu, spadl jí kámen ze srdce. S ohromením a posvátnou úctou naslouchala plánu, který jí Heinrich klidným hlasem načrtl. Tvrdil, že to bude trvat léta, ale až se projekt uskuteční, bude se na světě žít mnohem líp. Nechala se přesvědčit a udělala všechno, oč ji požádal. Bylo přece třeba napravit škody.

Během těch několika prchavých dní v Lisabonu se do něj znovu zamilovala a v návalu citů se mu nabídla.

Se slzami v očích ji odmítl. Tvrdil, že toho není hoden.

Byl to podvod! Naprostá ironie.

Do Lisabonu ji totiž přiváděla úplně stejná hrozba jako před třiceti lety. Chtěla zachránit Noela Holcrofta. Měl se z něj stát Noel Clausen, syn Heinrichův, nástroj nové Říše.

Uprostřed noci ji v Bedford Hills navštívil jakýsi člověk. Vetřel se k ní s pomocí jména „Manfredi“, které vyřkl za zavřenými dveřmi. Pustila ho dál. Myslela si, že ho možná poslal Noel. Neznámý říkal, že je Žid z místa Har Sha’aláv a že ji zabije. A pak i jejího syna. Nad Curychem a Ženevou už se nebude vznášet přízrak Wolfsschanze - falešné Wolfsschanze.

Althene se dopálila. Věděl ten chlap vůbec, s kým mluví? Co všechno udělala? Za co bojovala?

Žid věděl jen o Ženevě a Curychu… a o Lisabonu před třiceti lety. Víc nepotřeboval. Ale to, zač bojovala, se mu upřímně hnusilo. A nejen jemu - všem slušným lidem na světě.

Althene spatřila v jeho tmavých očích bolest a zlost. Ten pohled ji držel v šachu stejně jistě jako namířená zbraň. Zoufale ho prosila, aby jí řekl, co všechno ví.

Oznámil jí, že do všech zemí světa mají začít proudit obrovské peníze. Jejich adresáti už třicet let čekali na signál.

Vypukne zabíjení a násilí v ulicích. Úplný rozvrat. Vlády nebudou vědět, co dělat. Státní orgány budou ochromené. Začnou se ozývat hlasy volající po stabilitě a pořádku. Na scénu vstoupí rozhodní muži a ženy se spoustou peněz. Během několika měsíců ovládnou celý svět.

Byli všude a čekali jen na signál ze Ženevy.

Kdo?

Sonnenkinder. Děti fanatiků, vyslané před více než třiceti lety z Německa v letadlech, lodích a ponorkách. Vyslali je muži, kteří věděli, že jejich věc je ztracená - ale věřili, že může znova ožít.

Byli všude. Nešlo s nimi bojovat běžným způsobem s použitím běžných mocenských nástrojů. Sonnenkinder totiž velice často tyto nástroje ovládaly. Ale Židé z kibucu Har Sha’aláv nebyli obyčejní smrtelníci a nebojovali obvyklými prostředky. Dobře věděli, že k zastavení falešné Wolfsschanze je třeba jednat tajně a nemilosrdně. Nikdo nesměl vědět, kde jsou a kde udeří příště. Prvním úkolem bylo zabránit vyplacení horentních částek.

A ukázat na ně prstem!

Kdo? Kde? Jména! Jak jim to dokázat? Kdo může říct, že tenhle generál nebo tamten admirál, velitel policie, šéf firmy, soudce, senátor, kongresman nebo guvernér je ve skutečnosti Sonnenkind? Vysoce postavení lidé vypouštějí fráze zabalené v heslech a vyvolávají nenávist, a stejně je nikdo nepodezírá. Naopak, davy je oslavují, mávají vlaječkami a připínají si odznaky na klopy.

Jsou všude. Nacista je mezi námi, a my ho nevidíme. Schovává se pod maskou ctihodnosti v nažehleném obleku

Žid z Har Sha’alávu se rozvášnil. „Dokonce ani vy, stará paní. Vy a váš syn, nástroje nové Říše. Ani vy nevíte, kdo jsou.“

Já nevím vubec nic. Přísahám na svuj život, že nic nevím. Nejsem to za kterou mě máte. Tak mě zabijte, proboha, zabijte mě. No tak! Pomstěte se na mně. Zasloužíte si to a já taky, jestli jste nelhal. Ale proboha vás prosim, běžte za mým synem. Vysvětlete mu to. Zadržte ho! Nezabíjejte ho. Nevypalujte mu cejch. To, co si o něm myslíte, není pravda. Nechte ho žít a spokojte se se mnou!

„Richarda Holcrofta zavraždili. Nebyla to nehoda,“ pravil nezvaný host.

Althene téměř omdlela, ale věděla, že nesmí upadnout. Okamžité zapomnění by jí přineslo úlevu, ale nemohla si ho dovolit.

Ježíšikriste…

„Zabila ho Wolfsschanze. Falešná Wolffsschanze. Jako kdyby ho v Osvětimi nahnali do plynové komory.“

„Co je to Wolfsschanze? A proč říkáte falešná?

„Zjistěte si to sama. Ještě si promluvíme. Jestli jste lhala, odděláme ho. Váš syn bude žít - tak dlouho, jak mu to svět dovolí. Ale bude žít s hákovým křížem na tváři.“

Sežeňte ho. Řekněte mu to.

Muž z kibucu Har Sha’aláv odešel. Althene seděla v křesle u okna a zírala do noci na zasněženou zahradu. Milovaný Richard, který jim se synem vrátil život… Co jen to provedla?

Věděla však, co má udělat.

Letadlo se dotklo země. Náraz vytrhl Althene ze zasnění a vrátil ji zpět do reality. Do Lisabonu.

* * *

Stála u zábradlí trajektu. V levé ruce držela krajkový kapesníček, který se třepotal ve vánku. Stařičká loď si razila cestu napříč zálivem a na její trup šplíchala voda řeky Tagus.

Měla dojem, že ho zahlédla, ale podle instrukcí neměla podniknout žádný krok, dokud k ní sám nepřistoupí. Samozřejmě ho v životě neviděla, ale to nehrálo roli. Byl to stařec ve zmačkaných šatech. Měl husté šedivé licousy, které splývaly se strništěm bílých vousů. Klouzal očima po cestujících, jako by se bál, že by někdo z nich mohl zavolat policii. Byl to on. Postavil se za ni.

„Řeka je dnes asi studená,“ začal.

Krajkový kapesník odlétl ve větru. „Ježíš, ztratila jsem ho.“ Althene sledovala, jak kus látky padá do vody

„Našla jste ho,“ pravil muž.

„Děkuju.“

„Nedívejte se na mě, prosím vás. Sledujte obzor za lagunou.“

„Dobře.“

„Rozdáváte peníze příliš velkoryse, seňora,“ řekl neznámý.

„Mám naspěch.“

„Vytáhla jste jména z tak dávné minulosti, že k nim už chybí tváře. O podobnou věc už nikdo léta nežádal“

„Nemůžu uvěřit, že se doba tolik změnila.“

„To víte, že ano, seňora. Pořád se cestuje tajně, ale jednoduché triky, jako jsou padělané pasy, už dneska nestačí. Je věk počítačů. Falešné papíry nejsou co dřív. Vracíme se k válce. K únikovým cestám.“

„Musím se co nejdřív dostat do Ženevy. Nikdo nesmí vědět, že tam jsem.“

„Do Ženevy se dostanete, seňora, a bude to vědět jen ten, komu to sama řeknete. Ale nepůjde to tak rychle, jak byste si asi představovala. Nestačí jen sednout do letadla.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Tak dva tři dny. Jinak za nic neručíme. Všimnou si vás. Buď úřady, nebo ti, kterým se chcete vyhnout.“

„Jak se tam dostanu?“

„Přes hranici, kterou nehlídají, nebo kde se dají podplatit. Severní cestou. Přes Sierra de Gata do Zaragozy, to je ve východních Pyrenejích. Odsud do Montpellieru a Avignonu. Z Avignonu poletíte malým letadlem do Grenoblu. Jiným pak do Chambéry a Ženevy. Nebude to zadarmo.“

„To není problém. Kdy vyrazím?“

„Dneska večer.“

36. KAPITOLA

Blondýn podepsal přihlašovací lístek v hotelu ďAccord a podal jej recepčnímu.

„Děkuji, pane Tennysone. Zdržíte se čtrnáct dní?“

„Přinejmenším. Díky, že jste mi zajistil apartmá.“

Recepční se usmál. „Volal váš přítel, první náměstek hejtmana. Ujistili jsme ho, že uděláme všechno pro to, aby se vám u nás líbilo.“

„Řeknu mu, že jsem byl naprosto spokojen.“

„Jste velice laskav.“

„Mimochodem, v příštích dnech se tady mám sejít s jednou starou známou. Je to paní Holcroftová. Nemohl byste mi říct, kdy má přijet?“

Recepční vzal knihu hostů a listoval stránkami. „Holcroftová, říkáte?“

„Ano. Althene Holcroftová. Američanka. Možná máte i rezervaci pro jejího syna, pana Noela Holcrofta.“

„Asi vás zklamu, ale na tohle jméno tady žádná rezervace není, pane. A vím bezpečně, že teď tady nikdo takový nebydlí.“

Svaly na blondýnově čelisti se napjaly. „Tak to se někde stala chyba. Já mám totiž informaci, že se má ubytovat v tomto hotelu. Možná ne dneska večer, ale zítra nebo pozítří. Podívejte se na to znovu, prosím vás. Máte tady nějaký důvěrnější seznam?“

„Ne, pane.“

„Kdyby ano, pan náměstek by vás jistě požádal, abych do něj mohl nahlédnout.“

„Kdyby ano, tak by to nebylo nutné, pane Tennysone. Plně chápeme, že vám máme ve všem vyjít vstříc.“

„Třeba cestuje inkognito. Je to taková její úchylka.“

Recepční otočil knihu hostů. „Prosím, koukněte se sám, pane. Možná nějaké jméno poznáte.“

Nepoznal. Bylo to k vzteku. „Je to kompletní seznam?“ zeptal se znovu.

„Ano, pane. Jsme malý, a pokud to tak mohu říct, dost exkluzivní hotel. Většina našich hostů tady už v minulosti byla. Skoro všechny je znám osobně.“

„A které neznáte?“ naléhal blondýn.

Recepční položil prst na dvě jména. „Neznám jedině tyhle,“ řekl. „Jsou to bratři Kesslerové z Německa a Sir William Ellis z Londýna. Poslední rezervace je stará jen pár hodin.“

Tennyson se upřeně zadíval na recepčního. „Jdu do apartmá, ale něco bych od vás potřeboval. Nutně potřebuju zjistit, kde paní Holcroftová bydlí. Ocenil bych, kdybyste obvolal místní hotely, ale za žádných okolností nesmí padnout moje jméno.“ Vytáhl stofrankovou bankovku. „Najděte mi ji.“

* * *

O půlnoci dojel Noel do Chátillon-sur-Seine, odkud zavolal překvapenému Ellisovi do Londýna.

„Cože?“ podivil se Ellis.

„Slyšels dobře, Willie. Zaplatím ti pět set dolarů plus výdaje za jeden až dva dny v Ženevě. Chci po tobě jen to, abys odvezl moji matku do Londýna.“

„Já nejsem dobrá chůva. A podle toho, cos mi řekl, je tvoje máti asi ta poslední osoba na světě, která potřebuje společníka na cestách.“

„Teď ho fakt potřebuje. Někdo ji sleduje. Všechno ti povím, až se sejdeme v Ženevě. Co ty na to, Willie? Uděláš to pro mě?“

„Jasně. Ale těch pět stovek si strč někam. Určitě s paní matkou najdeme společnou řeč. Ale mohl bys to zatáhnout. Cestuju rád, jak dobře víš.“

„Když jsme u toho, trochu se kroť, buď tak laskav. Chci, abys zavolal do hotelu ďAccord v Ženevě a nahlásil rezervaci na dnešek dopoledne. Prvním letadlem bys tam měl dorazit v půl desáté.“

„Budu se chovat vybraně, jak se sluší na majitele zavazadel od Louise Vuittona. Možná by neuškodil menší titul.“

„Willie!“

„Já znám Švýcary líp než ty. Zbožňují tituly. Větří z nich peníze a ty jsou jejich velká láska.“

„Zavolám ti kolem desáté, půl jedenácté. Než zjistím, co se děje, budu používat tvůj pokoj.“

„To je super,“ zahlaholil Willie Ellis. „Čau v Ženevě.“

Holcroft se rozhodl zavolat Williemu, protože ho nenapadal jiný člověk, který by se na nic neptal. Ellis nebyl ten neskutečný hlupák, za nějž se vydával. S doprovodem ze Švýcarska mohla Althene dopadnout mnohem hůř.

Bylo nutné, aby zmizela. Nepřítel plánu jí zavraždil manžela. A zabil by i ji. Mělo se to stát právě v Ženevě. Za dva nebo tři dny proběhne schůzka, podepíší se papíry a peníze zamíří do Curychu. Nepřítel smlouvy bude chtít za každou cenu jednání překazit. Matka nesměla zůstat v Ženevě. Cítil, že se tam schyluje k násilí.

Pokračoval v cestě na jih. Do Dijonu dorazil dlouho po půlnoci. Město už spalo. Když projížděl temnými ulicemi, uvědomil si, že se potřebuje vyspat. Zítra potřeboval být svěží. Tak jako nikdy v životě. Jel dál, až se opět ocitl na venkově. Zastavil s autem z půjčovny na kraji cesty. Vykouřil cigaretu, pak jí zamáčkl a natáhl si nohy přes sedadlo spolujezdce. Hlavu opřel o okno a podložil si ji pláštěm.

Za pár hodin bude na hranicích a s první dopravní vlnou přejede do Švýcarska. A tam… Dál už myslet nedokázal. Obklopila ho mlha. Dýchal zhluboka a těžce. A pak se mu před očima objevila ta tvář. Silná a hranatá, neznámá, a přesto tak zřetelná.

Byla to tvář Heinricha Clausena. Volal na něj, aby si pospíšil. Utrpení brzy skončí. Je třeba napravit škody.

Usnul.

* * *

Erich Kessler sledoval, jak jeho mladší bratr Hans ukazuje ostraze lékařský kufřík. Od olympiády v roce 1972, kdy Palestinci údajně přiletěli do Mnichova s rozebranými puškami a samopaly, se bezpečnostní opatření na místním letišti ztrojnásobila.

Zbytečná snaha, přemítal Erich. Zbraně Palestinců propašovala do Mnichova Wolfsschanze - jejich Wolfsschanze.

Hans se zasmál s členem ochranky jakémusi vtipu. V Ženevě se žertovat nebude, pomyslel si Erich. Tam totiž nebude žádná prohlídka - na letišti, celnici, ani jinde. Náměstek hejtmana kantonu Ženeva to zařídí. Jeden z nejuznávanějších mnichovských lékařů, specialista na interní medicínu, přijížděl jako jeho osobní host.

Hans má ještě víc tváří, napadlo Ericha, když za ním bratr přišel ke vchodu. Byl to průměrně vysoký pořízek s obrovským šarmem.

Vynikající fotbalista a kapitán místního týmu, který sám ošetřoval soupeře, jež zranil.

Erich si uvědomoval, že bratr měl mnohem lepší předpoklady být starším synem než on. To Hans většinou spolupracoval s Johannem von Tieboltem, zatímco tichý vědec Erich měl podřízenou roli. Jednou ho přepadly tak silné pochybnosti, že se svěřil Johannovi.

Von Tiebolt nechtěl ani slyšet. Potřebovali ryzího intelektuála. Člověka, který vede fádní život, nepodléhá svodům srdce a rozmařilostem. Copak se to nepotvrdilo v těch vzácných, ale důležitých momentech, kdy se postavil Tinamovi a sdělil mu své výhrady? Výhrady, jejichž výsledkem byla změna plánu?

Ano, byla to pravda, ale nikoli celá. O tu totiž Johann nestál. Hans byl skoro stejně silný jako von Tiebolt. Pokud by se porvali, Johann by mohl zemřít.

Takový byl názor „tichého a nudného intelektuála“.

„Všechno jde dobře,“ prohodil Hans, když procházeli chodbou k letadlu. „Ten Američan to bude mít brzy za sebou. A příčinu nezjistí žádná laboratoř.“

* * *

Helden vystoupila z vlaku v Neuchatelu. Stála na nástupišti a rozkoukávala se v paprscích slunce, jež pronikaly střechou nádraží. Věděla, že by se měla vmístit do lidské řeky, která se valila z vlaků, ale potřebovala se nadýchat čerstvého vzduchu. Poslední tři hodiny strávila v temnotě nákladního vagonu, skrčená za bednami se strojním zařízením. Nastoupila v Besanconu, kde se dveře přesně na šedesát sekund automaticky otevřely. Pět minut před polednem se rozestoupily znovu. Nepozorovaně se tak dostala do Neuchatelu. Nohy ji bolely a v hlavě jí tepalo, ale dokázala to. Stálo to spoustu peněz.

Když se nadýchala kyslíku, zvedla kufr a vykročila k východu z nádraží. Vesnice Pres-du-Lac ležela na západní straně jezera, ne víc než třicet kilometrů na jih. Našla taxikáře, který byl ochoten se trochu projet.

Cesta byla nerovná a plná zatáček, ale ve srovnání s předchozím zážitkem si Helden připadala jako ve vatičce. Sledovala z okna oblé kopce a modré jezero. Krásná příroda ji uklidňovala a poskytla jí vzácné okamžiky soustředění. Herr Oberst ji k sobě pozval, jelikož si myslel, že patří k nepřátelům, které chtěl už třicet let vyzvat na souboj. Takhle jí to napsal. Co tím chtěl říct? Co to bylo za nepřátele? A proč si vybral zrovna ji?

Uvažovala, co udělala špatně. Znovu to hrozné dilema. Byla skutečně prokletá za to, čím byla, i za to, čím nebyla? Kdy to proboha skončí?

Herr Oberst věděl, že zemře. Připravil ji na svou smrt a zajistil jí peníze na tajnou cestu do Švýcarska - za Wernerem Gerhardtem. Co to bylo za člověka? Co pro Klause Falkenheima znamenal, když měl být osloven až po jeho smrti?

Mince Wolfsschanze má dvě strany.

Taxikář ji vytrhl z myšlenek. „Ten hostinec je dole u vody,“ prohodil. „A vlastně to ani není hotel.“

„To bude stačit. Určitě.“

Z pokoje měla výhled na Neuchatelské jezero. Byl tam takový klid, že měla sto chutí posadit se k oknu, nic nedělat a jen myslet na Noela. Když na něj totiž myslela, cítila se… hezky. Ale musela najít Wernera Gerhardta. V telefonním seznamu Pres-du-Lac nikdo takový nebyl. Bůhví, jak staré to bylo vydání. Vesnice však byla nevelká, a tak se Helden rozhodla, že začne nezávazně u recepčního. Třeba mu to jméno něco řekne.

A skutečně. Nic konkrétního se ovšem nedověděla.

„Bláznívej Gerhardt?“ řekl obézní muž, sedící v proutěném křesle za pultem. „Takže vy mu chcete vyřídit pozdrav od starých přátel? Spíš byste mu měla přinýst lék, aby se mu trochu rozsvítilo v hlavě. Nebude vám rozumět ani slovo.“

„To jsem nevěděla,“ odvětila Helden. Zmocnil se jí pocit zoufalství.

„Uvidíte sama. Je sice chladno, ale slunce svítí. Určitě si bude na náměstí prozpěvovat ty svoje písničky a krmit holuby. Kálej mu na šaty, ale jemu je to fuk.“

Helden ho opravdu našla na návsi. Seděl na kamenné obrubě kruhové fontány a vůbec si nevšímal kolemjdoucích, kteří po něm pokukovali, častěji s odporem než soucitně. Měl na sobě omšelé šaty a otrhaný klobouk potřísněný výkaly, přesně jak předpověděl recepční. Byl stejně starý a sešlý jako Herr Oberst, ale mnohem menší a zavalitější ve tváři i po těle. Měl bledou povislou pleť posetou prasklými žilkami. Na nose mu seděly silné brýle s ocelovou obroučkou, které se rytmicky pohupovaly s jeho roztřesenou hlavou. Roztřesenýma rukama sáhl do papírového sáčku, nabral hrst drobků a rozhodil je po dlažbě. Okamžitě se k němu slétly desítky holubů, jejichž vrkání doplňovalo kvílivý nápěv, který vycházel ze starcových rtů.

Helden měla po náladě. Dívala se na lidskou trosku. Ten chlap byl vážně senilní blázen. Jinak by se tak nemohl chovat.

Mince Wolfsschanze má dvě strany. Brzy začne katastrofa… Zdálo se jí zbytečné opakovat ta slova. Věděla jen, že kvůli nim musel zemřít skvělý člověk. Jeho varování tedy mělo reálný základ.

Přisedla si ke starci. Uvědomila si, že se na ni několik lidí na náměstí dívá, jako by také byla slabomyslná.

„Herr Gerhardt? Jedu za vámi zdaleka,“ pronesla tichou němčinou.

„Taková hezká dáma… hezká, hezoučká.“

„Posílá mě Herr Falkenheim. Vzpomínáte si na něj?“

„Jestřábí dům? Jestřábi nemají rádi moje holoubky. Ubližují mým holoubkům. Nemáme je rádi, že ne, kluci?“ Gerhardt se sehnul, našpulil rty a políbil vzduch nad nenasytnými ptáky.

„Kdybyste si ho pamatoval, měl byste ho rád,“ řekla Helden.

„Jak můžu mít rád něco, co neznám? Nechtěla byste trochu chleba? Klidně ho můžete sníst, ale moji kámoši by se možná urazili.“ Stařec se ztěžka posadil a hodil jí drobky k nohám.

„Mince Wolfsschanze má dvě strany,“ zašeptala Helden.

A pak to uslyšela. Rytmus starcova vysokého nápěvu se nezměnil, slova však nyní dávala smysl. „Je mrtvý, viďte?… Neodpovídejte mi. Jen kývněte nebo zavrťte hlavou. Mluvíte se starým hlupákem, který plácá nesmysly. Nezapomínejte na to.“

Helden byla tak ohromená, že se nemohla ani pohnout. A tím mu vlastně odpověděla. „Klaus je po smrti. Takže ho nakonec našli a zabili.“

„Byla to Odessa,“ vyhrkla. „Zabila ho Odessa. Všude byly hákové kříže.“

„Wolfsschanze chtěla, abychom si to mysleli.“ Gerhardt vyhodil drobky do vzduchu. Holubi se o ně prali. „Tu máte, milánkové! Je čas na svačinu.“ Otočil se k Helden. Jeho oči byly vzdálené.

„Odessa měla posloužit jako obětní beránek. Jako vždycky.“

„Říkáte Wolfsschanze?“ zašeptala Helden. „Jistý Holcroft dostal výhružný dopis. Vznikl před třiceti lety a podepsali ho lidé, kteří přežili Wolfsschanze. Aspoň to o sobě tvrdili.“

Gerhardt se na okamžik přestal třást. „Wolfsschanze nikdo nepřežil, kromě jednoho člověka! Klause Falkenheima. Existovala ještě jiná skupina lidí, ale to nebyli orlové. Byla to verbež. A teď si myslí, že přišel jejich čas.“

„Nerozumím.“

„Vysvětlím vám to, ale ne tady. Po setmění přijďte ke mně domů. Bydlím u jezera. Pojedete po nábřeží na jih a přesně tři kilometry za rozcestím je pěšinka…“ Cestu jí popsal v melodii dětské písničky. Když skončil, bolestně vstal a hodil ptákům zbytek drobků. „Těžko vás bude někdo sledovat,“ řekl a senilně se usmál. „Ale radši si dejte pozor. Máme dost práce a musíme ji udělat rychle… Tady, holoubkové moji! Víc už nemám, třepetálkové.“

37. KAPITOLA

Malé jednomotorové letadlo zakroužilo na noční obloze nad rovnou pastvinou v Chambéry. Pilot čekal, až vzplanou dvě řady světlic: signál k přistání. Na zemi čekal další stroj. Byl to hydroplán s koly vsazenými do plováků. Měl vzlétnout pár minut poté, co první letadlo dojede na konec primitivní přistávací dráhy. Jeho úkolem bylo přepravit cenný náklad podél řeky Rhony na sever, ve Versoix překročit švýcarské hranice a přistát u Ženevského jezera, dvacet kilometrů severně od samotného města. Náklad neměl žádné jméno, ale to bylo pilotům jedno. Zákaznice zaplatila stejně dobře jako nejdražší kurýři narkotik.

Jen jednou dala najevo emoce, a to bylo čtyři minuty za Avignonem směrem k Saint-Vallier, když malý stroj nečekaně vlétl do nebezpečného krupobití.

„Tohle letadlo je lehké a nemusí to zvládnout,“ oznámil pilot. „Bylo by rozumnější se vrátit.“

„Můžete letět nad tím.“

„Na to nemáme výkon a navíc nevíme, jak rozsáhlá ta fronta je.“

„Tak tím proleťte. Platím za dopravu, ale i za dodržení plánu. Musím se dostat do Ženevy dneska v noci.“

„Kdybychom byli nuceni přistát na řece, mohly by nás zachytit hlídky. Nemáme povolení k letu.“

„Pokud budeme muset přistát na řece, tak ty hlídky podplatím. Na hranici v Port-Bou to šlo, tak proč ne tady. Pokračujte.“

„A co když se zřítíme, madam?“

„To bych vám nedoporučovala.“

Dole v temnotách začínaly zářit světlice, jedna řada po druhé. Pilot naklonil křídlo doleva a po kružnici klesal na poslední přiblížení. Po pár sekundách se dotkli země.

„Jste dobrý,“ pravil drahocenný náklad a sáhl po přezce bezpečnostního pásu. „Umí to ten příští pilot stejně jako vy?“

„Umí, madam, a navíc má jednu výhodu. Ve tmě rozpozná radary na desetinu vzdušné míle. Za takovou věc musíte zaplatit.“

„Mileráda to udělám,“ odvětila Althene.

Hydroplán se zvedl v nočním větru přesně ve 22.57. Hranici ve Versoix měl přelétnout ve velice malé výšce. Cesta neměla trvat víc než dvacet minut až půl hodiny. Byla to práce pro zkušeného odborníka. V pilotní kabině seděl podsaditý muž se zrzavou bradkou a prořídlými rusými vlasy. Žvýkal napůl vykouřený doutník a mluvil anglicky s ostrým přízvukem typickým pro oblast Alsaska-Lotrinska. Prvních pár minut letu nic neříkal, ale když spustil, Althene se nestačila divit.

„Nevím, co převážíte, madam, ale pátrá po vás celá Evropa.“

„Cože? Kdo to pátrání vyhlásil a jak to víte? Moje jméno nikde nepadlo. Dostala jsem záruku!“

„Svodka Interpolu mluví jasně. Nestává se často, aby mezinárodní policie hledala ženu, ehm, vašeho věku a vzezření. Předpokládám, že jste paní Holcroftová.“

„Vy nemáte co předpokládat.“ Althene sevřela bezpečnostní pás a snažila se ovládnout. Nevěděla, proč ji to tak překvapilo. Muž z Har Sha’alávu přece říkal, že jsou všude. Ale skutečnost, že Wolfsschanze má v moci i aparát Interpolu, jí vyrážela dech. Musela se vyhnout nejen nacistům z Wolfsschanze, ale i síti oficiálních orgánů. Byla to dobře připravená past. Nemohla popřít, že překročila zákon: nejdřív cestovala na falešný pas a pak úplně bez dokladů. A nemohla to nijak vysvětlit. Kdyby to udělala, dala by svého chlapce - syna Heinricha Clausena - do spojení s rozsáhlým spiknutím. To by ho zničilo. Byl to katastrofický scénář, ale nemohla ho úplně vyloučit. Třeba bude nutné syna obětovat. Ironií osudu bylo, že samotná Wolfsschanze nejspíš prorostla hluboko do státních orgánů… Jsou všude. Kdyby ji dopadli, Wolfsschanze by ji zabila dřív, než by stačila říct, co ví.

Se smrtí se smířila. Nedokázala však uklidnit hlas. Otočila se k vousatému pilotovi. „Jak víte o té svodce?“

Muž pokrčil rameny. „Jak vím o vektorech radarů? Platíte mě a já zas platím jiným. Čistý zisk už dneska neexistuje.“

„Píše se tam, proč tu… starou ženskou hledají?“

„Je to dost zvláštní pátrání, madam. Jasně se tam říká, že dotyčná sice cestuje na falešné doklady, ale nemá být zadržena. Místo jejího pobytu se má oznámit Interpolu do Paříže a ten ho nahlásí do New Yorku.“

„Do New Yorku?“

„Odtud přišla původní žádost. Detektiv nadporučík Miles, policie New York.“

„Miles?“ zamračila se Althene. „V životě jsem o něm neslyšela.“

„Dotyčná možná jo,“ pravil pilot a převalil doutník v ústech.

Althene zavřela oči. „Co byste říkal, kdybych vám nabídla solidní čistý zisk?“

„Nejsem komunista, ten výraz mě neuráží. Za co?“

„Schováte mě v Ženevě a pomůžete mi navázat s někým spojení.“

Pilot se podíval na kontrolky a pak naklonil letadlo doprava. „Bude to stát dost peněz.“

„Zaplatím.“

* * *

Johann von Tiebolt přecházel hotelovým apartmá jako vznešená, vzteklá a soustředěná šelma. Jeho publikum tvořili jen bratři Kesslerové, náměstek hejtmana ženevského kantonu před několika minutami odešel. Trojice osaměla. Napětí by se dalo krájet.

„Ta ženská je někde v Ženevě,“ řekl von Tiebolt. „Určitě.“

„Zřejmě pod smyšleným jménem,“ dodal Hans Kessler, lékařský kufřík u nohou. „Najdeme ji. Stačí rozdat lidem popis a vyslat je do terénu. Pan zástupce nás ujistil, že v tom nebude problém.“

Von Tiebolt se zastavil. „Nebude problém? Pevně doufám, že jste ho dobře poslouchali. Podle pana zástupce ženevská policie hlásí, že po ní Interpol vyhlásil pátrání. Jinými slovy to znamená, že ujela minimálně šest tisíc kilometrů, aniž by ji našli. Šest tisíc kilometrů! Překonávala hranice, i když všechno sleduje spousta počítačů a v letadlech jsou seznamy cestujících. Nejmíň dvakrát prošla celní kontrolou. A nic. Nelži si do kapsy, Hansi. Ta ženská je lepší, než jsme mysleli.“

„Zítra je pátek,“ řekl Erich. „Zítra přiletí Holcroft a naváže s ní spojem. Až ho dostaneme, budeme mít i ji.“

„Říkal, že bydlí v hotelu ďAccord, ale rozmyslel si to. Žádná rezervace tam není a pan Fresca se odhlásil z hotelu Jiří Pátý.“ Von Tiebolt zastavil u okna. „Nelíbí se mi to. Něco mi tady nehraje.“

Hans se natáhl po sklence. „Myslím, že přehlížíš jednu evidentní věc.“

„Jakou?“

„Holcroft má plnou hlavu starostí. Připadá si jako štvanec. Bude si dávat pozor a chovat se nenápadně. Překvapilo by mě, kdyby si rezervoval hotel na vlastní jméno.“

„Měl jsem za to, že použije jméno Fresca nebo nějakou odvozeninu, kterou bych poznal,“ odrazil von Tiebolt poznámku mladšího z Kesslerů. „Jenže v žádném hotelu v Ženevě nic není.“

„A není tam ani jméno Tennysonová, nebo tak podobně?“ zeptal se Erich tiše.

„Helden?“ Johann se otočil.

„Helden.“ Starší Kessler přikývl. „Byla s ním v Paříži. Musíme předpokládat, že mu pomáhá. Sám jsi s tím přišel.“

Von Tiebolt nehnul ani brvou. „Helden a ta její špinavá spodina mají v tuhle chvíli dost vlastních problémů. Hledají v Odesse zabijáky Herr Obersta.“

„Falkenheima?“ Hans narovnal záda. „Falkenheim je mrtvý?“

„Falkenheim byl vůdce Nachrichtendienstu - přesněji řečeno, poslední aktivní člen. Po jeho smrti ztratila Wolfsschanze protivníka. Jeho armádě Židů nemá kdo velet. To málo, co vědí, si vzali jejich šéfové do hrobu.“

„Židi? A Nachrichtendienst?“ rozčílil se Erich. „O čem to proboha mluvíš?“

„Brzy přijde útok na kibuc Har Sha’aláv. Odpovědnost padne na teroristy z Rache. Jméno ‚Har Sha’aláv‘ vám určitě něco říká. Nachrichtendienst se nakonec obrátila na Židy z Har Sha’alávu. Vrána k vráně sedá.“

„Chtěl bych konkrétnější vysvětlení!“ domáhal se Erich.

„Potom. Teď se musíme soustředit na Holcroftovy. Musíme…“ Von Tiebolt se zarazil. Něco ho napadlo. „Vždycky je třeba řešit to hlavní,“ dodal, jako by mluvil sám se sebou. „A tím je dokument v La Grande Banque de Genęve, což znamená, že syn má přednost. Musíme ho najít a izolovat. Pro naše účely stačí zhruba třicet hodin.“

„To nechápu,“ přerušil ho Hans. „Co se stane za třicet hodin?“

„Sejdeme se s vedením banky,“ vysvětlil Erich. „Všechno podepíšeme v přítomnosti právníka Grande Banque, přesně podle švýcarských zákonů. Peníze budou uvolněny do Curychu a v pondělí ráno převezmeme moc.“

„Ale třicet hodin od pátečního rána je…“

„Sobota v poledne,“ doplnil von Tiebolt. „Se šéfy banky se sejdeme v sobotu v devět hodin ráno. S naším přijetím nikdy nebyl problém - možná jen v Holcroftově hlavě. Manfredi to zařídil. Jsme pro ně přijatelní. Mají nás div ne za světce. Můj dopis od MI5 je jen třešnička na dortu. V sobotu v poledne bude hotovo.“

„Nemůžou se dočkat, až přijdou o sedm set osmdesát milionů dolarů, a proto otevřou banku v sobotu?“

Blondýn se usmál. „Podal jsem žádost Holcroftovým jménem, kvůli rychlosti a důvěrnosti. Ředitelé nic nenamítali - věří, že jim taky spadne pár drobků - a ani Holcroft nebude proti, až mu to řekneme. Už se nemůže dočkat, až bude po všem. Sáhl si na dno sil.“ Von Tiebolt se podíval na Ericha a jeho úsměv se rozšířil. „Považuje nás oba za přátele, za opory, které zoufale potřebuje. Máme ho v hrsti víc, než jsme doufali.“

Kessler přikývl. „V sobotu v poledne podepíše závěrečnou podmínku.“

„Jakou?“ zeptal se Hans znepokojeně. „Co to znamená? Co podepíše?“

„My všichni ji podepíšeme,“ odpověděl von Tiebolt a pro zvýšení důrazu se odmlčel. „Je to požadavek švýcarského práva, který je v případě tak vysokých kont potřeba splnit. Sešli jsme se a plně chápeme své povinnosti. Navzájem jsme se poznali a máme k sobě důvěru. Proto každý z nás převede pro případ smrti veškerá práva a výsady na společníky. Samozřejmě s výjimkou odměny ve výši dvou milionů, která připadne dědicům dotyčného. Ty dva miliony výslovně nesmějí připadnout ostatním vykonavatelům a vylučují jakýkoli motiv pro falešnou hru.“

Mladší z Kesslerů tiše hvízdl. „Geniální. Takže ta závěrečná podmínka - posmrtná klauzule, kde převedete svoji odpovědnost na ostatní - se nemusela stát součástí dokumentu…, protože ji vyžaduje právo. Pokud by tam byla, Holcroft by možná dostal podezření už na začátku.“ Lékař uznale potřásl hlavou. „Ale být tam nemusela, protože je to předpis.“

„Přesně tak. A předpisy se musí dodržovat. Za měsíc nebo šest týdnů už to bude jedno, ale dokud neuděláme zásadní krok dopředu, nesmíme vyvolávat poplach.“

„To chápu,“ řekl Hans. „Ale v sobotu odpoledne už Holcrofta vlastně nebudeme potřebovat, ne?“

Erich zvedl ruku. „Nejlepší bude, když ho na nějakou dobu nadopuješ. Můžeme ho ukázat světu, ale bude to chodící troska. Až rozdělíme větší část peněz, už to bude vážně jedno. Svět bude mít dost jiných problémů, než aby se staral o nějakou nehodu v Curychu. Teď musíme udělat to, co říká Johann. Musíme najít Holcrofta dřív než jeho matka.“

„A pod nějakou záminkou,“ dodal von Tiebolt, „ho až do naší sobotní schůzky držet v izolaci. Ona se s ním určitě pokusí spojit a pak budeme vědět, kde je. Máme v Ženevě lidi, kteří se už postarají o zbytek.“ Zaváhal. „Tvůj bratr, Hansi, má jako vždycky na mysli optimální variantu. Ale máš pravdu, v sobotu v poledne už Holcrofta nebudeme potřebovat. Když o tom tak uvažuju, nejsem si jist, jestli jsou ty další týdny vůbec žádoucí.“

„Neštvi mě,“ zavrčel akademik. „V řadě věcí respektuju tvoje zvláštní uvažování, ale odchylka od plánu je asi to poslední, co teď potřebujeme. Holcroft musí být po ruce. Jak jsi sám říkal, dokud neuděláme ‚zásadní krok dopředu‘, nesmíme vyvolat sebemenší poplach.“

„Nic nehrozí,“ odvětil von Tiebolt. „Naši otcové by tu změnu určitě schválili. Jen jsem urychlil program.“

„Cože?“

„Když jsem mluvil o poplachu, myslel jsem na to, co vyžaduje zákon, a ne Holcroft. Požadavky zákona jsou pevné. O délce života se to říct nedá.“

„Jaký program? Proč?“

„Na druhou otázku si můžeš odpovědět sám.“ Johann se postavil před křeslo, kde seděl starší z Kesslerů. „Co byla nejúčinnější válečná zbraň naší Vlasti? Jaká strategie by srazila Anglii na kolena, kdyby se zbytečně neotálelo? Jaká bouře by otřásla světem?“

„Blitzkrieg,“ odpověděl lékař za svého bratra.

„Ano. Rychlé a drtivé útoky z neznáma. Muži, zbraně a technika se bleskově valí přes hranice a zanechávají za sebou spoušť a zmatek. Napadení nevědí, co dělat, a nedokážou se zmobilizovat. Blesková válka, Erichu. Teď ji musíme trochu upravit. Nemůžeme váhat.“

„To jsou jen abstrakce, Johanne! Chci slyšet fakta!“

„No dobře. Fakt číslo jedna: John Tennyson napsal článek, který zítra přinesou všechny agentury a roztroubí ho do světa jako senzaci. Objevily se informace o nalezení Tinamových záznamů: jména mocných, kteří ho najali, data, zdroje plateb. Ve všech mocenských centrech světa to způsobí šok. Fakt číslo dvě: v sobotu vstoupí v platnost ženevský dokument a peníze odejdou do Curychu. V neděli se tam přesuneme. Máme tam připravenou základnu. Spojení funguje. Pokud s námi bude Holcroft, Hans ho nadopuje. Pokud ne, bude už po smrti. Fakt číslo tři: v pondělí budeme mít ty peníze k dispozici. Podle časových pásem je začneme převádět na naše lidi. Zaměříme se na hlavní cíle. Začneme přímo tady v Ženevě. Pak přijdou na řadu Berlín, Paříž, Madrid, Lisabon, Londýn, Washington, New York, Chicago, Houston, Los Angeles a San Francisko. Do pěti hodin curyšského času se dostaneme do Tichomoří. Honolulu, Marshallovy a Gilbertovy ostrovy. Do osmi jsme na Novém Zélandu, v Aucklandu a Wellingtonu. V deset je na programu Austrálie - Brisbane, Sydney, Adelaide. Následuje Perth, Singapur a Dálný východ. První fáze končí v New Delhi. Na papíře jsme profinancovali tři čtvrtě zeměkoule. Fakt číslo čtyři: v úterý večer obdržíme potvrzení, že adresáti přijali peníze a přeměnili je na hotovost připravenou k použití. Fakt číslo pět: z Curychu zavolám třiadvaceti lidem v hlavních městech světa, kteří využívali Tinamových služeb. Oznámím jim, že po nich v příštích týdnech budu něco chtít a že počítám s jejich souhlasem. Fakt číslo šest: ve středu to vypukne. První vražda bude symbolická. V Berlíně zemře německý kancléř. Pak spustíme Blitzkieg směrem na západ.“ Von Tiebolt se na chvíli odmlčel. „Ve středu aktivujeme Kód Wolfsschanze.“

Zazvonil telefon. Zprvu jako by ho nikdo neslyšel. Pak von Tiebolt zvedl sluchátko.

„Ano?“

Zíral do zdi a tiše naslouchal. Nakonec promluvil. „Řekněte, co jsem vám poradil,“ hlesl. „Zabijte je.“ Zavěsil.

„Co se děje?“ zeptal se lékař.

Von Tiebolt odvětil monotónním hlasem, ruku stále na telefonu. „Byl to jen tip - pocit -, ale pro jistotu jsem poslal do Neuchatelu jednoho člověka. Aby někoho sledoval. A ten někdo se s někým sešel. Ale na tom nesejde, brzy budou po smrti. Moje krásná sestřička a zrádce Werner Gerhardt.“

* * *

Holcroft poslouchal Willieho Ellise a ničemu nerozuměl. Zavolal Williemu do hotelu ďAccord z budky na rušném ženevském náměstí Place Neuve. Předpokládal, že bytový architekt už určitě mluvil s Althene. Omyl. Nebyla tam. Ale jeho matka přece říkala, že bude bydlet v hotelu ďAccord. Měla se tam s ním sejít!

„Dals jim její popis? Američanka kolem sedmdesátky, na ženu dost vysoká?“

„Jasně. Všechno, cos před půl hodinou říkal. Jenže žádná Holcroftová tady nebydlí, ani jiná paní, která by odpovídala popisu. Není tady ani jeden Američan.“

„To je zvláštní.“ Noel se snažil přemýšlet. Tennyson a bratři Kesslerovi měli dorazit až večer. Neměl se na koho obrátit. Co když matka dělala totéž, co on? Možná čekala, že je v hotelu a snažila se mu tam dovolat. „Willie, zavolej na recepci. Řekni, že jsem právě telefonoval a požádal tě, abys mi vyzvedl vzkazy.“

„Ty asi nechápeš zdejší pravidla,“ namítl Willie. „Tady není zvykem dávat něčí vzkazy cizím lidem. Hotel ďAccord určitě nebude výjimka. Upřímně řečeno, už když jsem se ptal na tvoji matku, dost divně se na mě koukali. Mám sice oblek od Louise Vuittona, ale ten syčák za pultem se stejně nemohl dočkat, až sklapnu.“

„Stejně to zkus.“

„Znám lepší způsob. Kdybych třeba…“ Willie se zarazil. Odněkud z dálky se ozvalo zaťukání. „Vydrž minutku, někdo klepe. Zbavím se ho a hned jsem zpátky.“

Noel zaslechl, jak se otevírají dveře. Pak hlasy, nezřetelné a tázavé. Krátká výměna názorů a kroky. Holcroft čekal, až se Willie vrátí k telefonu.

Ozvalo se jakési zakašlání, ale znělo podivně. Co to bylo? Že by začátek výkřiku?

„Willie?“

Ticho. Znovu kroky.

„Willie?“ Noela zamrazilo. Náhle si něco vybavil a opět ho píchlo v žaludku. Byla to úplně stejná slova!

… Někdo klepe. Zbavím se ho a hned jsem zpátky…

Jiný Angličan. Šest tisíc kilometrů odsud. V New Yorku. A zápalka zažehnutá v okně na druhé straně dvora.

Peter Baldwin.

„Willie! Willie, kde jsi?! Willie?“

Ozvalo se cvaknutí. Linka oněměla.

Ježíšikriste! Co jsem to provedl? Willie!

Na čele mu vyrazily perličky potu. Roztřásly se mu ruce.

Musel okamžitě do hotelu ďAccord! Potřeboval se tam dostat co nejdřív, najít Willieho a pomoct mu. Ach Bože! Za očima mu bolestivě tepalo. Vyběhl z telefonní budky k autu. Nastartoval a chvíli si nebyl jistý, kde vlastně je a kam jede! D’Accord. Hotel ďAccord! Stál na rue des Granges poblíž Puits-Saint-Pierre. Byla to ulice lemovaná velkými starými vilami. D’Accord sídlil v té největší z nich. Na kopci…, ale jakém? Neměl tušení, kudy se tam jede!

Vyrazil směrem k rohu, kde uvízl na červené. Houkl oknem na překvapenou ženu za volantem vedlejšího auta.

„Prosím vás! Rue des Granges - kudy?“

Žena jeho výkřiky ingorovala. Odvrátila oči a dívala se přímo před sebe.

„Prosím vás, je tam raněny člověk! Neumím moc dobře francouzsky ani německy, ani… prosím!“

Žena se k němu znovu otočila a chvíli si ho měřila. Pak se naklonila a stáhla okénko.

„Rue de Granges?“

„Ano!“

Rychle mu popsala cestu. O pět ulic dál zahnout doprava směrem ke kopci, pak zase doleva…

Auta se rozjela. Zpocený Noel se snažil zapamatovat každičké slůvko, číslo i zatáčku. Křikl ‚díky‘ a dupl na plyn.

Vůbec nevěděl, jak tu starou ulici našel, ale najedou se v ní ocitl. Vyjel do strmého kopce a na jeho vrcholu uviděl jasná zlatá písmena: HOTEL D’ACCORD.

S roztřesenýma rukama zaparkoval a vystoupil. Musel zamknout. Dvakrát se pokusil zasunout klíček do zámku, ale nedokázal ustálit ruce. Zatajil tedy dech a pevně stiskl kov, až se přestaly chvět. Potřeboval se ovládnout. Přemýšlet. A především si musel dávat pozor. S nepřítelem už měl tu čest a poradil si s ním. Zvládne to znovu.

Zvedl oči k okázalému vchodu do hotelu. Za prosklenými dveřmi uviděl portýra, který se bavil s kýmsi v hale. Tudy vejít nemohl. Pokud nepřítel dostal Willieho Ellise, teď čekal na něj.

Po straně budovy vedla úzká ulička, která se svažovala dolů. Na kamenné zdi se skvěla cedule s nápisem LIVRAISONS.

Někde v té uličce byl zásobovací vchod. Vytáhl si límec kabátu ke krku a vykročil po chodníku. Vrazil ruce do kapes. V pravé ucítil ocel revolveru, v levé děrovaný váleček tlumiče. Letmo pomyslel na dárce. Na Helden. Kde asi je? Co se stalo?

Nic není jako dřív…

Vůbec nic.

Došel ke dveřím právě ve chvíli, kdy z nich vycházel zásobovač v bílém pracovním plášti. Zvedl ruku a usmál se na něj.

„Promiňte, umíte anglicky?“

„Ale jistě, monsieur. Tady jste v Ženevě.“

Byl to jen nevinný žertík, nic víc. Tomu bláznivému Američanovi s úsměvem od ucha k uchu však stál za to, aby zaplatil padesát franků za levný plášť, který nestál ani půlku. Výměna proběhla rychle. Byli v Ženevě. Holcroft si svlékl kabát a přehodil si ho přes levou ruku. Vklouzl do pláště a vešel do hotelu.

Willie si rezervoval apartmá ve druhém patře. Byly to poslední dveře na straně do ulice. Noel prošel temnou chodbou, která vedla k ještě temnějšímu schodišti. Na odpočívadle stál u zdi vozík. Ležely na něm tři menší zavřené krabice s hotelovým mýdlem a na nich jedna poloprázdná. Odložil horní krabici stranou, vzal zbývající tři a dal se nahoru po mramorových schodech. Doufal, že vypadá aspoň trochu jako někdo, kdo sem patří.

„Jaques? Cest vous?“ ozval se zespoda příjemný hlas.

Holcroft se otočil a pokrčil rameny.

„Pardon. Je croyais que c’était Jacques qui travaille chez le fleuriste.“

„Non,“ vyhrkl Noel a pokračoval v cestě do schodů.

Když došel do druhého patra, položil papírové krabice s mýdlem na schodiště a shodil plášť. Oblékl si kabát, nahmatal revolver a pomalu otevřel dveře. V chodbě nikdo nebyl.

Zamířil k posledním dveřím vpravo a poslouchal. Nic neslyšel. Vzpomněl si, jak podobně špehoval za jinými dveřmi v jiné chodbě, která měla do naleštěného hotelu hodně daleko. Bylo to v Montereau… A pak přišla střelba. A smrt.

Panebože, snad se Williemu něco nestalo! Angličan ho neodmítl a zachoval se jako přítel, když jiného nemohl najít. Holcroft vytáhl zbraň a sáhl po klice. Couvl, jak nejdál to šlo.

Jediným pohybem vzal za kliku a plnou vahou vrazil ramenem do dveří. Rozlétly se a narazily do zdi. Nebylo zamčeno.

Noel se přikrčil a namířil před sebe. V pokoji nikdo nebyl, ale okno bylo otevřené a chladný zimní vzduch nadouval záclony.

A pak to spatřil: loužičky krve na parapetu. Někdo tady silně krvácel. Za oknem byl únikový východ. Na schodech uviděl červené čáry. Ten, kdo utíkal dolů, byl určitě vážně raněný.

Willie?

„Willie? Willie, jsi tady?“

Ticho.

Holcroft vběhl do ložnice.

Nikdo.

„Willie?“

Už už se chystal otočit, když si na zavřených dveřích všiml podivných stop. Dveře byly plné zlatých drážek a lilií - růžových, bílých a světlemodrých. Ale to, co viděl, k rokokové výzdobě nepatřilo.

Byly to krvavé otisky rukou.

Rozběhl se ke dveřím a vykopl je tak silně, až třísky létaly.

Takovou hrůzu v životě neviděl. Přes okraj vany leželo zohavené tělo Willieho Ellise. V hrudníku a na břiše měl velké bodné rány. Z košile nasáklé krví mu lezla střeva. Hrdlo měl podříznuté tak hluboko, že mu hlava visela doslova na vlásku. Oči vytřeštěné strašlivou bolestí hleděly vzhůru. Noel poklesl v kolenou a zalapal po dechu. Nedostávalo se mu kyslíku.

A pak uviděl slovo načmárané v krvi na dlaždičkách nad zuboženou mrtvolou.

NACHRICHTENDIENST

38. KAPITOLA

Helden našla pěšinku tři kilometry za rozcestím na silnici z Pres-du-Lac. Rozsvítila baterku vypůjčenou od recepčního a začala postupovat lesem k domu Wernera Gerhardta.

Dům nebylo to správné slovo, pomyslela si Helden, když dorazila k podivné stavbě, která připomínala spíš miniaturní kamennou pevnost. Byla ještě menší než domek, v němž bydlel Herr Oberst. Helden však připadalo, že má nesmírně silné zdi. Paprsek světla ozářil vypouklé kameny spojené betonem. A střecha byla také těžká. Budova měla několik úzkých oken umístěných vysoko nad zemí. Něco podobného jaktěživ neviděla. Jako by to byl nějaký kouzelný dům z pohádky.

Byla to odpověď na otázku, kterou v ní vyvolaly poznámky recepčního, když se před několika hodinami vrátila z vesnického náměstí.

„Našla jste bláznivýho Gerhardta? Říká se, že to byl kdysi nóbl diplomat, než se mu to v hlavě pomotalo. Staří přátelé se o něj prý pořád starají, i když: teď už za ním nikdo nejezdí. Ale dřív se starali. Postavili mu festovní barák u jezera. Ten vichřice neodfoukne.“

Domu nemohl uškodit vítr, bouře ani sníh. Někomu na Gerhardtovi skutečně záleželo.

Zaslechla vrznutí dveří. Vylekalo ji to, protože z boku ani na zadní straně žádné nebyly. Pak se v proužku světla objevila nevysoká postava Wernera Gerhardta. Stál na kraji verandy s výhledem na jezero a zvedl ruku.

Jak ji mohl slyšet?

„Tak jste přišla,“ řekl Gerhardt. Nic nesvědčilo o tom, že by byl blázen. „Honem dovnitř k ohni, v lese je chladno. Dáme si čaj.“

* * *

Pokoj vypadal větší, než se zdálo zvenčí. Těžký nábytek byl starý, ale komfortní, samá kůže a dřevo. Helden seděla na otomanu a díky ohni a čaji postupně roztávala. Ani si neuvědomila, jaká jí byla předtím zima.

Po několika minutách rozhovoru Gerhardt odpověděl na první otázku, aniž ji stihla položit.

„Přistěhoval jsem se před pěti lety z Berlína. Přes Mnichov, kde vznikla moje kamufláž. Byl jsem ‚obětí‘ Odessy. Zlomený stařec, který dožívá v senilitě a osamělosti. Jsem směšná postavička. Jeden doktor na klinice mi vede kartu. Jmenuje se Litvak, kdybyste ho někdy potřebovala. Jedině on ví, že jsem plně při smyslech.“

„Ale proč jste potřeboval kamufláž?“

„Až si trochu popovídáme, tak to pochopíte. Mimochodem, byla jste překvapená, že o vás vím.“ Gerhardt se usmál. „Tenhle primitivní domek u jezera má důmyslnou ochranu. Nikdo se k němu nepřiblíží, aniž bych o tom nevěděl. Uslyším bzučení.“ Starcův úsměv se vytratil. „A teď mi povězte, co se stalo Klausovi.“

Řekla mu to. Gerhardt chvíli mlčel. V očích měl bolest.

„Zvířata,“ utrousil. „Ani popravit člověka nedokážou se špetkou slušnosti. Musí ho zohavit. Ať se usmaží v pekle!“

„Kdo?“

„Falešná Wolfsschanze. Zvířata, ne orlové.“

„Orlové? Nerozumím.“

„Pokus o atentát na Hitlera v červenci čtyřicet čtyři byl spiknutím generálů. Byli to většinou slušní lidé, a tak pochopili, jaké hrůzy spáchal Führer a jeho šílenci. Oni nechtěli bojovat za Německo. Jejich cílem bylo zavraždit Hitlera, vyjednat spravedlivý mír a odhalit zabijáky a sadisty, kteří jednali ve jménu Říše. Rommel těm mužům říkal ‚praví orlové Německa‘.“

„Orlové…,“ opakovala Helden. „‚Orly nezastavíte…‘“

„Prosím?“ zeptal se stařec.

„Ale nic. Pokračujte, prosím vás.“

„Jak víte, generálové neuspěli a následovala krvavá lázeň. Hitlerovci mučili a zabili dvě stě dvanáct důstojníků. Každého, proti komu vzniklo sebemenší podezření. Wolfsschanze se najednou stala záminkou pro umlčení všech nesouhlasných hlasů v Říši. Tisíce lidí, kteří si dovolili třeba jen mírnou kritiku politiky nebo armády, čekalo zadržení na základě smyšlených důkazů a pak poprava. Drtivá většina o štábu Wolfsschanze v životě neslyšela, natož o atentátu na Hitlera. Rommel dostal rozkaz spáchat sebevraždu. Byl to trest za to, že odmítl dát zlikvidovat dalších pět tisíc libovolně vybraných lidí. Naplnily se nejhorší obavy generálů: šílenci zcela ovládli Německo. Právě tomu měla zabránit Wolfsschanze. Jejich Wolfsschanze: skutečná Wolfsschanze.“

„Jejich… Wolfsschanze?“ opakovala Helden. „‚Mince Wolfsschanze má dvě strany.‘“

„Ano,“ odvětil Gerhardt. „Existovala ještě jiná Wolfsschanze. Jiná skupina, která také chtěla zabít Hitlera. Ale z úplně jiného důvodu. Její členové si mysleli, že selhal. Viděli jeho slabiny, jeho ochabující schopnosti. Chtěli nahradit jedno šílenství druhým, mnohem dokonalejším. Rozhodně neměli v plánu výzvy k míru, ale naopak pokračování války, ale lepším způsobem. Vyznávali metody, o kterých nebylo slyšet už od doby, kdy se Asií prohnaly armády Mongolů. Celé národy jako rukojmí, masové popravy za sebemenší přestupky a tak strašlivá vláda teroru, že by svět žádal ve jménu lidskosti o příměří.“ Gerhardt se odmlčel. Když znovu promluvil, jeho hlas byl plný nenávisti. „To byla falešná Wolfsschanze. Wolfsschanze, která nikdy neměla spatřit světlo světa. Její členové jdou pořád za svým.“

„Ale pokusili se přece zavraždit Hitlera,“ připomněla Helden. „Jak z toho vyvázli?“

„Tím, že se z nich stali nejvášnivější Hitlerovi stoupenci. Rychle se přeskupili, předstírali, že se jim ta zrada hnusí a pustili se do ostatních. Fanatismus a horlivost jako vždy udělaly na vůdce dojem. Byl to v podstatě zbabělec. Pověřil některé z nich popravami a kochal se jejich oddaností.“

Holden si poposedla k okraji otomanu. „Říkáte, že ta druhá Wolfsschanze jde pořád za svým. Většina z těch lidí je přece po smrti.“

Stařec vzdychl. „Vy vážně nic nevíte, co? Klaus to říkal.“

„Vy víte, kdo jsem?“ zeptala se Helden.

„Jistě. Sama jste ty dopisy posílala.“

„Pro pana Falkenheima jsem posílala spoustu dopisů. Ale žádný nebyl do Neuchatelu.“

„Ty, které byly pro mě, jsem dostal.“

„Psal vám o mně?“

„Často. Velice si vás oblíbil.“ Gerhardtův úsměv byl upřímný. Ale když promluvil, opět zmizel. „Ptala jste se, jak členové falešné Wolfsschanze i po tolika letech můžou jít pořád za svým cílem. Máte samozřejmě pravdu. Většina z nich je skutečně po smrti. Takže nejde o ně. Jde o jejich děti.“

„O děti?“

„Ano. Jsou všude - v každém městě, kraji i zemi. V každé profesi a politické skupině. Mají za úkol vyvíjet neustálý nátlak a přesvědčovat lidi, že by si mohli žít mnohem líp, kdyby vládla pevná ruka. Místo nápravy zloba. Místo rozumu zášť. Tohle se děje všude a jen málo z nás ví, o co jde. Je to masivní příprava. Děti už povyrostly.“

„A kde se najednou vzaly?“

„Teď se dostáváme k jádru věci. Dozvíte se odpověď na svoje otázky.“ Starý pán se předklonil. „Říkalo se tomu ‚Operation Sonnenkinder‘ a stalo se to v roce 1945. Tisíce dětí ve věku od šesti měsíců do šestnácti let vycestovaly z Německa do všech koutů světa…“

Jak Gerhardt vyprávěl, Helden bylo čím dál hůř. Dělalo se jí mdlo.

„Vznikl plán,“ pokračoval Gerhardt, „jak zajistit miliony dolarů pro Sonnenkinder. Měly je dostat až po třiceti letech. Ta doba byla vypočítaná podle průběhu hospodářských cyklů.“

Helden se prudce nadechla, a tím starce přerušila, ale jen na chvíli.

„Ten plán vymysleli tři lidé…“

Z hrdla se jí vydral výkřik.

„…Ti tři měli přístup k nesmírným finančním prostředkům a jeden z nich byl možná nejchytřejší finanční manipulátor naší doby. To on dal dohromady mezinárodní ekonomickou sílu, která zajistila vzestup Adolfa Hitlera. A když ho jeho říše zklamala, rozhodl se, že vytvoří novou.“

„Heinrich Clausen…“ zašeptala Helden. „To ne!… Noel! Kristepane, Noel!“

„On byl vždycky jen nástroj na převod peněz. Vůbec nic neví.“

„Takže…“ Vytřeštila oči. Ve spáncích jí čím dál bolestivěji tepalo.

„Ano,“ řekl Gerhardt a natáhl se po její ruce. „Vybrali si dalšího ze synů. Byl inteligentní a hezký. A taky oddaný člen Hitlerjugend. Sledovali ho, rozvíjeli a cvičili pro jeho životní poslání.“

„Johann… Ježíšikriste, je to Johann.“

„Tak, tak. Johann von Tiebolt. To on má dovést Sonnenkinder k moci.“

V hlavě se jí rozduněly ohlušující údery neviditelného bubnu. Roztočil se s ní pokoj. Obrazy se rozostřily a na všechno padla tma. Helden omdlela.

* * *

Otevřela oči. Nevěděla, jak dlouho byla v bezvědomí. Gerhardtovi se podařilo ji opřít o lehátko a držel jí pod nosem sklenici brandy. Sevřela sklenku a polkla. Alkohol rychle zaúčinkoval a vrátil ji zpátky do strašlivé reality.

„Johann,“ zašeptala, ale byl to spíš výkřik bolesti. „Tak proto Herr Oberst…“

„Ano,“ přitakal stařec. Dobře věděl, co chce Helden říct. „Proto si vás Klaus vzal k sobě. Odbojná von Tieboltova dcera, která se narodila v Riu a s bratrem ani sestrou se nestýkala. Bylo vaše odcizení skutečné, nebo vás využívali k proniknutí do řad tápající a nespokojené německé mládeže? Potřebovali jsme to vědět.“

„Nejdřív využít a pak zabít,“ dodala Helden a zachvěla se. „V Montereau se mě pokusili zavraždit. Panebože, můj vlastní bratr.“

Starý muž s námahou vstal. „Bohužel se mýlíte. Bylo to tragické odpoledne plné chyb. Ti dva, co po vás šli, byli od nás. Měli jasné instrukce: zjistit o Holcroftovi všechno, co jde. Tehdy to pro nás byl pořád otazník. Nevěděli jsme, jestli nepatří k Wolfsschanze - k té jejich Wolfsschanze. Pokud by nic netušil a hrál jen roli prostředníka, chtěli jsme ho přesvědčit, aby přešel k nám. Kdyby patřil k Wolfsschanze, měl zemřít. V tom případě vás bylo potřeba odklidit, abyste nepřišla k úrazu. Z neznámých důvodů se ho naši lidé rozhodli zabít.“

Helden sklopila oči. „Johann na nás to odpoledne někoho nasadil. Měl zjistit, kdo se o Noela tak živě zajímá.“

Gerhardt se posadil. „Takže naši uviděli toho chlapa a mysleli si, že jde o schůzku s von Tieboltem, agentem Sonnenkinder. Usoudili z toho, že Holcroft patří k Wolfsschanze. Nic víc nepotřebovali.“

„Byla to moje chyba,“ řekla Helden. „Když mě ten člověk chytil v davu za ruku, dostala jsem strach. Řekl mi, abych šla s ním. Mluvil německy. Myslela jsem, že je z Odessy.“

„Nic není dál od pravdy. Byl to Žid z místa Har Sha’aláv.“

„Žid?“

Gerhardt jí krátce povyprávěl o podivném kibucu v poušti Negev. „Je to naše malá armáda. Stačí poslat telegram a muži jdou do boje. Víc netřeba.“

Je třeba vydat rozkazy statečným, kteří se postaví na poslední barikádu. Helden najedou pochopila slova, která vyřkl Herr Oberst.

„Pošlete telegram?“

„Vy ho pošlete. Před chvílí jsem se zmínil o doktoru Litvakovi z kliniky. Vede můj chorobopis, kdyby se o něj někdo zajímal. Je to jeden z nás. Má rádiovou stanici s dlouhým dosahem a denně je se mnou ve spojení. Bylo by riskantní mít tady telefon. Dneska v noci za ním zajdete. Zná kódy a spojí se s Har Sha’alávem. Je potřeba vyslat komando do Ženevy. Povíte jim, co mají dělat. Musí zabít Johanna, Kesslera, a třeba i Noela Holcrofta, pokud se ho nepodaří odradit od akce. Nacisté nesmějí ty peníze dostat.“

„Já Noela přesvědčím.“

„Kvůli vám doufám, že se to povede. Ale možná to nebude tak snadné, jak si myslíte. Šikovně s ním manipulují. Naočkovali ho tak důkladně, že je dokonce ochoten hájit otce, kterého vůbec neznal.“

„Jak jste to zjistil?“

„Od jeho matky. Léta jsme si mysleli, že je součástí Clausenova plánu, a trpělivě jsme čekali. Pak jsme na ni udeřili a zjistili jsme, že to není pravda. Byla jen mostem k perfektnímu prostředníkovi. Kdo jiný než Noel Clausen-Holcroft, jehož původ byl vymazán ze všech záznamů, by přijal podmínky utajení, které vyžadoval ženevský dokument? Normální člověk by požádal o právní a finanční radu. Ale Holcroft uvěřil otcově plánu a nechal si všechno pro sebe.“

„Ale museli ho nějak přesvědčit,“ namítla Helden. „Je to silná povaha a má svoje zásady. Jak se jim to povedlo?“

„Jak se člověk utvrdí v tom, že dělá správnou věc?“ položil stařec řečnickou otázku. „Uvidí, že mu v tom chce někdo zabránit. Četli jsme zprávy z Ria. Holcroft se sešel s Mauricem Graffem a pak na ambasádě nahlásil napadení. Všechno to byla bouda. Nikdo se ho v Riu zabít nepokusil, ale Graff chtěl, aby si to myslel.“

„Patří k Odesse.“

„Ani náhodou. Je to jeden z vůdců falešné Wolfsschanze… Jediný člen Wolfsschanze. Vlastně bych už měl mluvit v minulém čase. Je po smrti.“

„Co?“

„Včera ho zastřelili. Jeho vrah zanechal vzkaz, že je to pomsta portugalských Židů. Samozřejmě to byla práce vašeho bratra. Graff byl příliš starý a vzpurný. Svoji historickou úlohu už splnil.“

Helden položila sklenku s brandy na podlahu. Musela tu otázku položit. „Herr Gerhardt, proč jste nikdy nezveřejnil, o co v Ženevě jde?“

Stařec opětoval její zkoumavý pohled. „Protože by to byla jen půlka pravdy. Kdybychom to udělali, zabili by nás. Ale o to nejde. Jde o ten zbytek.“

„O zbytek?“

„O tu druhou půlku. Kdo jsou vlastně Sonnenkinder? Jak se jmenují? Kde jsou? Hlavní seznam vznikl před třiceti lety. Váš bratr ho musí mít. Je hrozně dlouhý - stovky stránek. Určitě je někde schovaný. Von Tiebolt by se radši usmažil v plamenech, než by prozradil, kde je. Ale musí existovat ještě jeden seznam! Kratší -možná jen pár stránek. Buď ho má u sebe, nebo někde poblíž. Jsou tam jména všech, kteří mají dostat peníze. To budou věrní manipulátoři Wolfsschanze. Ten seznam by se dal najít. Je to nutnost. Musíte říct vojákům z Har Sha’alávu, aby ho vypátrali. Zaražte peníze a najděte ten soupis. Je to naše jediná naděje.“

„Povím jim to,“ slíbila Helden. „Najdou ho, uvidíte.“ Odvrátila zrak. Něco ji napadlo. „Wolfsschanze. I ten dopis pro Noela Holcrofta byl součástí plánu. Včetně všech proseb a výhrůžek.“

„Prosili a hrozili jménem orlů, ale přitom sloužili prasatům.“

„To nemohl vědět.“

„Ne, to nemohl. Jméno ‚Wolfsschanze‘ je symbolem statečnosti. Jinou Wolfsschanze neznal. O té druhé bandě neměl tušení. Nikdo to nevěděl. Jen jeden člověk na světě.“

„Herr Oberst?“

„Ano, Falkenheim.“

„Jak vyvázl?“

„Jednoduše. Díky záměně jména.“ Gerhardt vykročil ke krbu a prohrábl polínka pohrabáčem. „K pohlavárům Wolfsschanze patřil i velitel belgického sektoru Alexander von Falkenhausen. Falkenhausen, Falkenheim. Klaus Falkenheim odjel z východního Pruska na schůzi do Berlína. Když pokus o atentát zkrachoval, Falkenhausenovi se podařilo spojit s Falkenheimem vysílačkou a říct mu o tom neštěstí. Prosil Klause, aby se držel zpátky. On bude tím ‚jestřábem‘, kterého chytí. Druhý ‚jestřáb‘ musel být loajální k Hitlerovi. Klaus měl námitky, ale pochopil to. Měl před sebou spoustu práce. Někdo musel přežít.“

„Kde je Noelova matka?“ zeptala se Helden. „Co zjistila?“

„Teď už všechno ví. Doufejme, že nezpanikařila. Ztratili jsme ji v Mexiku. Pravděpodobně se snaží zastihnout syna v Ženevě. Nepovede se jí to. Jakmile si jí všimnou, bude po ní.“

„Musíme ji najít.“

„Jsou důležitější úkoly,“ prohlásil starý Němec. „Nezapomínejte, že teď už existuje jediná Wolfsschanze. Je potřeba ji ochromit, na ostatním nezáleží.“ Gerhardt odložil pohrabáč. „Dneska v noci půjdete za doktorem Litvakem. Má dům kousek od kliniky, na kopečku dva kilometry na sever. Je docela vysoko a vysílačka tam funguje dobře. Dám vám…“

Místností se rozlehl ostrý bzučivý zvuk. Odrážel se od zdí tak hlasitě, že Helden cítila, jak jí tělem procházejí vibrace. Vyskočila z lehátka. Gerhardt se otočil od krbu a zvedl oči k úzkému oknu pod stropem. Zdálo se, že si prohlíží tabulky skla, které byly příliš vysoko, aby přes ně viděl ven.

„Mám tady speciální zrcadlo, které zachycuje odrazy i ve tmě,“ vysvětlil a napínal oči. „Je to muž. Poznávám ho, ale nevím, kdo to je.“ Zamířil k psacímu stolu, vytáhl ze zásuvky malou pistoli a podal ji Helden.

„Co s tím?“ zeptala se.

„Schovejte si ji pod sukni.“

„Vy nevíte, kdo to je?“ Helden zvedla sukni, zasunula si pod ni zbraň a usedla do křesla naproti dveřím.

„Ne. Přijel včera. Viděl jsem ho na náměstí. Možná patří k nám. Možná ne. Fakt nevím.“

Helden zaslechla kroky za dveřmi. Zastavily se. Nastal okamžik ticha, následovalo rychlé zaklepání.

„Herr Gerhardt?“

Stařec odpověděl vysoký zpěvavým hlasem jako předtím na náměstí. „Panebože, kdo to je? Je už hrozně pozdě. Zrovna se modlím.“

„Přináším vám zprávu z kibucu Har Sha’aláv.“

Gerhardt úlevně vydechl a kývl na Helden. „Je to jeden z našich,“ řekl a uvolnil petlici. „Nikdo jiný o Har Sha’alávu neví.“

Dveře se otevřely. Helden na zlomek sekundy ztuhla a pak se vrhla na podlahu. Postava ve dveřích držela v ruce pistoli s dlouhou hlavní. Ozvala se hromová rána. Gerhardt ztratil rovnováhu a prohnul se jako luk. Teprve po chvíli se jeho bezvládné zkrvavené tělo zhroutilo na stůl.

Helden skočila za kožené křeslo a sáhla pod sukni pro pistoli.

Ozval se další výstřel, stejně ohlušující jako ten první. Kožené opěradlo křesla vylétlo z rámu. A opět rána. Helden ucítila v noze mrazivou bolest. Punčocha jí sákla krví.

Zvedla pistoli, divoce mačkala spoušť a bezhlavě pálila na obrovitou postavu u dveří.

Uslyšela mužský výkřik. V panice narazila do zdi, jako brouk zahnaný do v pasti, v níž už brzy přijde o svůj nicotný život. Po tvářích jí tekly slzy. Znovu zamířila a tiskla kohoutek, až palbu nahradilo hrozivé cvakání prázdné zbraně. Zavřeštěla hrůzou. Vystřílela všechny kulky. Modlila se k Bohu, aby měla rychlou smrt.

Slyšela vlastní výkřiky. Jako by se vznášela na nebi a z výšky sledovala tu spoušť.

Pokoj se naplnil štiplavým dýmem, který ji pálil v očích a oslepoval. Nechápala to. Nic se nestalo.

Pak zaslechla slabý šepot.

„Děvenko…“

Byl to Gerhardt! Vzlykající Helden opřela ruku o zeď, odstrčila se a plazila ke zdroji šepotu. Zakrvácenou nohu vlekla za sebou.

Kouř se začínal rozplývat. Uviděla postavu zabijáka. Ležel na zádech. Na krku a čele měl malá červená kolečka. Byl mrtvý.

Gerhardt umíral. Připlížila se a přitiskla k němu tvář. Slzy jí stékaly na jeho kůži.

„Děvenko… běžte za Litvakem. Pošlete zprávu do Har Sha’alávu. Ruce pryč od Ženevy.“

„Ruce pryč?…“

„Nesmíte tam jezdit. Oni vědí, že ste za mnou byla. Wolfsschanze vás viděla… Vy jste poslední, kdo zbyl. Nachricht…“

„Co?“

„Vy jste… Nachrichtendienst.“ Gerhardtova hlava sklouzla stranou. Vydechl naposledy.

39. KAPITOLA

Pilot s rusými vousy svižně kráčel po rue des Granges směrem k zaparkovanému autu. Althene ho viděla přicházet. Byla znepokojená. Proč s sebou nepřivedl jejího syna? A proč tak pospíchá?

„V hotelu ďAccord je všechno vzhůru nohama. Vražda.“

Althene vyjekla. „Můj syn? Zabili Noela?“

„Ne. Nějakého Angličana.“

„Kdo to byl?“

„Jmenoval se Ellis. William Ellis.“

„Ježíšikriste!“ Althene sevřela kabelku. „Noel měl v Londýně přítele a ten se jmenoval Ellis. Často mi o něm vyprávěl. Musím se synem mluvit!“

„Tam ale ne, madam. Zvlášť jestli existuje spojení mezi vaším synem a tím Angličanem. Všude jsou policajti a je po vás vyhlášeno pátrání.“

„Zavezte mě k telefonu.“

„Zavolám sám. Možná to bude poslední věc, kterou pro vás udělám, madam. S vraždou nechci mít nic společného. To jsme si nedomluvili.“

Jeli téměř čtvrt hodiny, než se pilot ujistil, že je nikdo nesleduje.

„Proč by nás měl někdo sledovat?“ zeptala se Althene. „Nikdo mě neviděl a vy jste o mně nemluvil. Ani o Noelovi.“

„Vás ne, madam. Mě. Nerad bych narazil na ženevskou policii. Pár poldů už jsem tady potkal a nevycházíme spolu zrovna nejlíp.“

Přiblížili se k jezeru. Pilot se rozhlížel po nějakém odlehlém telefonu. Když ho našel, zajel k chodníku a vběhl do budky. Althene sledovala, jak telefonuje. Pak se vrátil. Za volant usedl pomaleji, než předtím vstal. Chvíli nic neříkal a mračil se.

„Proboha, co se stalo?“

„Tohle se mi nezdá,“ odvětil. „Oni čekali, že zavoláte.“

„No jistě. Syn to zařídil.“

„Ale u telefonu jste nebyla vy, ale já.“

„A jaký je v tom rozdíl? No tak jsem někomu řekla, ať zavolá místo mě. Co říkali?“

„Ten chlap mluvil až moc jasně. V tomhle městě se lidé tak svobodně nevyjadřují. Informace dostanete jen tehdy, když volaný pozná váš hlas, nebo když řeknete heslo.“

„O co šlo?“ zeptala se Althene popuzeně.

„O schůzku. Co nejdřív. Deset kilometrů na sever, na cestě do Vésenazu. Je to na východní straně jezera. Říkal, tam bude váš syn.“

„Tak jedeme.“

„Prosím?“

„Ráda bych se s vámi domluvila na další spolupráci.“

Nabídla mu pět set amerických dolarů. „Vy jste blázen,“ řekl.

„Takže dohodnuto?“

„Pod podmínkou, že dokud se nesejdete se synem, uděláte přesně to, co řeknu,“ odvětil. „Dáváte mi dost peněz a já mám zájem, aby všechno klaplo. Pokud tam ale nebude, moje věc to není. Dostanu peníze.“

„Platí. Jedeme.“

„Tak jo.“ Pilot nastartoval auto.

„Proč jste měl podezření? Mně to všechno připadá normální,“ pravila Althene.

„Říkal jsem vám, že tohle město má svůj vlastní kodex chování. V Ženevě je telefon místo kurýra. Měli mi dát jiné číslo, abyste si mohla promluvit se synem sama. Když jsem to nadhodil, bylo mi řečeno, že není čas.“

„Na tom není nic zvláštního.“

„Možná, ale stejně se mi to nelíbí. Spojovatelka řekla, že mě přepojí na recepci, ale chlap, se kterým jsem mluvil, recepční rozhodně nebyl.“

„Jak to víte?“

„Recepční se někdy chovají arogantně, ale nekladou si podmínky. Ten člověk navíc nebyl ze Ženevy. Měl přízvuk, který jsem nedokázal zařadit. Uděláte přesně to, co vám řeknu, madam.“

* * *

Von Tiebolt položil sluchátko a spokojeně se usmál. „Máme ji,“ konstatoval a vykročil ke gauči, kde ležel Hans Kessler. K pohmožděné pravé tváři si tiskl sáček s ledem, o šití se postaral osobní lékař hejtmanova náměstka.

„Půjdu s tebou,“ řekl Hans hlasem plným napětí a bolesti.

„Radši ne,“ prohodil jeho bratr z nedalekého křesla.

„Nesmí tě nikdo vidět,“ dodal von Tiebolt. „Řekneme Holcroftovi, že ses zdržel.“

„Ne!“ zahřměl doktor a praštil pěstí do konferenčního stolku. „Holcroftovi si říkej, co chceš, ale já půjdu večer s tebou. Za to může ta děvka!“

„Řekl bych, že si za to můžeš sám,“ zpražil ho von Tiebolt. „Sám ses o ten úkol přihlásil. Nemohl ses dočkat, jako vždycky. Černá práce, to je tvoje.“

„Ten hajzl nechtěl chcípnout!“ zaječel Hans. „Měl sílu jako čert. Koukni na moje břicho!“ Strhl si košili z prsou a odhalil černá jelita, která mu křížem krážem brázdila kůži. „Rval mi maso holýma rukama!“

Erich Kessler odvrátil oči od bratrových ran. „Měl jsi štěstí, že ses odtamtud nepozorovaně dostal. A teď tě musíme propašovat z hotelu. Policie všechny vyslýchá.“

„Sem nepřijdou,“ vyhrkl Hans zlostně. „Náměstek to zařídil.“

„Stačí, když sem ze zvědavosti vleze jeden policajt a bude malér,“ řekl von Tiebolt a podíval se na Ericha. „Hans musí jít. Sluneční brýle, šála, klobouk. Náměstek je dole v hale.“ Blondýn přesunul pohled k raněnému Kesslerovi. „Jestli se můžeš hýbat, necháme ti tu Holcroftovou. To ti snad spraví náladu.“

„Co bych nemohl,“ odsekl Hans a zkřivil tvář bolestí.

Johann se otočil ke staršímu z bratří. „Ty zůstaneš tady, Erichu. Holcroft brzy zavolá, ale nepředstaví se, dokud nepozná tvůj hlas. Předstírej zájem a účast. Řekni, že jsem se ozval z Berlína a požádal jsem tě, abys rychle přijel. Že jsem se snažil mu dovolat do Paříže, ale on už byl pryč. Pak mu oznámíš, že jsme oba v šoku z toho, co se dneska odpoledne stalo. Ten zavražděný se na něj vyptával, a proto máme strach o jeho bezpečnost. V hotelu ďAccord se nesmí ukázat.“

„Mohl bych říct, že někdo odpovídající jeho popisu byl viděn, jak vychází služebním vchodem,“ dodal lékař. „Byl zjevně otřesený; uvěří tomu. Jeho panika se tím ještě prohloubí.“

„Výborně. Sejdi se s ním a zavez ho do Excelsioru. Zapiš se jako…“ - blondýn se na chvíli zamyslel - „jako pan Fresca. Pokud má ještě pochybnosti, tohle je rozptýlí. Před tebou to jméno nikdy nevyslovil. Bude vědět, že jsme se sešli a mluvili jsme spolu.“

„Fajn,“ souhlasil Erich. „A v Excelsioru mu vysvětlím, že vzhledem k vývoji situace jsi zavolal šéfům banky a domluvil jednání na zítra ráno. Čím rychleji se to vyřídí, tím dřív se můžeme dostat do Curychu a podniknout bezpečnostní opatření.“

„Výborně, Herr Professor. Pojď, Hansi,“ řekl von Tiebolt, „pomůžu ti.“

„To nemusíš,“ odsekl statný fotbalista mnichovského lokálního týmu, výraz tváře však jeho slova nepotvrzoval. „Jen mi vezmi tašku.“

„Jasně.“ Von Tiebolt zvedl lékařův kožený kufřík. „Ty mě ohromuješ. Musíš mi říct, co mu hodláš píchnout. Nezapomeň, že chceme smrt, ale ne vraždu.“

„Neboj,“ uklidnil ho Hans. „Všechno je přesně označené. Žádná chyba se nestane.“

„Po schůzce s pani Holcroftovou se rozhodneme,“ začal von Tiebolt a přehodil Hansovi přes ramena svrchník, „kde Hans dneska přespí. Možná by to bylo nejlepší u náměstka.“

„Prima nápad,“ souhlasil vědec. „Aspoň bude mít k ruce doktora.“

„Já ho nepotřebuju,“ ucedil Hans mezi zaťatými zuby. Nohy ho stěží nesly. Chůze mu zjevně působila bolest. „Mohl jsem se zašít sám, jemu to moc nešlo. Auf Wiedersehen, Erich.“

„Auf Wiedersehen.“

Von Tiebolt otevřel dveře, ohlédl se po Erichovi a doprovodil raněného Hanse do chodby. „Říkáš, že každá ampulka je přesně označená?“

„Ano. Pro tu ženskou mám speciální sérum. Urychlí její srdeční činnost, takže…“

Dveře se zaklaply. Starší z bratří Kesslerů přesunul své mohutné tělo v křesle. Tak to ve Wolfsschanze chodilo. Nebylo zbytí. Lékař, který Hanse ošetřoval, jasně řekl, že jde o vnitřní krvácení. Měl vážně poškozené orgány, jako by je potrhaly silné pařáty nějaké dravé šelmy. Hans potřeboval do nemocnice, jinak mohl zemřít. Ale jeho bratr do nemocnice nesměl. Padaly by zbytečné otázky. Toho odpoledne zemřel v hotelu ďAccord člověk. Poraněný pacient byl na stejném místě. Příliš otázek. Kromě toho, Hansův hlavní přínos se skrýval v černém koženém kufříku, který odnesl Johann. Tinama zjistí všechno, co potřebovali vědět. Hans Kessler, Sonnenkind, svůj úkol splnil. Byl už jen na obtíž.

Zazvonil telefon. Kessler zvedl sluchátko.

„Erichu?“

Byl to Holcroft.

„Ano?“

„Jsem v Ženevě. Jste tady brzy. Řekl jsem si, že to zkusím.“

„Von Tiebolt mi dneska ráno volal do Berlína. Snažil se vás zastihnout v Paříži. Říkal…“

„On už přijel?“ přerušil ho Američan.

„Ano. Šel zařídit poslední náležitosti před zítřejším jednáním. Musíme vám říct spoustu věcí.“

„Nápodobně,“ odvětil Holcroft. „Víte, co se stalo?“

„Jo, je to hrůza.“ Kam se poděla panika? Kde byla nervozita člověka, který si hrábl na dno? Hlas v telefonu nepatřil tonoucímu, který se zoufale chytá posledního stébla. „Byl to váš přítel. Prý se po vás ptal.“

Nastala pauza. „Ptal se na moji matku.“

„Aha, to jsem netušil. Víme jen, že padlo příjmení Holcroft.“

„Co znamená Nach… Nach-rich… nedokážu to vyslovit.“

„Nachrichtendienst?“

„Ano. Co to je?“

Kessler byl zaskočen. Američan se ovládal. To nikdo nečekal. „Jak bych vám to řekl? Je to nepřítel Ženevy.“

„Tak tohle zjistil von Tiebolt v Londýně?“

„Ano. Kde jste, Noeli? Musíme se sejít, ale sem nemůžete.“

„To vím. Poslyšte, máte peníze?“

„Něco by se našlo.“

„Tisíc švýcarských franků?“

„Tisíc?… To snad jo.“

„Zajděte dolů a promluvte si s recepčním mezi čtyřma očima. Zjistěte, jak se jmenuje, a dejte mu ty prachy. Řekněte mu, že jsou pro mě a že za pár minut zavolám.“

„Ale jak…“

„Nechte mě domluvit. Až zaplatíte a zjistíte jeho jméno, běžte k telefonním automatům u výtahů. Stoupněte si vedle toho, co je vlevo u vchodu. Až zazvoní, zvedněte sluchátko. Budu to já.“

„Jak víte číslo?“

„Někomu jsem zaplatil, aby šel dovnitř a zjistil mi ho.“

Takhle se nechová člověk v panice. Byl to racionálně uvažující muž odhodlaný ke všemu… Přesně toho se Erich Kessler bál. Nebýt uspořádání genů - a jedné tvrdohlavé ženské - muž v telefonu mohl být jedním z nich. Sonnenkind.

„Co povíte recepčnímu?“

„To vám řeknu potom. Teď nemáme čas. Za jak dlouho to zvládnete?“

„Nevím. Za chvíli.“

„Deset minut?“

„No snad. Ale Noeli, možná by bylo lepší počkat na Johanna.“

„Kdy se vrátí?“

„Za hodinu, za dvě.“

„Vyloučeno. Za deset minut vám zavolám do vestibulu. Teď mám na hodinkách osm čtyřicet pět. Co vy?“

„Taky.“ Kessler se na ciferník ani nepodíval. Horečně uvažoval. Holcroftova páteř byla nebezpečně rovná. „Vážně by bylo lepší počkat.“

„To nejde. Zabili ho. Panebože, a jak! Chtějí ji dostat, ale to se jim nepovede.“

„Koho? Vaši matku?… Von Tiebolt mi to říkal.“

„Nenajdou ji, ale mě,“ pravil Holcroft. „Ve skutečnosti jdou totiž po mně. A já zase po nich. A já je dostanu, Erichu.“

„Ovládejte se. Nevíte, co děláte.“

„Vím to naprosto přesně.“

„V hotelu je ženevská policie. Jestli budete mluvit s recepčním, mohl by něco vyžvanit. Budou vás hledat.“

„Za pár hodin mě můžou mít. Vlastně se na ně budu těšit.“

„Cože? Noeli, musíme se sejít!“

„Za deset minut, Erichu. Teď je osm čtyřicet šest.“ Holcroft přerušil spojení.

Kessler položil sluchátko. Věděl, že nemá na vybranou a musí se řídit podle instrukcí. Cokoli jiného by vyvolalo podezření. Ale co si od toho všeho Holcroft sliboval? Co řekne recepčnímu? Koneckonců na tom nezáleželo. Až zlikvidují jeho matku, stačí Holcrofta do zítřka udržet v provozu. V poledne už ho nebudou potřebovat.

* * *

Noel čekal ve stínu na začátku rue des Granges. Nebyl hrdý na to, co se chystal udělat, ale vztek v něm otupil veškeré mravní zábrany. Při pohledu na Willieho Ellise se v něm cosi zlomilo. Ten pohled v něm vyvolal další obrazy: Richard Holcroft, přimáčknutý ke kamenné budově autem, které úmyslně vyjelo z dráhy. Otrava strychninem v letadle, smrt ve francouzské vesnici, vražda v Berlíně. A muž, který sledoval jeho matku… Nedovolí, aby se k ní přiblížili! Hra skončila. Sám tomu učiní přítrž.

Chtělo to využít všech zdrojů, zbytků sil a skutečností, jež si vybavoval. Vražda v Berlíně byla jediným faktem, který hrál pro něj. V Berlíně zavedl zabijáky za Erichem Kesslerem - do jedné hospody na Kurfürstendammu. Bylo to hloupé a lehkovážné. Kessler a Holcroft. Holcroft a Kessler. Pokud zabijáci hledali Holcrofta, měli v hledáčku i Kesslera. Jakmile by vyšel z hotelu, pověsili by se na něj.

Holcroft se podíval na hodinky. Byl čas zavolat. Vykročil přes chodník k telefonní budce.

Doufal, že Erich zvedne sluchátko.

A později pochopí.

* * *

Kessler stál před telefonním automatem v hotelové hale. V ruce držel proužek papíru, na nějž mu zaskočený recepční napsal své jméno. Když si bral peníze, třásla se mu ruka. Profesora Kesslera zajímalo, jaký vzkaz nechal pan Holcroft na recepci. Bylo to samozřejmě pro dobro pana Holcrofta. A pro recepčního to znamenalo pět set franků navrch.

Telefon zazvonil. Erich ho vytrhl z vidlice dřív, než dozněl první tón. „Prosím?“

„Jak se jmenuje recepční?“

Kessler mu to řekl.

„Dobře.“

„Musíme se sejít,“ naléhal Erich. „Měl byste vědět spoustu věcí. Zítra je náš velký den.“

„To je zatím daleko. Nejdřív ji musím najít.“

„Kde jste? Musíme se sejít.“

„Nebojte. Teď mě dobře poslouchejte. Počkáte pět minut u telefonu. Možná zavolám znovu. Jestli ne, tak po pěti minutách vyjděte ven a běžte z kopečka po chodníku. Až dojdete dolů, zahněte vlevo a pokračujte v chůzi. Přidám se k vám.“

„Dobře! Takže pět minut.“ Kessler se usmál. Ať hrál ten amatér hru, jakou chtěl, bylo mu to k ničemu. Určitě požádá recepčního, aby předal vzkaz nebo telefonní číslo jeho matce, kdyby mu volala. Past sklapla. Johann měl možná pravdu: Holcroft si opravdu hrábl na dno. Možná přece jen není potenciální Sonnenkind.

Ve vestibulu hotelu ďAccord stále byli policisté a s nimi i několik novinářů, kteří za mlhavou oficiální zprávou o loupeži zavětřili zajímavé téma. Tak to v Ženevě chodilo. Pohybovali se tam i zvědaví hoteloví hosté. Chodili sem a tam, klábosili a navzájem se uklidňovali. Někteří se báli, druzí pásli po senzaci.

Erich se držel stranou davu a snažil se působit pokud možno nenápadně. Neměl vůbec radost, že musí být v hale. Dával přednost anonymitě hotelových pokojů v patře.

Pohlédl na hodinky. Od Holcroftova telefonátu uplynuly čtyři minuty. Pokud Američan do minuty nezavolá, vyhledá recepčního a…

Recepční k němu sám přistoupil. Bylo vidět, že je nesvůj. „Pane profesore?“

„Ano, příteli.“ Kessler si dal ruku do kapsy.

Holcroft zanechal jiný vzkaz, než Erich očekával. Noelova matka se měla dál skrývat a nechat na sebe telefonní číslo, kam by jí syn mohl zavolat. Recepční samozřejmě přísahal, že ho neprozradí. Jenže dřívější sliby mají vždycky přednost. Pokud ta dáma zavolá, pan Kessler najde dotyčné číslo ve své schránce.

„Pan Kessler? Profesor Erich Kessler.“

Vestibulem hotelu kráčel poslíček a vyvolával jeho jméno. Křičel na celé kolo! To snad ne! Nikdo přece nevěděl, že je tady.

„Ano? Ano, já jsem profesor Kessler,“ řekl Erich. „Co se děje?“ Snažil se mluvit klidně a zůstat nenápadný. Lidé se po něm ohlíželi.

„Mám vám vyřídit vzkaz, pane,“ odvětil poslíček. „Volající říkal, že na psaní není čas. Je to od pana H. Povídal, že máte hned vyrazit, pane.“

„Co?“

„Víc mi toho neřekl, pane. Mluvil jsem s ním osobně. S panem H. Máte hned vyrazit. Takhle jsem vám to měl říct.“

Kessler zatajil dech. Najednou mu všechno došlo: Holcroft ho používá jako návnadu.

Ten, kdo zabil v Berlíně muže v černé kožené bundě, věděl, že Noel Holcroft byl u Ericha Kesslera.

Američanův plán byl jednoduchý, ale důvtipný: odhalit Ericha Kesslera, doručit mu vzkaz od pana H a nechat ho vyjít z hotelu do temných ulic Ženevy.

Pokud by ho nikdo nesledoval, bylo by asi těžké vysvětlit nesoulad mezi příčinou a následkem. Tak těžké, že by Holcroft mohl svoji návnadu znovu prověřit. Mohly by vyvstat otázky, které zničí Ženevu.

Noel Holcroft byl přece jen v jádru Sonnenkind.

40. KAPITOLA

Helden vrávorala Gerhardtovým domem přes rozbitý nábytek a krev na podlaze. Otevírala zásuvky a dvířka, až našla plechovou lékárničku. Snažila se zbytečně nepřemýšlet a hlavně se hýbat. Bolest vytěsňovala jako nežádoucí stav mysli. Co nejpevněji si ovázala ránu a vyškrábala se na nohy. S pomocí Gerhardtovy hůlky se jí podařilo projít pěšinou a pak tři kilometry na sever, k rozcestí.

Zastavil jí farmář ve stařičkém automobilu. Nemohl by ji zavézt k doktoru Litvakovi? Bydlí na kopečku nad klinikou.

Ale jistě. Nebyla to pro něj velká zajížďka.

A nemohl by, prosím, zrychlit?

* * *

Waltheru Litvakovi bylo necelých padesát. Měl prořídlé vlasy, jasné oči a zálibu v krátkých přesných větách. Byl štíhlý, a tak se pohyboval hbitě. Pohyby šetřil stejně jako slovy. Byl velice inteligentní, a proto se nemusel na nic ptát. A také byl Žid, kterého v dětství skrývali holandští katolíci a vychovali soucitní luteráni. Proto nesnášel nesnášenlivost.

Měl jednu zvláštnost, která se však dala pochopit. Jeho otec, matka, dvě sestry a bratr našli smrt v plynových komorách v Osvětimi. Nebýt prosby jednoho doktora, který mu vyprávěl o jedné oblasti v horách u Neuchatelu, kde chyběla lékařská péče, Walther Litvak by žil v kibucu Har Sha’aláv v poušti Negev.

Na klinice chtěl původně strávit tři roky. To bylo před pěti lety. Po několika měsících v Neuchatelu se dozvěděl, kdo ho naverboval: jeden ze členů skupiny, která bojovala proti obnově nacismu. Věděli to, co nikdo jiný netušil: o tisících dospělých dětí po celém světě. A o nespočetných milionech, které by se k nim mohly dostat. Bylo potřeba udělat spoustu „nelékařské“ práce. Jeho kontaktní osobou byl Werner Gerhardt. Ta skupina se jmenovala Nachrichtendienst.

Walther Litvak už v Neuchatelu zůstal.

„Pojďte dál, rychle,“ vyzval Helden von Tieboltovou. „Ošetřím vás, mám tady ordinaci.“

Svlékl jí kabát a napůl ji odnesl do místnosti s vyšetřovacím lůžkem.

„Koupila jsem to.“ Nic lepšího Helden nenapadlo.

Litvak ji položil na lehátko, sundal jí sukni a vyhrnul kombiné.

„Nenamáhejte se mluvit.“ Ustřihl obvaz, prohlédl si ránu a pak ze sterilizátoru vytáhl injekční stříkačku. „A teď si na pár minut zdřímnete.“

„To nejde. Není čas! Musím vám říct…“

„Říkal jsem jen pár minut,“ přerušil ji doktor a zapíchl jehlu do paže.

* * *

Otevřela oči. Viděla rozmazaně a necítila poraněnou nohu. Když trochu zaostřila, uviděla doktora. Byl na druhé straně místnosti. Pokusila se posadit. Litvak ji uslyšel a otočil se.

„To jsou antibiotika,“ vysvětlil jí, lahvičku s léky v ruce. „První den je berte po dvou hodinách, pak po čtyřech. Co se stalo? Rychle. Skočím dolů do baráku a o všechno se postarám.“

„Do baráku? Vy to víte?“

„Když jste byla mimo sebe, tak jste povídala. To se po traumatu stává. Několikrát jste opakovala ‚Nachrichtendienst‘. Pak ‚Johann‘. Předpokládám, že je to von Tiebolt a vy jste jeho sestra - ta, která byla u Falkenheima. Tak už je to tady, viďte? Dědicové se šikují v Ženevě.“

„Ano.“

„Ráno mě to taky napadlo. Z Negevu přicházejí hrozné zprávy. Zjistili to, bůhví jak.“

„Jaké zprávy?“

„Har Sha’aláv.“ Doktor sevřel lahvičku, až mu naběhly žíly na předloktí. „Vzali ho útokem. Vyhazovali domy do povětří, masakrovali obyvatele a pole vypálili až na hlínu. Počty mrtvých zatím nejsou kompletní, ale odhadem jich bylo víc než sto sedmdesát. Většinou muži, ale ženy a děti taky.“

Hleden zavřela oči. Neměla slov. Litvak pokračoval.

„Povraždili všechny vůdce do jednoho. Nechali je ležet na zahradách. Říká se, že to byla práce teroristů z Rache. Ale to není pravda. Spáchala to Wolfsschanze. Bojovníci Rache by na Har Sha’aláv nikdy nezaútočili. Dobře vědí, co by se stalo. Poštvali by proti sobě komanda Židů ze všech kibuců.“

„Gerhardt řikal, že máte poslat zprávu do Har Sha’alávu,“ zašeptala Helden.

Litvakovi se zakalily oči. „Není co posílat. Nikdo tam nezbyl. A teď mi hezky povězte, co se stalo dole u jezera.“

Vyhověla mu. Když domluvila, doktor jí pomohl slézt ze stolu a odnesl ji do velkého obývacího pokoje zařízeného v alpském stylu. Položil ji na pohovku a shrnul situaci.

„Ženeva je bojiště a my nesmíme ztrácet ani hodinu. I kdyby se do Har Sha’alávu dalo zavolat, bylo by to k ničemu. Ale jeden člověk z Har Sha’alávu je v Londýně. Dostal rozkaz tam zůstat. Jel za Holcroftem do Portsmouthu. To on mu vytáhl z kapsy tu fotku.“

„Byl na ní Beaumont,“ řekla Helden. „Člen Odessy.“

„Wolfsschanze,“ opravil ji Litvak. „Sonnenkind. Jeden z tisíce, ale zároveň jeden z mála, kdo přímo spolupracoval s von Tieboltem.“

Helden se zvedla a zachmuřila tvář. „Ty záznamy. Beaumontovy materiály. Neměly logiku.“

„Jaké materiály?“

Pověděla rozčilenému doktorovi o mlhavých a protikladných informacích v Beaumontových papírech u námořnictva. A také o podobných materiálech, jež patřily Beaumontovu zástupci Ianu Llewellenovi.

Litvak si to jméno poznamenal do bloku. „To je náhodička. Dva členové Wolfsschanze velí na špionážní lodi. Kolik podobných asi běhá po světě?“

„Llewellena tuhle citovali v novinách. Když Beaumont s Gretchen…“ Nedokázala dokončit větu.

„Netrapte se tím,“ konejšil ji doktor. „Sonnenkinder mají svoje vlastní pravidla. Jméno Llewellen musíme přidat do seznamu, který je určitě někde v Ženevě. Gerhardt měl pravdu: hlavně musíme získat ten seznam. Je to stejně důležitá věc jako zabránit převodu peněz. Svým způsobem ještě důležitější.“

„Proč?“

„Ten kapitál je prostředkem vzniku čtvrté říše, ale lidi z toho soupisu jsou říše sama. I když se ty peníze třeba nerozdělí, oni zůstanou. Musíme zjistit, co jsou zač.“

Helden narovnala záda. „Můj… Johann von Tiebolt může zemřít. Zabít se dá i Kessler a… pokud to nepůjde jinak… tak i Noel. Peníze se můžou zarazit. Ale kde máme jistotu, že se najde seznam?“

„Žid z Har Sha’alávu v Londýně bude vědět, co dělat. Je to talent.“ Litvak krátce odvrátil zrak. „Měla byste to vědět, protože s ním budete muset spolupracovat. Říkají o něm, že je zabiják a terorista. On se nepovažuje ani za jedno, ale vzhledem k tomu, co všechno spáchal, by se o tom dalo s úspěchem pochybovat.“ Lékař se podíval na hodinky. „Za tři minuty devět. Bydlí něco přes kilometr od letiště Heathrow. Pokud se mu dovolám, může být o půlnoci v Ženevě. Víte, kde Holcroft bydlí?“

„Ano. V hotelu ďAccord. Musíte mi věřit, že vůbec nic neví. Je hluboce přesvědčen, že dělá správnou věc.“

„Já vám věřím, ale pokud jde o jeho život, bohužel to nemusí hrát roli. Každopádně se s ním teď potřebujeme spojit.“

„Řekla jsem mu, že dneska večer zavolám.“

„Dobře. Pomůžu vám k telefonu. Dávejte si pozor na jazyk. Budou ho sledovat. Určitě napíchli jeho linku.“ Litvak ji doprovodil ke stolu, na němž ležel aparát.

„Hotel ďAccord. Bonsoir,“ ozvala se spojovatelka.

„Dobrý večer, pana Noela Holcrofta, prosím.“

„Monsieur Holcroft?…“ Dívka zaváhala. „Okamžik, madam.“

Nastalo ticho, pak ve sluchátku cvaklo a promluvil jakýsi muž. „Paní Holcroftová?“

„Prosím?“

„Je to paní Holcroftová?“

Helden byla zaskočená. Něco tady nehrálo. Spojovatelka se ani nepokusila přepojit hovor do Noelova pokoje. „Takže vy jste mě čekali?“ zeptala se.

„Ale ovšem, madam,“ odvětil recepční důvěrným tónem. „Váš syn byl velice uznalý. Mám vám vyřídit, ať se neukazujete a necháte mi telefonní číslo, kam vám může zavolat.“

„Aha. Okamžik, prosím.“ Helden zakryla mluvítko a otočila se k Litvakovi. „Myslí si, že jsem paní Holcroftová. Zaplatil jim, aby si zapsali číslo, kam jí může zavolat.“

Lékař přikývl a rychle vykročil ke stolu. „Pokračujte. Řekněte, že chcete mít jistotu, že to číslo nedají nikomu jinému. Nabídněte mu peníze. Nějak je zdržte.“ Litvak vytáhl odřený adresář.

„Než vám dám ten telefon, ráda bych měla jistotu…“ Helden se odmlčela. Recepční přísahal na hrob své matky, že číslo sdělí jedině Holcroftovi. Doktor přispěchal ke stolu s číslem napsaným na kousku papíru. Helden ho zopakovala recepčnímu a zavěsila.

„Kam to je?“ zeptala se Litvaka.

„Do jednoho prázdného bytu v rue de la Paix, ale na telefonní centrále mají špatnou adresu. Tady.“ Litvak napsal adresu pod číslo. „Zapamatujte si to.“

„Provedu.“

„A teď brnkneme našemu člověku do Londýna,“ rozhodl doktor a zamířil ke schodišti. „Mám tady radiostanici. Zavolám si přes běžnou mobilní ústřednu.“ Zastavil se na spodním schodu. „Dostanu vás do Ženevy. Pohyb vám sice bude činit potíže, ale rána není hluboká. Pod pevně utáhnutým obvazem ji stehy udrží. Doufám, že se vám povede Holcrofta najít. Snad vám všechno vyjde. Noel Holcroft musí opustit von Tiebolta a Kesslera. Jestli bude dělat problémy… jestli jen na chvíli zaváhá, musí zemřít.“

„Já vím.“

„Vědět nestačí. To rozhodnutí bohužel nebude na vás.“

„A kdo ho udělá? Vy?“

„Já musím zůstat v Neuchatelu. Je to věc našeho člověka v Londýně.“

„Myslíte toho teroristy? Zabijáka, který uslyší slovo ‚nácek‘ a hned střílí?“

„Bude jednat s chladnou hlavou,“ ujistil ji Litvak a pokračoval do schodů. „Jiné tlaky na něj působit nebudou. Sejdete se s ním v tom bytě.“

„Jak se dostanu do Ženevy? Já…“ Helden se zarazila.

„Co?“

„Ptám se, jak se dostanu do Ženevy. Jezdí tam vlak?“

„Na vlaky není čas. Poletíte letadlem.“

„Fajn. To bude rychlejší.“

„Mnohem.“

A taky daleko lepší, pomyslela si Helden. Jednu věc totiž doktorovi neřekla, a tou bylo poslední varování Wernera Gerhardta. Platilo pro ni.

Děvenko. Ruce pryč od Ženevy… Wolfsschanze vás viděla.

„Kdo mě tam vezme?“

„Najdou se piloti, co v noci létají přes jezero,“ odvětil Litvak.

* * *

Althene byla rozhořčená, ale s podmínkou souhlasila. Pilot jí položil jedinou otázku.

„Poznala byste lidi, kteří vás hledají?“

Odpověděla, že nikoli.

„Do rána se to možná změní.“

Proto teď stála u stromu v temném lese na dohled od auta. Byl to borový háj, který se táhl do strmého kopce od silnice a jezera. Na toto pozorovací stanoviště ji odvedl pilot.

„Jestli tam váš syn bude, pošlu ho za vámi,“ řekl jí.

„Jistěže tam bude. Proč by nebyl?“

„Uvidíme.“

Jeho pochyby ji na okamžik znepokojily. „A když ne? Co pak?“

„Pak budete vědět, kdo po vás jde.“ Vykročil zpátky k silnici.

„A co vy?“ zavolala za ním. „Když tam syn nebude.“

„Já?“ Pilot se zasmál. „Já už zažil spoustu takových jednání. Jestli tam váš syn nebude, bude to znamenat, že se vás dotyční zoufale snaží najít, ne? Beze mě vás nedostanou.“

Čekala tedy u stromu necelých čtyřicet metrů opodál. Ve výhledu jí sice bránila změť větví a větviček, ale v rámci možností viděla celkem dobře. Auto stálo vedle silnice s rozsvícenými parkovacími světly. Pilot řekl muži v hotelu ďAccord, aby tam byl za hodinu, ne dřív, a aby přijel z jihu a opakovaně zablikal světly asi čtyři sta metrů od místa schůzky.

„Slyšíte mě madam?“ Pilot stál vedle auta a mluvil normálním tónem.

„Ano.“

„Dobře. Už jedou. Na silnici blikají světla. Zůstaňte, kde jste. Sledujte a poslouchejte, ale neukazujte se. Jestli vystoupí váš syn, tak nic neříkejte, dokud ho za vámi nepošlu.“ Pilot se odmlčel. „Jestli mě přinutí, abych šel s nimi, běžte k přístavišti na západní straně jezera, kam jsme přiletěli. Říká se tam tomu Atterisage Médoc. Vyzvednu si vás… tohle se mi nelíbí.“

„Proč? Co je?“

„V autě jsou dva chlapi. Ten vedle řidiče zvedl bouchačku. Možná ji kontroluje.“

„Jak se tam dostanu?“ zeptala se Althene.

„V krabičce na magnet pod kapotou jsou rezervní klíčky.“ Vousatý muž zvedl ruku k ústům a hlasitě houkl do rámusu přijíždějícího automobilu. „Vpravo. Hlavně nenápadně!“

Dlouhý černý vůz zastavil deset metrů před pilotem. Spolujezdec vystoupil, nebyl to však její syn. Byl podsaditý, měl na sobě kabát s vyhrnutým límcem a kolem krku tlustou šálu. Oči mu zakrývaly tmavé brýle s velkými skly, takže vypadal jako velká moucha. Kulhavou chůzí vešel do kuželu reflektorů.

Řidič zůstal za volantem. Althene na něj zírala. Doufala, že pozná Noela. Nebyl to on. Neviděla mu dobře do tváře, ale měl světlé vlasy.

„Předpokládám, že paní Holcroftová je v autě,“ řekl muž se slunečními brýlemi pilotovi. Mluvil anglicky, ale se zřetelným německým přízvukem.

„A její syn sedí v tom vašem?“ odvětil pilot.

„Požádejte, prosím, paní Holcroftovou, aby si vystoupila.“

„Požádejte, prosím, jejího syna, aby si taky vystoupil.“

„Nedělejte potíže. Musíme se držet plánu.“

„My taky. Ve vašem autě je pouze jedna další osoba. Popisu jejího syna neodpovídá.“

„Odvezeme paní Holcroftovou za ním.“

„Odvezeme ho za paní Holcroftovou.“

„Nechte toho!“

„Čeho, monsieur? Dostal jsem zaplaceno a vy určitě taky. Oba jen děláme svoji práci, nebo ne?“

„Nemám na vás čas!“ vykřikl Němec a kulhavou chůzí prošel kolem pilota směrem k autu.

Pilot kývl. „Doporučoval bych vám, abyste si ho našel. Protože paní Holcroftovou nenajdete.“

„Du Sauhund! Wo ist die Frau?“

„Taky bych vám doporučoval, monsieur, abyste mi nenadával. Pocházím z Chálons-sur-Marne. Tam jste dvakrát vyhráli, a tak mám na ty vaše urážky jistou alergii.“

„Kde je ta ženská?“

„Kde je pan syn?“

Němec vytáhl pravou ruku z kabátu. Držel v ní pistoli. „Neplatí vám tolik, aby to stálo za váš život. Kde je?“

„A co vy, monsieur? Vás možná platí až příliš na to, abyste mě zastřelil a nic nenašel.“

Ozvala se ohlušující rána. Hlína pod pilotovýma nohama vylétla do vzduchu. Althene úlekem sevřela kmen stromu.

„Teď už snad chápete, že peníze pro mě nejsou tak důležité jako ta ženská. Kde je?“

„Les Boches!“ ucedil pilot znechuceně. „Dostanete do ruky zbraň a zešílíte. Ani trochu jste se nezměnili. Jestli chcete tu ženskou, tak mi ukážete jejího syna a já ho za ní dovedu.“

„Chci vědět, kde je. Hned teď!“ Němec zvedl pistoli a namířil pilotovi na hlavu. „Tak bude to?“

Althene viděla, jak se dveře auta otevřely. Zazněl výstřel, pak další. Pilot se vrhl na zem. Němec zavřeštěl a vytřeštil oči.

„Johanne? Johanne!“

Ozvala se třetí rána a Němec se zhroutil na silnici. Pilot se vyškrábal na nohy.

„On vás chtěl zabít,“ vyjekl řidič nevěřícně. „Věděli jsme, že není úplně normální, ale tohle? Byl to cvok!“

„Chtěl mě zabít?…“ zeptal se pilot stejně nevěřícným tónem. „To nedává smysl!“

„To ne,“ přitakal blondýn. „Ale to, co jste chtěl, svoji logiku mělo. Pomozte mi ho odtáhnout do lesa a vyndat mu průkazy. Pak půjdete se mnou.“

„Kdo jste?“

„Přítel Holcroftových.“

„Rád bych tomu věřil.“

„Uvěříte.“

Althene cítila, že musí pryč. Nohy jí sotva nesly a v krku měla sucho. Oči ji bolely tak silně, že je musela opakovaně zavírat.

Blondýn s pilotem odvlekli tělo do lesa. Byli necelých sedm metrů pod ní. Náhle jí došlo, že pilot měl pravdu, když jí dával instrukce.

„Mám vzít svoje auto, monsieur?“

„Ne. Vypněte světla a pojďte se mnou. Ráno ho vyzvedneme.“

Pilot poslechl, vzápětí však zaváhal. „Nerad bych ho nechával tak blízko mrtvoly.“

„Odvezeme ho ještě před svítáním. Máte klíčky?“

„Mám.“

„Tak rychle!“ poručil blondýn.

Pilotovi se zjevně ulevilo, protože už dál neprotestoval. Během několika sekund byli pryč.

Althene se odstrčila od stromu. Snažila si přesně vzpomenout, jak to pilot říkal. V krabičce na magnet… pod kapotou… jsou rezervní klíčky… běžte do přístaviště… kam jsme přiletěli. Atterisage Medoc.

Atterisage Médoc. Na západní straně jezera.

Pět minut poté už s rukama od kolomazi ujížděla na jih směrem k Ženevě. Postupem času byla její noha na plynovém pedále čím dál pevnější a sevření volantu volnější. Začala znovu uvažovat.

Atterisage Médoc. Na západní straně jezera… šestnáct nebo osmnáct kilometrů od města. Pokud by se jí podařilo myslet jen na ten nevábný kus pobřeží s benzinovými pumpami, mohla by zpomalit bušení srdce a začít znovu dýchat.

Atterisage Médoc. Panebože, ať to najdu! Nech mě žít, abych mohla najít syna! Dobrý Bože! Co jsem to udělala? Třicet let stará lež a zrada… tak strašlivé prokletí… Musím ho najít!

* * *

Helden seděla v malém hydroplánu přímo za pilotem. Pod sukní cítila obvaz. Byl pevně utažený, ale neškrtil ji. V ráně jí občas zaškubalo, ale prášky bolest zmírňovaly. Mohla celkem obstojně chodit. A kdyby nemohla, tak by se přinutila.

Pilot se k ní zaklonil. „Půl hodiny po přistání vás zavezeme do restaurace u jezera, odkud můžete zajet taxíkem do města. Kdybyste v příštích dvou týdnech potřebovala naše služby, máme základnu v soukromém přístavišti Atterrisage Médoc. Bylo mi ctí mít vás na palubě.“

41. KAPITOLA

Erich Kessler se v násilí nevyžíval, ale souhlasil s ním, pokud vedlo k vytyčeným cílům. Schvaloval ho pouze jako pozorovatel a teoretik, nikoli jako přímý účastník. Jenže teď neměl na vybranou. Nebyl čas někoho hledat. Musel sám sáhnout k násilí.

Holcroft mu nedal jinou možnost. Ten amatér si srovnal věci v hlavě a postupoval se znepokojivou důsledností. Syn zdědil chromozomy Heinricha Clausena. Bylo potřeba ho znovu dostat pod kontrolu.

Erich si vybral z hloučků lidí v hale vhodnou osobu. Byl to novinář a nejspíš dobrý - aspoň soudě podle suverenity, s níž si zapisoval poznámky do bloku.

Kessler k němu přistoupil a tiše řekl. „Vy jste reportér z… co je to za noviny?“

„Genęve Soir,“ odvětil žurnalista.

„Hrůza, co se stalo. Ten chudák. Tragédie. Stojím tady už hezkou chvíli a rozhoduju se, jestli mám něco říct. Ale nechci se do toho namočit.“

„Bydlíte v hotelu?“

„Ano. Jsem z Berlína. Do Ženevy jezdím často. Svědomí mi velí, abych šel rovnou na policii a vyklopil všechno, co vím. Jenže můj právník říká, že by si to mohli špatně vyložit. Jsem tady obchodně. Mohl bych si uškodit. Ale stejně by to měli vědět.“

„Oč se jedná?“

Erich se na novináře smutně podíval. „Řekněme, že jsem toho mrtvého velice dobře znal.“

„A?“

„Tady ne. Právník mi radil, abych se od toho držel co nejdál.“

„Chcete říct, že jste s tím měl něco společného?“

„Ježíšmarjá, to ne. To vůbec ne, ani omylem. Já jen, že mám… jisté informace. Možná bych znal dokonce pár jmen. Existují… důvody…“

„Pokud v tom nejedete, ochráním vás jako zdroj.“

„Víc po vás nechci. Počkejte minutku, skočím si pro kabát. Pak se vrátím dolů a vyjdu ven. Běžte za mnou. Najdu diskrétní místo, kde si můžeme promluvit. Nepřibližujte se ke mně, dokud vás nezavolám.“

Novinář přikývl. Kessler se otočil k výtahům. Vezme si kabát a dva revolvery. Menší zpoždění zvýší Holcroftovu nervozitu, což bude jen dobře.

* * *

Noel čekal ve dveřích přímo naproti hotelu ďAccord. Kessler měl dostat jeho vzkaz před pěti minutami. Co ho zdrželo?

Támhle! Po krátkých hotelových schodech sešla korpulentní postava. Nemohl to být nikdo jiný. No jistě, Kessler se vrátil do pokoje pro kabát.

Holcroft sledoval, jak Erich majestátně kráčí z kopce a přívětivě kýve na kolemjdoucí. Kessler je uhlazený člověk, pomyslel si Noel, a nejspíš by nepochopil, proč má sloužit jako návnada. Takové uvažování mu bylo cizí. A Holcroft zase neměl v povaze někoho využívat, ale nic už nebylo jak dřív… Najednou to pokládal za zcela přirozené.

A zabralo to! Muž, kterému mohlo být mezi třiceti a čtyřiceti, sestoupil na spodní schod před hotelem a zadíval se přímo na Kesslerovu vzdalující se postavu. Pomalu vykročil - příliš pomalu na někoho, kdo někam jde - a držel se v bezpečné vzdálenosti za Erichem.

Noel se modlil, aby Kessler udělal to, co mu řekl. Ulice, jež ve spodní části protínala rue des Chranges, byla plná starých kancelářských budov. Byly úzkostlivě udržované a drahé, ale po páté hodině odpoledne se vylidňovaly. Noel splnil svůj úkol; záviselo na něm dopadení zabijáka z Nachrichtendienstu. Jeden vrah bohatě postačí. Zavede ho k dalším. Nebylo by od věci vytlouct z toho chlapa pár informací. Nebo mu vystřelit přímo před očima.

Noel nahmatal pistoli v kapse a zahájil pomalé sledování. Zůstal přitom na své straně ulice.

O čtyři minuty později došel Kessler k úpatí kopce a dal se doleva. Jeho pronásledovatel učinil totéž. Holcroft počkal, až přejedou auta a oba muži zmizí z dohledu. Teprve pak přešel křižovatku. Stále se držel na protější straně, odkud měl výborný výhled.

Náhle se zastavil. Kessler někam zmizel.

A s ním i chlapík, jenž ho sledoval. Noel se rozběhl.

* * *

Kessler zahnul vlevo do stinné ulice. Ušel asi padesát metrů a zvedl malé zrcátko. Novinář byl za ním. Holcroft nikoli. Bylo třeba rychle jednat.

Vlevo byla slepá ulička, sloužící jako parkoviště pro dvě až tři auta. Byla přehrazená řetězem, znakem soukromého majetku. Žádný vůz tam však nestál a byla tma. Černá tma. Ideální. Erich s námahou překročil řetěz a rychle přešel ke zdi na konci uličky. Zasunul pravou ruku do kapsy a vytáhl zbraň - první, kterou chtěl použít. Musel s ní škubnout, tlumič se totiž zachytil do látky.

„Tady!“ houkl dostatečně hlasitě, aby ho novinář slyšel. „Tady si můžeme promluvit a nikdo nás neuvidí.“

Novinář překročil řetěz a mžoural do stínů. „Kde jste?“

„Tady.“ Erich zvedl revolver.

Novinář se blížil. Když došel až téměř k němu, Kessler vypálil do mlhavého obrysu jeho krku. Ozvalo se duté plivnutí. Z prostřeleného hrdla prudce vyšel vzduch, až se to rozléhalo mezi domy. Novinář padl k zemi. Erich znovu stiskl spoušť a střelil ho do hlavy.

Odšrouboval tlumič, rychle prohledal šaty mrtvého, vytáhl peněženku se zápisníkem a pohodil je do stínu. Pak vytáhl z levé kapsy druhý revolver. Vtiskl jej reportérovi do ruky a omotal mu ukazovák kolem spoušti.

Kessler si vkleče roztrhl košili a urval si z kabátu dva knoflíky. Hrábl rukou do oleje a špíny na parkovišti a umazal si tvář.

Byl připraven. Vstal a vrhl se k řetězu. Zprvu Holcrofta neviděl, ale po chvíli si ho všiml. Američan běžel po ulici. Krátce se zastavil pod lampou.

Teď.

Kessler vykročil zpátky k mrtvému, sklonil se a uchopil ruku s revolverem. Otočil ji směrem k nebi a zatlačil bezvládným ukazovákem na spoušť.

Výstřel z malorážné zbraně zněl v tom malém prostoru jako rána z děla. Erich ještě dvakrát škubl za ztuhlý prst, pak ho pustil a rychle vytasil zbraň z kapsy.

„Noeli! Noeli!“ zaječel a vrhl se ke zdí. Jeho těžké tělo se svezlo na beton. „Noeli, kde jste?“

„Erichu?! Proboha… Erichu?“ Holcroftův hlas nebyl daleko. V mžiku se ještě přiblížil.

Kessler otočil revolver bez tlumiče směrem k hromadě mrtvého masa. Musel vypálit poslední střelu… a udělal to přesně v okamžiku, kdy v příšeří spatřil siluetu Noela Holcrofta.

„Erichu!“

„Tady. Pokusil se mě zabít! Ježíšmarjá, on se mě pokusil zabít!“

Holcroft narazil na řetěz. Přeskočil ho a utíkal ke Kesslerovi. Klekl si k němu. „Kdo? Kde je?“

„Támhle! Johann mě přemluvil, abych si vzal zbraň… Musel jsem vystřelit. Nemohl jsem jinak!“

„Jste celý?“

„Snad jo. Šel po mně. Věděl o vás. Pořád opakoval ‚Kde je? Kde je H? Kde je Holcroft?‘ Praštil se mnou o zem…“

„No nazdar.“ Noel vyskočil a vrhl se k tělu ve stínech. Vytáhl z kapsy zapalovač a posvítil si na mrtvolu. Prohledal kapsy saka, pak tělo převrátil, aby se podíval i do kalhot. „Sakra, nic tady není!“

„Nic? Jak to myslíte, nic? Noeli, musíme odsud vypadnout. Myslete na zítřek!“

„Není tady žádná peněženka ani průkazka, prostě nic!“

„Zítřek je důležitější!“

„Jenže já je chtěl dostat už dneska v noci!“ zahřměl Holcroft.

Kessler několik sekund mlčel. Nakonec nevěřícně vydechl: „Vy jste to plánoval…“

Holcroft zlostně vstal. Při Erichových slovech se však trochu zastyděl. „Omlouvám se. Nechtěl jsem, aby se vám něco stalo. Myslel jsem, že mám všechno pod kontrolou.“

„Proč jste to udělal?“

„Protože jestli ji najdou, tak ji zabijí. Stejně jako zabili Willieho Ellise a… Richarda Holcrofta. A spoustu dalších lidí.“

„Kdo?“

„Nepřítel Ženevy. Nachrichtendienst. Chtěl jsem jednoho z nich dostat! Živého, sakra!“

„Pomozte mi na nohy,“ požádal ho Kessler.

„Dokážete to pochopit?“ Holcroft nahmatal Erichovu ruku a zvedl ho ze země.

„To ano. Ale neměl jste jednat na vlastní pěst.“

„Chtěl jsem ho chytit a dostat z něj jména dalších, i kdybych ho musel natáhnout na skřipec. Pak bych ho předal policii s žádostí, aby mi pomohli najít matku. A ochránit ji.“

„To teď padlo. Je po něm. Ptali by se nás na spoustu věcí, na které nemůžeme odpovědět. Ale snad nám pomůže Johann.“

„Von Tiebolt?“

„Jo. Řekl mi, že má tady v Ženevě vlivného přítele. Je to zástupce hejtmana. Říkal, že vás mám vzít do hotelu Excelsior a zapsat se jako Fresca. Nevím proč zrovna tohle jméno.“

„Už jsme na něj zvyklí,“ vysvětlil mu Noel. „A on tam za námi přijde?“

„Ano. Zařizuje poslední věci na zítřek. V bance.“

„V bance?“

„Zítra bude po všem. To jsem se vám snažil říct. Pojďte, musíme sebou hodit. Tady zůstat nemůžeme. Někdo by mohl jít kolem. Johann říkal, abych vás ujistil, že jestli je vaše matka v Ženevě, tak ji najdeme. Bude v bezpečí.“

Holcroft pomohl Kesslerovi k řetězu. Vědec se ohlédl do temného kouta mezi domy a zachvěl se.

„Nemyslete na to,“ konejšil ho Noel.

„Byla to hrůza.“

„Byla to nutnost.“

Svatá pravda, pomyslel si Kessler.

* * *

Helden uviděla tu starou paní dole v doku. Seděla na lavičce, dívala se na vodu a vůbec nevnímala mechaniky a cestující, kteří mířili k hydroplánům i od nich.

Když Helden přišla blíž, ve svitu měsíce si všimla jejích hranatých rysů a vysedlých lícních kostí, jež zvýrazňovaly velké oči. Žena byla ponořená do myšlenek. Silná a vzdálená, tak sama na nepatřičném místě, tak…

Helden kulhavou chůzí obešla lavičku a zadívala se starší dámě do obličeje. Panebože! Hleděla do tváře, která až na věk a pohlaví mohla klidně patřit Noelovi Holcroftovi. Byla to jeho matka!

Co tady dělá? Proč zrovna na tomhle místě? Odpověď byla nasnadě: Noelova matka přiletěla do Ženevy tajně!

Žena zvedla oči a hned je zas bez zájmu odvrátila. Helden co nejrychleji spěchala k pěšině vedoucí k domku, který sloužil jako čekárna a spojovací centrum. Vešla dovnitř a přistoupila k muži stojícímu u provizorního pultu, za nímž byly telefony a radiostanice.

„Ta paní venku. Co je zač?“

Muž krátce vzhlédl od papírů a změřil si ji. „Jména zásadně nesdělujeme,“ oznámil jí. „To byste měla vědět.“

„Je to hrozně důležité! Jestli je to ta, co si myslím, hrozí jí nebezpečí. Říkám vám to, protože vím, že znáte doktora Litvaka.“

Při vyslovení toho jména muž opět zvedl zrak. Bylo zřejmé, že k životu v Atterisage Médoc riziko a nebezpečí neodmyslitelně patří, ale každý se mu pokud možno vyhýbá. A doktor Litvak byl asi důvěryhodný zákazník.

„Čeká na telefonát.“

„Od koho?“

Muž ji znovu přelétl přísným pohledem. „Od jednoho z našich pilotů. ‚Le Chat rouge.‘ Má problémy s policií?“

„Ne.“

„Tak Korsičani? Mafie?“

Helden zavrtěla hlavou. „Je to ještě horší.“

„Vy jste známá doktora Litvaka?“

„Ano. Rezervoval mi let do Neuchatelu. Můžete si to ověřit.“

„To není třeba. Tady o potíže nestojíme. Odveďte si ji.“

„No jo, ale jak? Má sem pro mě přijet auto a zavézt mě do restaurace u jezera. Tam mám počkat na taxíka. Jenže to bude až za půl hodiny.“

„Situace se změnila.“ Muž se podíval kamsi za ni. „Henri, pojď sem.“ Sáhl pod pult pro klíčky od auta. „Běž a promluv s tou starou paní. Řekni jí, že musí pryč. Henri vás odveze.“

„Co když neposlechne?“

„Musí. Nabídnete jí odvoz.“

Helden vyšla ven tak rychle, jak jí zranění dovolovalo. Paní Holcroftová už na lavičce neseděla a Helden na okamžik zpanikařila. Pak ji ale uviděla. Stála bez hnutí v opuštěném přístavišti, ozářená jasným měsícem. Helden k ní vykročila.

Američanka uslyšela její kroky a otočila se. Nehnula ani brvou, natož aby pozdravila.

„Vy jste paní Holcroftová,“ začala Helden. „Noelova matka.“

Když Althene Holcroftová zaslechla synovo jméno, spráskla ruce. Zdálo se, že přestala dýchat.

„Kdo jste?“

„Přítelkyně. Věřte tomu, prosím vás. Jmenuju se von Tieboltová.“

„Jděte mi z očí!“ vyštěkla stařena, jako by do nočního vzduchu práskl bičem. „Zaplatila jsem zdejším lidem. Nedovolí, aby mě někdo obtěžoval. To vás radši zabijí. Táhněte si za tou svojí vlčí smečkou!“

„Já k Wolfsschanze nepatřím, paní Holcroftová.“

„Jste von Tieboltová!“

„Kdybych patřila k Wolfsschanze, nepřiblížila bych se k vám. To snad chápete.“

„Já dobře vím, jakým lumpům sloužíte…“

„S tím názorem se v různých formách potýkám celý život, ale vy se pletete! Musíte mi věřit. Tady zůstat nemůžete. Není tu pro vás bezpečno. Můžu vás schovat, pomoct vám…“

„Vy? A jak? Zastřelíte me? Nebo mě snad strčíte pod auto?“

„Prosím vás! Já vím, proč jste přijela do Ženevy. Jsem tady ze stejného důvodu. Musíme se k němu dostat a všechno mu říct, než bude pozdě. Ty peníze je potřeba zablokovat!“

Holcroftova matka se zatvářila užasle. Pak se však zamračila, jako by zavětřila past.

„Vážně? A nepotřebujete spíš zastavit mě? Ale to se vám nepovede. Budu křičet a pak přijdou chlapi. Jestli vás oddělají, tak ať. Třicet let jen lžete! Vy všichni! K nikomu se nedostanete.“

„Paní Holcroftová! Já mám vašeho syna ráda. Jestli ho neseženeme, zemře. Zabije ho buď jedna, nebo druhá strana! Ani jedna ho nemůže nechat žít! Musíte to pochopit.“

„Lžete!“ vyštěkla Althene. „Jste prolhaná banda!“

„Běžte s tím už někam!“ zpražila ji Helden. „Nikdo vám na pomoc nepřijde. Chtějí, abyste odsud zmizela! A já nejsem mrzák! Mám v noze kulku! A mám ji tam proto, že jsem se snažila dostat za Noelem! Vy nevíte, co jsme prožilí! Nemáte právo…“

V malé budově na nábřeží nastal hlasitý rozruch. Obě ženy zaslechly slova…, která byla určena hlavně jim.

„Co tady děláte, monsieur? Žádná taková tady není! Odejděte, prosím.“

„Vy mi nebudete poroučet! Je tady!“

Helden zalapala po dechu. Byl to hlas, který slýchala celý život.

„Tohle je soukromé přístaviště. Znovu vás žádám, abyste odešel!“

„Otevřete ty dveře!“

Helden se otočila k Althene Holcroftové. „Nemám čas na vysvětlování. Můžu jen zopakovat, že jsem vaše přítelkyně. Musíte pryč! Do vody. Rychle!“

„Proč bych vám měla věřit?“ Stařena se dívala za Helden směrem k domku v přístavišti. Byla vylekaná a nerozhodná. „Jste mladá a silná. Klidně byste mě mohla zabít“

„To chce ten chlap,“ zašeptala Helden. „I mě se pokusil zavraždit.“

„Kdo je to?“

„Můj bratr. Ve jménu božím, buďte zticha!“

Helden vzala Althene kolem pasu a silou ji odvlekla k prkennému molu. Pak ji co nejjemněji stáhla dolů. Althene se roztřásla, ústa plná vody. Zakašlala a máchala kolem sebe rukama. Helden ji stále objímala kolem pasu. Šlapala vodu a držela Holcroftovu matku nad hladinou.

„Nekašlejte! Nesmíme dělat hluk. Pověste si kabelku na krk. Pomůžu vám.“

„Ježíšmarjá, co to vyvádíte?“

„Ticho!“

Asi deset metrů od břehu kotvil malý motorový člun. Helden táhla Althene do jeho stínu. Byly asi tak v půli cesty, když uslyšely bouchnutí dveří a spatřily paprsek silné svítilny tančící ve zlověstných obrazcích. Blondýn se rozběhl k molu, pak se zastavil a namířil baterkou na vodu. Helden se zoufale snažila dostat ke člunu. Noha ji mučivě bolela.

Nešlo to. Neměla v noze potřebnou sílu a brzdila ji tíha mokrých šatů.

„Snažte se dostat k tomu člunu,“ zašeptala. „Já poplavu zpátky… Uvidíme a…“

„Mlčte!“ Stařena náhle začala dělat rychlá tempa, takže se s ní Helden nemusela lopotit. „Je to ten chlap. Váš bratr. Má pistoli. Honem.“

„Já nemůžu.“

„Musíte.“

Pomalu se posunovaly k člunu a navzájem si přitom pomáhaly.

Blondýn stál na molu. Paprsek jeho svítilny systematicky křižoval hladinu jako smrtící laser. Bylo jasné, že je za chvíli zachytí. Pak se ozve palba a bude po všem.

Johann von Tiebolt byl vynikající střelec a jeho sestra to dobře věděla.

Ženy ve vodě ozářilo oslepující světlo. Loďku už měly kousek před sebou. Instinktivně ponořily tvář pod hladinu a plavaly pod vodou. Záře pominula. Byly za člunem, jehož řetěz se jim motal do šatů. Chytily se ho jako záchranného lana a hltavě plnily vyčerpané plíce vzduchem.

Ticho. Pak kroky. Zprvu pomalé a opatrné, pak čím dál rychlejší. Johann von Tiebolt opustil přístaviště. A pak znovu bouchnutí dveří a hlasy.

„Kam šla?“

„Vy jste cvok!“

„A vy zas mrtvola!“

Nábřežím se rozlehla rána. Následoval výkřik bolesti a pak druhý výstřel. A poté ticho.

Minuty plynuly. Ženy ve vodě na sebe pohlédly ve svitu měsíce. Helden von Tieboltová měla v očích slzy. Stará paní se dotkla její tváře, ale nic neřekla.

Hrozivé ticho ukončilo až zaburácení motoru. Ozvalo se kvílení pneumatik a chroupání štěrku pod koly nespatřeného automobilu. Ženy na sebe kývly a vydaly se zpátky ke břehu. Znovu se přitom držely.

Po chvíly vylezly po žebříku, klekly si ve tmě a snažily se popadnout dech.

„Není to zvláštní?“ prohodila Althene. „Jednu chvíli jsem myslela na boty. Nechtěla jsem je ztratit.“

„A ztratila jste je?“

„Ne. To je asi ještě divnější.“

„To moje boty jsou pryč,“ řekla Helden nepřítomně. Vstala. „Musíme odsud. Může se vrátit.“ Pohlédla směrem k budově. „Dovnitř se mi nechce, ale bohužel tam musíme. Byly tam klíčky od auta…“ Sáhla dolů a pomohla starší dámě vstát.

Dívka vešla do dveří a okamžitě zavřela oči. Na pultu ležel muž s ustřelenou tváří. Hlavou jí prolétla vzpomínka na zohavený obličej Klause Falkenheima. Chtělo se jí křičet. Namísto toho zašeptala.

„Mein Bruder…“

„Pojďte, děvenko. Musíme sebou hodit!“ Hlas Althene Holcroftové byl překvapivě autoritativní. Všimla si kroužku s klíči. „Bude lepší vzít si jejich vůz. Já jsem sice přijela autem, ale to viděli.“

A pak Helden spatřila to slovo, napsané tlustou tužkou na podlaze pod mrtvolou. „Ne! To je lež!“

„Co je?“ Stařena popadla klíčky a vrhla se k dívce.

„Tady. Je to lež!“

Slovo na podlaze bylo napsané ve spěchu velkými písmeny.

NACHRICHTENDIENST

Helden odkulhala k nápisu, klekla si a snažila písmena setřít. Zuřivě kroužila rukama a po tvářích jí přitom kanuly slzy.

„Lež! Lež! Byli to skvělí muži!“

Althene se dotkla ramene hysterické dívky, pak ji vzala za ruku a zvedla ji z podlahy.

„Na tohle není čas! Sama jste to říkala. Musíme odsud.“

Starší z žen jemně, ale pevně odvedla tu mladší k příjezdové cestě. Nade dveřmi byla jediná lampa, která vrhala stejně stínů jako světla. Stála tam dvě auta - to, v němž přijela Althene, a šedý vůz s poznávací značkou připevněnou k nárazníku drátem. Američanka k němu vykročila.

A pak se zarazila. Veškeré její sebeovládání vzalo za své.

Na štěrku ležel zrzavý pilot. Byl mrtvý, ruce svázané za zády. Po celé jeho tváři - kolem očí a úst - se mu táhly řezné rány.

Nejdřív ho mučili a pak zastřelili.

* * *

Jely tiše, obě pohroužené do vlastních trýznivých myšlenek.

„Vím o jednom bytě,“ řekla nakonec Helden. „Dostala jsem instrukce. Tam budeme v bezpečí. Z Londýna nám přiletěl na pomoc jeden člověk. Měl by tam už být.“

„Kdo je to?“

„Žid z místa, které se jmenuje Har Sha’aláv.“

Althene se podívala na dívku, přes kterou se míhaly stíny.

„Za mnou taky byl jeden Žid z Har Sha’alávu. Proto jsem tady.“

„Já vím.“

* * *

Dveře bytu otevřel štíhlý muž se snědou pletí a velice tmavýma očima. Nebyl ani vysoký, ani malý, ale čišela z něj hrubá síla. Vyzařovala z jeho mohutných ramen i napnuté látky bílé košile s vykasanými rukávy, které odhalovaly svalnaté paže. Měl pečlivě učesané černé vlasy a výraznou tvář, strnule vážnou, avšak pohlednou.

Změřil si obě ženy přísným pohledem, pak přikývl a pokynul jim, aby šly dál. Kulhání Helden von Tieboltové ponechal bez komentáře, stejně tak jejich promáčené šaty.

„Já jsem Jakov Ben-Gadíz,“ řekl. „Aby bylo hned od začátku jasno, tady rozhoduju já.“

„Jakým právem?“

Ben-Gadíz se na ni zadíval. „Vy jste jeho matka?“

„Ano.“

„Nečekal jsem vás.“

„Ani já nečekala, že přijdu. Nebýt téhle dívky, jsem po smrti.“

„Tak to máte jeden dluh navíc, kromě toho hlavního.“

„Na něco jsem se vás ptala. Jakým právem chcete rozhodovat za mě? Na to nejsem zvyklá.“

„Mluvil jsem s Neuchatelem. Dneska v noci je třeba něco udělat.“

„Mě zajímá jen to, jak najít syna.“

„Potom,“ zpražil ji Jakov Ben-Gadíz. „Nejdřív musíme najít seznam. Máme za to, že je v hotelu ďAccord.“

„Je to opravdu důležitá věc,“ ozvala se Helden a položila staré paní ruku na rameno.

„Stejně důležitá jako najít vašeho syna,“ pokračoval Jakov a nespouštěl oči z Holcroftové. „Potřebuju návnadu.“

42. KAPITOLA

Von Tiebolt mluvil do telefonu a ve volné ruce držel lístek od Kesslera. Na druhém konci linky byl náměstek hejtmana ženevského kantonu.

„Povídám vám, ta adresa je špatná! Je to stará opuštěná budova, žádné telefonní dráty do ní nevedou. Řekl bych, že Nachrichtendienst celkem úspěšně pronikla do vašich státních telekomunikací. A teď mi najděte tu správnou!“

Blondýn chvíli poslouchal a pak vybuchl. „Vy idiote, já na to číslo zavolat nemůžu! Recepční přísahal, že ho nedá nikomu než Holcroftovi. Ať bych řekl cokoliv, vyplašila by se. Zjistěte mi tu adresu! I kdybyste kvůli tomu měl vzbudit předsedu federální vlády. Čekám, že mi do hodiny zavoláte.“ Praštil sluchátkem a znovu se podíval na papírek od Kesslera.

Erich šel za Holcroftem. Nepochybně už byli v hotelu Excelsior a zapsali se pod jménem Fresca. Mohl si to telefonicky ověřit, ale tím by mohl způsobit zbytečné komplikace. Potřebovali dohnat toho Američena na pokraj šílenství. Přítel z Londýna zavražděn, matka nezvěstná. Možná dokonce zaslechl, že Helden zemřela v Neuchatelu. Holcroft bude jistě blízko zhroucení. Mohl by požádat o schůzku.

Johann na ni zatím nebyl připraven. Bylo krátce po třetí ráno a Holcroftova matka stále unikala. Musel ji najít a zneškodnit. Do jednání v bance zbývalo šest hodin. Každou chvíli se ta ženská mohla vynořit odněkud z davu, z taxíku v proudu aut, ze schodiště či rohu a křiknout na syna varování: Zrada! Nech toho! Vycouvej ze Ženevy!

To se nesmělo stát. Potřebovali ji umlčet a dovést jejího syna tam, kde ho chtěli mít. Bylo jasné, že Althene Holcroftová musí v noci zemřít. A s ní i veškerá rizika. Následovat bude další smrt, rychlá a tichá. Syn Heinricha Clausena dohraje svou roli.

Ale nejdřív jeho matka. Ještě před svítáním. K vzteku bylo, že ji nemohli najít. Byla někde na telefonu, jehož přesná adresa se ukrývala v deskách jakéhosi byrokrata!

Blondýn se posadil a z pochvy všité do kabátu vytáhl dlouhou dýku. Bylo potřeba ji omýt. Zrzavý pilot ji zašpinil.

* * *

Noel otevřel kufr v přihrádce na zavazadla a podíval se na zmuchlané oblečení. Pak očima zkoumavě přelétl bílé zdi se sametovými tapetami, skleněné dveře na balkon a malý, přehnaně vyšperkovaný lustr na stropě. Hotelové pokoje se začínaly podobat jako vejce vejci. S jistou nostalgií si vybavil omšelou výjimku v Berlíně. Ta vzpomínka byla za daných okolností poněkud překvapivá. Vydal se do nového a neklidného světa čistý jako nepopsaný list papíru. Nevěděl, jestli je to dobře, nebo špatně. Zkrátka to tak bylo.

Erich seděl u telefonu a snažil se dovolat von Tieboltovi do hotelu ďAccord. Kde Johann sakra vězí? Byly tři hodiny Čtyřicet minut ráno. Kessler zavěsil a obrátil se k Noelovi.

„Nechal vzkaz, že si nemáme dělat starosti. Je s hejtmanovým náměstkem. Dělají všechno, co se dá, aby našli vaši matku.“

„Takže nevolala?“

„Ne.“

„To je zvláštní. Je tam ještě recepční?“

„Ano. Zaplatil jste mu dvakrát tolik, co bere za týden. Zůstat přes noc je pro něj to nejmenší.“ Kessler se zatvářil zamyšleně. „Víte, možná se prostě jen zdržela. Zmeškala přípoj, na letišti byla mlha nebo měla potíže s cizineckou policií.“

„Vyloučit se nedá nic, ale stejně je to zvláštní. Já ji znám. Ozvala by se mi.“

„Možná ji zadrželi.“

„Taky mě to napadlo. To je asi to nejlepší, co by se mohlo stát. Cestuje na falešný pas. Doufejme, že ji na pár dní zavřeli do chládku. Ani Helden nevolala?“

„Vůbec nikdo,“ odvětil Němec a probodl Noela pohledem.

Holcroft se protáhl s holením v ruce. „To čekání mi už leze na mozek.“ Ukázal na dveře koupelny. „Trochu se opláchnu.“

„Prima nápad. A pak si můžete na chvíli oddychnout. Určitě toho máte dost. Zbývá necelých pět hodin. Sázím na Johanna. Ten se vyzná.“

„Na to spoléhám,“ odvětil Noel.

Svlékl si košili a pustil naplno teplou vodu, až se z ní kouřilo. Pára zamlžila zrcadlo i celý prostor nad umývadlem. Strčil obličej do vlhkého horka, opřel se o okraj umývadla a zůstal stát, dokud mu na čele nevyrazil pot. Tuhle metodu se naučil před několika lety od Sama Buonoventury. Parní lázeň sice nenahradila, ale zabírala.

Sam? Sam! Proboha, jak na něj mohl zapomenout? Pokud matka změnila plány, nebo se něco stalo, možná mu zavolala. Zvlášť když se v hotelu ďAccord žádný Noel Holcroft neubytoval.

Podíval se na hodinky. Bylo půl čtvrté a pět minut ženevského času, tedy deset třicet pět karibského. Pokud měl Sam něco na srdci, určitě byl na telefonu.

Noel zavřel kohoutek. Z ložnice uslyšel Kesslerův hlas, nikdo jiný tam nebyl. S kým to mluvil a proč tak tiše?

Holcroft se otočil ke dveřím a otevřel je na škvírku. Kessler stál na druhé straně pokoje zády ke koupelně a hovořil do telefonu. Noel zaslechl, co říká, a vešel do místnosti.

„Povídám, že je to naše odpověď. Cestuje na falešný pas. Prověřte imigrační záznamy…“

„Erichu!“

* * *

Jakov Bed-Gadíz zavřel lékárničku, vstal od postele a prohlížel si své dílo. Rána byla sice zanícená, ale infekce ji nezasáhla. Vyměnil špinavý obvaz za čistý.

„Tak,“ řekl, „to vám na chvíli pomůže. Otok splaskne asi za hodinku, ale nesmíte se na to postavit. Držte nohu nahoře.“

„Ještě řekněte, že jste doktor,“ utrousila Helden.

„Člověk nemusí být doktor, aby uměl ošetřit střelnou ránu. Chce to jen cvik.“ Izraelec vykročil ke dveřím. „Zůstaňte tady. Chci si promluvit s paní Holcroftovou.“

„Ne!“

Ben-Gadíz se zastavil. „Co jste říkala?“

„Neposílejte ji ven samotnou. Má výčitky a bojí se o syna. Nedokáže jasně uvažovat. Nebude mít šanci. Nedělejte to.“

„Vy mi v tom snad zabráníte?“

„Znám lepší způsob. Chcete mého bratra. Využijte mě.“

„Nejdřív chci seznam Sonnenkinder. Na odstranění von Tiebolta máme tři dny.“

„Tři dny?“

„Banky mají zítra a v neděli zavřeno. Dřív než v pondělí se s vedením Grande Banque nesejdou. Ten seznam je teď důležitější. Souhlasím s Litvakem. Je to priorita číslo jedna.“

„Když je to tak důležitá věc, určitě ho vzal s sebou.“

„To těžko. Muži jako váš bratr takhle neriskují. Náhoda je blbec. Mohl by ho někdo okrást na ulici… třeba zrovna já. Ne, ten seznam by určitě nenosil jen tak v kapse. Ani by ho nedával do trezoru v hotelu. Chci se dostat do toho pokoje a na chvíli ho odlákat.“

„Tím spíš byste mě měl využít!“ naléhala Helden. „Myslí si, že jsem mrtvá. V tom přístavišti mě neviděl. Hledal ji, ne mě. Bude v šoku. Nebude vědět, kde mu hlava stojí. Půjde, kam řeknu. Stačí říct ‚Nachrichtendienst‘. Jsem si tím jistá.“

„Právě na to sázím,“ odvětil Jakov. „Ale až zítra. O vás mu dneska v noci nejde. Chce dostat Holcroftovu matku.“

„Řeknu mu, že je se mnou! To se přece hodí!“

„Proč by vám měl věřit. Vám, která jela do Neuchatelu za Wernerem Gerhardtem. A která utekla. Vytušil by past.“

„Tak mě aspoň nechte jít s ní,“ žadonila Helden. „Domluvte schůzku a já se budu držet stranou. Postarejte se o její bezpečnost. Já mám pistoli.“

Ben-Gadíz se na chvíli zamyslel. Teprve pak odpověděl. „Vím, co nabízíte, a máte za to můj obdiv. Ale obě vás nemůžu riskovat. Víte, dneska v noci potřebuju ji a vás zase budu potřebovat zítra. Holcroftová ho vyláká dnes a vy zítra. Tak to bude nejlepší.“

„Ale obojí přece můžete mít už dneska!“ naléhala Helden. „Běžte si pro ten svůj seznam. Já ho zabiju. Přísahám!“

„Věřím vám, ale něco vám uniká. Mám o vašem bratrovi vyšší mínění než vy. Ať naplánujeme cokoliv, tak bude mít dnešní schůzku s paní Holcroftovou pod kontrolou. On zná čísla a metody. My ne.“

Helden upřela na Izraelce pohled. „Nestačí vám, že ji využíváte? Chcete ji obětovat?“

„Využiju a obětuju kohokoliv včetně sebe, abych splnil svůj úkol. Jestli mi v tom budete bránit, zabiju vás.“ Jakov vykročil ke dveřím ložnice a odešel.

Althene seděla za stolem na vzdálenějším konci pokoje, kde svítila malá lampička. Měla na sobě temně rudý župan, který našla v šatníku. Byl jí poněkud volný. Promáčené šaty, v nichž s Helden přišly, se sušily na radiátorech. Cosi psala. Když zaslechla Jakovovy kroky, otočila se.

„Půjčila jsem si papír z vašeho stolu.“

„To není můj papír, ani stůl,“ odpověděl Izraelec. „Píšete dopis?“

„Ano. Synovi.“

„Proč? Při troše štěstí ho najdeme. Promluvíte si osobně.“

Althene se zabořila do křesla a probodla Ben-Gadíze pohledem. „Oba přece víme, že je jen malá naděje, že ho ještě někdy uvidím.“

„Vážně?“

„Jistě. Nemá cenu si něco nalhávat… Nemusíte se obtěžovat. Von Tiebolt se se mnou musí setkat. A pak mě nenechá jen tak odejít. Proč by to dělal?“

„Na všechno se pořádně připravíme.“

„Díky, vezmu si pistoli. Nehodlám tam jen tak stát a dělat mu terč.“

Usmáli se na sebe. „Oba uvažujeme prakticky, viďte. My jsme dokázali přežít.“

Jakov pokrčil rameny. „Je to tak snadnější.“

„Něco by mě zajímalo. Ten seznam, co tak moc chcete. Sonnenkinder. Musí být hrozně dlouhý. Pěkně tlustá knížka. Jména lidí a rodin všude možně po světě.“

„O ten nám nejde. Je to hlavní seznam. Pochybuju, že ho někdy uvidíme. Seznam, který najít můžeme a musíme, obsahuje jen jména vůdců, kteří obdrží peníze a pak je rozdělí do strategických oblastí. Von Tiebolt ho určitě má někde po ruce.“

„Vyčtete z něj jména šéfů Wolfsschanze.“

„Všude po světě.“

„Kde berete jistotu, že je zrovna v hotelu ďAccord?“

„Je to jediné možné místo. Von Tiebolt nikomu nevěří. Ostatním nechává jen drobky, ale celek řídí sám. Nenechal by ten seznam v trezoru. Ani by ho nenosil u sebe. Bude v hotelovém pokoji, kde určitě nastražil spoustu pastí. A opustil by ho jen za extrémních okolností.“

„Shodli jsme se, že já taková okolnost jsem.“

„Ano. Bojí se vás jako nikoho na světě, protože nikdo jiný by nedokázal přesvědčit vašeho syna, aby dal od Ženevy ruce pryč. Potřebují ho. Vždycky ho potřebovali. Je nutné dodržet zákony, jinak banka neuvolní peníze. Jiná cesta nikdy neexistovala.“

„V tom je právě ta ironie. Zákon je prostředkem ke spáchání toho největšího zločinu.“

„To není nic nového pod sluncem, paní Holcroftová.“

„A co můj syn? Zabijete ho?“

„To nechci.“

„Ráda bych slyšela něco konkrétnějšího.“

„Když půjde s námi, nebude důvod. Pokud se nechá přesvědčit a nebude si myslet, že je to podvod, bude jen dobře nechat ho žít. Finančním krachem Wolfsschanze neskončí. Sonnenkinder jsou všude. Budou v šoku, ale pořád hezky v utajení. Budeme potřebovat každý hlas, který proti nim může svědčit. Váš syn toho bude mít hodně co říct. Oslovíme správné lidi.“

„Jak ho přesvědčíte…, pokud se nevrátím ze schůzky s von Tieboltem?“

Izraelec si všiml nepatrného úsměvu na jejích rtech a pochopil, proč se odmlčela. Počítala s nejhorší variantou.

„Na všechno máme necelé dva dny. Přesuny peněz v La Grande Banque určitě začnou v pondělí. Budou ho držet v izolaci. Můj úkol je dostat ho z ní ven.“

„No a co mu pak řeknete?“

„Pravdu. Vysvětlím mu všechno, co jsme v Har Sha’alávu zjistili. Hodně by nám mohla pomoct Helden - jestli přežije. A pak je tady ten seznam. Jestli ho najdu, ukážu mu ho.“

„Ukažte mu tenhle dopis,“ přerušila ho Althene a otočila se zpátky k papíru na stole.

„To by taky mohlo zabrat,“ přitakal Izraelec.

* * *

„Erichu!“

Kessler se otočil na podpatku. Jeho obézní tělo strnulo. Začal pokládat sluchátko, ale Holcroft ho zarazil.

„Nepokládejte to! S kým to mluvíte?“ Noel hrábl po telefonu a vyštěkl: „Kdo je tam?“

Ticho.

„Kdo je to?“

„Prosím vás,“ zaúpěl Kessler, když se trochu vzpamatoval. „Snažíme se vás ochránit. Nemůžete se ukazovat na ulici, to přece víte. Zabili by vás. Jste klíčem k Ženevě.“

„O mně jste nemluvil!“

„Snažíme se najít vaši matku! Říkal jste, že odjela z Lisabonu na falešný pas. To jsme moc nepochopili. Johann zná lidi, kteří dovedou sehnat papíry. Zrovna jsme to probírali.“

Holcroft znovu promluvil do telefonu. „Von Tiebolte? Jste to vy?“

„Ano, Noeli,“ ozvala se klidná odpověď. „Erich má pravdu. Mám tady přátele. Snaží se nám pomoct. Vaší matce by mohlo hrozit nebezpečí. Vy po ní pátrat nemůžete. Musíte se držet stranou.“

„Nemůžu?“ vyštěkl Holcroft. „Musím? Pánové, tak aby bylo jasno.“ Noel mluvil do telefonu a upíral oči na Kesslera. „O tom, co udělám, nebo neudělám, rozhoduju sám. Rozumíme si?“

Lékař přikývl. Von Tiebolt nic neřekl. Holcroft tedy zvýšil hlas. „Ptám se, jestli si rozumíme!“

„Ale ano, jistě,“ odvětil Johann nakonec. „Je to, jak říkal Erich. Jen jsme vám chtěli pomoct. Informace, že vaše matka cestuje s cizím pasem, by se mohla hodit. Znám lidi, kteří se podobnými věcmi zabývají. Obvolám je a dám vám vědět.“

„Dobře.“

„Jestli do rána nepřijdu, sejdeme se v bance. Předpokládám, že vám Erich všechno vysvětlil.“

„Ano. A Johanne… omlouvám se, že mi ujely nervy. Vím, že jste mi chtěl pomoct. Lidi, po kterých jdeme, si říkají Nachrichtendienst, že? Zjistil jste to v Londýně.“

Na lince nastala pauza. „Jak to víte?“

„Nechali po sobě vizitku. Chci ty svině dostat.“

„My taky.“

„Díky. Zavolejte, jakmile se něco dozvíte.“ Noel zavěsil. „Tohle už nikdy nedělejte,“ zavrčel na Kesslera.

„Omlouvám se. Myslel jsem, že jednám správně. Stejně jako vy, když jste mě sledoval u hotelu ďAccord.“

„Svět úplně zešílel,“ řekl Noel a sáhl po telefonu.

„Co to děláte?“

„Chtěl bych si promluvit s jedním člověkem z ostrova Curacao. Možná něco ví.“

„Aha, jistě. Ten stavbař, který vyřizoval vaše vzkazy.“

„Hodně mu dlužím.“

Noel zavolal na ústřednu mezinárodních hovorů a sdělil spojovatelce příslušné číslo. „Mám počkat u telefonu, nebo mi zavoláte zpátky?“

„Na linkách není v tuhle hodinu zvláštní provoz, pane.“

„Tak zůstanu na drátě.“ Posadil se na postel a čekal. Po necelé minutě a půl uslyšel, jak u Buonoventury začal vyzvánět telefon.

Ozval se mužský hlas. Sam to však nebyl.

„Nóó?“

„Prosil bych Sama Buonoventuru.“

„Kdo ho chce?“

„Osobní přítel. Volám z Evropy.“

„Sam bohužel nepřiběhne, šéfe. Žádnej telefon už ho nezajímá.“

„O čem to mluvíte?“

„Sam to slízl, šéfe. Nějaká místní černá držka mu prořízla krk drátem. Prohledáváme vysokou trávu i pláže. Snad toho hajzla najdeme.“

Holcroft sklonil hlavu, zavřel oči a zatajil dech. Nepřítel zjistil, že mu Sam pomáhá, a to nemohl dovolit. Buonoventura byl jeho informační centrum. Museli ho zabít, aby už nepředal žádný vzkaz. Organizace Nachrichtendienst se ho snažila izolovat. Pěkně se Samovi odvděčil. Smrtí. Koukala ze všeho, na co sáhl. Připadal si jako bacilonosič.

„Na vysokou trávu se vykašlete,“ vydechl. Jen matně si uvědomoval, že vůbec mluví. „To já ho zabil.“

43. KAPITOLA

„Nezmínil se váš syn o jistém Tennysonovi?“ zeptal se Ben-Gadíz.

„Ne.“

„Sakra! Kdy jste s ním naposledy mluvila?“

„Po manželově smrti. Byl v Paříži.“

Jakov rozložil ruce; zachytil věc, kterou chtěl slyšet. „Byl to první člověk, se kterým jste od smrti svého muže mluvila?“

„Od jeho vraždy,“ opravila ho Althene. „I když tehdy jsem to nevěděla.“

„Odpovězte mi na otázku. Předtím jste s nikým nemluvila?“

„Ne.“

„Takže to byla smutná konverzace.“

„Jistě. Musela jsem mu to říct.“

„Dobře. V takových chvílích člověk neuvažuje moc jasně. Říká věci, na které si pak většinou nevzpomíná. Právě tehdy váš syn vyřkl jméno Tennyson. Oznámil vám, že je na cestě do Ženevy, pravděpodobně s jistým Tennysonem. Můžete to takhle sdělit von Tieboltovi?“

„Jistě. Ale uvěří tomu?“

„Nemá na vybranou. Chce vás.“

„Já chci jeho.“

„Zavolejte mu. A pamatujte, jste na pokraji hysterie. Vyplašená ženská, co se neovládá. Vyveďte ho z míry hlasem. Křičte, šeptejte, zajíkejte se. Řekněte mu, že jste měla zavolat vašemu pilotovi na základnu hydroplánů. Stala se vražda. Byla tam spousta policajtů a vy jste vyděšená k smrti. Zvládnete to?“

„Tak poslouchejte,“ ucedila Althene a natáhla se po telefonu.

Ústředna hotelu ďAccord ji přepojila do pokoje významného hosta pana Johna Tennysona.

A Jakov obdivně naslouchal představení staré dámy.

„Musíte se sebrat, paní Holcroftová,“ řekl muž v hotelu ďAccord.

„Takže vy jste ten Tennyson, o kterém syn mluvil?“

„Ano. Jsem přítel. Sešli jsme se v Paříži.“

„Pro lásku boží, můžete mi pomoct?“

„Ovšem. S radostí.“

„Kde je Noel?“

„To bohužel netuším… Má v Ženevě práci, o které nic nevím.“

„Opravdu?“ zeptala se s úlevou.

„Ano. Byli jsme spolu na večeři - včera večer. A on pak odešel na schůzku s kolegy.“

„Neříkal, kam jde?“

„Bohužel ne. Víte, jsem na cestě do Milána… V Paříži jsem Noelovi řekl, že se za ním v Ženevě zastavím a ukážu mu město. Nikdy tady nebyl.“

„Můžeme se sejít, pane Tennysone?“

„Jistě. Kde jste?“

„Musíme si dávat pozor. Nemůžu dovolit, abyste riskoval.“

„Mně nic nehrozí, paní Holcroftová. Po Ženevě se můžu volně pohybovat.“

„Já ne. Ta hrozná věc v Médoc.“

„Ale no tak, jste přetažená. Ať se stalo cokoliv, určitě se vás to netýká. Kde jste? Kde se můžeme sejít?“

„Na nádraží. V čekárně u severního vchodu. Za tři čtvrtě hodiny. Bůh vám žehnej.“

Náhle zavěsila. Jakov Ben-Gádiz se uznale zasmál.

„Dá si zatraceně pozor,“ pravil Izraelec. „Musí si připravit půdu, a to nám poskytne víc času. Půjdu do ďAccordu. Potřebuju každou minutu.“

* * *

Von Tiebolt pomalu položil sluchátko. Dost možná to byla past, ale neměl stoprocentní důkaz. Úmyslně prohlásil, že Holcroft nikdy nebyl v Ženevě. Byla to lež a stará paní to dobře věděla. Na druhou stranu působila hystericky a vyděšená žena jejího věku příliš pozorně neposlouchá. Jde jí hlavně o to, aby někdo poslouchal ji. Nedalo se vyloučit, že tu poznámku přeslechla, nebo ji považovala za méně důležitou než vlastní starosti.

Nebylo by divu, kdyby Holcroft skutečně zmínil jméno Tennyson. Prožíval hluboké citové otřesy a často rychleji mluvil než myslel. Zpráva o smrti Richarda Holcrofta v New Yorku ho mohla uvést do takového stavu, že mu jméno „Tennyson“ bezděčně vyklouzlo.

Na druhou stranu, Američan prokázal nečekanou sílu a disciplínu. Proč by to jméno matce říkal? Johann navíc věděl, že paní Holcroftová není žádné neviňátko. Dokázala si opatřit falešné doklady a nepozorovaně zmizet v Lisabonu. Nehodlal dopustit, aby ho doběhla stará ženská, která podléhala panice - nebo to jen předstírala.

Ze soustředění ho vyrušilo zadrnčení telefonu.

„Prosím?“

Byl to hejtmanův náměstek. Stále se snažili zjistit přesnou adresu telefonního čísla, které paní Holcroftová udala v hotelu ďAccord. Jakýsi úředník byl na cestě do státního telekomunikačního úřadu, kde ležela příslušná složka. Von Tiebolt ledově odvětil: „Až to zjistí, už nám to k ničemu nebude. Navázal jsem kontakt s tou ženskou. Okamžitě pošlete do hotelu ďAccord policajta ve služebním autě. Řekněte mu, že jsem státní návštěva, která vyžaduje zvláštní zacházení. Ať je za čtvrt hodiny v hale.“

Von Tiebolt nepočkal na odpověď. Položil telefon a vrátil se ke stolu, kde ležely dvě pistole. Byly rozebrané a čekaly na vyčištění; rychle je zase složí. Byly to dvě nejoblíbenější Tinamovy zbraně.

Pokud Althene Holcroftová měla tu drzost a nastražila past, brzy zjistí, že vůdci Wolfsschanze se rovnat nemůže. Past sklapne a rozdrtí ji ve svých čelistech.

* * *

Izraelec se ukrýval v uličce naproti hotelu ďAccord. Na schodech před hotelem von Tiebolt tiše hovořil s policistou. Dával mu instrukce.

Když domluvili, strážce pořádku se rozběhl ke svému autu. Blondýn vykročil k černé limuzíně u chodníku a usedl za volant. Šoféra nepotřeboval. Chtěl si vyjet sám.

Obě auta vyrazila po rue des Granges. Jakov čekal, až mu obě zmizí z očí, a pak s aktovkou v ruce přešel ulici k hotelu ďAccord.

Zamířil k recepci s výrazem unaveného úředníka. Se vzdychnutím oslovil recepčního. „Vyšetřovatelé od policie. Vytáhli mě z postele, abych odebral další vzorky z pokoje toho mrtvého. Toho Ellise. Inspektory vždycky něco napadne, až když všichni ostatní spí. Jaké je to číslo?“

„Druhé patro. Pokoj dvacet jedna,“ odvětil úředník a soucitně se pousmál. „Venku hlídá strážník.“

„Díky.“ Ben-Gadíz vykročil k výtahu a stiskl tlačítko do čtvrtého patra. John Tennyson se ubytoval v pokoji 412. Nebyl čas zahrávat si s policistou na stráži. Potřeboval každou minutu - každou sekundu.

* * *

Severním vchodem nádraží prošel muž v uniformě ženevské policie. Jeho kožené podrážky klapaly po dlažbě. Přistoupil ke starší ženě sedící na konci první řady laviček.

„Paní Althene Holcroftová?“

„Ano?“

„Pojďte, prosím, se mnou, madam.“

„Mohu se zeptat proč?“

„Mám vás doprovodit za panem Tennysonem.“

„Je to nutné?“

„Je to pozornost od města Ženeva.“

Stařena vstala a vykročila za chlapíkem v uniformě. Mezi tím přišli zvenčí čtyři další policisté a postavili se před dveře. Nikdo kolem nich nemohl projít bez povolení.

U chodníku venku parkovalo policejní auto a u něj byli další dva strážci pořádku. Jeden z nich otevřel dámě dveře. Nastoupila. Její průvodce oslovil podřízené.

„Podle rozkazu odsud v příštích dvaceti minutách nesmějí vyjet žádné soukromé automobily ani taxíky. Kdyby se o to někdo pokusil, zjistěte jeho totožnost a nahlaste mi to vysílačkou do auta.“

„Ano, pane.“

„Pokud bude všechno v klidu, za dvacet minut se muži mohou vrátit na stanoviště.“ Policejní důstojník nastoupil do vozu a nastartoval.

„Kam to jedeme?“ zeptala se Althene.

„Do sídla zástupce hejtmana kantonu Ženeva. Ten pan Tennyson musí být významná osoba.“

„V mnoha ohledech,“ odpověděla.

* * *

Von Tiebolt čekal za volantem černé limuzíny. Stál se spuštěným motorem padesát metrů od rampy, která vybíhala od severního vchodu nádraží. Sledoval, jak policejní auto zabočilo do ulice a zahnulo doprava. Počkal, až dva strážníci zaujmou pozice.

Vjel do vozovky. Podle plánu se měl držet v diskrétní vzdálenosti za autem policie a dávat pozor, jestli se o něj nezajímají i jiné vozy. Bylo potřeba uvážit všechny možnosti, včetně té, že u sebe stará paní ukryla elektronické vyhledávací zařízení, jehož signály přivábí syčáka, kterého zaměstnávala.

Poslední překážka kódu Wolfsschanze nejpozději za hodinu padne.

* * *

Jakov Ben-Gadíz stál před von Tieboltovými dveřmi. Visela na nich cedulka „Nerušit“. Izraelec si klekl a otevřel aktovku. Vytáhl z ní jakousi zvláštní baterku a rozsvítil. Vyšlehl sotva viditelný světle zelený paprsek. Namířil na levý dolní roh dveří a přejel se svítilnou směrem nahoru. Hledal vlákna nití nebo lidských vlasů - drobné alarmy, jejichž zmizení by dočasnému nájemníkovi napovědělo, že v jeho pokoji někdo byl. Světlo odhalilo dvě vlákna, která se táhla těsně nad prahem. Tři další nitky směřovaly svisle nahoru a jedna byla úplně nahoře. Jakov vytáhl z rukojeti baterky drobný špendlík a jemně se dotkl dřeva vedle každého z vlásků. Vznikly tak nepatrné značky, které nebylo pouhým okem vidět, v zeleném světle však jasně vynikaly. Ben-Gadíz si znovu klekl a vytáhl z aktovky kovový váleček. Byl to důmyslný elektronický paklíč, který se zrodil v protiteroristických laboratořích v Tel Avivu.

Přiložil ústí válce k zámku a aktivoval sondy. Zámek vyskočil. Jakov opatrně přejel prsty levé ruky kolem okraje dveří a setřel vlákna. Pomalu otevřel. Sáhl po aktovce, vešel dovnitř a zavřel za sebou. U zdi stál malý stolek. Opatrně na něj položil vlákna, zatížil je válečkem a opět rozsvítil baterku.

Podíval se na hodinky. Střízlivým odhadem měl na vyřazení všech alarmů a nalezení seznamu Sonnenkinder maximálně půl hodiny. To, že von Tiebolt nalepil na dveře vlákna, bylo dobré znamení. Nebyla tam zbůhdarma.

Izraelec přelétl paprskem zeleného světla celý obývací pokoj. Viděl dva šatníky a dveře do ložnice, vše zavřené. Nejdřív vyloučil šatníky. Žádná vlákna, žádné zámky s petlicí, zkrátka nic.

Přistoupil ke dveřím do ložnice a přejel kolem nich baterkou. Žádných vláken si nevšiml, něco tam však přece bylo. V zeleném paprsku se zalesklo maličké žluté světélko umístěné mezi dveřmi a rámem, přibližně půl metru nad podlahou. Ben-Gadíz okamžitě věděl, co to je: miniaturní fotobuňka spojená s čidlem zavrtaným do dřeva v obrubě dveří.

Pokud by někdo otevřel, přerušil by kontakt a spustil alarm. Byl to dokonale jištěný technický vynález. Neexistoval způsob, jak ho vyřadit z provozu. Jakov podobná zařízení nejednou viděl. Byla nastavená na určitou dobu, jen zřídka na méně než pět hodin. Nikdo včetně osoby, která je nastražila, nemohla fotobuňku překonat. Bylo nutné čekat, až doběhne časovač.

Což znamenalo, že kdyby chtěl Johann von Tiebolt vstoupit do pokoje, musel by kontakt přerušit. Určitě počítal s tím, že může nastat situace, kdy by mu nic jiného nezbylo.

Ale v čem to poplašné zařízení spočívalo? Zvuk se dal téměř s jistotou vyloučit: jakýkoli hluk by upoutal nežádoucí pozornost. Rádiové signály? Snad, ale ty mají příliš omezený dosah.

Ne, ne. Alarm nepochybně vypouštěl nějakou odpuzující látku. Takovou, která znehybní vetřelce, avšak samotnému von Tieboltovi neublíží.

Elektrický šok je nespolehlivý. Kyselina může napáchat nepředvídatelné škody. Von Tiebolt by si mohl odnést trvalé následky a zohavení. Že by plyn? Pára?

Jed. Jed ve formě páry. Toxické plyny. Natolik silné, aby omráčily narušitele. Řešením však byla plynová maska. Pokud by ji von Tiebolt použil, mohl by vstoupit do pokoje, kdy se mu zachce.

Slzný a dávivý plyn nebyly v Jakovově oboru ničím novým. Vrátil se k aktovce, klekl vedle ní a vytáhl plynovou masku s malou plechovkou kyslíku. Nasadil si ji, našrouboval filtr a vrátil se ke dveřím. Rychle je otevřel a ustoupil.

Z rámu dveří vystříkla dávka plynu. Několik sekund se držel ve vzduchu a pak se rychle rozplynul, jako by tam nikdy nebyl. Ben-Gadíz ucítil menší pálení kolem očí. Bylo to sice nepříjemné, ale jeho zrak zůstal jasný. Dobře věděl, že kdyby plyn vdechl, chemikálie by mu podráždily plíce a přivodily okamžitý kolaps. Byl to důkaz, který hledal. Seznam Sonnenkinder byl určitě někde v tom pokoji.

Překročil práh a prošel kolem trojnožky, na níž byla připevněná válcovitá nádržka s plynem. Otevřel okno, aby vyvětral všechny zbytky výparů. Dovnitř zavál chladný zimní vzduch, který zvedal záclony.

Ben-Gadíz zamířil zpátky do obývacího pokoje. Zvedl ze země aktovku a vrátil se do ložnice, kde chtěl zahájit pátrání. Seznam mohl být uložen v neprůstřelné ocelové schránce. Vytáhl proto z tašky detektor kovu. Začal u postele a pomalu postupoval kolem celé místnosti.

Před šatníkem se ručička detektoru prudce vychýlila. Zelené světlo odhalilo na dveřích známé žluté tečky.

Našel trezor.

Otevřel. Postřik zamořil šatník stejně jako předtím prostor kolem ložnicových dveří. Nyní byl však oblak hustší a zůstal ve vzduchu delší dobu. Pokud by první alarm selhal, dávka v šatníku obsahovala dostatek toxinu, aby zabila člověka. Na podlaze stál příruční kufřík z hebké a drahé kůže. Jakov však věděl, že to není obyčejné zavazadlo. Vpředu ani vzadu neviděl záhyby, jaké byly nahoře a po stranách. Kůže byla vyztužená ocelí.

Hledal v zelené záři vlákna a značky. Žádné nenašel. Položil kufřík na postel a pak stiskl druhé tlačítko baterky. Zelené světlo nahradil ostrý paprsek bělavé žlutého. Prohlížel si dva zámky. Každý byl jiný. A oba jistě spouštěly další alarm.

Vytáhl z kapsy útlý paklíč a vložil jej do zámku vpravo, ruku přitom držel co nejdál.

Ucítil závan vzduchu. Vlevo od zámku vyskočila dlouhá jehla. Z hrotu vystříkla jakási tekutina a dopadla v kapkách na koberec. Jakov vytáhl kapesník, otřel jehlu dočista a velice opatrně ji zamáčkl zpět do maličkého otvoru. Pomohl si přitom paklíčem.

Pak se zaměřil na zámek vlevo. Když jej stejným způsobem otevřel, opět ucítil vzduch. Tentokrát nevystřelila jehla, ale něco jiného. Zabodlo se to do látky křesla na druhé straně pokoje. Ben-Gadíz tam spěchal a posvítil baterkou na inkriminované místo. Tam, kde předmět vnikl do tkaniny, se utvořil mokrý kroužek. Paklíčem tu věc vyšťoural.

Byla to želatinová kapsle s ocelovou špičkou, která by vnikla do kůže stejně snadno jako do potahu křesla. Náplň tvořila nějaká silná droga.

Ben-Gadíz spokojeně zastrčil kapsli do kapsy, vrátil se ke kufru a otevřel jej. Uvnitř uviděl ploché kovové pouzdro připevněné k ocelové výztuze. Přes všechny smrtící nástrahy se mu podařilo proniknout k bezpečnostní schránce. Byla jeho.

Podíval se na hodinky. Operace trvala osmnáct minut.

Otevřel kovovou schránku a vytáhl z ní papíry. Bylo jich jedenáct a každý obsahoval šest sloupců s údaji - jmény, adresami a městy. Asi tak sto padesát položek na stránku. Přibližně šestnáct set padesát jmen.

Elita Sonnenkinder. Manipulátoři z Wolfsschanze.

Jakov Ben-Gadíz si klekl nad otevřenou aktovkou a vytáhl fotoaparát.

* * *

„Vous etes tres aimable. Nous vous téléphonons dans une demiheure. Merci.“ Kessler položil sluchátko a zavrtěl hlavou na Noela, který stál u okna apartmá hotelu Excelsior. „Nic. Vaše matka do ďAccordu nevolala.“

„Vědí to jistě?“

„Pan Holcroft neměl ani jeden hovor. Ověřil jsem si to dokonce i na ústředně, kdyby si snad recepční na chvilku odskočil. Slyšel jste sám.“

„Já ji nechápu. Kde je? Měla se už dávno ozvat. A Helden. Řekla, že mi zatelefonuje v pátek večer, a teď už je sobota ráno, sakra!“

„Už jsou skoro čtyři,“ řekl Erich. „Vážně byste si měl trochu odpočinout. Johann dělá, co může. Snad vaši matku najde. Nasadil na to nejlepší lidi v Ženevě.“

„Já odpočívat nemůžu,“ odvětil Noel. „Asi jste zapomněl, že jsem právě zabil člověka. Na Curagau. Překračoval kvůli mně zákon a já se mu takhle odvděčil.“

„Ale ne. Spáchala to Nachrichtendienst.“

„Musíme něco udělat!“ vykřikl Holcroft. „Von Tiebolt má přátele na vysokých místech. Řekněte jim o tom! Britská rozvědka má vůči němu dluh. Předhodil jím Tinamu! Ať si ten dluh vybere! Teď hned! Ať se o těch hajzlech dozví celej podělanej svět! Na co ještě čekáme?“

Kessler udělal několik kroků směrem k Noelovi a vrhl na něj soucitný pohled. „Čekáme na to nejdůležitější. Na jednání v bance. K něčemu jste se zavázal. Až bude po všem, můžeme už udělat úplně všechno. A až to uděláme, ‚celej podělanej svět‘, jak jste to hezky vyjádřil, nás bude muset poslouchat. Mějte na paměti náš slib, Noeli. Je v něm odpověď na spoustu věcí. Pro vás, vaši matku, Helden… Ale to přece víte sám.“

Holcroft pomalu přikývl. Cítil obrovské psychické vyčerpání. „No jo,“ hlesl unaveně. „Jenže spoustu věcí taky nevím, a to mi leze na mozek.“

„Chápu, že je to pro vás těžké. Ale brzy to skončí. Všechno bude dobré.“ Erich se usmál. „Půjdu se opláchnout.“

Noel zamířil k oknu. Ženeva spala - stejně jako předtím Paříž, Berlín, Londýn i Rio. Z kolika oken se takhle v noci díval na spící města? Nic už pro tebe nebude jako dřív…

Nic.

Holcroft se zamračil. Vůbec nic. Dokonce ani jeho jméno. Zapsal se jako Fresca. Ne Holcroft, ale Fresca! Na tohle jméno měla přece Helden telefonovat!

Fresca.

Otočil se k telefonu. Nebyl důvod, aby musel volat Erich. Spojovatelka v hotelu ďAccord uměla anglicky a on znal číslo. Vytočil ho.

„Hotel ďAccord. Bonsoir.“

„Dobrý den, tady Holcroft. Doktor Kessler s vámi před pár minutami mluvil o vzkazech, na které čekám.“

„Prosím, pane? Doktor Kessler? Přejete si doktora Kesslera?“

„Ne, vy mi nerozumíte. Doktor Kessler s vámi před chviličkou mluvil o mých vzkazech. Chci se vás zeptat ještě na jedno jméno. ‚Fresca‘. ‚N. Fresca‘. Máte tam nějakou zprávu pro pana Fresku?“

Spojovatelka chvíli mlčela. „V našem hotelu žádný pan Fresca nebydlí, monsieur. Mám zavolat do pokoje doktora Kesslera?“

„Ne, on je tady. Teď s vámi mluvil!“ Sakra, pomyslel si Noel, ta ženská sice mluví anglicky, ale nejspíš nerozumí. Pak si vzpomněl na jméno recepčního. Řekl ho spojovatelce. „Můžu s ním mluvit, prosím vás?“

„Je mi líto, monsieur. Je už přes tři hodiny pryč. Služba mu končí o půlnoci.“

Holcroft zatajil dech a pohlédl na dveře do koupelny. Zaslechl tekoucí vodu. Erich ho neslyšel. A spojovatelka rozuměla anglicky perfektně. „Moment, slečno. Musíme si něco vyjasnit. Takže vy jste před pár minutami s doktorem Kesslerem nemluvila?“

„Ne, monsieur.“

„Je na ústředně ještě jiná spojovatelka?“

„Ne. Touhle dobou skoro nikdo nevolá.“

„A recepční odešel o půlnoci?“

„Ano, to jsem vám už přece řekla.“

„A panu Holcroftovi nikdo nevolal?“

Spojovatelka se znovu odmlčela. Když promluvila, její hlas zněl váhavě, jako by si na něco vzpomněla. „Myslím, že ano, monsieur. Chvíli potom, co jsem přišla do práce. Volala nějaká paní. Dostala jsem pokyn, abych předala hovor vedoucímu úředníkovi.“

„Díky,“ hlesl Noel a zavěsil.

Voda v koupelně přestala téct. Kessler vyšel ven. Uviděl Holcroftovu ruku na telefonu. Už se netvářil tak vlídně jako prve.

„Co se to tady sakra děje?“ zeptal se Noel. „Vy jste s recepčním nemluvil. Ani s ústřednou. Moje matka už dávno volala. To jste mi neřekl. Lhal jste.“

„Nesmíte se rozčilovat, Noeli.“

„Vy jste mi lhal!“ zahřímal Holcroft. Shrábl sako z opěradla a vykročil k posteli, kde ze sebe předtím shodil kabát - kabát s pistolí v kapse. „Ona mi volala, ty hajzle!“

Kessler se rozběhl do předsíně a postavil se před dveře. „Byla jinde, než říkala! Máme o ni starost. Snažíme se ji najít a ochránit. Vás oba! Von Tiebolt těm věcem rozumí. Žije v tom. Rozhodování nechte na něm.“

„Rozhodování? Co to plácáte? On za mě rozhodovat nebude! Ani vy! Uhněte!“

Kessler se ani nepohnul, a tak ho Noel vzal za ramena a odhodil do pokoje.

Pak vyběhl na chodbu a utíkal ke schodům.

44. KAPITOLA

Brána honosného sídla se rozestoupila. Policejní auto vjelo dovnitř. Policista kývl na strážného a ostražitě se podíval oknem na dobrmana, který se vzpínal na vodítku, připravený k útoku. Otočil se k paní Holcroftové.

„Dům pro hosty je čtyři kilometry od brány. Pojedeme cestou, která odbočuje vpravo z hlavní příjezdové silnice.“

„Dám na vás,“ řekla Althene.

„Říkám vám to proto, že jsem tady v životě nebyl, madam. Snad ve tmě nezabloudím.“

„Určitě to zvládnete.“

„Nechám vás tam a vrátím se ke svým povinnostem. V domě nikdo není, ale bude otevřeno, jak mi aspoň řekli.“

„Rozumím. Pan Tennyson na mě čeká?“

Policista jako by zaváhal. „Přijede brzy. A samozřejmě vás odveze zpátky.“

„Samozřejmě. Něco mi řekněte. Rozkazy vám udílí pan Tennyson?“

„No, teď mi dává pokyny. Ale rozkazy ne. Ty dostávám přes policejního prefekta od pana náměstka.“

„Náměstek? Prefekt? Jsou to přátelé pana Tennysona?“

„Nejspíš ano, madam. Jak jsem říkal, pan Tennyson musí být velice významná osoba. Ano, řekl bych, že jsou přátelé.“

„A vy ne?“

Muž se zasmál. „Já? Ó ne, madam. Já jsem toho pána viděl jen krátce. Jak jsem říkal, tohle je čistě laskavost od města.“

„Chápu. A co kdybyste pro mě udělal ještě jednu laskavost?“ zeptala se Althene a okázale otevřela kabelku. „Ve vší diskrétnosti.“

„A o co by jako šlo, madam?“

„Jen o telefonát přítelkyni, která si o mě možná dělá starosti. Zapomněla jsem jí zavolat z nádraží.“

„S radostí,“ řekl policista. „Jako přítelkyně pana Tennysona asi budete také významný host města.“

„Napíšu vám číslo. Vezme to mladá dáma. Přesně jí popište, kam jste mě odvezl.“

* * *

Dům pro hosty byl vybaven francouzským selským nábytkem, měl vysoké stropy a na zdech látkové tapety. Klidně mohl stát někde v údolí Loiry jako doplněk k velkému zámku.

Althene seděla ve velkém křesle. Tiskla ruku k polštáři, za nějž zastrčila pistoli od Jakova Ben-Gadíze. Policista před pěti minutami odešel; čekala na Johanna von Tiebolta.

Bojovala s téměř neodolatelným nutkáním vystřelit, jakmile von Tiebolt vejde do dveří. Jestliže však existovala možnost něco se od něj dozvědět, musela ji využít. Třeba jen proto, aby pak svá zjištění předala Izraelci, nebo té dívce. Pokud to půjde…

Konečně přijel. Venku se ozvalo pronikavé vrčení silného motoru. Před mnoha hodinami slyšela, jak tentýž zvuk náhle utichl na opuštěné silnici nad Ženevským jezerem. A pak mezi stromy sledovala, jak blondýn zabil člověka. Stejně nelítostně jako později v přístavišti Atterisage Médoc. S potěšením by ho poslala na onen svět. Odhodlaně se dotkla rukojeti pistole.

Dveře se otevřely. Vešel vysoký muž s lesklými plavými vlasy a sošnými rysy. Zavřel za sebou. V tlumeném osvětlení se pohyboval pružně jako kočka.

„Paní Holcroftová, to jste hodná, že jste přijela.“

„Sama jsem vás přece požádala o schůzku. Díky, že jste ji zařídil. Musím pochválit vaše opatření.“

„Asi chápete, že opatrnost byla na místě.“

„Z nádraží nás nemohl nikdo sledovat.“

„Ne. Jsme sami.“

„Hezký domek. Syna by určitě zaujal. Jako architekt by ho označil za příklad toho či onoho a ukázal by na něm řadu různých vlivů.“

„To jistě. On takhle uvažuje.“

„Ano,“ přitakala Althene a usmála se. „Jde po ulici, najednou se zastaví, podívá se na okno nebo římsu a všimne si detailu, který ostatní nevidí. Nikdy jsem nevěděla, kde se to v něm vzalo. Já v tom směru nijak nevynikám a jeho nebožtík otec byl bankéř.“

Blondýn nehnul brvou. „Takže k penězům měli vztah oba otcové.“

„Tak vy to víte?“ zeptala se Althene.

„Jistě. Syn Heinricha Clausena. Můžeme si přestat lhát, paní Holcroftová.“

„Věděla jsem, že nemluvíte pravdu, Herr von Tiebolt. Ale nebyla jsem si jistá, jestli víte, že lžu i já.“

„Upřímně řečeno, až do teď jsem to nevěděl. Pokud to měla být past, je mi líto, že jsem vám ji pokazil. Ale riziko jste přece znala.“

„Ovšem.“

„Tak proč jste to dělala? Musela jste si přece uvědomovat možné následky.“

„To ano. Ale chtěla jsem vám narovinu vyložit následky něčeho, co jsem udělala. Až se o nich dozvíte, možná uzavřeme kompromis.“

„Vážně? A jakpak byste si ho představovala?“

„Zrušíte Ženevu. Rozpustíte Wolfsschanze.“

„To je všechno?“ Blondýn se pousmál. „Vy jste se zbláznila.“

„Co když vám řeknu, že jsem napsala velice dlouhý dopis, kde jsem podrobně vysvětlila, s jakou lží jsem přes třicet let žila. Jsou v něm jména a příjmení všech účastníků plánu i název banky.“

„Tím byste syna zničila.“

„Kdyby to věděl, byl by první, kdo by mi to schválil.“

Von Tiebolt založil ruce na prsou. „Tak jste mi to řekla. A já vám zase musím říct, že jste psala o něčem, o čem vůbec nic nevíte. Neporušili jsme žádný zákon. Vaše tvrzení by všichni považovali za blouznění senilní stařeny, která navíc byla velice dlouho předmětem sledování bezpečnostních orgánů. Ale to je stejně jedno. Vy jste ten dopis nikdy nenapsala.“

„To nemůžete vědět.“

„Prosím vás,“ řekl von Tiebolt. „Máme kopie veškeré korespondence, všech závětí a právních dokumentů, který jste napsala… Víme o všech vašich telefonátech za posledních pět let.“

„Cože?“

„Na FBI leží spis s heslem ‚Matka zatracená‘. Nikdy nebude zpřístupněn podle zákona o volném přístupu k informacím, protože se dotýká národní bezpečnosti. Nikdo přesně neví proč, ale je to tak a v tom případě je dovolena jistá volnost v rozhodování. Vaši složku má i CIA, Obranná zpravodajská služba a vojenská rozvědka.“ Von Tiebolt se znovu usmál. „Jsme všude, paní Holcroftová. Copak to nechápete? Měla byste si to uvědomit dřív, než opustíte tento svět. Kdybyste tady zůstala, stejně byste nic nezměnila. Nás zastavit nemůžete. Nikdo nemá takovou moc.“

„Nemáte šanci, protože pořád jen lžete! Vždycky jste lhali. A když lež nezabere, tak vraždíte. Dělali jste to tenkrát a děláte to i dneska.“

„Lži jsou jako tišící prostředky. A smrt je často odpovědí na nepříjemné potíže, které brání pokroku.“

„Potíže vždycky dělají jen lidé.“

„Vždycky.“

„Vy jste ta nejodpornější stvůra na světě. Jste šílenec!“

Světlovlasý zabiják zasunul ruku do kapsy saka. „Ulehčujete mi práci,“ pravil a vytáhl pistoli. „To už mi jedna ženská říkala. Byla stejně paličatá jako vy. Střelil jsem ji do hlavy - oknem auta. V noci. V Rio de Janeiru. Byla to moje matka. Taky tvrdila, že jsem šílenec a že děláme odporné věci. Nikdy nepochopila nezbytnost - a krásu - našeho plánu. Snažila se ho překazit.“ Blondýn zvedl pistoli. „Pár sešlých staříků - oddaných milenců té děvky - mě podezíralo z její vraždy. Snažili se mě dostat před soud. Dokážete si to představit? Pohnat mě před soud. Zní to tak oficiálně. Jenže si neuvědomili, že my máme pod kontrolou i soudy. Nikdo nás nezastaví.“

„Noel vám to zatrhne!“ vykřikla Althene a začala posunovat ruku ke zbrani ukryté u boku.

„Z vašeho syna bude do dvou dnů mrtvola. Když ho nezabijeme my, udělají to jiní. Nechal za sebou vražednou stopu, kterou nemůže uspokojivě vysvětlit. V New Yorku byl uškrcen někdejší člen britské rozvědky. Váš syn byl poslední, s kým mluvil. V Riu zase zemřel jistý Graff. Váš syn mu vyhrožoval. Dneska večer v Karibiku naposledy vydechl jeden stavební inženýr, také uškrcení. Předával Noelu Holcroftovi do Paříže důvěrné vzkazy. Zítra ráno bude na ulici zavražděn detektiv Miles z New Yorku. Trochu jsme upravili vyšetřovací spis, na kterém poslední dobou pracoval. Jeho předmět se však nezměnil - Noel Holcroft. Pro Noela bude asi lepší, když ho přece jen zabijeme. Už totiž nemá vůbec žádný život.“ Von Tiebolt zvedl pistoli výš, pomalu natáhl ruku a zamířil na hlavu stařeny. „Takže vidíte, paní Holcroftová, že nás zastavit nemůžete. Jsme prostě všude.“

Althene se náhle zkroutila v křesle a hrábla po pistoli.

Johann von Tiebolt vystřelil. A pak podruhé. A znovu.

* * *

Jakov Ben-Gadíz uvedl von Tieboltovo apartmá do původního stavu a vyvětral v pokojích, aby odstranil veškeré důkazy po cizím vniknutí.

Kdyby žil Klaus Falkenheim, zděsil by se nad tím, co Jakov dělal. Vezměte ten seznam. Jména. A až je budete mít, odhalte konto. Zabraňte distribuci milionů. Ochromte Sonnenkinder. Tak zněly Falkenheimovy instrukce.

Ale existoval i jiný způsob, který tiše prodiskutovala rada starších v kibucu Har Sha’aláv. Nestihli ho Falkenheimovi předložit, ale chtěli to udělat. Říkali tomu ‚řešení Har Sha’alávu‘.

Bylo nebezpečné, ale nadějné.

Vzít seznam a ovládnout miliony. Konto však neodhalovat, nýbrž ukrást. A pak využít to jmění k boji proti Sonnenkinder. Po celém světě.

Ten záměr nebyl vybroušený k dokonalosti, protože neměli dostatek informací. Jakov toho už však zjistil dost. Věděl o třech synech, kteří se měli dostavit do banky. Jeden z nich byl jiný než ti druzí.

Na začátku byl Noel Holcroft klíčem k naplnění plánu Wolfsschanze. Na konci se stane jeho hrobařem.

Falkenheim je mrtvý, uvažoval Jakov. Zemřeli i starší z Har Sha’alávu. Nikdo jiný už nezbyl. Rozhodnutí bylo tedy na něm.

Řešení Har Sha’alávu.

Bylo to skutečně v lidských silách?

Odpověď mělo dát příštích čtyřiadvacet hodin.

Přelétl očima celý pokoj a chvíli spočinul na každém předmětu. Všechno bylo jako předtím. S tou výjimkou, že teď měl v aktovce jedenáct fotografií, jež mohly znamenat začátek konce Wolfsschanze. Jedenáct stránek jmen těch nejvěrnějších a nejmocnějších Sonnenkinder po celém světě. Mužů a žen, kteří třicet let v hlubokém utajení hýčkali nacistickou lež.

Už nikdy.

Jakov zvedl aktovku. Už se viděl, jak vychází ze dveří.

Náhle však ztuhl a přerušil tok svých myšlenek. Soustředil se na ruchy, které přicházely zvenčí. Slyšel kroky, běžící kroky. Tlumil je sice koberec, přesto však byly nezaměnitelné. Někdo běžel hotelovou chodbou. Náhle se zastavil. Ticho. Pak zasunutí klíče a horečné lomcování klikou i zámkem. Vnitřní závora držela pevně. Pěst zabušila na dveře jen pár centimetrů od Ben-Gadíze.

„Von Tiebolte! Pusťte mě dovnitř!“

Byl to ten Američan. Za pár sekund vyrazí dveře.

* * *

Kessler se odplazil k posteli, zachytil se konstrukce a s námahou zvedl své mohutné tělo z podlahy. Holcroft ho udeřil tak silně, až mu brýle slétly na zem. Chtěl je najít, ale nejdřív musel pečlivě promyslet další postup.

Holcroft půjde do hotelu ďAccord a postaví se Johannovi. Nic jiného udělat nemohl. Jenže Johann tam nebyl a nebyla ani vhodná chvíle, aby tam Američan ztropil scénu.

Toho by se beztak neodvážil, pomyslel si Kessler a navzdory nervozitě se pousmál. Holcroft se potřeboval dostat do von Tieboltova apartmá. Stačilo získat obyčejný hotelový klíč. Až bude vevnitř, otevře dveře do ložnice. V té chvíli se zhroutí a už nebude představovat bezprostřední nebezpečí.

Protilátka a několik sáčků s ledem ho však oživí natolik, aby mohl absolvovat jednání v bance. Naservírují mu klidně deset vysvětlení. Šlo jen o to, aby Holcroft dostal klíč od Johannova pokoje.

Kdyby recepčního požádal, aby Američanovi klíč vydal, nejspíš by ho neposlechl. Ale kdyby jim to nařídil sám zástupce hejtmana… Von Tiebolt byl jeho osobní přítel a mělo se mu ve všem vyjít vstříc.

Kessler zvedl sluchátko.

* * *

Helden kulhala po bytě a nutila poraněnou nohu, aby si zvykla na bolest. Měla zlost, že musela zůstat doma, ale věděla, že to bylo rozumné rozhodnutí - jediné možné. Izraelec si myslel, že Noel nezavolá, ale nedalo se to úplně vyloučit. Byl přesvědčen, že je Američan v izolaci a nepřítel sleduje všechny jeho vzkazy. Ale existovala nepatrná šance, že…

Zazvonil telefon. Helden měla pocit, že jí z hrdla vytryskne krev. Těžce polkla a odbelhala se pokojem k aparátu. Ach, Bože! Ať je to Noel!

Byl to neznámý hlas, který se nepředstavil.

„Paní Holcroftovou odvezli do domu pro hosty u sídla třináct kilometrů jižně od města. Popíšu vám cestu.“

Helden si všechno poznamenala. Když ten cizí člověk domluvil, ještě dodal: „U hlavní brány je hlídač se psem.“

* * *

Jakov nemohl dovolit, aby Holcroft dál bušil na dveře a vykřikoval. Rozruch by vzbudil nežádoucí pozornost.

Otočil zástrčkou a přitiskl se ke zdi. Dveře se rozlétly a stanula v nich postava vysokého Američana. Vrhl se do pokoje s rukama před sebou, jako by očekával útok.

„Von Tiebolte! Kde jste?“

Tma Holcrofta zjevně překvapila. Ben-Gadíz tiše ukročil stranou, baterku v ruce. Jedním dechem ze sebe vychrlil: „Von Tiebolt tady není a já vám nechci ublížit. Nejsme soupeři.“

Noel se otočil s nataženýma rukama. „Kdo jste? Co tady sakra děláte? Rozsviťte!“

„To nejde! Poslouchejte mě.“

Američan zlostně udělal krok dopředu. Jakov stiskl tlačítko baterky. Zelenavé světlo ozářilo Holcrofta tak silně, že si musel zakrýt oči. „Vypněte to!“

„Ne. Nejdřív mě vyslechnete.“

Holcroft vykopl pravou nohu a zasáhl Ben-Gadíze do kolena. Současně zavřel oči, vrhl se dopředu a hrábl rukama po Izraelci. Ten se přikrčil a vrazil mu rameno hrudníku. Holcroft se však nedal zastavit. Zasáhl Ben-Gadíze kolenem do spánku a udeřil ho pěstí do obličeje.

Hlavně žádná krev! Podlaha musí zůstat čistá! Jakov pustil svítilnu a chytil Američana za ruce, ohromený jeho silou. Promluvil tak nahlas, jak jen se odvažoval.

„Musíte mě vyslechnout! Nejsem Váš nepřítel. Mám zprávy o vaší matce. Mám dopis. Byla se mnou.“

Američan se snažil vymanit ze sevření. „Co jste zač?“

„Nachrichtendienst,“ zašeptal Ben-Gadíz.

Když to Holcroft uslyšel, úplně se rozběsnil. Zařval. Jeho ruce a nohy se změnily v beranidla, jimž se nedalo čelit.

„Já tě zabiju…“

Jakov neměl na vybranou. Překonal příval ran a zaměřil se na Američanův krk. Zabodl palce do naběhlých žil. Pohmatem našel nerv a vší silou stiskl. Holcroft se zhroutil na podlahu.

* * *

Noel otevřel oči. Byla tma, ale ne úplná. Na zeď mířil paprsek zeleného světla - stejného zeleného světla, jež ho předtím oslepilo. Při tom pohledu se ho znovu zmocnil vztek.

Byl přitisknutý k podlaze. Do ramene měl vražené koleno a u hlavy pistoli. Strašlivě ho bolel krk, přesto se otočil a snažil se vstát z koberce, dál od zbraně. Bylo toho však na něj příliš. Padl zpět na zem a uslyšel nad sebou naléhavý šepot.

„Něco si zapište za uši. Kdybych byl váš nepřítel, oddělal bych vás. Rozumíte?“

„Vy jste můj nepřítel!“ odpověděl Noel. Pohmožděné svaly na krku mu sotva umožňovaly mluvit. „Říkal jste, že jste od Nachrichtendienstu. Nepřítel Ženevy je i můj nepřítel!“

„To první platí absolutně. Ale to druhé ne.“

„Lžete!“

„Uvažujte! Proč jsem nezmáčkl tu spoušť? Ženeva by se zasekla. Převod peněz by neproběhl. Kdybych byl váš nepřítel, co by mi bránilo ustřelit vám palici? Jako rukojmí vás použít nemůžu. Není důvod. Musíte se dostavit osobně. Takže nic nezískám, když vás nechám žít… Kdybych byl váš nepřítel.“

Holcroft se ta slova snažil pochopit, pokoušel se v nich najít význam, ale nešlo mu to. Chtěl ze sebe hlavně setřást chlapa, který ho držel v šachu.

„Co chcete? Kde je moje matka? Říkal jste, že máte dopis.“

„Vezmeme to popořádku. Nejdřív odsud chci vypadnout. A vy se mnou. Spolu můžeme dokázat to, co Wolfsschanze považovala za nemožné.“

„Wolfsschanze?… Co chcete dělat?“

„Zařídit, aby zákony pracovaly pro nás. Napravit škody.“

„Napravit… Nevím, co jste zač, ale každopádně jste cvok!“

„Existuje řešení Har Sha’alávu. Získat miliony a vyzvat je na souboj. Dám vám důkaz. Jiný nemám.“ Jakov Ben-Gadíz oddálil pistoli od Noelovy hlavy. „Tady je moje zbraň.“ Podal ji Holcroftovi.

Noel si prohlížel jeho tvář v nepravidelných stínech, jež vrhalo strašidelné zelené světlo. Ten chlap mluvil pravdu. Poznal mu to na očích.

„Pomozte mi vstát,“ požádal ho. „Je tady zadní schodiště. Znám cestu.“

„Nejdřív musíme všechno vrátit na místo. Musí to tady vypadat přesně tak jako předtím.“

Nic není jako dřív…

„Kam půjdeme?“

„Do jednoho bytu v rue de la Paix. Je tam ten dopis. I ta holka.“

„Jaká holka?“

„Von Tieboltova sestra. On si myslí, že je mrtvá. Nařídil ji zabít.“

„Helden?“

„Teď ne.“

45. KAPITOLA

Vyběhli z uličky a utíkali po rue des Granges k Izraelcově autu. Skočili dovnitř. Ben-Gadíz usedl za volant. Holcroft se chytil za krk. Myslel si, že má přetržené žíly, tak silnou cítil bolest.

„Nedal jste mi na vybranou,“ řekl Jakov, když viděl, jak Holcroft trpí.

„Vy mně jo,“ odvětil Noel. „Dal jste mi pistoli. Jak se jmenujete?“

„Jakov.“

„Co je to za jméno?“

„Hebrejské… Po vašem Jakob. Ben-Gadíz.“

„Ben… jak dál?“

„Gadíz.“

„To je ze španělštiny, ne?“

„Pocházím z rodiny španělských Židů,“ vysvětlil mu Jakov a rychle projel křižovatkou směrem k jezeru. „Moji předkové se začátkem devatenáctého století přestěhovali do Krakova.“

Jakov stočil auto doprava a vjel na neznámé náměstíčko.

„Myslel jsem, že jste Kesslerův bratr,“ řekl Holcroft. „Ten doktor z Mnichova.“

„O žádném doktorovi z Mnichova nic nevím.“

„Je někde tady. Když jsem se dostal do ďAccordu, recepční mi dal von Tieboltův klíč a pak se zeptal, jestli chci Hanse Kesslera.“

„A jak to souvisí se mnou?“

„Recepční říkal, že Kesslerovi večeřeli s von Tieboltem v jeho apartmá. Měl za to, že tam Kesslerův bratr pořád je.“

„Moment!“ vyhrkl Jakov. „Nemá ten chlap podsaditou figuru? Není menší a silný?“

„Nemám tušení. Snad. Kessler říkal, že býval fotbalista.“

„Je po smrti. Říkala to vaše matka. Von Tiebolt ho zabil. Myslím, že ho poranil váš přítel Ellis. Nemohli ho už dál vláčet s sebou.“

Noel zíral na Izraelce. „Chcete říct, že to byl doktor Kessler? Zabil Willieho a pak ho tak hrozně pořezal?“

„Je to jen můj odhad.“

„Ježíšikriste!… Povězte mi, co je s matkou. Kde je?“

„Potom.“

„Ne, teď hned.“

„Támhle je telefon. Musím zavolat do toho bytu. Je tam Helden.“

Ben-Gadíz zajel s autem k chodníku.

„Řekl jsem hned!“ Holcroft namířil na Jakova pistoli.

„Jestli se rozhodnete mě teď zabít, tak prosim,“ utrousil Jakov. „Zasloužím si zemřít, a vy taky. Požádal bych vás, abyste zavolal sám, ale na emoce nemáme čas.“

„Máme tolik času, kolik je potřeba,“ odpověděl Noel. „Ta schůzka v bance se dá odložit.“

„V La Grande Banque de Genęve?“

„Dneska v devět hodin ráno.“

„No nazdar!“ Ben-Gadíz sevřel Holcroftovi rameno a ztišil hlas. Byl to hlas člověka, který prosí nejen za svůj život. „Dejte šanci řešení Har Sha’alávu. Už se nebude opakovat. Věřte mi. Zabil jsem v životě spoustu lidí a vás jsem před dvaceti minutami taky mohl oddělat. Musíme v každé chvíli vědět, jak na tom jsme. Helden možná něco zjistila.“

Noel se znovu zadíval do tváře. „Tak si zavolejte. Řekněte jí, že jsem tady a chci od vás obou vysvětlení.“

* * *

Auto ujíždělo po venkovské silnici a minulo bránu velkého sídla. Řidič ani spolujezdec nevnímali štěkot vzteklého psa vyrušeného ze spánku rachotem vozu. Silnice se stáčela doleva. Jakov opatrně přibrzdil a pak zastavil v mlází vedle krajnice.

„Psí uši zachytí motor, který se rychle zastaví. Diminuendo jim dělá problémy.“

„Jste snad muzikant?“

„Býval jsem houslista.“

„Hrál jste dobře?“

„Telavivská symfonie.“

„Jak to, že jste…“

„Našel jsem si vhodnější práci,“ přerušil ho Ben-Gadíz. „Teď rychle vystupte. Svlíkněte si kabát. Vezměte si zbraň. A dveře jen zatlačte, aby to nebylo slyšet. Dům pro hosty je o kus zpátky, ale najdeme ho.“

Kolem pozemku se táhla tlustá cihlová zeď korunovaná ostnatým drátem. Jakov vylezl na strom, aby si prohlédl drát i hradbu.

„Alarmy tady nemají. Zbytečně by se spínaly kvůli zvířatům. Ale žádná sranda to nebude. Spirála je asi půl metru široká. Musíme ji přeskočit.“

Izraelec slezl dolů, přikrčil se vedle stěny a udělal stoličku z rukou. „Nahoru,“ přikázal Noelovi.

Prstenci ostnů na zdi se nešlo vyhnout. Nebylo kam šlápnout, všude samý drát.

Holcroftovi se s velkým úsilím podařilo položit špičku levé nohy na okraj stěny. Pak vyskočil, přelétl zlověstné trny a dopadl na zem. Sako se mu sice nahoře trochu zachytilo a měl ošklivě rozdrásané kotníky, ale dokázal to. Vstal. Jen matně si uvědomoval, že těžce oddychuje. Bolel ho krk i holeně, ale to byly v danou chvíli jen drobné nepříjemnosti. Pokud ten Žid řekl Helden do telefonu pravdu, nacházeli se několik set metrů od Althene.

Na zdi se zjevila silueta Izraelce, jako velký pták na noční obloze. Přelétl ostnatý drát a dopadl na zem. Jednou se převalil, aby zmírnil náraz a vyskočil vedle Noela. Zvedl zápěstí, aby se podíval na hodinky.

„Je už skoro šest. Brzy bude světlo. Honem.“

Proplétali se lesem, uhýbali větvím a přeskakovali zelenou vegetaci, až nakonec našli prašnou cestu vedoucí k domu pro hosty. V dálce spatřili slabou záři světel, která vycházela z malých úzkých oken.

„Stát!“ zavelel Ben-Gadíz.

„Co je?“

Jakov chytil Noela za rameno. Pak na něj skočil a stáhl ho k zemi.

„Co to vyvádíte?“

„Ticho! V baráku je pohyb.“

Noel zíral mezi stébly trávy na dům vzdálený nanejvýš sto metrů. Žádných postav v oknech si však nevšiml.

„Nikoho nevidím.“

„Koukněte na světla. Nejsou v klidu. Vevnitř se někdo pohybuje.“

Holcroft okamžitě věděl, o čem mluví. Za okny se míhaly nepatrné stíny. Člověk by si jich normálně nevšiml, zvlášť když usilovně běžel lesem. „Máte pravdu,“ zašeptal.

„Za mnou,“ odvětil Jakov. „Projdeme lesem a přikrademe se ze strany.“

Vrátili se zpátky mezi stromy a po chvíli vyšli na okraji malého kriketového hřiště. Tráva i branky byly ztuhlé nočním chladem. Za hrací plochou se rýsovala okna domu.

„Přeběhnu a dám vám znamení,“ zašeptal Jakov. „Hlavně nedělejte rámus.“

Izraelec se vrhl přes trávník a přikrčil se vedle jednoho z oken. Pozvolna se napřímil a nahlédl dovnitř. Noel se zvedl na kolena a chystal se vyběhnout z lesa.

Signál však nepřišel. Ben-Gadíz stál nehnutě vedle okna, ale ruku nezvedl. Co se děje? Proč mu neukázal?

Holcroft už nemohl dál čekat. Vyskočil a rozběhl se po travnaté ploše.

Izraelec se otočil a zlostně po něm šlehl očima. „Zmizte odsud!“ sykl.

„Co to plácáte? Je tam moje matka!“

Ben-Gadíz popadl Holcrofta za ramena a odstrčil ho. „Povídám zpátky! Musíme vypadnout…“

„Blbost!“ Noel vztekle vymrštil ruce a vyprostil se z Izraelcova sevření. Skočil k oknu a podíval se dovnitř.

V tu chvíli mu vesmír vzplanul před očima. Div se mu nerozskočila hlava. Pokusil se vykřiknout, ale nic z něj nevyšlo, jen čirá hrůza za hranicí zvuku i zdravého rozumu.

V potemnělém pokoji uviděl matčino tělo. Leželo bezvládně zhroucené přes opěradlo křesla. Její krásná vznešená hlava byla samá krev. Po zvrásněné pleti stékaly rudé potůčky. Byla mrtvá.

Noel měl pocit, že vyletí z kůže. Zvedl ruce a se zaťatými pěstmi se vrhl ke sklu.

Žádné řinčení se však neozvalo. Namísto toho se Holcroftovi kolem krku omotala cizí ruka. Dlaň mu zakryla ústa. Jako by ho za hlavu uchopila dvě obří tykadla. Noel se prohnul v zádech a cítil, jak ho jakási síla táhne k zemi. Padl obličejem do hlíny a nemohl dýchat. Pak mu hrdlem opět projela ostrá mučivá bolest.

Věděl, že se hýbe, ale nevěděl jak a proč. Do tváře ho šlehaly větve a na zádech cítil údery rukou, jež ho postrkovaly temnotou. Netušil, jak dlouho se nacházel ve stavu vytržení a zmatku, ale nakonec se ocitl před kamennou zdí. V uchu mu zazvonil ostrý rozkaz: „Nahoru! Přes drát!“

Začínal se probírat. Ucítil kovové ostny, které ho píchaly, škrábaly a trhaly mu šaty. Pak si uvědomil, že ho cizí síla vleče po tvrdé zemi a vráží na dveře automobilu.

Najednou byl ve voze a zíral čelním sklem dopředu. Venku svítalo.

Seděl v křesle, vyčerpaný a otupělý, a četl dopis od matky.

Nejdražší Noeli,

asi se spolu už nikdy neuvidíme, ale prosím Tě, neoplakávej mě. Aspoň ne teď. Na to není čas.

Rozhodla jsem se udělat to, co je potřeba. Nikdo jiný to vykonat nemůže. A i kdyby mohl, nejsem si jistá, že bych mu svěřila to, co patří mně.

Nehodlám pokračovat ve lži, v níž jsem žila přes třicet let. Muj nový přítel pan Ben-Gadíz ti všechno vysvětlí. Věř mi, že jsem o té lži nikdy nevěděla, natožpak o hrozné roli, kterou v ní máš sehrát Ty.

Pocházím z jiné doby, v níž se dluhy nazývaly pravým jménem a čest se nepovažovala za přežitek. Ráda splatím svůj dluh v naději, že obnovím aspoň trochu cti.

Jestli se už nikdy neuvidíme, tak věz, že jsi vnesl do mého života velkou radost. Pokud by někdo potřeboval důkaz, že jsme lepší než prostředí, ze kterého jsme vzešli, najde ho právě v Tobě.

Ještě něco o Tvé přítelkyni Helden. Myslím, že je to úžasná dívka. Z očí jí čiší velká síla. Znám ji teprve pár hodin, ale už mi stačila zachránit život. Byla přitom ochotná se sama obětovat, je pravda, že v jednom okamžiku člověku proběhne před očima celý život. Já tu chvíli zažila a cítím k Helden upřímnou vděčnost a lásku.

Bůh s Tebou, můj Noeli.

S láskou máma

Holcroft vzhlédl k Jakovovi, který stál u okna bytu a sledoval šedavý zimní rozbřesk.

„Co to nechtěla svěřit někomu cizímu?“ zeptal se.

„Schůzku s mým bratrem,“ odpověděla Helden z druhé strany pokoje.

Noel zaťal pěst a zavřel oči. „Ben-Gadíz říkal, že nařídil tvoji smrt.“

„Ano. Nechal zabít spoustu lidí.“

Holcroft se otočil k Izraelci. „Matka psala, že mi tu lež vysvětlíte.“

„Nechám to na Helden. Vím toho hodně, ale ona ví úplně všechno.“

„Tak proto jsi odjela do Londýna?“ zeptal se Noel.

„Proto jsem odjela z Paříže,“ odvětila. „Ale ne do Londýna. Jela jsem do jedné vesničky u Neuchatelského jezera.“

Vyprávěla mu o Werneru Gerhardtovi, o Wolfsschanze a minci, která má dvě strany. Snažila se vybavit všechny podrobnosti, které jí sdělil poslední z členů skupiny Nachrichtendienst.

Když domluvila, Holcroft vstal z křesla. „Takže já byl celou dobu jen figurka. Nástroj lži. Využívala mě druhá strana Wolfsschanze.“

„Dá se říct, že jste heslem, které otevírá trezory Sonnenkinder,“ poznamenal Ben-Gadíz. „To díky vám mohli využívat všech možných zákonů. Taková spousta peněz nemůže jen tak vytrysknout ze země. Musí se splnit řada právních podmínek, jinak by někdo mohl vydání peněz napadnout. To si Wolfsschanze nemohla dovolit. Byl to geniální podvod.“

Noel zíral na zeď vedle dveří do ložnice. Stál čelem ke slabě osvětleným tapetám, z nichž vystupovala řada soustředných kruhů, jež se navzájem pohlcovaly. Možná za to mohlo šero, možná Noelův zkreslený zrak, ale obrazce se náhle závratnou rychlostí roztočily. Černé tečky mizely a stávaly se z nich opět velké kruhy. Kruhy klamu. Žádné přímky pravdy, jen podvod. Nic než lži!

Zaslechl výkřik, jenž se mu vydral z hrdla, a uvědomil si, že jeho pěsti narážejí do zdi. Zuřivě bušil do tapet s jediným cílem: rozbít ty strašné kruhy.

Dotkly se ho čísi jemné ruce.

Vyslyšel volání zoufalého člověka, jenže ten to na něj jen hrál.

Ucítil v očích slzy. Poznal to, protože z kruhů se staly šmouhy, vzory bez významu. Helden ho držela. Přitáhla si k sobě jeho tvář a něžnými prsty mu otírala slzy.

„Miláčku. Lásko moje…“

„Já je… zabiju!“ Znovu zaslechl vlastní výkřik. Čišela z něj hrozivá přesvědčivost.

„Zabijete.“

Záhyby jeho mysli se rozléhal zvučný hlas Jakova Ben-Gadíze. Ten odstrčil Helden, otočil Noela k sobě a přitiskl ho rameny ke zdi.

„Zabijete!“

Holcrofta pálily oči. Snažil se zaostřit a ovládnout třes. „Chtěl jste mi zabránil, abych ji viděl!“

„Věděl jsem, že to nedokážu,“ hlesl Jakov. „Došlo mi to, když jste se vrhl k oknu. Mám výcvik jako málokdo na světě, ale vy v sobě máte něco zvláštního. Nechci se pouštět do spekulací, ale jsem rád, že nejste můj nepřítel.“

„Nerozumím.“

„Nabízím vám řešení Har Sha’alávu. Bude vyžadovat mimořádnou disciplínu. Vy jí jste schopen. Něco vám řeknu: já bych to nezvládl, ale vy možná ano.“

„O co jde?“

„Jít na jednání v bance. S vrahy vaší matky. S člověkem, který nařídil smrt Helden i Richarda Holcrofta. Postavit se mu čelem. Jim všem. Podepsat ty papíry.“

„Vám snad úplně přeskočilo! Jste cvok!“

„Nejsem! Prostudovali jsme si zákony. Požádají vás, abyste podepsal převáděcí listinu. V ní postoupíte veškerá práva spoludědicům, kdybyste náhodou zemřel dřív. Jakmile to uděláte, podepíšete si rozsudek smrti. Podepište to! Nebude to váš ortel, ale jejich!“

Noel se zadíval do Jakovových temných prosebných očí. Znovu ji spatřil: přímou čáru pravdy. Oba chvíli mlčeli. Holcroft se pomalu začal vzpamatovávat. Ben-Gadíz pustil jeho ramena.

„Budou mě hledat,“ namítl Noel. „Myslí si, že jsem šel do von Tieboltova apartmá.“

„Taky že jste šel; na dveřích chybějí vlákna. Viděl jste, že tam nikdo není, a tak jste zase odešel.“

„Ale kam? Budou to chtít vědět.“

„Vyznáte se ve městě?“

„Moc ne.“

„Tak jste si zastavil taxíka. Jezdil jste po nábřeží a hledal někoho, kdo viděl vaši matku. To bude znít věrohodně. Oni si myslí, že jste zpanikařil.“

„Už je skoro půl osmé,“ podotkl Noel. „Zbývá hodina a půl. Vrátím se do hotelu. Sejdeme se po jednání v bance.“

„Kde?“ zeptal se Jakov.

„Ubytujte se v Excelsioru. Jako že tam jste s manželkou. Buďte tam po půl desáté, ale dlouho před polednem. Přijdu ve tři čtvrtě na jedenáct.“

* * *

Američan stál před hotelovými dveřmi. Byly tři minuty po osmé. Zevnitř slyšel rozčilené hlasy. Rozhovoru vévodil von Tiebolt. Mluvil ostrým agresivním tónem.

Holcroft se zhluboka nadechl a potlačil v sobě násilné choutky. Předstoupí před člověka, který mu zabil matku i otce. Pohlédne mu do očí, aniž by dal najevo, jaký s ním cloumá vztek.

Zaklepal. Byl rád, že se mu nechvěje ruka.

Dveře se otevřely a on se zadíval do očí blonďatého vraha svých rodičů.

„Noeli! Kde jste? Hledali jsme vás!“

„Tak to jsme na tom byli podobně,“ odvětil Holcroft. Únavu nebylo těžké předstírat, ale zlost ovládal jen s vypětím všech sil. „Hledal jsem ji celou noc. K ničemu to nevedlo. Myslím, že nepřijela.“

„Budeme se snažit dál,“ řekl von Tiebolt. „Dejte si kafe. Brzy vyrazíme do banky a všechno skončí.“

„Jo, to je fakt,“ přitakal Noel.

* * *

Seděli na jedné straně jednacího stolu: Holcroft uprostřed, Kessler po jeho levici, von Tiebolt vpravo. Proti nim byli dva ředitelé La Grande Banque de Genęve.

Před každým z mužů ležela úhledná hromádka právnických listin. Byly naprosto shodné a srovnané podle pořadí. Muži pročítali strojopis a otáčeli stránky. Trvalo přes hodinu, než celý obsah drahocenného dokumentu zazněl nahlas.

Zbývaly poslední dva články. Jejich titulní stránky měly tmavomodrou obrubu. Promluvil ředitel sedící vlevo.

„Jak jistě víte, u tak velkého konta určeného k takovým účelům nemůže La Grande Banque de Genęve převzít právní odpovědnost za náklady vzniklé po vydání peněz. Dokument jasně stanovuje rozsah této odpovědnosti. Je rozdělená rovným dílem mezi všechny tři účastníky. Zákon proto vyžaduje, abyste pro případ smrti převedli všechna práva na ostatní spoludědice. Nároky pozůstalých každého z vás však zůstanou nedotčeny.“ Ředitel si nasadil brýle. „Prosím vás, přečtěte si stránky, které před vámi leží, a ověřte, zda odpovídají tomu, co jsem vám řekl. Pak se podepište v přítomnosti ostatních a vyměňte si listiny, aby na každé z nich byly všechny podpisy.“

Čtení netrvalo dlouho. Následovaly podpisy a výměna papírů.

Když Noel podával podepsaný dokument Kesslerovi, prohodil: „Teď jsem si vzpomněl, že jsem se vás na něco chtěl zeptat, Erichu. Kde vlastně máte bratra? Myslel jsem, že bude tady v Ženevě.“

„V tom zmatku jsem vám to zapomněl říct,“ pravil Kessler s úsměvem. „Hans se zdržel v Mnichově. Určitě se s ním sejdeme v Curychu.“

„V Curychu?“

Vědec se podíval přes Holcrofta směrem k von Tieboltovi. „No ano, v Curychu. Řekli jsme si přece, že tam budeme v pondělí ráno.“

Noel se otočil k blondýnovi. „O tom nic nevím.“

„Neměli jsme čas to probrat. Pondělí se vám nehodí?“

„Ale to ne. Do té doby se možná ozve.“

„Kdo?“

„Moje matka. Nebo Helden. Měla by volat.“

„Ano, jistě. Obě se určitě přihlásí.“

Posledním článkem protokolu bylo formální uvolnění účtu. Počítač už byl připraven. Na základě podpisů všech přítomných budou vyraženy příslušné kódy a peníze zamíří do banky v Curychu.

Všichni se podepsali. Ředitel vpravo zvedl telefon. „Zadejte následující čísla do databáze číslo jedenáct. Můžu?… Šest, jedna, čtyři, čtyři, dva. Mezera čtyři. Osm, jedna, nula, nula. Mezera nula… Opakujte, prosím.“ Ředitel poslouchal a pak přikývl. „Správně. Děkuji.“

„Takže vše?“ zeptal se jeho kolega.

„Ano. Pánové, od této chvíle je vám v La Banque du Livre v Curychu k dispozici částka sedmi set osmdesáti milionů amerických dolarů. Kéž máte moudrost proroků. Nechť vaše kroky řídí Bůh.“

* * *

Venku na ulici se von Tiebolt přitočil k Holcroftovi. „Co máte v plánu, Noeli? Víte, pořád si musíme dávat pozor. Nachrichtendienst to nenechá jen tak.“

„Já vím… Plány? Budu dál hledat matku. Někde přece být musí.“

„Přes zástupce hejtmana jsem pro nás tři zařídil policejní ochranu. Vás si vyzvednou v Excelsioru, nás v hotelu ďAccord. Pokud se ovšem nerozhodnete přestěhovat k nám.“

„To je moc práce,“ řekl Holcroft. „Už jsem se napůl zabydlel. Zůstanu v Excelsioru.“

„Do Curychu pojedeme ráno?“ zeptal se Kessler. Rozhodnutí zjevně nechával na von Tieboltovi.

„Možná bude lepší, když se rozdělíme,“ navrhl Holcroft. „Pokud to policii nevadí, jel bych autem.“

„To je prima nápad, pane kolego,“ pochválil ho von Tiebolt. „Policie proti tomu určitě nebude nic mít. Vy pojedete vlakem, Erichu. Já poletím a Noel bude cestovat autem. Zařídím rezervaci v hotelu Columbine.“

Holcroft přikývl. „Jestli se matka nebo Helden do zítřka neozvou, nechám jim vzkaz, kde mě najdou,“ řekl. „Vezmu si taxíka.“

Rychle vykročil k rohu ulice. Ještě minutu a vybuchl by. Zabil by von Tiebolta holýma rukama.

* * *

Johann tiše promluvil. „On něco ví. Nevím přesně co. Ale ví to.“

„Jak to?“ podivil se Kessler.

„Nejdřív jsem to jen vycítil, ale pak jsem se utvrdil. Zeptal se na Hanse a vzal tvoji odpověď, že je pořád v Mnichově. Dobře ví, že to není pravda. Recepční v ďAccordu mu včera večer nabídl, že zavolá do Hansova pokoje.“

„No nazdar.“

„Jen klid. Náš kolega z Ameriky cestu do Curychu nepřežije.“

46. KAPITOLA

Atentát na Noela se měl odehrát na silnici severně od Fribourgu a jižně od Konizu. K tomu aspoň došel Jakov Ben-Gadíz. Byl to asi dvacetikilometrový úsek v kopcovité krajině, kde v zimním období jezdí jen málo vozidel. Zdejší podnebí sice nebylo přímo alpské, ale často mírně sněžilo a silnice neměly nejlepší kvalitu, což řidiče odrazovalo. Holcroft si však našel na mapě trasu, která se vyhýbala hlavním tahům. Zaměřil se přitom na města s architekturou, o kterou se předstíraně zajímal.

Přesněji řečeno, cestu mu vybral Jakov a Noel ji sdělil policistům, kteří ho na příkaz hejtmanova zástupce měli doprovodit na sever. Nikdo Holcrofta od zvolené trasy neodrazoval, a to jen potvrzovalo Izraelcův odhad.

Jakov přemýšlel, jaký způsob vraždy připadá v úvahu. Von Tiebolt ani Kessler by se určitě nezdržovali nikde poblíž. Každý si bude dělat alibi úplně jinde. Pokud se měla uskutečnit poprava, provede ji co nejméně lidí - najatých zabijáků, kteří nemají s Wolfsschanze nic společného. Tak brzy po jednání v ženevské bance nebylo možné riskovat. Vrah, případně vrazi se pak sami stanou obětí Sonnenkinder. Všechny stopy k Wolfsschanze budou důkladně zameteny.

Tak to viděl Ben-Gadíz. Bylo třeba vymyslet protiúder, který zaručí, že Noel dojede do Curychu. Na ničem jiném nezáleželo. A až tam bude, přijde ke slovu jejich vlastní plán. Ve velkém městě je spousta způsobů, jak zabít člověka, a Jakov je všechny mistrně ovládal.

Cesta začala. Protiúder byl připraven. Holcroft seděl za volantem těžkého auta vypůjčeného u Bonfils v Ženevě, což je nejdražší půjčovna ve Švýcarsku, která se specializuje na zvláštní automobily pro zvláštní zákazníky.

Byl to opancéřovaný rolls-royce s neprůstřelným sklem a pneumatikami odolnými proti proražení.

Helden jela asi kilometr před Noelem v nenápadném, ale mrštném renaultu. Ben-Gadíz se držel za ním v odstupu maximálně pěti set metrů. Měl rychlé maserati, které nebylo mezi ženevskými boháči žádnou výjimkou. Mezi Jakovem a Holcroftem bylo policejní auto se dvěma strážci zákona, pověřenými ochranou Američana. Policisté nic nevěděli.

„Provedou jim něco s autem,“ poznamenal Izraelec, když si všichni tři prohlíželi mapy v Noelově hotelovém pokoji. „Obětovat je nemůžou, to by vyvolalo otázky. Jsou to přece jen poldové. Přečetl jsem si jejich čísla na přilbách a zavolal jsem Litvakovi. Proklepli jsme si je. Jsou to nováčci z policejní centrály. Nemají moc zkušeností.“

„Mají se mnou být do zítřka?“

„Ano. Dostali rozkaz zůstat s vámi, dokud si vás nepřevezme curyšská policie. Nejspíš se jim ale porouchá auto. Zavolají svým nadřízeným a dostanou pokyn, aby se vrátili do Ženevy. Rozkaz k vaší ochraně bude v háji.“

„Takže dělají jen fasádu.“

„Přesně tak. Ale svůj účel vlastně splní. Dokud je uvidíte, jste v bezpečí. Nikdo si nic nedovolí.“

Zatím je Noel viděl. Podíval se do zpětného zrcátka a začal přibržďovat, protože ho čekalo dlouhé klesání plné serpentin. V dálce pod sebou viděl, jak Helden vyjela ze zatáčky. Věděl, že za dvě minuty zpomalí, počká, až se všichni dobře uvidí, a zase přidá. I to bylo součástí plánu. Naposledy to udělala před třemi minutami. Každých pět minut měli být ve zrakovém kontaktu. Kéž by si s ni mohl promluvit. Jen tak… v klidu a tiše… ne o smrti a plánech, jak se jí vyhnout.

Dočkat se však mohl, až vyřídí v Curychu vše potřebné. V Curychu číhala smrt, ale taková, o jaké se Holcroftovi ani nesnilo. Sám měl totiž zabíjet. Nikdo jiný. Nikdo. Vynutil si to. Podívá se von Tieboltovi do očí a oznámí mu, že zemře.

V rozčilení šlápl na plyn. Jel příliš rychle. Zpomalil. Nehodlal von Tieboltovi usnadňovat práci. Začínalo sněžit a na strmé silnici to klouzalo.

* * *

Jakov lehké sněžení proklínal. Ztěžovalo jízdu a hlavně omezovalo viditelnost. Na oči přitom spoléhal. Vysílačka nepřipadala v úvahu, tu mohl nepřítel odposlouchávat.

Izraelec se dotkl rukou několika předmětů na sedadle spolujezdce. Podobné věci měl i Holcroft ve svém rollsu. Byly součástí protiúderu - ty nejúčinnější.

Výbušniny. Osm v každém autě. Čtyři nálože zabalené v igelitu načasované tak, aby vybuchly přesně tři sekundy po nárazu. Dále čtyři protitankové granáty. A také dvě zbraně: automatický kolt z výbavy americké armády a karabina. Obě byly nabité, odjištěné a připravené ke střelbě. To vše sehnali Litvakovi známí v Ženevě. V té poklidné Ženevě, kde byla podobná výzbroj k mání v množství menším, než si mysleli teroristé, ale rozhodně větším, než se domnívaly švýcarské úřady.

Ben-Gadíz upřeně hleděl čelním sklem. Pokud se to mělo stát, bude to už brzy. Policejní auto, které jelo několik set metrů před ním, se náhle zastaví. Důvod? Možná svorky polité kyselinou, která časem propálí pneumatiky. Nebo chladič plný srážecího činidla, jež ucpe vedení… Existovala řada způsobů. Policejní auto v každém případě zmizí a Holcroft bude sám.

Jakov doufal, že si Noel přesně zapamatoval, co dělat, pokud se k němu přiblíží cizí auto. Měl začít kličkovat. Jakov zatím zrychlí, zabrzdí s maserati kousek od neznámého automobilu a hodí na ně plastickou trhavinu. Pochopitelně až poté, co Holcroft trochu poodjede. Pokud by nastaly problémy a nálože nevybuchly, přijdou na řadu granáty.

To bude stačit. Von Tiebolt by neriskoval víc než jedno popravčí auto. Vůbec se totiž nedalo vyloučit, že se na scéně objeví nějaký nežádoucí řidič či náhodný pozorovatel. Zabijáků muselo být málo a museli to být profesionálové. Vůdce Sonnenkinder nebyl hlupák. Pokud by Holcrofta nezabil na silnici do Konizu, počkal by s tím do Curychu.

Tady udělaly Sonnenkinder chybu, pomyslel si Izraelec a naplnilo ho uspokojení. Von Tiebolt totiž nevěděl o Jakovu Ben-Gadízovi. Ani on nebyl hlupák, nýbrž profesionál. Američan se do Curychu dostane a Johann von Tiebolt bude tím pádem mrtvý muž. Stejně jako Erich Kessler. Oba je zabije člověk plný vzteku.

Jakov znovu zaklel. Sníh byl hustší a vločky větší. To druhé znamenalo, že přeháňka nepotrvá dlouho, ale v danou chvíli to byla nepříjemná komplikace.

Neviděl policejní vůz! Kde je? Silnice byla plná ostrých serpentin a odboček. Po autě s policisty se slehla zem. Ztratil ho! Jak se to, proboha, mohlo stát?

Náhle se však znovu objevilo a Ben-Gadíz začal dýchat. Šlápl na plyn, aby se dostal blíž. Nemohl se nechat unášet myšlenkami; nebyl v koncertním sále v Tel Avivu. Policejní auto bylo to nejdůležitější. Nesměl ho ani na okamžik spustit z očí.

Jel rychleji, než si myslel. Na tachometru měl 73 kilometrů, což byla na tuto silnici příliš vysoká rychlost. Proč?

Pak mu to došlo. Stahoval sice náskok auta ženevské policie, to však stále zrychlovalo. Prudce vjíždělo do zatáček, uhánělo sněhovými vločkami… a blížilo se k Holcroftovi.

Copak řidič zešílel?

Ben-Gadíz zíral čelním sklem a snažil se tomu přijít na kloub. Něco mu nehrálo. Co to vyvádějí?

Pak si toho všiml. Promáčknutí! Auto, které tři hodiny sledoval, přece nemělo promáčknutý kufr!

Byl to jiný policejní vůz!

Z jedné z odboček v bludišti zatáček přišel vysílačkou rozkaz, aby původní auto sjelo ze silnice. Jeho místo zaujalo jiné. To znamenalo dvě věci: muži v tom voze věděli o maserati, ale Holcroft o nich nevěděl, což bylo nesrovnatelně nebezpečnější.

Policejní auto vjelo do táhlé zatáčky. Jakov i přes sníh a vítr slyšel souvislé houkání jeho klaksonu. Dávalo signál Holcroftovi. Najíždělo vedle něj.

„Ne! Nedělejte to!“ vykřil Jakov.

Držel palce na houkačce a pevně svíral volant. Pneumatiky se smýkaly po asfaltu. Řítil se v maserati za policejním autem. Přiblížil se na padesát metrů.

„Holcrofte! Nedělejte to!“

Náhle se čelní sklo roztříštilo. Všude se objevily drobné kroužky smrti. Cítil, jak se mu střepy zařezávají do tváří a prstů. Dostal zásah. Z rozbitého zadního okna policejního auta na něj vypálil samopal.

Z kapoty se vznesl oblak dýmu; vybuchl chladič. Okamžik poté odlétly z prostřelených pneumatik cáry gumy. Maserati se stočilo doprava a narazilo do náspu.

Ben-Gadíz zoufale zařval a vrazil ramenem do dveří, které však nechtěly povolit. Za jeho zády vyšlehly plameny.

* * *

Holcroft uviděl ve zpětném zrcátku policejní auto. Náhle se přiblížilo a blikalo na něj reflektory. Posádka mu z nějakého důvodu dávala znamení.

V zatáčce nebylo kde zastavit. Řekl si, že za několik set metrů bude určitě rovinka. Zpomalil. Policejní vůz najel vedle něj. Ve sněhových vločkách se matně rýsovala postava mladého důstojníka.

Noel dobře slyšel troubení a viděl rychlé blikání světel. Stáhl okénko.

„Zastavím, až to…“

Náhle uviděl tu tvář. Její výraz. Nebyl to ten mladý policista z Ženevy! Ten obličej v životě neviděl. A pak se objevila hlaveň pušky.

Zoufale se snažil vytáhnout okénko. Bylo však pozdě. Zaslechl výstřel, spatřil oslepující záblesky a ucítil stovky žiletek, jež ho řezaly do kůže. Uviděl, jak se na okně rozstříkla jeho vlastní krev. Neovladatelným autem se rozlehl zoufalý výkřik.

Kov skřípal o kov. Na auto dopadaly tisíce úderů. Přístrojová deska byla vzhůru nohama, pedály si vyměnily místo se střechou. A on byl na té střeše. A pak zas jinde. Obrovská síla ho vrhla přes opěradlo, poté odmrštila na sklo a vrazila na volant. Vzápětí se vznesl do prostoru a odlétl stranou.

V tom širém prostoru byl klid a mír. Řezavá bolest se utišila a on kráčel mlhovinou vlastní mysli vstříc prázdnotě.

* * *

Jakov rozbil pistolí zbytek čelního skla. Karabina při havárii slétla na podlahu. Plastické trhaviny zůstaly svázané v krabici. Granáty neviděl.

Všechny zbraně byly nyní k ničemu, kromě jedné. Třímal ji v ruce a hodlal z ní střílet tak dlouho, dokud mu nedojdou náboje. Do posledního dechu.

Ve falešném policejním voze jeli tři chlapi. Ten třetí, střelec, se znovu krčil u zadního okna. Ben-Gadíz viděl jeho hlavu! Teď! V oblacích dýmu pečlivě zamířil a stiskl spoušť. Tvář sebou škubla a pak klesla do zubatých okrajů vyskleného okna.

Jakov znovu vrazil ramenem do dveří. Trochu povolily. Musel rychle ven. Plameny za jeho zády hrozily explozí palivové nádrže. Uviděl, jak řidič policejního vozu vráží do rolls-royce. Jeho kolega stál na silnici, sáhl do Holcroftova okénka a otáčel volantem. Snažili se shodit auto z náspu.

Ben-Gadíz sebral zbytky sil a celou horní částí těla se opřel do dveří. Rozlétly se dokořán. Izraelec vyskočil na zasněženou vozovku. Bílý poprašek kolem něj se okamžitě zbarvil krví. Zvedl pistoli a pálil ránu za ranou, i když mu zakalený zrak neumožňoval přesně mířit.

A pak se staly dvě hrozné věci najednou.

Rolls přejel násep a mezi sněhovými vločkami začala třeskat střelba. Po silnici přilétla řada kulek, které se zaryly Jakovovi do nohou. Ucítil mučivou bolest.

Jako v mrákotách se zhroutil, otáčel a převaloval po zemi. Jeho ruce se dotýkaly odřezků pneumatik, střepin oceli, studeného skla a sněhu.

Pak se ozval výbuch. Palivová nádrž maserati vzplála. A Ben-Gadíz zaslechl v dáli ta slova. „Je po nich! Otoč to! Padáme!“

Útočníci prchli.

* * *

Helden zpomalila už před více než minutou. Noel měl být nadohled. Kde je? Zastavila na krajnici a čekala. Uběhly další dvě minuty. Dál už čekat nemohla.

Prudce otočila auto a vyrazila zpátky do kopce. Sešlápla plyn až na podlahu. Ujela už přes půl kilometru, a Noel pořád nikde. Roztřásly se jí ruce.

Něco se stalo. Věděla to. Cítila to!

Pak uviděla maserati! Bylo zdemolované! Hořelo!

Ach bože! Kde je Noelovo auto? Kde je Noel? A co Jakov?

Dupla na brzdu, vyběhla z auta a začala křičet. Uklouzla na ledovaté silnici a ani si neuvědomila, že za to může její poraněná noha. Zvedla se, znovu zaječela a dala se do běhu.

„Noeli! Noeli!“

Po zmrzlých tvářích jí stékaly slzy. Z plna hrdla ječela. Nedokázala ovládnout hysterii.

Náhle uslyšela příkaz: „Helden, nechte toho. Tady…“

Byl to Jakovův hlas. Ale odkud vycházel? „Helden! Tady dole!“

Násep. Rozběhla se k náspu a svět se jí zhroutil. Pod ním ležel převrácený rolls-royce. Z hromady zmuchlaného kovu stoupal dým. Na zemi vedle vozu s hrůzou spatřila Jakova Ben-Gadíze. Všimla si červených čar na sněhu. Tvořily pěšinku přes silnici a mířily dolů až k místu, kde ležel Jakov.

Helden se vrhla z náspu. Válela sudy po sněhu a kamenech a křičela hrůzou. Věděla, že ji tam dole čeká smrt. Nakonec padla vedle Ben-Gadíze a podívala se otevřeným oknem na svou lásku.

Noel byl natažený a nehýbal se. Tvář měl zbrocenou krví.

„Ne!… Ne!“

Jakov vzal dívku za ruku a přitáhl si ji k sobě. Sotva mluvil, ale jeho pokyny zněly jasně.

„Vraťte se k autu. Jižně od Treyvaux je malá vesnička. Není to odsud víc než pět kilometrů. Zavolejte Litvakovi. Pres-du-Lac není tak daleko… dvacet dvaadvacet kilometrů. Může sehnat piloty, auta. Řekněte mu to.“

Helden nemohla odtrhnout oči od Noela. „Je mrtvý… On je mrtvý!“

„Možná, že ne. Dělejte!“

„Ne. Nemůžu ho tady nechat!“

Ben-Gadíz zvedl pistoli. „Jestli mě neposlechnete, zabiju ho.“

* * *

Litvak vešel do pokoje, kde ležel Ben-Gadíz s nohama v sádře. Díval se oknem na zasněžená pole a hory za nimi. Doktora si ani nevšiml.

„Chcete znát pravdu?“

Izraelec pomalu otočil hlavu. „Asi není důvod se jí bránit. Stejně ji máte napsanou na čele.“

„Mohlo to dopadnout i hůř. Už nikdy nebudete dobře chodit. Poškození je příliš velké. Ale za nějaký čas se zase budete pohybovat. Nejdřív o berlích. Později možná s hůlkou.“

„To není zrovna prognóza ideální pro moji práci, co?“

„Ne, ale mozek máte v pořádku a ruce se vám zahojí. Můžete se věnovat muzice.“

Jakov se smutně pousmál. „Nikdy jsem nebyl virtuoz. Až moc často jsem se při hraní zasnil. Nebyl jsem takový profík jako ve svém druhém životě.“

„Mozek se dá využít i jinak.“

Izraelec se zamyslel a znovu vyhlédl z okna. „To se uvidí, až zjistíme, co tam venku zbylo.“

„Situace se rychle mění,“ konstatoval lékař.

„A co Holcroft?“

„Nevím, jak to říct. Správně měl umřít. Přesto pořád žije. Ale nevidím v tom velký rozdíl. Už nikdy se nemůže vrátit k tomu, co byl dřív. Nejmíň v pěti zemích ho hledají pro vraždu. Všude obnovili trest smrti. Člověk ho teď může dostat za spoustu trestných činů. Holcrofta by zastřelili na potkání.“

„Vyhrály,“ hlesl Jakov a do očí mu vyhrkly slzy. „Děti Slunce vyhrály.“

„To se uvidí, až zjistíme, co tam venku zbylo,“ odvětil Litvak.

EPILOG

Obrazy. Beztvaré, rozostřené, bez významu a obsahu. Pouhé obrysy v mlhovině. Bylo jen vědomí. Žádné myšlenky či vzpomínky, ale pouze vědomí. Beztvaré obrazy postupně dostávaly formu. Mračna se rozplývala a vědomí se měnilo v poznání. Na myšlení bylo ještě brzy. Stačilo, že viděl a mohl vzpomínat.

Noel nad sebou spatřil tvář orámovanou vodopádem plavých vlasů, jež se dotýkaly jeho obličeje. V očích měla slzy. Stékaly jí po tvářích. Pokusil se je otřít, ale nemohl na ten krásný unavený obličej dosáhnout. Ruka mu spadla a ona ji vzala do dlaní.

„Miláčku…“

Uslyšel ji. Já slyším! Zrak a zvuk měly význam. Zavřel oči. Věděl, že se mu brzy vrátí i myšlení.

* * *

Litvak stál ve dveřích s novinami v podpaží. Sledoval, jak Helden houbičkou omývá Noelovi hrudník a krk. Prohlížel si Holcroftovu tvář, na níž se zle podepsala divoká střelba. Američan měl jizvy na levé tváři, čele i po celém krku. Ale rány už se začínaly hojit. Odkudsi z nitra domu zazněly housle. Hrál na ně velice zručný muzikant.

„Přimlouvám se za zvýšení platu pro vaši ošetřovatelku,“ hlesl Noel zesláble.

„A za copak?“ zasmál se Litvak.

„Já jen vypomáhám, léčení je na vás.“ Helden se také uchichtla.

„Na všechno bohužel lék nemám,“ odpověděl lékař a hodil noviny vedle Holcrofta. Bylo to pařížské vydání Herald Tribune. „Tohle jsem vám vzal v Neuchatelu. Nevím, jestli to chcete číst.“

„Jaká je dnešní lekce?“

„Mohla by se nejspíš jmenovat ‚Následky nesouhlasu‘. Váš nejvyšší soud zakázal redaktorům New York Times veškeré zpravodajství o Pentagonu. Samozřejmě s odkazem na národní bezpečnost. Kromě toho potvrdil zákonnost hromadných poprav ve státě Michigan. Soudci vyjádřili hluboké přesvědčení, že když menšina ohrožuje blaho veřejnosti, je třeba exemplárních trestů.“

„Dneska je v menšině John Smith,“ utrousil Noel a znovu položil hlavu na polštář. „Bác, a je po něm.“

* * *

Posloucháte BBC Londýn, zprávy ze světa. Od vlny vražd, jež připravily o život řadu politických představitelů celého světa, vstoupila v hlavních městech zasažených zemí v platnost mimořádná bezpečnostní opatření. Situaci mají v rukou vojenské a policejní orgány. S cílem usnadnit mezinárodní spolupráci na nejvyšší úrovni byl ve švýcarském Curychu založen zvláštní úřad pod názvem Anvil. Jeho úkolem je rychlá, přesná a důvěrná výměna informací mezi armádními a policejními složkami…

* * *

V polovině scherza houslového koncertu od Mendelssohna se Jakov Ben-Gadíz přistihl, že se zase zasnil. Noel Holcroft byl natažený na gauči na druhé straně pokoje, Helden seděla na podlaze vedle něj.

Plastický chirurg, který kvůli operaci anonymního pacienta přiletěl až z Los Angeles, odvedl skvělou práci. Holcroftovi zůstala jeho tvář, ale ne tak docela. Jizvy po ranách v obličeji zmizely a jejich místo zaujaly drobné rýhy, jež mu propůjčovaly ostřejší výraz. Brázdy na čele byly hlubší a vrásky kolem očí výraznější. Původní nevinnost byla pryč. Nahradil ji náznak krutosti. Možná víc než jen náznak.

Kromě zmíněných změn navíc Noel zestárl. Byl to rychlý a bolestný proces. Od doby, kdy ho vytáhli ze srázu u silnice severně od Fribourgu, uplynuly čtyři měsíce. Člověk by si však myslel, že uběhlo snad deset let.

Ale žil, a to bylo hlavní. Jeho tělo se vracelo do bývalé formy. Díky péči Helden a tvrdosti Litvakových cviků, na něž dohlížel někdejší drsný člen komanda z kibucu Har Sha’aláv.

Jakov se v těch sezeních doslova vyžíval. Vyžadoval dokonalost a Holcroft splňoval jeho požadavky. Musel se úplně uzdravit a zocelit.

Zítra měl začít skutečný výcvik. Vysoko v kopcích a horách, mimo dohled všetečných očí, ale pod nejpřísnějším dohledem Jakova Ben-Gadíze. Žák udělá to, čeho učitel už nebyl schopen. Projde si peklem tréninku, na jehož konci bude lepší než učitel.

Zítra to vypukne.

DEUTSCHE ZEITUNG

Berlín, 4. července - Bundestag dnes vyslovil oficiální souhlas se vznikem nápravných center po vzoru amerických států Arizony a Texasu. Tato zařízení budou mít především výchovný charakter a budou pod dohledem armády. Své tresty si zde odpykají lidé odsouzení za zločiny proti německému lidu…

„Drát! Provaz! Řetěz!“

„Využívej prsty! Jsou to zbraně. Nezapomínej na to…“

„Na ten strom vyšplhej znovu, byl jsi pomalý…“

„Vylez na ten kopec a vrať se dolů, ale tak, abych si tě nevšiml…“

„Já tě viděl. Máš ustřelenou palici!“

„Zmáčkni nerv, ne žílu! Existuje pět nervových bodů. Najdi je. S páskou na očích. Musíš je nahmatat…“

„Když spadneš, tak se převal a vyskoč. Nekrč se…“

„Každá akce musí mít dvě varianty. Musíš se rozhodnout ve zlomku sekundy. Instinktivně. Je potřeba to natrénovat…“

„Přesnost je otázka míření, nehybnosti a dýchání. Střílej znovu. Máš sedm ran. Musíš se vejít do průměru pěti centimetrů…“

„Nauč se utíkat! Využívej terénu. Musíš s ním splynout! Neboj se zůstat na místě. Když člověk nehnutě stojí, často si ho nikdo nevšimne…“

Letní měsíce utekly jak voda. Jakov Ben-Gadíz měl důvod ke spokojenosti. Žák převýšil učitele. Byl připraven. Stejně jako jeho kolegyně.

Sonnenkinder byly na odstřel. Jejich seznam prošel důkladným rozborem.

THE HERALD TRIBUNE

Paříž, 10. října - Mezinárodní agentura Anvil dnes v Curychu oznámila vytvoření nezávislého výboru kancléřů vybraných tajnou volbou z členských zemí. První kongres Anvilu se uskuteční 25. října…

Ulicí v Curyšské čtvrti Landenhof na levém břehu řeky Limmat kráčela dvojice. Muž byl poměrně vysoký, ale shrbený. Pohyb v davu lidí mu ztěžovalo výrazné kulhání, navíc ho tížil odřený kufr v ruce. Žena ho podpírala, spíš z povinnosti než z lásky. Oba mlčeli. Zjevně to byli manželé, kteří se ve vzájemné nevraživosti dožili neurčitého věku.

Došli ke kancelářské budově a vstoupili dovnitř. Muž se belhal za ženou směrem k výtahům. Zastavili se před zřízencem, který je obsluhoval. Paní se němčinou středních vrstev dotázala na číslo kanceláře jedné menší účetní firmy.

Liftboy jí sdělil číslo ve dvanáctém podlaží, tedy úplně nahoře, ale byla zrovna doba oběda, a tak pochyboval, že tam někdo bude. Nevadí. Času dost.

Vystoupili z výtahu ve dvanáctém podlaží. Chodba byla liduprázdná. Jakmile se dveře zavřely, dvojice se rozběhla ke schodišti na pravém konci chodby. Kulhání bylo rázem pryč. Z tváří zmizel zasmušilý výraz. Vyběhli po schodech ke dveřím na střechu a na odpočívadle se zastavili. Muž položil kufr, klekl si a otevřel ho. Uvnitř byla hlaveň pušky s dalekohledem a pažba s popruhem.

Vytáhl součásti a složil zbraň. Pak si sundal klobouk se všitou parukou a hodil jej do kufru. Vstal a pomohl ženě z kabátu. Převrátil rukávy naruby, čímž vznikl dobře střižený béžový plášť zakoupený v jednom z lepších pařížských obchodů.

Partnerka mu na oplátku pomohla obrátit jeho svrchník. Ten se rázem změnil v módní semišový plášť. Žena sejmula z hlavy šátek, vytáhla několik sponek a rozpustila si světlé vlasy na ramena. Otevřela kabelku a vylovila z ní revolver.

„Budu tady,“ řekla Helden. „Lovu zdar.“

„Díky,“ odvětil Noel a otevřel dveře na střechu.

Přikrčil se u zdi vedle nepoužívaného komína, protáhl ruku popruhem a napnul ho. Sáhl do kapsy a vytáhl tři náboje. Vtiskl je do komory a natáhl pušku. Každá akce musí mít dvě varianty. Musíš se rozhodnout ve zlomku sekundy.

Nebude je potřebovat. Nemine.

Otočil se a poklekl vedle zídky. Opatrně na ni položil pušku a přiložil oko k dalekohledu.

O dvanáct pater níž na druhé straně ulice davy provolávaly slávu mužům vycházejícím z obřích skleněných dveří hotelu Lindenhof. Vstupovali do sluneční záře pod transparenty, jež vítaly první kongres Anvilu.

Támhle. Křížek v hledí se ustálil na sošné tváři pod lesklými plavými vlasy.

Holcroft stiskl spoušť. Božský obličej na chodníku se změnil ve změť krve a cárů masa.

Tinama byl konečně mrtvý.

Tinamovou rukou.

Byli všude. Teprve to začalo.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai