Matlockovo pověření

Robert Ludlum

(2007)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

James Matlock, univerzitní profesor anglické literatury, se proti své vůli ocitá ve víru děsivých událostí. Na žádost ministerstva spravedlnosti má proniknout do zločinecké organizace, která si za svou operační základnu zvolila prostředí prestižních vysokých škol. Matlock se díky tajemné pozvánce zúčastní setkání nejvyšších zločineckých bossů a tam zjišťuje, že chapadla podsvětí dosáhla až do nejvyšších společenských kruhů.S nasazením života postupně odkrývá jednotlivé vrstvy zlověstného spiknutí a zároveň získává další mocné nepřátele. Několikrát jen s obrovskou dávkou štěstí unikne smrti, aby se nakonec dobral šokujícího zjištění, kdo za sérií zločinů stojí a jaké motivy jej skutečně vedly.

ROBERT LUDLUM

MATLOCKOVO POVĚŘENÍ

1

Loring vyšel postranním vchodem z budovy ministerstva spravedlnosti a vyhlížel taxi. Odbilo půl šesté a v pátek uprostřed jara byly washingtonské ulice jako obvykle otřesně ucpané. Stál u chodníku se zdviženou paží a doufal v nejlepší. Právě to chtěl vzdát, když před ním zastavil taxík, který nabral pasažéry o patnáct metrů dál.

„Jestli jedete na východ, pane, tak si přisedněte. Tento gentleman říká, že mu to nebude vadit.“

Loringa podobné epizody pokaždé uváděly do rozpaků. Podvědomě skrčil pravé předloktí, aby mu rukáv pokud možno zakryl ruku — nechtěl, aby si někdo všiml tenkého tmavého řetízku, kterým měl k zápěstí připoutáno držadlo diplomatického kufříku.

„Díky, ale potřebuju na nejbližší křižovatce odbočit na jih.“

Počkal, až se taxi zařadí do hustého proudu vozidel, a pokračoval v usilovné, leč marné signalizaci.

Jeho mozek se obvykle měl v těchto situacích na pozoru, zostřené smysly sledovaly okolí, oči těkaly na obě strany ulice a hledaly taxíky, které se chystaly vyložit cestující, nebo pátraly po rozsvícených návěštích na střeše, jež oznamovala možnost svezení, pokud jste ovšem byli dostatečně rychlí.

Dnes však neměl Ralph Loring na nějaký běh nejmenší náladu. Tento pátek jeho mysl cele zaměstnávala strašlivá realita. Před několika minutami se stal svědkem okamžiku, kdy byl jistý muž odsouzen k smrti. Muž, s nímž se nikdy nesetkal, ale hodně toho o něm věděl. Nevědomý a nevinný třiatřicetiletý muž, který žil a pracoval v malém novoanglickém městečku šest set padesát kilometrů od Washingtonu a neměl nejmenší tušení o Loringově existenci, natož o zájmu ministerstva spravedlnosti o jeho osobu.

V duchu se neustále vracel do prostorného konferenčního sálu s mohutným obdélníkovým stolem, kolem něhož seděli byrokrati, kteří rozsudek smrti vynesli.

Vehementně proti němu protestoval, což bylo to nejmenší, co mohl udělat pro muže, jehož nikdy neviděl a který měl být s neuvěřitelnou obratností vmanévrován do neobhajitelné pozice.

„Rád bych vám připomněl, pane Loringu,“ řekl mu náměstek ministra, který kdysi působil ve vojenském námořnictvu v oddělení vrchního právního poradce, „že v každé bojové situaci je nutno se smířit s jistou mírou rizika. Abych se vyjádřil zcela jasně, předpokládá se určité procento obětí.“

„Jenže dané okolnosti jsou v mnohém jiné. Ten člověk zcela postrádá potřebný výcvik. Navíc neví, nemůže vědět, kdo je jeho nepřítelem. Jak by taky mohl, když to nevíme my sami?“

„A o to právě jde,“ ozval se jiný náměstek ministra, který nastoupil do státní správy po nikterak oslnivé kariéře u jedné z mnoha společností specializovaných na obchodní právo. Vynikal zálibou v pořádání všemožných porad a Loring ho podezříval, že bez nich není schopen se rozhodnout. „Náš subjekt je vysoce mobilní. Podívejte se na jeho psychologický profil. Vykazuje některé povahové vady, ale je extrémně mobilní, stojí tam doslova. Volba logicky padá na něj.“

„Povahové vady, ale mobilní?“ vybuchl Loring. „Co to má proboha znamenat? Já bych rád připomněl přítomným, že aktivně působím v terénu již patnáct let. Psychologické profily nejsou nic jiného než mlhavá vodítka, úsudky získané metodou pokus-omyl. V životě bych neposlal muže na infiltrační misi, aniž bych ho podrobně znal, a už vůbec ne na základě víry v přesnost nějakých matematických odhadů.“

Loringovi odpověděl předseda výboru, kariérní profesionál.

„Chápu vaše výhrady a za normálních okolností bych s vámi souhlasil. Jenže situace a podmínky rozhodně normální nejsou. Zbývají nám sotva tři týdny. Časový faktor je v tomto případě důležitější než obvyklá opatrnost.“

„Musíme to riziko podstoupit,“ prohlásil bývalý námořní důstojník kazatelským tónem.

„Vy ho podstupovat nebudete,“ odsekl Loring.

„Přejete si být zproštěn práce na této operaci?“ Předseda výboru myslel svou nabídku naprosto vážně.

„Ne, pane. Zapojím se do ní, i když s vážnými výhradami. A přeji si, aby byly zaprotokolovány.“

„Ještě jedna věc, než naše jednání přerušíme.“ Někdejší obchodní právník se naklonil nad stůl. „A zdůrazňuji, že požadavek přichází z nejvyšších míst. Shodli jsme se, že náš subjekt je silně motivován, jak vyplývá z jeho profilu. Musí být ovšem zcela jasné, že veškerá pomoc, které se od subjektu tomuto výboru dostane, bude poskytnuta o svobodné vůli a dobrovolně. V tomto ohledu jsme zranitelní. Nesmíme — opakuji, nesmíme — nést žádnou odpovědnost. Pokud to bude jen trochu možné, zápis vyzní v tom smyslu, že se subjekt na nás obrátil sám.“

Ralph Loring se od byrokrata znechuceně odvrátil.

Jestli se hustota provozu změnila, pak pouze k horšímu. Loring se už rozhodl, že těch dvacet domovních bloků ke svému bytu dojde pěšky, když před ním nečekaně zastavilo bílé volvo.

„Nastup si. S tou zdviženou rukou vypadáš jako pitomec.“

„Ach, to jsi ty? Moc děkuju.“ Loring otevřel pravé přední dveře, vklouzl na sedadlo spolujezdce a diplomatický kufřík si položil na klín. Tentokrát si nemusel dělat starosti s ukrýváním bezpečnostního řetízku — Cranston pracoval v terénu stejně jako on. Specializoval se na zahraničí a poskytl většinu informací pro akci, za kterou nyní Loring nesl odpovědnost.

„Jednali jste nějak dlouho. Dosáhli jste něčeho?“

„Máme zelenou.“

„Už bylo načase.“

„Mohou za to dva náměstci ministra spravedlnosti a znepokojený vzkaz z Bílého domu.“

„Výborně. Dnes ráno dostala zpravodajská divize nejnovější hlášení od středomořské operační skupiny. Jde o pravidelné masové přeorganizování zdrojových tras. Zpráva byla potvrzena. Pole v okolí Ankary a Konysu na severu, projekty v Sidi Barrani a Rašídu, dokonce i alžírské kontingenty systematicky omezují produkci, což nám neobyčejně ztíží práci.“

„A co byste sakra ještě chtěli? Domníval jsem se, že cílem akce je právě toto. Vy prostě nejste nikdy s ničím spokojení.“

„Ty bys taky nebyl. Trasy, které známe, můžeme kontrolovat, jenže co proboha víme o místech jako Porto Belocruz, Pilcomayo a desítka dalších nevyslovitelných jmen v Paraguaji, v Brazílii nebo v Guayanách? Zatraceně, tohle je zcela nová hra, Ralphe.“

„Přiberte na pomoc specialisty na Jižní Ameriku. CIA se jimi přímo hemží.“

„Vyloučeno. Ty nemůžeme požádat ani o mapu.“

„Co je to za hovadinu?“

„Říká se jí špionáž. My musíme zůstat čistí. Řídíme se přísně pravidly Interpolu, žádné srandičky. Myslel jsem, že to víš.“

„Taky že vím,“ odvětil Loring otráveně. „Ale to nic nemění na faktu, že je to pěkná hovadina.“

„Hele, ty se starej o Novou Anglii. My se zase postaráme o pampy — nebo co to tam mají.“

„Nová Anglie je zatracený vesmír v malém. A to mě právě děsí. Co se stane se všemi těmi poetickými popisy laťkových plotů a cihlových zdí porostlých břečťanem?“

„Vznikne nová poezie. Smiř se s tím.“

„Díky. Tvé sympatie mi vyrážejí dech.“

„Proč jsi tak znechucený?“

„Nemáme dost času…“

„Toho není nikdy dost.“ Cranston vklouzl do rychlejšího pruhu, ale po pár desítkách metrů ho zastavila ucpaná křižovatka Lexington Avenue a Osmnácté ulice. S povzdechem vyhodil rychlost a pokrčil rameny a pak se otočil k Loringovi, který hleděl prázdným pohledem skrz čelní sklo. „Máš zelenou. Aspoň něco.“

„Jasně. Akorát že se špatným obsazením.“

„No jo. Chápu. To je on?“ Cranston hodil hlavou k diplomatickému kufříku na Loringově klíně.

„To je on. Ode dne narození.“

„Jak se jmenuje?“

„Matlock. James B. Matlock II. Jestli to B znamená Barbour, velmi stará rodina. Vlastně dvě rodiny. Prof. Mgr. Bc. James Matlock, Ph. D., uznávaný odborník na sociální a politické vlivy v alžbětinské literatuře. Říká ti to něco?“

„Kristepane! Takový vzdělanec! Kde začne klást otázky? Na fakultním večírku pro vysloužilé profesory?“

„Ne, v tomto směru je v pořádku. Chci říct, že je dost mladý. Jeho kvalifikace je v profilu vypracovaném bezpečnostním oddělení popsána větou Vykazuje některé povahové vady, ale je extrémně mobilní. Nádherná fráze, nemyslíš?“

„Inspirativní. Co vlastně znamená?“

„Má popisovat muže, který není zrovna dokonalý. Možná kvůli nějakému škraloupu v armádních záznamech nebo kvůli rozvodu — osobně bych tipoval armádu — ale jinak velmi oblíbený.“

„Už teď se mi líbí.“

„Mně taky. A v tom je právě problém.“

Oba muži se odmlčeli. Cranston jako zkušený terénní agent chápal, že si kolega profesionál musí celou věc důkladně promyslet a sám dospět k nějakému závěru nebo poznání. Obvykle to nebylo nic těžkého.

Ralph Loring přemýšlel o muži, jehož život byl detailně popsán v materiálech uložených v diplomatickém kufříku, které pocházely z mnoha databází a zdrojů. Jmenoval se James Barbour Matlock, ale osobnost ukrytá za jménem se neustále skrývala v pozadí, což Loringa znepokojovalo. Matlockův život formovaly znepokojující, dokonce násilné události a rozpory. Jediný přeživší syn postarších a nesmírně bohatých rodičů, kteří si užívali důchodu v nádherném sídle ve Scarsdale ve státě New York. Absolvoval správné školy typické pro smetánku východního pobřeží, Andover a Amherst, které ho předurčovaly k tradičním profesím bankéře, burzovního makléře či realitního agenta působícího na Manhattanu. Záznamy ze střední a vysoké školy plně odpovídaly tomuto vzorci a celkový dojem ještě posílila svatba s dívkou z prominentní greenwichské rodiny.

Jenže pak se s Jamesem Barbourem Matlockem něco stalo a Loring tomu pořád nemohl přijít na kloub. Začalo to v armádě.

Psal se počátek šedesátých let a Matlock mohl pomocí jednoduchého prostředku, dobrovolného prodloužení vojenské služby o šest měsíců, získat pohodlné místečko za stolem některého z mnoha zásobovacích útvarů, díky rodinným stykům s největší pravděpodobností ve Washingtonu nebo New Yorku. Jeho služební záznam však spíše odpovídal nějakému chuligánovi. Po sérii porušení předpisů a subordinace skončil na nejméně záviděníhodné štaci — ve Vietnamu, kde v té době prudce eskalovalo napětí a množily se projevy nepřátelství. Během působení v deltě Mekongu ho jeho chování přivedlo dvakrát před vojenský soud.

Ovšem na druhé straně se zdálo, že jeho jednání nemotivují žádné ideologické předsudky. Prostě se jenom neuměl přizpůsobit.

Návrat do civilního života poznamenaly další potíže. Nejprve s rodiči, pak s manželkou. James Barbour Matlock, jehož studijní výsledky byly sice slušné, avšak nijak oslňující, se z nevysvětlitelných důvodů odstěhoval do malé garsonky v Morningside Heights a přihlásil se k magisterskému studiu na Columbijské univerzitě.

Po necelých čtyřech měsících odloučení požádala manželka o rozvod, který proběhl ve vší tichosti, a ztratila se z Matlockova života.

Následujících několik let nepřineslo ze zpravodajského hlediska nic zajímavého, snad jen to, že se z Matlocka, nenapravitelného potížisty, stal doktor Matlock, vědec. Vrhl se do studia a během čtrnácti měsíců získal magisterský titul. Doktorát následoval o dva roky později. Částečně se usmířil s rodiči a nastoupil na katedru anglistiky na Univerzitě v Carlyle, stát Connecticut. Od té doby publikoval dlouhou řadu odborných článků a knih a ve vědeckém světě nabyl záviděníhodnou reputaci. Mezi kolegy a studenty byl očividně populární — je extrémně mobilní (panebože, tak zatraceně pitomý výraz jsem už dlouho neslyšel). Dařilo se mu celkem slušně a zdálo se, že se úplně zbavil některých nepěkných vlastností, které mu v divokém mládí ztrpčovaly život. Samozřejmě, měl pramálo důvodů k nespokojenosti, pomyslel si Loring. James Barbour Matlock se usadil a vplul do poklidných akademických vod. Zajistil si veškeré své potřeby, a to včetně partnerek. V posledních měsících žil diskrétně se studentkou Patricií Ballantyneovou. Bydleli sice odděleně, ale podle údajů ve spise byli milenci. Nejpravděpodobnější odhady ovšem popíraly, že by hodlali uzavřít manželství, alespoň ne v dohledné době. Dívka končila doktorské studium archeologie a měla slušné vyhlídky na udělení několika grantů, které ovšem vedly ke vzdáleným územím a neznámým faktům. Patricie Ballantyneová nebyla ženou stvořenou pro manželství, v tom se databáze shodovaly.

Ale co Matlock? uvažoval Ralph Loring. Co o něm napovídají fakta? Jak mohou odůvodnit, že právě on byl vybrán pro sebevražednou misi?

Prostě nemohou. Naději vyřešit současnou situaci měl pouze mimořádně schopný a dokonale vycvičený profesionál. Problém byl příliš složitý a na amatéra čekala řada smrtelných pastí.

Krutá ironie spočívala ve skutečnosti, že pokud se Matlock dopustí chyby a nechá se do některé z pastí chytit, může dosáhnout mnohem víc a mnohem rychleji než kterýkoliv profík.

A ztratit při tom život.

„Co vás vede k přesvědčení, že přijme?“ Cranston se blížil k bytu svého kolegy a ještě neukojil zvědavost.

„Cože? Promiň, přeslechl jsem, co jsi říkal.“

„Jaký motiv vede subjekt k tomu, že přijme? Proč by měl na váš návrh přistoupit?“

„Kvůli svému mladšímu bratrovi. Mladšímu o deset let, abych byl přesný. Rodiče jsou již velmi staří. Zajištění boháči, kteří však vedou osamělý, opuštěný život. A tenhle Matlock si to klade za vinu.“

„Co ho k tomu vede?“

„Jak říkám, jeho mladší bratr. Před třemi roky zemřel na předávkování heroinem.“

* * *

Ralph Loring projížděl v pronajatém automobilu širokou ulicí lemovanou stromy, které rostly kolem starých domů rozložených na vzorně upravených trávnících daleko od chodníku. Některé stále patřily nejrůznějším spolkům, ale bylo jich mnohem méně než před deseti patnácti lety. Sociální výlučnost padesátých a počátku šedesátých let skončila a nahradily ji jiné poměry. Několik mohutných staveb dnes neslo jiné jméno: Sněmovna, Vodnář (pochopitelně), Afroamerický dům, Warwick, Lumumbova síň.

Connecticutská Univerzita v Carlyle patřila k řadě středně velkých „prestižních“ škol rozesetých po Nové Anglii. Její vedení v čele s rektorem profesorem Adrianem Sealfontem se snažilo ústav zreorganizovat a přizpůsobit ho nárokům druhé poloviny dvacátého století, což samozřejmě vedlo k nevyhnutelným protestům. Drtivá většina studentů nosila vousy a africká studia sváděla souboj s klidným bohatstvím, klubovými saky a regatami sponzorovanými bývalými absolventy. Tvrdý rock a fakultní taneční večírky hledaly způsob vzájemné koexistence.

Jak se Loring díval na areál univerzity zalitý ostrým jarním sluncem, zdálo se mu nepředstavitelné, že by místní akademická komunita mohla být živnou půdou jakýmkoliv problémům.

Rozhodně ne takovým problémům, které ho sem přivedly.

Přesto jí byla.

Carlyle se stalo časovanou bombou, jejíž výbuch si vyžádá obrovskou spoustu obětí. A Loring dobře věděl, že tu explozi nelze odvrátit. Nemohl ovšem předvídat, co se stane předtím, a bylo v podstatě na něm, aby zajistil tu nejpříznivější možnost. Klíč k úspěchu představoval Prof. Mgr. Bc. James Barbour Matlock, Ph. D.

Projel kolem elegantní dvoupodlažní fakultní rezidence, která se skládala ze čtyř bytových jednotek, z nichž každá disponovala vlastním vchodem. Byla pokládána za jedno z nejlepších bydlení a sloužila většinou mladým rodinám, než jim definitiva umožnila přestěhovat se do vlastního domu. Matlock bydlel v přízemí na západní straně budovy.

Loring objel blok a zaparkoval šikmo přes ulici naproti Matlockovým dveřím. Nemohl se dlouho zdržet; kroutil se na sedadle a prohlížel si auta a chodce, kteří se vydali do nedělního rána, spokojený, že si ho nikdo nevšímá, což pokládal za životně důležité. Podle záznamů z Matlockova sledování věděl, že mladý profesor si každou neděli dopoledne obvykle čte noviny a kolem dvanácté odjíždí za Patricií Ballantyneovou, která žila v jednom z levných bytů pro doktorandy na severním okraji kampusu. Přesněji řečeno odjíždí za ní, pokud u něj nestrávila sobotní noc. Tehdy si většinou vyjedou společně na venkov, kde poobědvají, a pak se vracejí do Matlockova bytu, případně zamíří na jih do New Havenu nebo do Hartfordu. Samozřejmě existovaly další variace. Studentka a profesor často trávili konec týdne mimo Carlyle a v hotelu se zapisovali jako manželé. Tento víkend to však neplatilo, jak potvrdili sledovači.

Loring se podíval na hodinky. Dvanáct čtyřicet a Matlock dosud nevyšel z bytu. Čas se rychle krátil. Za několik minut měl Loring domluvenou schůzku u domu číslo 217 na Crescent Street, kde si podruhé toho dne tajně vymění automobil.

Věděl, že je celkem zbytečné, aby Matlocka osobně sledoval. Koneckonců, jeho materiály si přečetl opravdu podrobně, shlédl hromadu fotografií, a dokonce si krátce promluvil s rektorem univerzity profesorem Sealfontem. Každý agent nicméně používá vlastní metody a k těm jeho patřilo několikahodinové sledování subjektu, jež předcházelo navázání kontaktu. Několik kolegů na ministerstvu spravedlnosti tvrdilo, že si tím dodává pocitu moci. Loring ovšem věděl, že si tím pouze dodává sebedůvěru.

Dveře Matlockova bytu se otevřely a do slunečního svitu vyšel vysoký muž. Na sobě měl kožené mokasíny, kalhoty barvy khaki a hnědý rolák. Loringovi neušel jeho pohledný obličej s ostrými rysy a delší blond vlasy. Matlock zamkl vchod, nasadil si tmavé brýle a zamířil po chodníku k malému parkovišti za domem. Za okamžik vyjel na příjezdovou cestu v nízkém sportovním kabrioletu značky Triumph.

Vládní agent si pomyslel, že mladý profesor skutečně vede velmi příjemný život. Dostatečný příjem, žádná zodpovědnost, práce, která ho baví, a k tomu vztah s atraktivní dívkou.

Uvažoval, zda bude pro Jamese Barboura Matlocka totéž platit i za tři týdny. Jeho svět se totiž zakrátko zřítí do propasti.

2

Matlock sešlápl plynový pedál k podlaze. Nízký sportovní triumph zavibroval ve vysokých otáčkách a ručička tachometru se během několika vteřin dotkla stovky. Ne že by spěchal — Pat Ballantyneová se nikam nechystala — byl prostě a jednoduše naštvaný. No, naštvaný je možná příliš silné slovo. Řekněme tedy podrážděný. A podrážděný býval po každém telefonátu z domova, na tom čas nedokázal nic změnit. Ani peníze, pokud by někdy vydělal sumu, která by stála za řeč — sumu, kterou by jeho otec pokládal za dostatečnou. Dráždila ho nesnesitelná blahosklonnost rodičů, která se s věkem ještě zhoršovala. Místo aby se smířili s jeho situací, neustále se v ní rýpali. Trvali na tom, že by měl trávit prázdniny ve Scarsdale, aby mohl s otcem denně jezdit do města. Do bank a za právníky. Připravit se na nevyhnutelné, až ta chvíle nastane.

„Je toho hodně, co budeš muset zařídit, synu,“ říkával otec pochmurně. „Pochybuju, že jsi zcela připravený…“

„Jsi to jediné, co nám v životě zbylo,“ dodávala matka se zřetelnou bolestí v hlase.

Matlockovi se zdálo, že se rodiče v představě nadcházejícího mučednického odchodu z tohoto světa doslova vyžívají. Zanechali na něm nesmazatelné stopy — přinejmenším otec. Nejzábavnější ovšem bylo, že se oba těšili dokonalému zdraví a životních sil měli stále na rozdávání. K neutahání jako pivovarští koně, pomyslel si. V nejmenším nepochyboval, že ho rodiče o několik desetiletí přežijí.

Pravda byla taková, že v posledních třech letech — od Davidovy smrti — toužili po jeho přítomnosti mnohem silněji než on po pobytu u nich. Kořeny mého podráždění, pomyslel si Matlock, když odbočil před Patin byt, možná tkví v pocitu viny. S bratrovým předčasným odchodem se dosud nevyrovnal a asi se mu to nikdy nepodaří.

A rozhodně nechtěl trávit prázdniny ve Scarsdale. Netoužil po vzpomínkách. Našel někoho, kdo mu pomáhal zapomenout na ty strašné roky — léta smrti a nerozhodnosti, léta bez lásky. Slíbil Pat, že si spolu zajedou na ostrov Svatého Tomáše.

* * *

Hostinec se jmenoval U Cheshirské kočky a jak název napovídal, snažil se napodobit anglický pub. Slušná kuchyně a štědrá míra nápojů lákaly především obyvatele connecticutských předměstí. Dopili druhý koktejl a objednali si pečené hovězí s yorkshirským pudinkem. V prostorné jídelně sedělo asi deset dvojic a několik rodin. Jediný osamělý muž se uchýlil do rohu a četl si New York Times. Po vzoru zaměstnanců dojíždějících denně do práce si noviny složil nejen podél vodorovné, ale i svislé osy.

„Asi to bude jeden z těch podrážděných otců, co čekají na syna, který se to chystá pořádně roztočit. Takové typy dobře znám. Každé ráno nasedají ve Scarsdale do vlaku.“

„Na to mi připadá moc uvolněný,“ namítla Pat.

„Tihle lidé se rychle naučí potlačit napětí. Jenom jejich lékárníci vědí, že nevydrží bez prášků.“

„Jenže vždycky můžeš pozorovat příznaky, a tenhle člověk žádné nevykazuje. Připadá mi naprosto spokojený sám se sebou. Myslím, žes ho odhadl špatně.“

„Ty prostě neznáš Scarsdale. Sebeuspokojení je jejich obchodní značka. Ovšem dům si za ně nekoupíš.“

„Když už o tom mluvíme, jak to hodláš vyřešit? Jsem přesvědčena, že bychom ten výlet na Svatého Tomáše měli zrušit.“

„Já ne. Po tvrdé zimě si zasloužíme trochu sluníčka. Každopádně se nechovají rozumě. Nemám nejmenší náladu poslouchat další matlockovské manipulace; byla by to ztráta času. Pokud vůbec nastane ta nepravděpodobná situace a oni skutečně odejdou, postarají se o to jiní.“

„Přece jsme se shodli, že je to jen výmluva. Chtějí tě mít na chvíli u sebe. Docela mě dojímá, že na to jdou takhle.“

„Na tom není nic dojemného. Je to prostě otcův průhledný pokus o podplácení… A vida, náš napjatý zaměstnanec to vzdal.“ Osamělý muž s novinami dopil sklenku a vysvětloval servírce, že na oběd nezůstane. „Vsázím deset proti pěti, že si představil synovy vlasy a koženou bundu — a možná i bosé nohy — a zpanikařil.“

„Myslím, že tomu chudákovi prostě nepřeješ kousek štěstí.“

„Kdepak. Já s ním docela cítím. Jenom mě štve ta podrážděnost, kterou reaguje na rebelii. Vyvolává ve mně rozpaky.“

„Víte, že jste docela zábavný, vojíne Matlocku?“ usmála se Pat v narážce na jeho neslavnou vojenskou kariéru. „Až skončíme, mohli bychom si zajet do Hartfordu. Promítají tam celkem slušný film.“

„Bože, omlouvám se. Zapomněl jsem ti to říct. Dnes nemůžu. Ráno mi volal Sealfont a pozval si mě na večerní poradu. Prý jde o něco důležitého.“

„Čeho se to týká?“

„Těžko říct. Nejspíš nějaké problémy v afrických studiích. Z toho Toma, kterého jsem zlanařil z Harvardu, se vyklubal pěkný ptáček. Zdá se, že stojí mírně vpravo od Ludvíka XIV.“

Usmála se. „Ty jsi fakt hrozný.“

Matlock ji vzal za ruku.

* * *

Profesor Adrian Sealfont bydlel v honosné rezidenci, která odpovídala postavení rektora univerzity. Fasádu velkého bílého domu v koloniálním stylu s okázalým vstupem, k němuž vedlo široké mramorové schodiště, podpíraly majestátní ionské sloupy a od soumraku ji ozařovaly reflektory rozmístěné na trávníku.

Matlock vyšel po schodech k dvojitým vyřezávaným dveřím a zazvonil. O půl minuty později mu otevřela služebná a vedla ho halou k zadní části domu do rozlehlé knihovny.

Adrian Sealfont stál spolu s dvěma muži uprostřed místnosti. Na Matlocka jako vždycky jeho osobnost hluboce zapůsobila. Měřil téměř metr devadesát, měl orlí nos a ostře řezaný obličej a vyzařovala z něj vřelost, která zahrnovala všechny v jeho okolí. Nefalšovaná skromnost skrývala před těmi, kdo jej dobře neznali, jeho úžasnou inteligenci. Matlock ho měl od prvního setkání rád.

„Nazdar, Jamesi.“ Rektor mu podal ruku. „Pane Loringu, dovolte, abych vám představil profesora Matlocka.“

„Těší mě. Ahoj, Same.“ Pozdrav platil třetímu muži, Samuelu Kresselovi, prorektorovi pro bakalářské studium.

„Ahoj, Jime.“

„Pokud se nemýlím, my dva jsme se už setkali,“ řekl Matlock Loringovi. „Jenom si nemůžu vzpomenout, kde to bylo.“

„Docela by mě mrzelo, kdybyste si vzpomněl,“ opáčil Loring.

„Vsadím se, že si vzpomene,“ zasmál se Kressel, který měl smysl pro sardonický, lehce útočný humor. I jeho měl Matlock rád — spíš kvůli jeho práci a tomu, s čím se musel denně potýkat, než pro osobní vlastnosti.

„Jak to myslíš, Same?“

„Na to raději odpovím já,“ vmísil se Adrian Sealfont. „Pan Loring pracuje pro federální vládu, konkrétně na ministerstvu spravedlnosti. Souhlasil jsem, abyste se vy tři sešli v mém domě, ale nemohu se smířit s tím, co Sam právě naznačil. Pan Loring pokládal za vhodné nechat tě… Myslím, že se tomu říká mít pod dohledem. Vyslovil jsem důraznou námitku proti takovému postupu.“ Sealfont probodl Loringa pohledem.

„Co že jste mě nechal?“ zeptal se Matlock tiše.

„Promiňte,“ omlouval se Loring přesvědčivým tónem. „Je to můj osobní zlozvyk, který nemá nic společného s naší záležitostí.“

„Vy jste ten dojíždějící zaměstnanec, co seděl U Cheshirské kočky.“

„Cože?“ nechápal Sam Kressel.

„Chlápek s novinami,“ upřesnil Matlock.

„Máte pravdu,“ přisvědčil Loring. „Předpokládal jsem, že si mě dnes odpoledne všimnete. Domníval jsem se, že mě poznáte ve chvíli, kdy mě opět uvidíte. Netušil jsem však, že působím jako dojíždějící zaměstnanec.“

„To ty noviny. Označili jsme vás za podrážděného otce.“

„Tím občas skutečně jsem. Naštěstí jen zřídka. Dceři je teprve sedm.“

„Myslím, že bychom měli začít,“ navrhl Sealfont. „Mimochodem, Jamesi, ulevilo se mi, když jsi zareagoval tak vstřícně.“

„Mou jedinou reakcí je zvědavost. A pořádná dávka strachu. Mám-li být upřímný, jsem k smrti vyděšený.“ Matlock se zdrženlivě usmál. „Co má tohle všechno znamenat?“

„Napijme se, bude se nám lépe hovořit.“ Adrian Sealfont mu oplatil úsměv a zamířil k baru s měděným poklopem v rohu místnosti. „Ty máš v oblibě bourbon s vodou, vid, Jamesi? A Samovi dvojitou skotskou s ledem, nemám pravdu? Co pijete vy, pane Loringu?“

„Taky skotskou. Stačí voda.“

„Pomoz mi, Jamesi.“ Matlock zamířil k rektorovi.

„Já žasnu, Adriane,“ prohlásil Kressel a posadil se do koženého křesla. „Co tě proboha nutí pamatovat si oblíbené nápoje svých podřízených?“

Sealfont se zasmál. „Ten nejlogičtější důvod. A zdaleka se neomezuje pouze na mé… kolegy. Pomocí alkoholu jsem získal pro naši instituci více peněz, než díky stovce analytických hlášení vypracovaných těmi nejlepšími mozky ve sponzorské branži.“ Na tomto místě se Adrian Sealfont odmlčel a krátce se uchechtl — stejně tak sám pro sebe jako k přítomným. „Kdysi jsem přednesl projev na zasedání Konference rektorů. V diskuzi se mě kdosi zeptal, čemu vděčím za úspěšnou dotační politiku Carlyle… Bohužel jsem musel po pravdě odpovědět, že, cituji, našim vzdáleným předkům, kteří vyvinuli umění fermentace plodů vinic. Moje nebožka žena řičela smíchem, ale později mi řekla, že jsem srazil naši nadaci o deset let zpátky.“

Trojice mužů se zasmála a Matlock roznesl drinky.

„Na vaše zdraví.“ Rektor Univerzity v Carlyle skromně pozvedl sklenku. Přípitek netrval dlouho. „Je mi to trochu trapné, Jamesi. Jak začít…? Před několika týdny se na mě obrátil nadřízený pana Loringa a pozval mě do Washingtonu ve velmi vážné záležitosti týkající se Carlyle. Pozvání jsem přijal a byl jsem seznámen se situací, s níž se stále odmítám smířit. Některé informace, o něž se s vámi pan Loring podělí, vypadají na první pohled nevyvratitelně. Ale jen na první pohled. Ve skutečnosti se jedná o pověsti, poznámky, ať už písemné či ústní, vytržené z kontextu, vykonstruované důkazy, které nejspíš nemají žádný význam. Na druhé straně však nepopírám, že na nich může být hodně pravdy. Právě s ohledem na tuto možnost jsem na dnešní schůzku přistoupil. Musím však jednoznačně zdůraznit, že s ní nechci mít nic společného. Carlyle s ní nesmí mít nic společného. Cokoliv se v této místnosti dohodne, má moji nevyslovenou podporu, ovšem rozhodně ne můj oficiální souhlas. Budete jednat jako soukromé osoby, nikoliv jako zaměstnanci a členové akademické obce univerzity. Pochopitelně pokud se vůbec rozhodnete jednat… A jestli tě, Jamesi, nevyděsilo tohle, pak už nevím.“ Sealfont doprovodil poslední poznámku úsměvem, ale sdělení bylo jasné.

„Vyděsilo,“ potvrdil Matlock suše.

Kressel odložil sklenku a předklonil se v křesle. „Máme rozumět tvému prohlášení tak, že přítomnost pana Loringa na půdě naší univerzity, případně jeho požadavky, ať jsou jakékoliv, neschvaluješ?“

„K tomu se mohu těžko jednoznačně vyjádřit. Jestli se jeho obvinění zakládají na pravdě, pak se k nim samozřejmě nemohu otočit zády. Na druhé straně dnes nemůže žádný rektor spolupracovat s vládními orgány pouze na základě domněnek a spekulací. Promiňte mi mou upřímnost, pane Loringu, ale v poslední době až příliš mnoho lidí z Washingtonu zneužilo akademickou půdu. Konkrétně mám na mysli Michigan, Columbii, Berkeley… a další. Normální policejní vyšetřování je jedna věc, infiltrace… Inu, úplně jiná.“

„Infiltrace? Trochu silné slovo na můj vkus,“ poznamenal Matlock.

„Možná až příliš silné. Ale termíny ponechám na panu Loringovi.“

Kressel sáhl po sklence. „Můžu se zeptat, proč jsme byli vybráni zrovna my dva, Matlock a já?“

„Tuto věc vám rovněž vysvětlí pan Loring. Protože jsem to však já, kdo je za vaši přítomnost v tomto domě odpovědný, Same, seznámím vás se svými důvody. Jako prorektor pro bakalářské studium jsi spjatý s děním v kampusu mnohem úžeji než kdokoliv jiný. Současně nejlépe poznáš, když pan Loring nebo jeho společníci překročí hranice… Myslím, že víc k tomu nemám co dodat. Přesunu se na univerzitní shromáždění. Dnes večer na něm promluví filmový producent Strauss a já se tam musím ukázat.“ Sealfont se vrátil k baru a odložil skleničku na tác. Ostatní tři povstali.

„Ještě jednu věc, než odejdeš,“ zastavil ho Kressel s nakrčeným obočím. „Předpokládejme, že jeden z nás, případně oba, dospěje k závěru, že s tou.., záležitostí pana Loringa nechce mít nic společného?“

„Pak prostě odmítnete spolupracovat.“ Adrian Sealfont zamířil ke dveřím knihovny. „Pan Loring je srozuměn, že k němu nemáte žádný závazek ani povinnost. Přeji vám dobrý večer, pánové.“ S těmito slovy vyšel Sealfont do haly a zavřel za sebou.

3

Trojice mužů stála nehnutě a mlčela. Slyšeli, jak se otevřely a zavřely přední dveře. Kressel se otočil a podíval se na Loringa.

„Zdá se mi, že jste trochu na rozpacích.“

„V podobných situacích obvykle bývám,“ souhlasil Loring. „Dovolte, abych objasnil své postavení. Částečně vám to vysvětlí dnešní schůzku. Především byste měli vědět, že pracuju pro protinarkotický odbor ministerstva spravedlnosti.“

Kressel se posadil a usrkl whisky. „Nepřijel jste snad takovou dálku jen proto, abyste nám sdělil, že čtyřicet procent studentů u nás šňupe koks nebo kouří trávu. Pokud ano, neřeknete nám nic nového.“

„Ne, nepřijel. Předpokládám, že tohle víte. Jako ostatně každý. Jenom tím procentem si nejsem tak jistý. Váš odhad je možná podceněný.“

Matlock dopil bourbon a rozhodl se pro další. Vydal se k baru a cestou promluvil: „Podceněný nebo nadhodnocený, v porovnání s ostatními univerzitami nemáme důvod podléhat panice.“

„To zajisté nemáte. V tomto směru ne.“

„A v jiném směru?“

„V jiném směru určitě ano.“ Loring přešel k Sealfontovu psacímu stolu a zvedl z podlahy svůj diplomatický kufřík — muž z ministerstva a rektor univerzity spolu před příchodem Matlocka a Kressela zřejmě delší dobu mluvili. Položil kufřík na stůl a otevřel ho. Matlock se vrátil ke své židli a posadil se.

„Rád bych vám něco ukázal.“ Loring vylovil z kufříku silný list lesklého papíru, uprostřed jakoby přestřiženého vroubkovanými nůžkami. Stříbřitý povrch byl ohmataný a ušpiněný mastnými skvrnami pokrytými prachem. Přistoupil k Matlockovi a papír mu podal. Kressel vstal a nahlížel kolegovi přes rameno.

„Je to nějaký dopis. Nebo prohlášení,“ uvažoval Matlock nahlas. „Jsou zde čísla. Text je napsán italsky… Ne, spíš francouzsky. Každopádně nerozumím ani slovo.“

„Výborně, profesore,“ pochválil ho Loring. „Od obojího trochu, žádný jazyk nepřevažuje. Ve skutečnosti jde o psanou formu jistého korsického dialektu, který se nazývá oltremontánština. Používá se v hornatém kraji na jihu ostrova a stejně jako jazyk Etrusků nebyl nikdy úplně rozluštěn. Pokud bylo sdělení vůbec kódováno, je šifra tak jednoduchá, že se jí nemusíme zabývat. Jako by neexistovala. Text je dostatečně srozumitelný, aby nám řekl, co potřebujeme vědět.“

„Což je?“ vybídl ho Kressel a převzal podivně vyhlížející papír z Matlockových rukou.

„Nejdřív bych vám rád objasnil, jak jsme k tomu dopisu přišli. Bez tohoto vysvětlení byste totiž následující informace nepochopili.“

„Můžete začít.“ Kressel vrátil špinavý stříbřitý list vládnímu agentovi, který jej odnesl ke stolu a pečlivě uložil do diplomatického kufříku.

„Před šesti týdny opustil Spojené státy drogový kurýr, tedy člověk, který cestuje do určených zdrojových oblastí a přiváží peníze, instrukce nebo zprávy. Ve skutečnosti to byl muž mnohem důležitější než obyčejný kurýr, stál hodně vysoko na žebříčku distribučního řetězce. Dalo by se říci, že odjel na obchodní dovolenou ve středomořském stylu, nebo možná na kontrolu svých investic… Ať tak či onak, byl zabit v horách nedaleko Toros Daglari. To je v Turecku. Pěkná divočina. Povídá se, že za svou násilnou smrt vděčí faktu, že se rozhodl uzavřít tamější operace. Věříme tomu. Středomořská pole se ruší vlevo vpravo, produkce se přesunuje do Jižní Ameriky… Ten papír se našel v opasku, který mrtvý nosil na holém těle. Jak sami vidíte, už si ho prohlížela spousta lidí. Řada zájemců od Ankary po Marrakéš za něj nabízela velmi slušnou cenu, která stále rostla. Nakonec ho koupil tajný agent Interpolu a předal jej nám.“

„Z Toros Dagu nebo jak se ta díra jmenuje až do Washingtonu. Ten papír má za sebou dlouhou cestu,“ poznamenal Matlock.

„A velmi drahou,“ dodal Loring. „Až na to, že se nenachází ve Washingtonu, nýbrž zde. Z Toros Daglari do Carlyle ve státě Connecticut.“

„Předpokládám, že tato skutečnost něco znamená.“ Sam Kressel se posadil a pozorně sledoval vládního agenta.

„Máte pravdu. Znamená, že informace v něm obsažené se týkají Carlyle.“ Loring se opíral o stůl a mluvil klidně, nevzrušeně, v jeho tónu nezazněl ani náznak naléhavosti. Jako učitel, který ve třídě vysvětluje žákům nezáživnou, ale důležitou matematickou větu. „Text říká, že se desátého května, tedy ode dneška za tři týdny, koná jistá konference. Ta čísla představují zeměpisné souřadnice oblasti Carlyle podle greenwichského poledníku s přesností na stupně. Samotný dopis identifikuje svého držitele jako jednoho z pozvaných. Ke každému papíru existuje odpovídající polovina — všechny listy byly rozstřiženy podle určitého vzoru jako dodatečné bezpečnostní opatření. Chybí jediné — konkrétní místo konání.“

„Moment!“ ozval se Kressel důrazně, očividně rozrušený. „Nepředbíháte trochu, pane Loringu? Sdělujete nám informace, které jsou zjevně tajné, dříve než jste vyslovil svůj požadavek. Vedení této univerzity se v žádném případě nehodlá zapojit do jakéhokoliv vládního vyšetřování. Než přistoupíte k faktům, měl byste jasně říct, o co vám konkrétně jde.“

„Omlouvám se, pane Kressele. Sám jste řekl, že jsem na rozpacích, a nemýlil jste se. Zvolil jsem špatný postup.“

„Tak houby. Na začátečnickou chybu jste příliš zkušený.“

„Zadrž, Same.“ Matlock zvedl ruku z opěrky; Kresselovo náhlé nepřátelství mu připadlo nepatřičné. „Sealfont nám sdělil, že můžeme každý návrh či žádost pana Loringa odmítnout. Jestli zvolíme tuto možnost, což s největší pravděpodobností uděláme, byl bych rád, kdyby se tak stalo na základě pečlivé úvahy, ne instinktivní odmítavé reakce.“

„Nebuď naivní, Jime. Jakmile se dozvíš důvěrné nebo tajné informace, jsi v tom okamžitě ipso facto namočený až po uši. Nemůžeš popřít, že jsi ty informace dostal, nemůžeš popřít, že se to stalo.“

Matlock vzhlédl k Loringovi. „Je to pravda?“

„Do jisté míry ano. Nechci vám nic nalhávat.“

„Tak proč bychom vás měli poslouchat?“

„Protože Univerzita v Carlyle je do té záležitosti namočena. Už dlouhé roky. A situace je kritická. Do té míry, že nám zbývají pouhé tři týdny, abychom na základě získaných informací přistoupili k činu.“

Kressel vstal z křesla, zhluboka se nadechl a pomalu vypustil vzduch. „Vytvořit krizovou situaci — bez důkazu — a zatáhnout do ní nezasvěcené. Krize pomine, ale záznam o tiché spoluúčasti školy na federálním vyšetřování zůstane. Přesně stejně to proběhlo na Wisconsinské státní univerzitě.“ Otočil se k Matlockovi. „Pamatuješ si na ten případ, Jime? Vzpoura trvala jenom šest dní, ale ztratili dobrou polovinu semestru.“

„V tom měl prsty Pentagon a okolnosti byly úplně jiné,“ namítl Loring.

„A podle vás je zapojení ministerstva spravedlnosti stravitelnější? Přečtěte si některé univerzitní noviny.“

„Prokristapána, Same, nech ho říct, co nám chce sdělit. Jestli ho nechceš vyslechnout, seber se a vrať se domů. Mě docela zajímá, co má na srdci.“

Kressel sklopil zrak ke kolegovi. „No dobře. Myslím, že chápu. Pokračujte, pane Loringu. Ale nezapomínejte, žádné závazky. A my dva nejsme v žádném případě povinni uchovat informace, které nám předáte, v tajnosti.“

„Spoléhám na váš zdravý rozum.“

„To možná děláte chybu.“ Kressel zamířil k baru a dolil si sklenku.

Loring se posadil na okraj stolu. „Začnu tím, že se vás obou zeptám, zdali jste někdy slyšeli slovo nimrod.“

„Nimrod je hebrejské jméno,“ odpověděl Matlock. „Pochází ze Starého zákona. Potomek Noemův, vládce Babylonu a Ninive. Pověst legendárního lovce zastiňuje mnohem důležitější skutečnost, že založil či vybudoval řadu velkých měst v Asýrii a Mezopotámii.“

Loring se usmál. „Velmi dobře, pane profesore. Lovec a stavitel. Mluvím však o současné, nikoliv starozákonní postavě.“

„Pak má odpověď zní ne, neslyšel jsem o něm. Co ty, Same?“

Kressel se vrátil ke křeslu se sklenkou v ruce. „Já jsem dokonce nevěděl ani o tom starozákonním. Domníval jsem se, že Nimrod je značka rybářských návnad, mušek na pstruhy.“

„V tom případě vaše znalosti doplním… Nemíním vás nudit statistikami o zneužívání návykových látek. Je mi jasné, že jste jimi soustavně bombardováni.“

„Neustále,“ potvrdil Kressel.

„Existuje však izolovaná geografická statistika, o které asi nevíte. Intenzita obchodu s narkotiky ve státech Nové Anglie roste děsivým tempem, které dalece převyšuje ostatní oblasti země. Od roku devatenáct set šedesát osm jsme svědky pokračující eroze policejního úsilí o jeho potlačení… Uvedu to do geografické perspektivy. V Kalifornii, Illinoisu a Louisianě se silám zákona podařilo stoupající křivku přinejmenším srovnat. V nic lepšího ani nemůžeme doufat, dokud se nepodaří uzavřít mezinárodní dohodu o boji s narkotiky. To však neplatí pro oblast Nové Anglie. Tady se nám situace zcela vymkla zpod kontroly. A nejhůře dopadla na vysoké školy.“

„Jak to víte?“ zeptal se Matlock.

„Existují desítky distribučních kanálů a žádná možnost, jak zastavit nebo alespoň omezit pouliční prodej. Vždycky přijdeme pozdě, přestože máme své informátory a víme o zásilkách směřujících do této oblasti ze Středomoří, jihovýchodní Asie a Latinské Ameriky, víme o tajných kontech ve švýcarských bankách. Toto jsou opravdu důvěrné informace.“ Loring se podíval na Kressela a usmál se.

„Tak už je mi to jasné,“ zavrčel nesouhlasně prorektor pro studium. „Vy jste prostě banda bláznů. Řekl bych, že jestli můžete svá obvinění podložit důkazy, měli byste to udělat veřejně. A pořádně nahlas.“

„Máme svoje důvody.“

„Které jsou, jak předpokládám, rovněž důvěrné,“ odsekl Kressel se špatně skrývaným znechucením.

„Je zde ještě jeden vedlejší problém,“ řekl vládní agent, jako by poslední poznámku neslyšel. „Jde o prestižní školy na východě, velké i malé — mám na mysli Princeton, Amherst, Harvard, Vassar, Williams nebo Carlyle — kde většinu studentů tvoří děti z bohatých a významných rodin. Synové a dcery důležitých osob zejména z vládních a průmyslových kruhů se přímo nabízejí jako oběti vydírání a my se domníváme, že protivník tuto taktiku hojně využívá. Vlivní lidé jsou až bolestně citliví na skandály spojeně s drogami a…“

„To, co říkáte, je samozřejmě pravda,“ přerušil ho Kressel. „Chtěl bych však zdůraznit, že naše univerzita má v tomto směru mnohem méně problémů než jiné školy na severovýchodě.“

„Toho jsme si vědomi. Dokonce se domníváme, že známe důvod, proč tomu tak je.“

„To jsou esoterické kecy, pane Loringu. Povězte nám, co máte na srdci.“ Matlock bytostně nesnášel hry, v nichž si někteří lidé libují.

„Každá distribuční síť, která chce systematicky obsluhovat a kontrolovat určitou oblast, případně se dále rozšiřovat, nutně potřebuje operační základnu. Zúčtovací ústav, chcete-li, velitelské stanoviště. Budete mi muset věřit, když vám řeknu, že tato operační základna, toto velitelské stanoviště pro Novou Anglii se nachází právě zde, na Univerzitě v Carlyle.“

Samuel Kressel, prorektor pro bakalářské studium, upustil sklenku na honosné parkety v knihovně Adriana Sealfonta.

* * *

Ralph Loring pokračoval v neuvěřitelném líčení. Matlock a Kressel bez hnutí seděli v křeslech. Prorektor se čas od času pokusil přerušit klidné, metodické vysvětlení námitkou, avšak Loringovo přesvědčivé vyprávění mu pokaždé vzalo slova z úst. Chyběly mu argumenty.

Vyšetřování na Univerzitě v Carlyle začalo před půldruhým rokem. Podnětem k jeho zahájení se staly účetní knihy objevené francouzskou Sûreté během jednoho z častých protidrogových zátahů v marseilleském přístavu. Doklady o platbách pocházejících ze Spojených států byly na základě souhlasu Interpolu zaslány do Washingtonu. Účetní knihy obsahovaly řadu vstupů s hlavičkou S-22°-59°, za nimiž vždy následovalo jméno Nimrod. Zjistilo se, že čísla označená stupni představují zeměpisné souřadnice oblasti v severním Connecticutu, ale bez podrobnějších údajů nebylo možné určit konkrétní místo. Po prověření stovek možných tras vedoucích z přístavů a letišť na atlantickém pobřeží, kam směřovala doprava z Marseille, si vládní agenti vzali na mušku okolí Carlyle.

Jako součást podrobného sledování byl zahájen odposlech telefonů osob, o nichž se vědělo, že jsou napojené na obchod s narkotiky v oblasti Bostonu, New Yorku, Hartfordu a New Havenu. Vznikly stovky a tisíce hodin nahrávek rozhovorů mezi příslušníky podsvětí. Všechny hovory týkající se dodávek drog do a z Carlyle šly do a z veřejných telefonních automatů. Odposlech se tím značně ztížil, ale neznemožnil. Metody? Opět důvěrná informace.

Jak složky se spisy bobtnaly, na povrch vyplul zarážející fakt. Skupina v Carlyle působila zcela nezávisle. Postrádala jakékoliv vazby na struktury organizovaného zločinu, nikomu se nezodpovídala, nebyla nikomu zavázána. Využívala sice známé kriminální elementy, ale sama jimi využívána nebyla. Šlo o velmi uzavřenou a zcela samostatnou jednotku, která zasahovala svými chapadly do většiny novoanglických univerzit. A podle všeho se její aktivity neomezovaly pouze na obchod s drogami.

Existovaly důkazy, že skupina Carlyle infiltrovala do hazardních her, prostituce, a dokonce zasahovala do umísťování absolventů a zájemců o postgraduální studium. Kromě toho se zdálo, že prostředky získané z nezákonné činnosti jsou shromažďovány za určitým cílem. Jednotka Carlyle mohla dosahovat mnohem vyšších zisků za menších komplikací, kdyby obchodovala přímo prostřednictvím známých dealerů, osvědčených dodavatelů v daných oblastech. Místo toho však investovala nemalé prostředky na vybudování zcela nové organizace. Její vůdce používal vlastní zdroje a vlastní distribuční sítě, které měl plně pod kontrolou. Co však je konečným cílem, zůstávalo zahaleno tajemstvím.

Skupina postupně získala takovou moc, že začala přímo ohrožovat vedoucí postavení organizovaného zločinu na celém severovýchodě Spojených států. Hlavní představitelé podsvětí proto požádali zástupce jednotky operující v Carlyle o schůzku. Klíčovým poznatkem se stala skutečnost, že v jejím čele stojí skupina osob nebo jednotlivec s krycím jménem Nimrod. Získané údaje naznačovaly, že účelem konference má být vzájmná dohoda mezi Nimrodem a vládci podsvětí, které vyděsil mimořádný růst Nimrodovy moci a vlivu. Mělo se jí zúčastnit dest až dvanáct známých i neznámých vyslanců organizovaného zločinu z různých států Nové Anglie.

„Pane Kressele,“ Loring se otočil k prorektorovi a zdálo se, že váhá, „domnívám se, že disponujete seznamy… Řekněme studentů, učitelů a nepedagogických pracovníků… Prostě osob, které důvodně podezříváte ze zapojení do obchodu s drogami či do jejich zneužívání. Nemohu to tvrdit s určitostí, protože to nevím, ale většina vysokých škol takové seznamy má.“

„Na tuto otázku vám neodpovím.“

„Což mi přirozeně poskytuje dostatečně výmluvnou odpověď,“ řekl Loring tiše a v jeho hlase zaznělo pochopení.

„Tak moment!“ ohradil se Kressel. „Lidi jako vy mají ve zvyku předpokládat, co se jim zrovna hodí.“

„Dobře, beru vaši výtku na vědomí. Ale i kdybyste řekl ano, neměl jsem v úmyslu vás o ty seznamy žádat. Chtěl jsem pouze naznačit, že my takový seznam máme, a chtěl jsem, abyste to věděl.“

Sam Kressel si uvědomil, že se nechal vlákat do pasti, a Loringova prohnanost jen přilila olej do ohně jeho podráždění. „To je mi jasné.“

„Netřeba snad dodávat, že vám zmíněný dokument ochotně předám.“

„To nebude nutné.“

„Bože, ty jsi tvrdohlavý jako mezek, Same,“ povzdechl si Matlock. „Myslíš, že nám pomůže, když strčíme hlavu do písku?“

Než mohl Kressel odpovědět, Loring ho předešel. „Pan prorektor ví, že může kdykoliv změnit názor. A shodli jsme se, že se nejedná o krizi. Divili byste se, kolik lidí čeká, až jim střecha spadne na hlavu, než aby požádali o pomoc. Nebo ji přijali.“

„Ale náchylnost a schopnost organizace, kterou jste právě popsal, změnit obtížnou situaci v katastrofu žádným překvapením není, že?“ kontroval Sam Kressel nakvašeně.

„Nikdo není neomylný,“ odpověděl Loring. „Taky jsme se dopustili chyb.“

„Když tedy máte jména,“ pokračoval Sam, „proč po nich nejdete? Nás z toho vynechejte, my za vás špinavou práci dělat nebudeme. Zatkněte je a postavte před soud. Nechápu, proč bychom za vás měli zaskakovat.“

„O nic takového nežádám. A pokud se týká zatýkání, k tomu nám chybějí nezvratné důkazy, jimiž bychom mohli obvinění podložit.“

„To mě taky napadlo,“ vyštěkl Kressel.

„A i kdybychom ty důkazy měli, co bychom tím získali? Co byste získali vy?“ Loring se předklonil a upřeně hleděl prorektorovi do očí. „Sebereme pár stovek kuřáků marihuany a pár desítek amfetaministů, uživatelů a drobných dealerů. Copak nechápete, že tím se nic nevyřeší?“

„A to nás vrací k tomu, co od nás ve skutečnosti chcete, že?“ Matlock zabořený v křesle probodl agenta očima.

„Ano,“ odpověděl Loring tiše. „Chceme Nimroda. Chceme zjistit místo, kde se bude ta konference desátého května konat. Může to být kdekoliv v okruhu sto až sto padesáti kilometrů. Chceme na ni být připraveni. Chceme zlomit páteř Nimrodových operací z důvodů, které dalece přesahují Univerzitu v Carlyle. A také drogovou problematiku.“

„Jak?“ zeptal se důrazně James Matlock.

„Rektor Sealfont to už vyslovil. Pomocí infiltrace… Profesore Matlocku, lidem jako vy se ve zpravodajských kruzích říká osoba vysoce mobilní ve svém prostředí. Jste ochotně přijímán různými, často dokonce antagonistickými frakcemi, a to jak mezi studenty, tak mezi zaměstnanci. My máme jména, vy svou mobilitu.“ Loring sáhl do kufříku pro špinavý list papíru přestřižený v půli. „Někde v okolí leží informace, kterou potřebujeme. Někde v okolí se pohybuje člověk, který vlastní odpovídající část tohoto dokumentu a ví, co musíme vědět i my.“

James Barbour Matlock bez hnutí seděl v křesle a hleděl na vládního agenta. Ani Loring, ani Kressel netušili, co se mu honí hlavou, ale oba měli své představy. Kdyby myšlenky dokázaly mluvit, nastala by v tom okamžiku vzájemná shoda. Mysl Jamese Matlocka se vrátila o téměř čtyři roky do minulosti. Vzpomínal na světlovlasého devatenáctiletého mladíka, na svůj věk možná nedospělého, ale hodného, milého kluka. Chlapce s problémy.

Našli ho jako stovky a tisíce jiných ve městech a vesnicích po celé zemi. Oběti jiné doby a jiného Nimroda.

David, bratr Jamese Matlocka, si vpíchl do pravé paže jehlu a vstříkl si do žíly třicet mililitrů bílé tekutiny. Udělal to na palubě malé plachetnice, která se pohupovala na klidné hladině zátoky u mysu Cod. Proud zanesl člun do rákosí u pobřeží. Když ho našli, byl už mrtvý.

Matlock se rozhodl.

„Můžete mi dát ta jména?“

„Seznam mám s sebou.“

„Zadržte.“ Kressel vstal z křesla, a když promluvil, nezněl mu v hlase vztek, ale strach. „Uvědomujete si, co od něj žádáte? V takové práci nemá vůbec žádné zkušenosti. Neprodělal ani základní výcvik. Použijte někoho ze svých lidí.“

„Na to nemáme čas. Nikoho z vlastních prostě vyslat nemůžeme. Budeme pana Matlocka chránit. I vy můžete pomoci.“

„Můžu vás zastavit!“

„Ne, to nemůžeš, Same,“ ozval se Matlock z křesla.

„Pro smilování boží, Jime, uvědomuješ si, co po tobě chce? Jestli je na těch jeho řečech jenom zrnko pravdy, strká tě do toho nejnebezpečnějšího postavení, v jakém se člověk může ocitnout. Do postavení informátora.“

„To mi nemusíš připomínat. Ale rozhodnutí musí být moje, ne tvoje. Co kdybys teď šel domů?“ Matlock vstal a se sklenkou v ruce zamířil k baru.

„Vyloučeno.“ Kressel se otočil k vládnímu agentovi a ukázal na něj prstem. „A on to ví.“

Loring pocítil záchvěv smutku. Tenhle Matlock je fajn chlap, pomyslel si, a rozhodl se, jak se rozhodl, protože cítí, že musí splatit jistý dluh. Jako profesionál dovedl chladně odhadnout situaci a věděl, že když James Barbour Matlock úkol přijme, odsoudí sám sebe k smrti. Jak strašná cena! Ale konečný cíl za ni stojí. Ta konference za ni stojí.

Nimrod za ni stojí.

Tak zněl Loringův závěr.

Usnadnil mu jeho nelehké poslání.

4

Matlock si nesměl nic zapsat; instruktáž prokládaná častým opakováním proto probíhala bolestně pomalu. Naštěstí Loring jako profesionál znal hodnotu přestávek, které uvolní stres, když se člověk pokouší absorbovat příliš mnoho informací v příliš krátkém čase. Ve volnějších chvilkách se snažil Matlocka vytáhnout z ulity, dozvědět se co nejvíc o člověku, jehož život byl tak snadno postradatelný. Blížila se půlnoc; Sam Kressel odešel před osmou. Prorektorova přítomnost nebyla během detailní instruktáže ani nutná, ani žádoucí. Má působit jako spojka, do operace se aktivně nezapojí. Proti jejich rozhodnutí nic nenamítal.

Ralph Loring rychle zjistil, že si Matlock potrpí na ochranu soukromí. Na nevinně formulované otázky odpovídal stručně až stroze, při vysvětleních jako by sám sebe pomlouval. Agent se po chvíli vzdal. Matlock přistoupil na svěřený úkol, ne na veřejné rozpitvávání svých myšlenek či motivů. Bylo to ostatně zbytečné a Loring ho chápal. Navíc netoužil toho muže poznat až příliš dobře.

Naopak Matlock — zatímco se snažil uložit do paměti komplikované informace — na poněkud jiné úrovni přemítal o vlastním životě a uvažoval, proč volba padla právě na něj. Vrtalo mu hlavou jedno slůvko z hodnocení — mobilní. Otřesný pojem pro popis člověka!

Na druhé straně podvědomě věděl, že ho ten termín přesně vystihuje. Opravdu byl mobilní. Profesionální průzkumníci či psychologové — nebo co byli vlastně zač — ho zdařile vystihli. Pochyboval však, jestli pochopili, které motivy se skrývají za jeho… „mobilitou“.

Akademický svět pro něj znamenal útočiště, azyl, nikoliv cíl dlouhodobých ambicí. Utekl do něj, aby získal čas a zorganizoval si život, který se mu rozpadal pod rukama, aby porozuměl. Aby si narovnal hlavu, jak říkali soudobí studenti.

Snažil se to vysvětlit své manželce, příjemné, půvabné, zábavné, vtipné, ale duševně povrchní ženě, která se domnívala, že přišel o rozum. Co má proboha chápat na úžasně dobré práci, na úžasně pěkném domě, na úžasně příjemném klubu a výborném životě v úžasně vděčném sociálním a finančním světě? Ona neměla co pochopit a on to chápal.

Jenže pro něj ten svět ztratil smysl a během posledního ročníku v Amherstu se od něj postupně vzdaloval. Odluku pak dokončila jeho zkušenost v armádě.

Odmítnutí dosavadního světa nevyvolala jedna konkrétní událost a neproběhlo násilnou formou, ačkoliv násilí kořenů konfliktu v Saigonu v něm samozřejmě jistou roli sehrálo. Roztržka začala již doma, kde ostatně většina lidí určitý životní styl přijímá či odmítá, během série nepříjemných nedorozumění a hádek s otcem. Starý gentleman — příliš starý a příliš gentlemanský — cítil právo vyžadovat od prvorozeného syna lepší výkony. Pan Matlock senior patřil do jiné epochy, do jiného století, a propast mezi otcem a synem pokládal za žádoucí jev, při němž je méně hodnotný prvek pokládán za postradatelný, dokud neprokáže svou cenu a neosvědčí se na trhu. Postradatelný, ale samozřejmě současně tvárný a povolný. Otec se svým způsobem choval jako dobrotivý vládce, který po generacích u kormidla moci nesnášel myšlenku, že skvělý trůn zůstane opuštěn, protože nemá právoplatného nástupce. Neuměl si představit, že by jeho syn nechtěl převzít otěže rodinného podniku. Podniků.

Zato Matlock junior si toto řešení dokázal představit velmi dobře a dával mu přednost. Nejen že nerad přemýšlel o své budoucnosti na otcově trhu, ale také se jí bál. Jemu by neustálý tlak finančního světa nepřinášel žádnou radost, jen nekonečnou hrůzu z vlastní neschopnosti, ještě umocněnou otcovou obrovskou ctižádostivostí a cílevědomostí. Čím více se blížil ke vstupu do tohoto světa, tím více jeho děs rostl. Došlo mu, že ruku v ruce s potěšením z pobytu v extravagantním úkrytu a se zcela zbytečným osobním pohodlím bude nutné ospravedlnit tento komfort a dělat, co se od něj očekává, a dělat to extrémně dobře. Hlavní problém spočíval v tom, že takovou budoucnost neuměl ospravedlnit ani sám před sebou. Ať je jeho úkryt raději méně extravagantní a osobní pohodlí omezenější, než aby dál žil v neustálém strachu a nervozitě.

Pokusil se to otci vysvětlit. A zatímco jej manželka podezřívala, že přišel o rozum, starý pán ho rovnou označil za ztracenou existenci.

Což tak docela neprotiřečilo úsudku, který si o něm udělala armáda.

Armáda.

Katastrofa. O to horší, že si za ni mohl sám. Rychle zjistil, že jej fyzická disciplína a nezpochybnitelná autorita nadřízených bytostně odpuzuje. A byl dostatečně urostlý a dostatečně silný a vládl dostatečně bohatým slovníkem, aby dal své neurovnané a nedospělé námitky najevo — k vlastní škodě.

Diskrétní manipulace ze strany strýce vyústila v předčasné propuštění z vojenské služby, za což byl své vlivné rodině pro jednou vděčný.

Na této životní křižovatce se James Barbour Matlock II. ocitl jako ztroskotanec. Byl neslavně propuštěn z armády, žena se s ním rozvedla, rodina ho — alespoň symbolicky, když už ne do důsledku — zavrhla. Zmocnila se ho panika, že nikam nepatří, že mu chybí důvod dál žít. Cítil se nepotřebný a opuštěný.

A tak vplul do tichého závětří vyššího vzdělání — v naději, že nalezne odpovědi na dotěrné otázky. A stejně jako milostný vztah založený prvotně na sexu může přerůst v hluboké duševní souznění, i on se oženil s akademickým světem a nalezl v něm to, co mu po téměř pět životně důležitých let chybělo. Vůbec poprvé pocítil, co znamená trvalý závazek.

Získal svobodu.

Svobodu těšit se ze vzrušení, které přináší smysluplná práce. Svobodu radovat se ve společnosti sobě rovných. Vrhl se do tohoto nového světa s nadšením konvertity, avšak bez jeho zaslepení. Vybral si literárněhistorické údobí, které překypovalo energií, konflikty a protichůdnými hodnoceními. Učňovská léta rychle minula; práce ho pohltila, vlastní nadání velmi příjemně překvapilo. Když dosáhl určitého profesního postavení, začal vnášet čerstvý vítr do zatuchlých archivů a obohatil dosud nehybné vody akademického výzkumu provokativně neotřelými inovacemi. Jeho dizertační práce, v níž rozebíral vliv královského dvora na anglickou renesanční literaturu — a zavedl termín ‚zpravodajský management‘ — smetla do propadliště dějin pár svatých teorií o jisté mecenášce jménem Alžběta I.

Představoval nový typ vědce: neúnavný, skeptický, věčně nespokojený a neustále hledající, který se o své poznatky ochotně dělí s jinými. Dva a půl roku po získání doktorátu byl jmenován docentem jako nejmladší pedagog v historii Univerzity v Carlyle a stejný rekord zopakoval při profesorském řízení.

James Barbour Matlock II. si ta hrozná ztracená léta bohatě vynahradil. Snad největší radost mu dělalo vědomí, že může přenášet své nadšení na ostatní. Byl dost mladý, aby se z toho dokázal těšit, a dost starý, aby uměl zájem okolí usměrnit. Ano, je mobilní. A jak! Neuměl nikoho odmítnout. Každému dopřál slovo. Nedokázal nikoho umlčet ani kvůli odlišnosti názoru, ani kvůli osobním antipatiím. Hloubka vlastního vděku a hrdost nad získanou úlevou jej přiměly k podvědomému slibu, že se nikdy neotočí zády ke starostem svého bližního.

„Překvapilo vás něco?“ zeptal se Loring, když dokončil objasňování materiálů, které se týkaly prokazatelných nákupů drog.

„Ani ne. Spíš se mi mnohé ujasnilo,“ odpověděl Matlock. „Tradiční bratrstva a kluby s převážně bílým a bohatým členstvem získávají většinu toho svinstva z Hartfordu. Černé organizace jako Lumumbova síň jezdí do New Havenu. Diverzifikované zdroje.“

„Správně. Tak to platí pro studenty. Vtip je v tom, že nikdo nenakupuje u místních dodavatelů. Od Nimroda.“

„To už jste přece vysvětlil. Nimrodovi lidé svou přítomnost neinzerují.“

„Ale jsou tady a slouží.“

„Komu?“

„Učitelům a ostatním zaměstnancům univerzity,“ odpověděl Loring klidně a otočil stránku. „Tohle by vás mohlo překvapit. Pan Archer Beeson a jeho manželka…“

Matlock si mladého asistenta na katedře historie a jeho ženu okamžitě vybavil. Typičtí odchovanci Břečťanové ligy (Ivy League — sedm nejprestižnějších univerzit v Nové Anglii. (Pozn. překl.)) — falešná arogance, estetický perfekcionismus. Archer Beeson, mladík, který s velkým spěchem vtrhl do akademického světa. Jeho manželka, dokonalá „hodná holka“, bezstarostně vyzývavá, oči věčně vykulené úžasem.

„Jedou v LSD a amfetaminech. Kyselina a speed.“

„Panebože, to snad ne! V životě bych je z ničeho nepodezříval. Musí se fantasticky přetvařovat. Jak to víte?“

„Důvěrná informace, vysvětlení by navíc bylo příliš složité. Stručně řečeno, oba nakupovali ve velkém od jednoho distributora v Bridgeportu. Kontakt byl však přerušen a na žádném dalším seznamu nefigurují. To ovšem neznamená, že by abstinovali. Domníváme se, že se spojili s někým v Carlyle, ale nemáme důkazy… Tady je další.“

Asistent z katedry tělesné výchovy, který trénoval univerzitní fotbalové mužstvo. Kuřák marihuany, jenž později přešel na amfetaminy. Původně odebíral narkotika v Hartfordu. Byl podezříván, že působí v Carlyle jako abstinující dealer. Spojení s hartfordským zdrojem sice přerušil, ale jeho různá bankovní konta utěšeně rostla. Oprávněný předpoklad: Nimrod.

Další muž na seznamu Matlocka vyděsil: proděkan pro přijímací řízení na ekonomické fakultě. Absolvent Carlyle, který se vrátil na svou alma mater po krátké kariéře obchodníka s cennými papíry. Plamenný řečník, otevřený a upřímný, který vášnivě hájí zájmy univerzity, v dnešních cynických časech populární nadšenec, i on byl pokládán za distributora, ne za uživatele, který se dokonale kryje za clonou dvou či tří vrstev podřízených dealerů.

„Domníváme se, že ho k návratu do Carlyle přiměla Nimrodova organizace. Svědčilo by to o její dokonalé personální politice.“

„Zatraceně děsivá představa. Ten hajzl vyvolává v rodičích dojem, že je kombinací astronauta a kněze.“

„Jak říkám, dokonalá personální politika a cit pro rozmístění kádrů. Vzpomeňte si, co jsem řekl, když tu ještě byl Kressel. Zájem Nimrodových lidí dalece přesahuje oblast obchodu s drogami.“

„Ale nevíte, co jsou zač.“

„No, měli bychom to ve vlastním zájmu co nejrychleji zjistit… Tady máte přehled studentů.“

Matlockovi připadal jejich seznam nekonečný. Z celkového počtu dvanácti set zapsaných studentů v něm bylo uvedeno pět set třiašedesát jmen. Vládní agent přiznal, že mnozí se na něm ocitli ne jako potvrzení uživatelé nebo dealeři, ale kvůli svým přátelům z univerzity a členství v různých klubech a spolcích, o nichž se vědělo, že shromažďují prostředky na nákup narkotik.

„Neměli jsme čas každé jméno prověřit. Hledáme vzájemné vztahy, jakékoliv, byť sebevzdálenější. Budete muset využívat nejrůznější cesty, nebudeme vás nikterak omezovat… Ještě jednu věc k tomu seznamu. Nevím, jestli jste si toho sám všiml.“

„Ale to víte, že všiml. Aspoň si to myslím. Dvacet nebo třicet jmen by rozeznělo poplašné zvony na hodně vysokých místech. Velmi vlivné rodiny. Vláda, průmysl. Třeba tady,“ ukázal Matlock na jedno jméno. „Člen prezidentova kabinetu, pokud se nepletu. Jako že se nepletu.“

„Myslí vám to,“ pokýval Loring uznale hlavou.

„Domníváte se, že Nimrodova organizace vydírá rodiče prostřednictvím dětí?“

„Těžko říct. Možné by to bylo. Každopádně rozšiřuje svá chapadla velmi rychle. Právě proto znějí poplašné sirény hlasitěji než ty vaše zvony. Berte to jako neoficiální prohlášení, ale následky by mohly být přímo nepředstavitelné… Předražené armádní zakázky, dohody s odbory, vynucená jmenování do funkcí, můžete si vybrat. Možná spojitost zde vždycky existuje.“

„Kristepane,“ vydechl Matlock.

„Tak nějak.“

Oba muži zaslechli bouchnutí hlavního vchodu. Loring, jakoby vedený instinktem, klidně vzal Matlockovi papíry z rukou a spěšně je uložil do diplomatického kufříku. Zavřel ho a pak udělal něco neočekávaného. Hbitým pohybem odhrnul klopu saka a sevřel v dlani pažbu malého revolveru v podpažním pouzdru. Matlock vyděšeně zalapal po dechu a mžoural na ukrytou zbraň.

Dveře knihovny se otevřely a vstoupil Adrian Sealfont. Loring nenápadně vysunul ruku zpod saka.

„Já se opravdu snažím,“ promluvil Sealfont omluvným tónem. „Věřte mi. Rozumím slovům a obrázkům a vůbec mě neurážejí dlouhé vlasy. Co však nechápu, je ta jejich otevřená animozita. Každý, komu je přes třicet, je pro ně přirozeným nepřítelem.“

„Jde o Strausse, že?“ zeptal se Matlock.

„Ano. Kdosi se ho zeptal na vliv Nové vlny. Odpověděl, že Nová vlna patří do historie. Dokonce prý do prehistorie… No nic, nebudu vás rušit, pánové. Ale rád bych věděl, jak se k vaší operaci staví Kressel, pane Loringu. James, jak vidím, nabídku přijal.“

„Pan Kressel také, pane profesore. Bude působit jako styčný důstojník.“

„Aha.“ Sealfont se zadíval na Matlocka a v jeho očích se zračila úleva. „Teď už ti to můžu říct, Jamesi. Jsem ti neskonale vděčný, že ses rozhodl nám pomoci.“

„Nemyslím, že by existovala jiná alternativa.“

„A nemýlíš se. Mě nejvíc děsí představa, že se škola naplno zapojí do vyšetřování. Pane Loringu, chci, abyste mě okamžitě informoval, jakmile zjistíte něco konkrétního. Jsem ochoten zcela se podřídit vašemu velení a postupovat v souladu s vašimi instrukcemi. Žádám vás o jediné, a to jsou důkazy. Jakmile je dostanu, můžete se spolehnout na mou plnou oficiální podporu a spolupráci.“

„Rozumím, pane. Hodně jste nám pomohl. Více, než jsme měli právo očekávat. Velmi si toho vážíme.“

„Jak řekl James, tady neexistuje jiná alternativa. Ale musím vymezit jistou hranici — povinnostmi jsem vázán především k této instituci. Univerzitní kampusy mohou na první pohled připomínat spící panny, to je ovšem jenom zdání, které klame… Ale konec řečí. Vy máte svoji práci a já si musím ještě přečíst pár věcí. Dobrou noc, pane Loringu. I tobě, Jamesi.“

Matlock a vládní agent pozdrav opětovali a Adrian Sealfont za sebou zavřel dveře knihovny.

* * *

Hodinu po půlnoci Matlock cítil, že jeho mozek již více informací nepřijme. Hlavní prvky — jména, zdroje a dohady — si uložil do paměti a už nikdy je nezapomene. Ne že by dokázal všechno odrecitovat zpaměti, to se od něj ani neočekávalo, ale pohled na kteroukoliv osobu ze seznamu v něm vyvolá vzpomínku. V tomto ohledu Loringovi věřil. Právě proto agent naléhal, aby každé jméno několikrát nahlas zopakoval. Věděl, že to postačí.

Nyní se potřeboval pořádně vyspat — samozřejmě pokud vůbec dokáže usnout — a nechat nové poznatky „utřepat“, aby zapadly do určité perspektivy. Ráno potom přistoupí k prvotnímu rozhodování a určí, které osoby navštíví nejdříve. Výběr se bude řídit podle nejmenší pravděpodobnosti, s níž mohou přijít do kontaktu s dalšími Nimrodovými podřízenými či sami navzájem. To znamená, že musí poznat okruh jejich přátel, ať už mezi studenty nebo mezi pedagogy, a získat další desítky informací navíc k údajům, které dostal od Loringa. Pomohou mu Kresselovy záznamy — ty, jejichž existenci prorektor popřel. Jakmile zahájí rozhovor, bude muset pečlivě vážit slova a další postup — kdy vyrazit k výpadu, kdy parírovat, sledovat náznaky a pohledy, hledat zradu.

A pak se to někde s někým stane.

„Rád bych se ještě vrátil k jedné věci,“ řekl Loring. „Jde o základní informaci.“

„Těmi už jste mě nakrmil až po krk. Nechte mě, ať je trochu strávím.“

„Jen chvilku. Je to důležité.“ Agent sáhl do diplomatického kufříku a vylovil špinavý, v půli rozstřižený list. „Vemte si ho. Je váš.“

„Děkuju, ačkoliv nevím za co.“ Matlock převzal kus papíru, který se dávno neleskl, a zadíval se na podivný text.

„Už víte, že jde o pozvánku napsanou v korsickém nářečí, které se jmenuje oltremontánština. Platí to pro celý text s výjimkou dvou slov. Stojí na úplně posledním řádku. Vidíte? Venerare Omerta. To není korsicky, ale sicilsky.“

„Tu větu jsem už viděl.“

„Jistě. Noviny, romány a filmy ji dostatečně zpopularizovaly. Ale to nijak neumenšuje její reálný dopad na ty, jichž se týká.“

„Což přesně znamená?“

„Volně přeloženo Dodržuj zákon omerty. Omerta je přísaha věrnosti a mlčení. Zradit kteroukoliv část znamená říkat si o popravu.“

„Mafie?“

„Nemůžeme ji pominout. Hraje v téhle záležitosti druhý part. Uvědomte si, že autory této pozvánky jsou dvě znepřátelené frakce, které se snaží dohodnout přijatelný kompromis. Obě strany jsou si vědomy, že omerta platí pro všechny.“

„Budu na to pamatovat, ale není mi jasné, co s tím mám dělat.“

„Hlavně na to nezapomeňte.“

„Fajn.“

„A ještě poslední věc. Vše, o čem jsme dnes spolu mluvili, se týká narkotik. Pokud však jsou naše poznatky správné, Nimrodova organizace se zapojuje do dalších oblastí zločinu. Lichva, prostituce, hazard… Možná, a tady jde skutečně o pouhý dohad, se také snaží ovlivňovat místní samosprávu, státní legislativu a snad i federální vládu… Zkušenost napovídá, že nejslabším článkem řetězu organizovaného zločinu jsou obvykle narkotika, kde nejčastěji dochází ke kolapsu. Proto jsme se na ně tak soustředili. Jinak řečeno, soustřeďte se na drogovou scénu, ale nezapomínejte, že existují i jiné cesty.“

„To není žádné tajemství.“

„Pro vás možná ne. Tak, a pro dnešek končíme.“

„Nedáte mi nějaké číslo, na kterém bych se s vámi mohl spojit?“

„Vyloučeno. Komunikovat budeme prostřednictvím Kressela. Několikrát denně ho budeme kontaktovat a ptát se, jestli jste se neozval. Jakmile začnete klást otázky, vyvoláte podezření a někdo se na vás zaměří. V žádném případě nevolejte do Washingtonu. A neztraťte tu korsickou pozvánku. Je naše nejmocnější páka. Snažte se objevit další.“

„Pokusím se.“

Matlock se díval, jak Loring zavírá diplomatický kufřík, omotává si kolem zápěstí tenký řetízek a zacvakává zabudovaný zámek.

„Vypadá to jako scéna z prostředí pláště a dýky, viďte,“ zasmál se agent.

„Já žasnu.“

„Nemusíte. Starý zvyk z doby, kdy si někteří diplomatičtí kurýři brali obsah svých brašen do hrobu. Dnes je to jen preventivní opatření proti obyčejné krádeži… Bůh je mi svědkem, že stokrát častěji narazíte na zloděje než na špiona.“

„Nevěřím vám ani slovo. Tohle je jedno z těch zařízení, které umí vytvořit kouřovou clonu, poslat rádiový signál a odpálit bombu.“

„Máte pravdu. A to zdaleka není všechno. Mám v něm tajné přihrádky na svačinu, špinavé prádlo a bůhvíco ještě.“ Loring zvedl kufřík ze stolu. „Myslím, že bychom měli odejít odděleně a jeden z nás raději zadem. Desetiminutový rozestup.“

„Je to skutečně nutné?“

„Upřímně řečeno ne, ale moji nadřízení si to přáli.“

„Fajn, ať je po vašem. Já dům znám, odejdu deset minut po vás dveřmi z kuchyně.“

„Výborně.“ Loring natáhl pravici a levou rukou podržel dno kufříku. „Nemusím vám snad říkat, jak moc si vážíme vašeho rozhodnutí s námi spolupracovat.“

„Myslím, že víte, proč to dělám.“

„Víme. A upřímně přiznávám, že jsme na to spoléhali.“

Loring vyšel z knihovny. Matlock počkal na zvuk zavírání vchodových dveří a podíval se na hodinky. Stihne ještě drink.

* * *

O dvacet minut později už Matlock kráčel nocí několik bloků od rektorova domu. Pomalu mířil ke svému bytu a uvažoval, jestli si nemá udělat zacházku a obejít areál školy. Procházka mu často pomohla vyřešit problém a věděl, že dnes v noci se spánek tak snadno nedostaví. Potkal několik studentů, dokonce i pár zaměstnanců. S těmi, s nimiž se znal, si vyměnil tichý pozdrav a posteskl si nad končícím víkendem. Právě se chystal zahnout na High Street, která ho vzdálí od domova, když za sebou zaslechl kroky. Nejprve kroky a pak naléhavý šepot.

„Matlocku! Neotáčejte se. To jsem já, Loring. Jděte klidně dál a poslouchejte.“

„Co se děje?“

„Nepřítel ví, že jsem tady. Kdosi mi prohledal auto…“

„Kristepane! Jak to víte?“

„Zkušenosti z terénu. Nastražil jsem do všech dveří a pod kapoty vlákna. Všechna chyběla. Velmi pečlivá prohlídka. Velmi profesionální práce.“

„Jste si jistý?“

„Tak jistý, že se ani nebudu pokoušet nastartovat.“

„Panebože!“ Konsternovaný Matlock se málem zastavil.

„Jděte dál. Pro případ, že mě někdo sleduje — a s tím musím zatraceně počítat — sehrál jsem mu scénku o ztracených klíčkách od vozu. Několika kolemjdoucích jsem se zeptal na nejbližší telefonní budku a počkal jsem, až se dostatečně vzdálíte.“

„Co mám teď podle vás dělat? Telefonní automat je za dalším rohem…“

„Já vím. Myslím, že nemusíte dělat vůbec nic, a pro dobro nás obou doufám, že se nemýlím. Za okamžik vás předejdu a strčím do vás. Dost tvrdě. Zavrávorejte, jako kdybyste ztratil rovnováhu, a upadněte. Nahlas se vám omluvím. Předstírejte, že jste si vyvrtl kotník nebo zápěstí, prostě cokoliv, abyste pro mě získal čas! Držte se mi na dohled a počkejte, až pro mě přijede auto a já kývnu, že je všechno v pořádku. Je vám to jasné? Pozor! Vyrážím k budce a spěchám.“

„Moment!“ zarazil ho Matlock. „Co když k ní dojdu a vy budete pořád telefonovat?“

„Jděte dál, ale pořád se ohlížejte. Záložní vůz objíždí nedaleko.“

„Čeho se tak bojíte?“

„O ten kufřík. Nimrod, tedy pokud je to Nimrod, by určitě rád získal jeho obsah. Touží po něm skoro stejně náruživě jako po tom papíru, který máte v náprsní kapse, takže buďte opatrný.“

Agent bez dalšího varování Matlocka předběhl a srazil ho z chodníku.

„Promiň, kámo! Hrozně spěchám!“

Matlock pomalu vzhlédl a uvědomil si, že nemusel pád vůbec filmovat. Síla nárazu tu nutnost eliminovala. Zaklel, vyškrábal se na nohy a pomalu kulhal k telefonnímu automatu vzdálenému pár stovek metrů. Skoro minutu zabil zapalováním cigarety. Loring už seděl na plastové sedačce v budce a opíral se o přístroj.

Matlock každou vteřinou očekával, že se ze tmy vyhoupne do ulice dvojice reflektorů.

Auto však nepřijíždělo.

Místo motoru zaslechl neurčité zašelestění, které nezapadalo do zvuků jarní noci. Závan vzduchu v koruně stromu? Mlasknutí kamene pod podrážkou? Zlomený proutek, který neunesl tíhu čerstvého listoví? Nebo ho pouze ošálily smysly, zjitřené bujnou představivostí? Nevěděl.

Blížil se k budce a vzpomínal na Loringovy instrukce. Přejděte kolem a nevšímejte si mě. Agent se pořád choulil v budce. Diplomatický kufřík stál na podlaze, řetízek, kterým byl spojen se zápěstím, se matně leskl. Matlock však neslyšel ani slovo a viděl, že muž uvnitř se nehýbá. Pak zaslechl jiný zvuk — oznamovací tón telefonu.

Bez ohledu na instrukce došel k budce a otevřel dveře. Nic jiného dělat nemohl. Vládní agent ani nevytočil číslo. Důvod byl zřejmý na první pohled.

Loring se zhroutil na poškrábaný kov telefonního automatu. Byl mrtvý. Vytřeštěné oči hleděly do prázdna, po čele mu stékala krev. Malý kruhový otvor ve skle, ne větší než knoflíček od košile a obklopený pavučinou prasklin, svědčil dostatečně výmluvně o tom, co se stalo.

Matlock hleděl na člověka, který jej dlouhé hodiny krmil informacemi a teprve před několika minutami se s ním rozloučil. Zíral na mrtvého muže, který s ním žertoval, děkoval mu a nakonec ho varoval. Stál jako solný sloup a netušil, co by měl za dané situace udělat, co může dělat.

Vycouval z budky ke schodům nejbližšího domu. Instinkt mu napovídal, aby se co nejrychleji vzdálil, ale neběžel. Někde blízko číhá odstřelovač s puškou.

Teprve když uslyšel slova, uvědomil si, že vycházejí z jeho úst. Netušil, kdy se rozhodl křičet. Řev z něj vycházel nevědomky.

„Pomoc! Pomoc! Tady někdo leží! Je mrtvý! Zastřelený!“

Vyběhl po schodech ke vchodu do rohového domu a začal vší silou bušit na dveře. V blízkém okolí se rozsvěcela okna. Matlock nepřestával ječet.

„Pro smilování boží, zavolejte někdo policii! V budce leží mrtvý!“

Náhle ze stínů vzrostlých stromů kdesi uprostřed bloku zaburácel automobilový motor a vzápětí zakvílely pneumatiky. Vůz jel plnou rychlostí středem ulice a rychle se přibližoval. Matlock odběhl na okraj verandy. Z temnoty se vynořil dlouhý černý automobil a řítil se k nároží. Matlock se snažil zahlédnout poznávací značku, a když viděl marnost svého úsilí, přeskočil zábradlí, aby se dostal blíž a mohl určit aspoň typ a model vozidla. Náhle ho oslepilo prudké světlo hledáčku, které proťalo jarní noc a zabodlo se mu do očí. Než stačil zvednut ruce, aby si chránil zrak, zaslechl suché lupnutí a již známý závan vzduchu.

Někdo na něj vystřelil z pušky opatřené tlumičem.

Vrhl se do křoví pod verandou. Černý automobil zmizel za rohem.

5

Čekal sám v malé místnosti s oknem osazeným tabulemi skla zesíleného drátěnou mřížkou. Policejní stanice v Carlyle se hemžila uniformovanými strážníky i detektivy v civilu narychlo přivolanými do služby; nikdo netušil, co ta vražda může znamenat. A nikdo se neodvážil mávnout rukou nad možností, že další budou následovat.

Poplach. Typický doprovodný znak Ameriky poloviny dvacátého století, pomyslel si Matlock.

Puška.

Měl dost duchapřítomnosti, aby z policejní stanice zavolal Samu Kresselovi a informoval ho. Šokovaný prorektor slíbil, že se pokusí navázat kontakt s někým ve Washingtonu a pak za ním přijede.

Oba se shodli, že bez dalších informací se Matlock omezí na jednoduché prohlášení o nálezu mrtvoly v telefonní budce a o černém automobilu, který krátce poté vysokou rychlostí projel ulicí. Prostě si vyšel na noční procházku a náhodou se připletl k vraždě. To je všechno.

Víc k tomu nemá co říct.

Uniformovaný policista zapsal jeho výpověď. Odpovídal na otázky ohledně časových údajů, důvodů, proč se na místě činu ocitl, popisu „vozidla údajného podezřelého“, směru a odhadované rychlosti jeho jízdy — rutinní dotazy zodpovězené bez jediné námitky či komentáře.

Matlocka znepokojila jednoznačně negativní odpověď na jeden z nich.

„Setkal jste s obětí někdy dříve?“

Tohle bolelo. Loring si snad zasloužil něco víc než promyšlenou lež. Matlock si vzpomněl, že s ním agent mluvil o své sedmileté dcerce. Žena a dítě. Otec a manžel zavražděn a on ani nemohl přiznat, že ho znal.

Nebyl si tak docela jistý, proč ho ta lež znepokojuje, ale to mu moc nepomohlo. Možná proto, že tušil, že byla jen první z nekonečné řady dalších lží, které budou následovat.

Podepsal krátký protokol a chystal se k odchodu, když v kanceláři za strážníkovým stolem zadrnčel telefon. Za okamžik se otevřely dveře a další uniformovaný policista hlasitě vyvolal jeho jméno, jako kdyby se chtěl ujistit, že je pořád v budově.

„Ano? Přejete si?“

„Musím vás bohužel požádat, abyste se ještě chvíli zdržel, pane Matlocku. Pojďte prosím za mnou.“

* * *

Teď už seděl v té místnosti skoro hodinu. Bylo tři čtvrtě na tři a došly mu cigarety. Pochyboval, že by uprostřed noci sehnal nový balíček, i kdyby mu dovolili si pro něj zajít.

Dveře se otevřely a vešel vysoký štíhlý muž s vážným pohledem ve velkých očích. V ruce nesl Loringův diplomatický kufřík. „Promiňte, že jsem vás nechal tak dlouho čekat, pane profesore. Jste profesor, ne?“

„Pan Matlock bohatě postačí.“

„Dovolte, abych se představil. Jmenuju se Greenberg. Jason Greenberg. Pracuju pro Federální úřad pro vyšetřování. Musel jsem si vás prověřit… Ošemetná situace, že?“

„Ošemetná situace? To je všechno, co k tomu řeknete?“

Federální agent se na něj nechápavě zadíval. „To je vše, co vám k tomu chci říct,“ odpověděl tiše. „Kdyby se Ralphu Loringovi podařilo ten telefonát uskutečnit, dovolal by se mně.“

„Promiňte.“

„Zapomeňte na to. Jsem podinformovaný, jak říkáme u nás. To znamená, že o operaci Nimrod něco vím, ale zdaleka ne všechno. To se ovšem do rána změní. Mimochodem, ten váš Kressel už je na cestě. Ví, že jsem u vás.“

„Změní se teď něco…? Bože, to zní hloupě, co? Zabijí člověka a já se ptám, jestli se tím něco změní. Znovu se omlouvám.“

„Není třeba. Máte za sebou otřesný zážitek… Jakákoliv změna záleží na vás. Uvědomujeme si skutečnost, že Ralphova smrt může vaše včerejší rozhodnutí zvrátit. Žádám vás jen, abyste zachoval mlčení o všem, co jste se od nás dozvěděl.“

„Nabízíte mi možnost čestného ústupu?“

„Samozřejmě. Neváže vás k nám žádný závazek.“

Matlock přistoupil k malému čtvercovému oknu s drátěným sklem. Policejní stanice se nacházela na jižním okraji Carlyle asi kilometr od univerzitního areálu v průmyslové části města. Ulici přesto lemovaly stromy. Carlyle je velmi čisté a úpravné městečko. Dřeviny jsou zde udržované a prostříhané.

Jenže Carlyle je také něco jiného, blesklo mu hlavou.

„Na něco se vás zeptám. Spojuje mě nějak s Loringem fakt, že jsem našel jeho tělo? Chci říct, může mě někdo pokládat za součást operace, na níž se podílel?“

„Domníváme se, že ne. Vaše chování vás podezření zbavuje.“

„Jak to myslíte?“ Matlock se otočil k agentovi.

„Řeknu to bez servítků. Prostě jste zpanikařil. Neutekl jste, neopustil jste místo činu. Vyděsil jste se a začal volat o pomoc. Z plných plic. Nikdo, kdo by se na akci podílel, kdo by byl do ní zasvěcený, by takto nezareagoval.“

„Na tohle jsem rozhodně připravený nebyl.“

„Výsledek je stejný. Našel jste mrtvolu a ztratil hlavu. Jestli nás Nimrod vůbec podezřívá, že po něm jdeme…“

„Podezřívá?“ vybuchl Matlock. „Vždyť ho zabili!“

„Někdo ho zabil. Nepokládáme za pravděpodobné, že to udělali Nimrodovi lidé. Možná nějaká jiná skupina napojená na organizovaný zločin, to připouštím. Žádné krytí není absolutně neprůstřelné, ani Loringovo. I když to jeho se k dokonalosti blížilo.“

„Nerozumím.“

Greenberg se opřel zády o stěnu a založil ruce na prsou. Jeho velké smutné oči vyjadřovaly soucit. „Ralph měl nejlepší krytí ze všech terénních agentů ministerstva spravedlnosti. Zatraceně! Vydrželo mu skoro patnáct let.“ Federální vyšetřovatel sklopil zrak k podlaze; v hlubokém hlase zněla hořkost. „Takové krytí, které funguje nejlíp, když už je člověk nepotřebuje. A až ho konečně použije, všechny okolo tím vyvede z konceptu. A poškodí svou rodinu.“

Greenberg zvedl oči a pokusil se o úsměv, ale rty zůstaly nehybné.

„Pořád vám nerozumím.“

„To není třeba. Hlavní věc je, že vy jste z obliga. Prostě jste se shodou okolností ocitl na místě činu, zpanikařil a vyděsil se. Bezvýznamný náhodný svědek… Tak co, pane Matlocku?“

Než mohl otevřít ústa, dveře se rozletěly a do místnosti vpadl nervózní a vyděšený Sam Kressel.

„Ach, bože můj! To je strašné! Hrůza! Vy jste Greenberg?“

„A vy pan Kressel?“

„Ano. Co bude dál?“ Prorektor se otočil k Matlockovi a jedním dechem vychrlil: „Jsi v pořádku, Jime?“

„Jistě.“

„Nuže, Greenbergu, co se tady děje? Ve Washingtonu mi řekli, že nás budete informovat.“

„Právě jsem mluvil s panem Matlockem a…“

„Poslouchejte mě,“ přerušil ho Kressel naléhavě. „Volal jsem Sealfontovi a oba jsme dospěli ke shodnému závěru. To, co se stalo, je strašné… Děsivé. Vyjadřujeme svou upřímnou soustrast rodině toho muže, ale naléhavě žádáme, aby jakákoliv zmínka o Carlyle v souvislosti s touto tragédií byla napřed konzultována s námi. Předpokládáme, že tato nešťastná událost staví situaci do jiného světla, a proto trváme na tom, abychom do ní nebyli dále zatahováni. Myslím, že je to racionální požadavek.“

Greenbergův výraz prozrazoval jeho znechucení. „Vlítnete sem, ptáte se mě, co se děje, a než mi dáte možnost odpovědět, říkáte mi, co se musí stát. Jak to teda mám podle vás zařídit? Zavolat do Washingtonu a předložit vaše požadavky, nebo mě nejdřív vyslechnete? Mně je to srdečně jedno.“

„Tento tón si vyprošuji. Neprosili jsme se, abyste nás zatahovali do svých akcí.“

„To nikdo.“ Greenberg se chabě usmál. „Dovolte mi laskavě domluvit. Nabídl jsem panu Matlockovi možnost vycouvat. Dosud neznám jeho odpověď, takže nemohu odpovědět ani já vám. Avšak pokud mi řekne to, co si myslím, okamžitě reaktivujeme Loringovo krytí. Stejně bychom to udělali, ale jestli profesor zůstává na palubě, trochu to popoženeme.“

„O čem to sakra mluvíte?“ Kressel spaloval agenta pohledem.

„Ralph působil dlouhá léta jako partner v jedné z nejpochybnějších advokátních kanceláří ve Washingtonu. Seznam jejích klientů se čte jako výpis z registračního rejstříku mafie… Dnes, vlastně už včera časně ráno, došlo k první ze dvou plánovaných výměn automobilů. Konkrétně v Elmwoodu, což je předměstí Hartfordu. Loringův vůz s washingtonskou poznávací značkou byl odstaven před domem známého mafiánského capa. O několik bloků dál na něj čekalo auto z půjčovny, kterým odjel do Carlyle a zaparkoval je před číslem 217 na Crescent Street, pět bloků od Sealforitova domu. V čísle 217 bydlí jistý doktor Ralston…“

„Toho znám,“ skočil mu do řeči Matlock. „Slyšel jsem, že…“

„Ten s naší univerzitou nemá nic společného,“ zdůraznil Kressel.

„U vás jsou horší,“ kontroval Greenberg tiše. „Ralston má něco společného s mafií. No nic. Loring nechal auto před jeho domem a odešel pěšky do centra, kde si vyzvedl druhý vůz. Kryl jsem ho, protože nosil v kufříku výbušné dokumenty. Nastoupil do dodávky telefonní společnosti Bell, jejíž osádka prováděla rutinní kontrolu pouličních automatů. Jednu ze zastávek udělala v restauraci U Cheshirské kočky a pak ho vysadila u Sealfonta. Nikdo nemohl vědět, že je ve městě. Kdyby to protivník tušil, pověsil by se na něj hned na Crescent Street. To auto totiž hlídali.“

„Ano, mně řekl totéž,“ potvrdil Matlock.

„S tou možností počítal. Stopa na Crescent Street zůstala záměrně otevřená. Když si ověřil, že se na ni nepřítel skutečně chytil, jednal rychle. Nevím, co přesně udělal, ale domnívám se, že využil nějakého bezdomovce a čekal, až se ukážete.“

„Nemýlíte se.“

„Jenže nebyl dost rychlý.“

„Ale co má tohle všechno proboha společného s námi? Kam nás to přivádí?“ Kressel skoro řval.

„Pokud se pan Matlock rozhodne pokračovat, Loringova smrt bude zveřejněna jako vražda v podsvětí. Pochybný právník, který možná pral špinavé peníze, podezřelá klientela. Mafiánský capo a doktor skončí v cele, nikomu nebudou chybět. Kouřová clona bude tak hustá, že každému zalepí oči. I zabijákům. A na Matlocka se zapomene. Může to vyjít. V minulosti už podobné triky zabraly.“

Kressel žasl nad Greenbergovou nenucenou výřečností, jeho sebejistotou a klidnou profesionalitou. „Na můj vkus mluvíte strašně rychle.“

„Jsem velmi bystrý.“

Matlock nedokázal potlačit úsměv. Greenberg se mu navzdory pochmurným okolnostem — nebo možná právě kvůli nim — docela líbil.

„A když Jim řekne, že si nad tím myje ruce?“

Greenberg pokrčil rameny. „Nerad plýtvám slovy. Ať nám to řekne sám.“

Oba muži se tázavě zadívali na Matlocka.

„Obávám se, že to neudělám, Same. Zůstávám na palubě.“

„To nemyslíš vážně! Toho člověka přece zavraždili!“

„Já vím. Našel jsem tělo.“

Kressel mu položil ruku na rameno; gesto přítele. „Nejsem žádný hysterický pastýř, který hlídá své stádo. Ale mám vážné obavy. Jsem vyděšený. Dívám se, jak se můj kolega nechává vmanipulovat do situace, kterou nemůže zvládnout, protože mu k tomu chybí potřebný výcvik a schopnosti.“

„To je pouze váš subjektivní názor,“ ozval se Greenberg tiše. „I nás zahnal nepřítel do kouta. Kdybychom nevěřili, že to pan Matlock zvládne, nikdy bychom se na něj neobrátili.“

„O tom silně pochybuji,“ namítl Kressel. „Nedokážu si představit, že by vás taková drobnost mohla zastavit. Lidé jako vy příliš často používají slovo nahraditelný, pane Greenbergu.“

„Mrzí mě, že na nás máte takový názor, protože se mýlíte… Nejsem sice zasvěcený do všech podrobností, pane Kressele, ale nemáte působit jako spojka? Pokud ano, vřele vám doporučuju, abyste rezignoval. Nahradíme vás někým jiným, vhodnějším.“

„Mám rezignovat a nechat vám volné pole, abyste mohli jít přes mrtvoly a změnili naši školu v bojiště? Na to zapomeňte!“

„V tom případě budeme spolupracovat, ne se hádat, i když to pro nás dva nebude nic příjemného… Zaujímáte a priori nepřátelský postoj, což je možná i dobře. Pomůže mi to udržet se ve střehu. Na můj vkus moc kritizujete.“

Matlocka Greenbergovo prohlášení překvapilo. Spojenectví lidí, kteří se nemusí mít rádi, je jedna věc, zastřená obvinění a urážky úplně jiná.

Kressel zrudl vztekem. „Ta poznámka si žádá vysvětlení.“

Greenberg odpověděl klidným, rozumným tónem, který protiřečil vyřčeným slovům. „Mlátíte prázdnou slámu, vážený pane. Dnes v noci jsem ztratil velmi dobrého přítele. Před dvaceti minutami jsem mluvil s jeho ženou. Za těchto okolností nepodávám žádná vysvětlení. V takových chvílích se rozcházím se svými zaměstnavateli. Teď sklapněte a já vám vypíšu časy, kdy vás budu kontaktovat, a dám vám nouzová telefonní čísla. Jestli je nechcete, seberte se a vypadněte.“

Greenberg položil diplomatický kufřík na nízký stolek a otevřel ho. Zaražený Sam Kressel k němu přistoupil.

Matlock hleděl na odřený kufřík, který byl před několika hodinami připevněn řetízkem k zápěstí mrtvého. Věděl, že smrtelný gambit právě začal a že první tahy diktovalo násilí.

Čekají ho vážná rozhodnutí. Čekají ho lidé, které musí konfrontovat.

6

Tlačítko zvonku u rodinného dvojdomku patřícího univerzitě bylo označeno podivnou jmenovkou: Archer Beeson s manželkou. Pozvání k večeři získal Matlock snadno. Asistentu katedry historie Beesonovi profesorův zájem zkoordinovat s ním náplň seminářů jejich předmětů mimořádně zalichotil. Stejně tak by mu zalichotilo, kdyby se jej vědec Matlockova formátu a reputace zeptal, jaká je jeho žena v posteli (což ostatně zajímalo většinu pracovníků univerzity). A protože Matlock byl očividně muž, „večeře a nějaká sklenka po ní“, když kolem bude poletovat jeho manželka v minisukni, jistě pomůže upevnit vztah s vysoce uznávaným profesorem anglické literatury.

Matlock zaslechl tlumený výkřik z prvního patra. „Moment! Už běžím!“

Beesonova žena, jejíž novoanglický přízvuk kultivovaný u logopedů nepříjemně rezonoval v uších. Matlock si ji představil, jak pádí do jídelny a naposled kontroluje talířky se sýrem a misky s omáčkami — velmi zvláštním sýrem a velmi exotickými omáčkami, které se jistě stanou námětem ke konverzaci — zatímco její manžel upravuje vzhled knih na poličkách — nejspíš jakoby bezstarostně pohodí několik obskurních výtisků na stolky, aby si jich musel všimnout i slepý.

Blesklo mu hlavou, jestli ti dva mají po bytě poschovávané tablety kyseliny lysergové nebo methedrinu.

Dveře se otevřely a na prahu stála pohledná paní Beesonová v očekávané minisukni a průhledné hedvábné halence, která volně splývala přes mohutná ňadra, s ústy roztaženými v širokém úsměvu.

„Ahoj! Já jsem Ginny Beesonová. Už jsme se viděli. Na několika šílených koktejlových večírcích. Jsem ráda, že jste přišel. Archie ještě dokončuje nějakou práci. Pojďte dál.“ Vyrazila před ním do schodů, aniž mu dala šanci něco říct. „Ty schody jsou strašné! Inu, cena za to, že člověk začíná na dně.“

„Myslím, že po nich dlouho chodit nebudete,“ utěšoval ji Matlock.

„Archie říká to samé. V jeho zájmu doufám, že si nevymýšlí, jinak dostane co proto! Nohy na to mám svalnaté dost!“

„Určitě si nevymýšlí.“ Matlock zvedl oči k širokému zadku a měkkým stehnům, která se před ním vlnila.

Na kávovém stolku samozřejmě stály na odiv vystavené talířky se sýrem a misky s omáčkami. Předvídaným svazkem, který ležel opodál pod lampou s třásňovým stínítkem, bylo Matlockovo vlastní dílo Interpolace v Richardu II. Návštěvník ho nemohl přehlédnout.

Jakmile Ginny zavřela dveře, vběhl (Matlock si domyslel, že ze své stísněné pracovny) do malého obývacího pokoje Archie. V levé ruce držel svazek papírů, pravou napřáhl k hostovi.

„Ach, to jsem rád, že jste si udělal čas, starý kamaráde…! Posaďte se, pití už čeká! A já mám hroznou žízeň! Tři hodiny jsem pročítal dvacet různých verzí třicetileté války!“

„To se stává. Včera jsem opravoval esej o Volponeovi (Černá komedie Bena Johnsona z roku 1606. (Pozn. překl.)) s tím nejpodivnějším závěrem, na jaký jsem kdy narazil. Ukázalo se, že kluk tu hru vůbec nečetl, akorát viděl v Hartfordu zfilmovanou verzi.“

„S přepracovaným závěrem?“

„Totálně přepracovaným.“

„Proboha! To je úžasné!“ přispěla do diskuze Ginny téměř hystericky přeskakujícím hlasem. „Jakému pití dáváte přednost, Jime? A nemohli bychom si tykat, pane profesore?“

„Bourbon s trochou vody. A samozřejmě mohli, Ginny. Ahoj, Archie. Na toho pana profesora si stejně nikdy nezvyknu, stejně jako předtím na doktora. Můj otec tvrdí, že ten titul je podvodný. Doktoři prý nosí stetoskop, ne knihy.“ Matlock se posadil do klubovky kryté indiánským přehozem.

„Když už mluvíme o doktorech, začínám dizertační práci. Ještě dva hektické semestry a měl bych ji mít hotovou.“ Beeson převzal od manželky kbelík s ledem a přešel k dlouhému stolu pod oknem, kde stály nedbale naaranžované láhve a skleničky.

„Ale vyplatí se to!“ vypískla Ginny důrazně. „Že ano, Jime?“

„Rozhodně. Doktorát je pro další postup nezbytný.“

„Doktorát a publikace!“ Girmny Beesonová vzala talířek se sýrem a slanými sušenkami a zanesla ho Matlockovi. „Tohle je zvláštní irský fromage. Věřil bys, že se jmenuje Barny? Narazila jsem na něj minulý týden v jednom zastrčeném krámku v New Yorku.“

„Vypadá nádherně. V životě jsem o něm neslyšel.“

„Když už mluvíme o publikacích. Nedávno jsem si půjčil z knihovny tvoje Interpolace. Úžasně fascinující! Fakt!“

„Bože, na tu knihu jsem už málem zapomněl. Napsal jsem ji před čtyřmi lety.“

„Měla by to být povinná literatura! Tak to aspoň Archie říká! Viď, Archie?“

„Jasně že jo! Tak, tady jsou ty jedy, starý brachu!“ Beeson podal Matlockovi sklenku. „Máš svého nakladatelského agenta, Jime? Ne že bych chtěl být vlezlý. Stejně ještě pár let potrvá, než něco kloudného napíšu.“

„To není pravda a vy to oba dobře víte!“ protestovala Ginny vehementně.

„Irving Block v Bostonu,“ odpověděl Matlock. „Jestli na něčem pracuješ, mohl bych mu to ukázat.“

„Ach, to ne. Nikdy bych si nedovolil… Bylo by ode mě hrozně troufalé…“ Beeson se s falešnou skromností a sklenkou v ruce uchýlil na pohovku, posadil se vedle manželky a vyměnil si s ní — Matlock se domníval, že bezděčně — pohled plný uspokojení.

„Ale jdi, Archie. Jsi inteligentní chlapík, vycházející hvězda této školy. Proč myslíš, že s tebou chci koordinovat semináře? Spíš to bude laskavost z tvé strany, ne z mojí. Co ty víš? Třeba přivedu Blockovi veleúspěšného autora a pak se budu přihřívat na tvé slávě.“

Beeson byl ještě natolik nezkažený, že se mu v obličeji objevil výraz upřímné vděčnosti. Matlock mu v rozpacích oplatil upřený pohled, ale pak si v jeho očích všiml ještě něčeho jiného, co nedokázal definovat. Divokost? Náznak paniky? Šílenství? Pohled člověka, jehož tělo okusilo drogu.

„To je od tebe zatraceně šlechetné, Jime. Jsem poctěn, fakt.“

* * *

Nějak přetrpěl sýr, drinky i večeři. V některých chvílích měl pocit, jako by se ocitl mimo vlastní tělo a pozoroval tři postavy ve scéně z nějakého starého filmu. Možná na palubě zaoceánské lodi nebo v nevkusně elegantním newyorském apartmánu s trojicí v podivně upjatých večerních oblecích. Chvíli uvažoval, proč mu představivost vykreslila právě takový obraz, a pak náhle pochopil. Beesonovi vypadali jako manželé z třicátých let. Z třicátých let, jak je znal z večerních filmů pro pamětníky v televizi. Anachronismus uměle přesazený do současnosti. Ale ne, to není přesné, opravil se vzápětí. Sami o sobě nejsou falešní. To ta jejich přehnaná afektovanost, která doprovází každé slovo hovoru o ničem, ten jejich staromódně rozevlátý projev. Pravda je naopak taková, že ztělesňují současnou generaci.

LSD a amfetaminy.

Kyselinové hlavy. Polykači prášků.

Beesonovi se nutili, aby se předvedli jako představitelé minulé bezstarostné éry. Možná se tak podvědomě skrývali před dobou a situací, v níž se ocitli.

Archie Beeson a jeho manželka ho děsili.

Kolem jedenácté, po „telecím zajímavě upraveným podle receptu z jedné staré italské kuchařky“ a několika lahvích vína se trojice usadila v obývacím pokoji. Poslední problémy kolem společného semináře byly úspěšně vyřešeny. Matlock si uvědomil, že je nejvyšší čas začít. Nastal hrozivě rozpačitý okamžik. Netušil, jak na to; nejlíp udělá, když se svěří instinktům amatéra.

„Poslyšte, vy dva… Doufám, že vás to nebude moc šokovat, ale mám hroznou chuť na pořádného jointa.“ Vylovil z kapsy placatou tabatěrku a otevřel ji. Připadal si jako blbec a vlastní ruce se mu zdály neuvěřitelně neohrabané, ale věděl, že nesmí dát najevo nervozitu. „Než mě odsoudíte, měl bych vám říct, že z principu zásadně nesouhlasím s protidrogovými zákony.“

Vybral si jednu z deseti či dvanácti marihuanových cigaret a nechal tabatěrku otevřenou na stole. Zvolil správný postup? Nebyl si tím jistý. Prostě nevěděl. Archie a jeho žena na sebe beze slova hleděli. Matlock přes plamínek zápalky před obličejem pozoroval jejich reakci. Byla opatrná, ale pozitivní. Třeba za to mohl alkohol, který vypila — Ginny se váhavě usmála, jako by se jí ulevilo, že našla kamaráda. Její manžel se choval zdrženlivěji.

„Jen si dej, starý brachu,“ řekl mladý asistent s náznakem blahosklonnosti. „My určitě nepracujeme pro ministerstvo spravedlnosti.“

„To těžko!“ zachichotala se Ginny.

„Zákony této země jsou vyloženě předpotopní,“ pokračoval Matlock a zhluboka vdechl kouř. „Ve všech směrech. Záleží jen na sebeovládání a přísné diskrétnosti. Skutečným zločinem je popření zkušenosti. Upírat inteligentnímu jedinci právo na naplnění je… je zatracená represe!“

„No, myslím, že klíčové slovo je zde inteligentní, Jime. Masové užívání drog mezi neinteligentními vrstvami společnosti vede k chaosu.“

„Z hlediska sokratovské logiky máš pravdu jen napůl. Druhá polovina tkví v pojmu regulace. Účinná regulace železa a bronzu osvobozuje zlato, abych si vypůjčil citát z Platonovy Republiky. Kdyby bylo inteligentním lidem soustavně bráněno přemýšlet a experimentovat jen proto, že jejich myšlenkové procesy přesahují chápání spoluobčanů, lidstvo by bylo ochuzeno o svá největší díla — umělecká, technická i politická. Pořád bychom žili v době temna.“

Matlock potáhl z cigarety a zavřel oči. Nejde na věc moc zhurta? Příliš pozitivně? Nezní jako falešný prorok? Čekal — a čekání netrvalo dlouho. Archie promluvil tiše, leč naléhavě.

„Každý den dosahujeme pokroku. Věř tomu, starouši. Je to pravda.“

Matlock s úlevou pootevřel víčka a přes oblak cigaretového kouře se bez mrknutí díval Beesonovi do očí. Pak přesunul pohled k jeho ženě a řekl jen dvě slova.

„Jste děti.“

„To je za daných okolností relativní tvrzení,“ odpověděl Beeson, stále tiše a s precizní výslovností.

„Plané kecy.“

„Ach, tím bych si na tvém místě nebyla tak jistá.“ Ginny Beesonová měla v krvi dost alkoholu, aby odhodila opatrnost. Její manžel ji vzal za ruku a pevně stiskl. Jasné varování Než znovu promluvil, odvrátil pohled od Matlocka a hleděl do prázdna.

„Nevím, jestli jsme naladěni na stejnou vlnovou délku…“

„Asi ne… Hele, zapomeň na to, Dokouřím a vypadnu. Ohledně toho semináře se ti ještě ozvu.“ Dal si pozor, aby se o semináři zmínil jen tak mimochodem, jakoby bez zájmu.

Archie Beeson, mladík na počátku slibné akademické kariéry, spolkl návnadu.

„Vadilo by ti, kdybych si jednu vzal?“

„Jestli to bude tvá první, tak ano… Nesnaž se přede mnou hrát frajera. Mně je to totiž jedno.“

„Moje první? Jako co?“ Beeson vstal z pohovky a zamířil ke stolu s otevřenou tabatěrkou. Zvedl ji a přičichl k cigaretám. „Docela slušná tráva. Ale jen docela. Jednu zkusím. Jako předkrm.“

„Předkrm?“

„Zdá se, že jsi otevřený a upřímný chlapík, Jime, ale když dovolíš, trochu zaostalý.“

„V jakém smyslu?“

„Vývojovém.“ Beeson vylovil z pouzdra dvě cigarety, teatrálně je zapálil, zhluboka nasál kouř, pokýval hlavou, pokrčil rameny v rezervovaném souhlasu a jednu podal své žene. „Ano. Předkrm na povzbuzení chuti.“

Zašel do pracovny a vrátil se s lakovanou čínskou krabičkou. Podal ji Matlockovi a ukázal mu nenápadné tlačítko, po jehož stisknutí se uvolnila spodní deska a odhalila falešné dno. V dutině ležely dva tucty bílých tablet zabalených v celofánu.

„Tohle je hlavní chod… Tedy jestli máš chuť.“

Matlock byl vděčný za Loringovo školení i za pečlivou domácí přípravu, jíž věnoval posledních osmačtyřicet hodin. Usmál se, ale jeho hlas si uchoval pevný tón.

„Na bílé výlety vyrážím jen za dvou okolností. Jednak doma, a to s důvěrnými, opravdu důvěrnými starými přáteli. A pak s důvěrnými, opravdu důvěrnými starými přáteli u nich doma. Natolik dobře vás dva ještě neznám, Archie. Mohlo by to být sebezničující… Ale proti malému červenému výletu bych nic nenamítal. Problém je, že jsem se na něj nepřipravil.“

„Nic neříkej. Já jsem připravený vždycky.“ Beeson odnesl čínskou krabičku do pracovny, vrátil se s koženým váčkem, do jakého si kuřáci dýmky ukládají tabák, a přistoupil k Matlockovu křeslu. Ginny Beesonová vytřeštila oči; povolila další knoflík na už tak hluboko rozepnuté halence a natáhla nohy.

„Výběrový Dunhill.“ Archie rozvázal šňůrku a nechal Matlocka nahlédnout do váčku. Opět tablety zabalené v celofánu, tentokrát tmavě červené a o něco větší než ty v čínské krabičce. Padesát až šedesát dávek seconalu.

Ginny vyskočila z křesla a zapištěla. „Tohle miluju! Červená paráda!“

„Kam se hrabe brandy,“ souhlasil Matlock.

„Pojedeme na výlet. Ale ne moc daleko, starouši. Limit je pět kusů. Domácí pravidlo nových důvěrných, opravdu důvěrných starých přátel.“

* * *

Následující dvě hodiny prožil James Matlock jako v mlhách, ovšem zdaleka ne tak hustých jako Beesonovi. Asistent z katedry historie a jeho manželka se prostřednictvím pěti pilulek rychle dostali do rauše — na rozdíl od Matlocka, kterému se naštěstí podařilo schovat poslední tři do kapsy, zatímco předstíral, že je polyká. Jakmile se dostavil první účinek drogy, Matlockovi nedělalo potíže napodobit své hostitele a přesvědčit Beesona, aby zašel pro další dávku.

„Kde je ta všemocná diskrétnost, profesore?“ zasmál se Beeson. Usadil se na podlaze před pohovkou a občas pohladil manželce nohy.

„Jste lepší přátelé, než jsem si původně myslel.“

„A to je jenom začátek, začátek krásného, krásného přátelství.“ Mladá žena se pomalu složila na pohovku a zachichotala se. Zkroutila se, položila manželovi ruku na hlavu a shrnula mu vlasy do čela.

Beeson se zasmál jako duchem nepřítomný a zvedl se z podlahy. „Zajdu tedy pro nové kouzlo.“

Když odešel do pracovny, Matlock se zadíval na jeho ženu. Nemohl se mýlit. Hleděla na něj, pomalu otevřela ústa a vystrčila špičku jazyka. Uvědomil si, že se ukazují vedlejší účinky seconalu. A kromě nich velká část těla Virginie Beesonové.

Dohodli se, že druhá dávka bude obsahovat tři tablety, a tentokrát už Matlock snadno zamaskoval, že je nepolyká. Beeson zapnul stereo a pustil desku s nahrávkou Carmina Burana. Za čtvrt hodinu už Ginny seděla Matlockovi na klíně a vrtěla se na něm. Její manžel se natáhl před stereoreproduktory umístěné po obou stranách gramofonu. Matlock při dlouhém výdechu promluvil jen tak nahlas, aby jej bylo přes hudbu slyšet. „Tyhle patří k nejlepším, jaké jsem kdy ochutnal. Kde? Kde jsi k nim přišel, Archie?“

„Nejspíš tam, odkud nakupuješ i ty, starouši.“ Beeson se otočil a zadíval se na dvojici na křesle. Zasmál se. „A teď sleduj, profesore. Sleduj tu holku, co ti sedí na klíně. Není kouzelná?“

„Beze srandy. Tvoje pilulky jsou lepší než moje a tu trávu jsi taky hodnotil ne zrovna nadšeně. Odkud je máš? Buď kamarád.“

„Ty jsi docela zábavný, člověče. Pořád se vyptáváš. Ptám se tě na něco já? Ne… Protože to není zdvořilé… Pohraj si s Ginny a nech mě poslouchat muziku.“ Beeson si na podlaze lehl obličejem dolů.

Žena, která seděla Matlockovi na klíně, jej náhle prudce objala a přitlačila mu prsa k hrudi. Přitiskla se tváří k jeho obličeji a začala ho líbat na ucho. Matlock přemýšlel, co by se asi stalo, kdyby se s ní zvedl a odnesl ji do ložnice. Docela ho to zajímalo, ale ověřovat si to nechtěl. Za jiných okolností snad, ale Ralph Loring přece nezemřel kvůli jeho sexuálnímu potěšení.

„Dej mi jednoho svého jointa, Archie. Zkusím, jak máš vytříbenou chuť. Třeba ses přede mnou jenom vytahoval.“

Beeson se nečekaně posadil a zadíval se na něj. Nedělal si starosti s manželkou; tón Matlockova hlasu v něm vyvolal instinktivní pochyby. Nebo to byla jeho slova? Či snad příliš „normální“ řeč na člověka s dvěma dávkami seconalu? Profesor anglické literatury horečně uvažoval a přes ženino rameno opětoval Beesonův upřený pohled. Archieho něco varovalo a Matlock netušil, co to mohlo být.

„Jistě, starouši…“ odpověděl pomalu a neochotně. „Ginny, přestaň Jima obtěžovat.“ Začal vstávat.

„Červená paráda…“ zamumlala Ginny.

„Mám jich pár v kuchyni… Akorát si nevzpomínám, kde přesně… Budu muset hledat. Ginny, říkal jsem ti, ať dáš Jimovi pokoj… Buď na něho hodná a přívětivá.“ Beeson na Matlocka hleděl očima rozšířenýma seconalem. Rty měl pootevřené, obličejové svaly strnulé. Jakmile překročil práh, udělal něco podivného. Alespoň Matlockovi to podivné připadlo.

Pomalu zavřel dveře.

Matlock rychle sundal zdrogovanou ženu ze svého klína; Ginny se tiše natáhla na podlaze a s andělským úsměvem k němu vztáhla ruce. Oplatil jí úsměv, ale překročil ji a zamířil ke dveřím.

„Hned se vrátím,“ zašeptal. „Potřebuju se Archieho na něco zeptat.“ Dívka se překulila na břicho a Matlock pokračoval ke kuchyni. Rozcuchal si vlasy a schválně zavrávoral, až se musel opřít o jídelní stůl, aby neupadl. Kdyby se Beeson náhle vrátil, chtěl vypadat omámeně. Přiblížil se ke dveřím. Gramofon hrál hlasitěji, ale i přes hudbu slyšel, jak Archie s někým tiše, ale vzrušeně mluví. Určitě telefonoval.

Opřel se o stěnu těsně vedle dveří a snažil se určit přesný moment, kdy Beeson zpanikařil natolik, že pokládal za nezbytné se s někým ihned spojit.

Proč? Co ho k tomu přimělo?

Hrál svou roli tak průhledně? Zkazil to hned při prvním setkání?

Jestli ano, pak to nejlepší, co může udělat, je zjistit, kdo mluví na druhém konci linky, na koho se Beeson obrátil ve strachu a narkotickém opojení.

Jeden fakt mu připadal zřejmý: ať mluví s kýmkoliv, bude to důležitější osoba než samotný Archie. Ani pod vlivem drogy se člověk přece nespojí s někým, kdo stojí na žebříčku pod ním.

Třeba ten večer není tak docela ztracený a Matlock ještě může chybu — pokud se jí opravdu dopustil — napravit. Zoufalému Beesonovi by mohla uniknout důležitá informace, kterou by neprozradil, kdyby zoufalý nebyl. A Matlock ji klidně může z vyděšeného a nadrogovaného asistenta dostat třeba násilím. Ovšem z jiného hlediska je násilí ta nejméně žádoucí metoda. Kdyby totiž i při ní selhal, bude vyřízený dříve, než začal. Loringova pečlivá instruktáž by nebyla k ničemu, jeho smrt by se stala morbidním žertem, jeho hrozné krytí — tak bolestné pro jeho rodinu, tak nelidské — by vinou neschopného amatéra vyšlo nazmar.

Musím to zkusit, jinou možnost nemám, pomyslel si Matlock. Pokusím se zjistit, komu Beeson telefonoval, a také se pokusím vrátit rozhašený večer do stavu, v jakém by se s ním Archie mohl znovu smířit. Z nepochopitelného důvodu se mu před očima zjevil Loringův diplomatický kufřík s řetízkem visícím od rukojeti. A z ještě šílenějšího důvodu mu ten obrázek dodal sebedůvěru. Ne moc, ale přece.

Zaujal co nejvěrnější pózu hroutícího se opilce, přesunul se ke dveřím a začal je pomalu, zlehka otevírat. Vsunul hlavu do místnosti a očekával, že ho uvítají Beesonovy vytřeštěné oči. Asistent však k němu stál zády přikrčený jako dítě, které se snaží potlačit nucení na malou stranu, sluchátko přitisknuté k nepřirozeně tenkému krku, hlavu skloněnou na stranu. Zřejmě se domníval, že mluví natolik tiše, aby ho přes hudbu nebylo v obývacím pokoji slyšet, avšak droga vykonala svoje. Hlasivky a uši nespolupracovaly jako obvykle. Slova nebyla jen zřetelná, zněla zdůrazně, protože je vyslovoval odděleně a opakoval je.

„Vy mi nerozumíte. Chci, abyste mě pochopil. Prosím vás, pochopte mě. Pořád se vyptává. On v tom nejede. Nejede v tom. Je to špicl. Nastrčenej špicl. Přísahám! Zavolejte Herronovi. Řekněte mu, ať se s ním spojí. Ať se s ním proboha spojí. Zavolejte mu, snažně vás prosím! Mohl bych ztratit doslova všechno!… Ne, to já nevím. Ale vidím, co vidím, člověče! S tou nadrženou čubkou jsou pokaždé jenom problémy! Chci říct, že to vypadá… Sežeňte Lucase… Proboha svatého, sežeňte ho! Jsem v průšvihu a nemůžu…“

Otřesený Matlock přivřel dveře. Šok ho připravil o schopnost vnímat a přemýšlet. Viděl, že má ruku opřenou o rám, ale vůbec necítil dřevo pod dlaní a prsty. To, co slyšel, mu připravilo stejně děsivý zážitek, jako když našel Loringovu mrtvolu v telefonní budce.

Herron. Lucas Herron.

Sedmdesátiletá legenda. Tichý, nenápadný vědec uctívaný nejen pro svou úžasnou inteligenci, ale i pro neobyčejně lidské pochopení pro své bližní. Čestný, všemi vážený a oblíbený muž. Tohle musí být nějaký strašlivý omyl, který se jistě vysvětlí.

Neměl čas lámat si hlavu nepochopitelným.

Archer Beeson ho pokládá za nastrčeného špicla a teď si to o něm myslí ještě někdo další. S tím se nemůže smířit. Musí s tím něco udělat. Musí jednat.

Náhle věděl, co podnikne. Řešení mu napověděl samotný Beeson.

Tohle by neudělal žádný informátor. Ani zdrogovaný.

Matlock se otočil k ženě, která stále ležela břichem dolů na podlaze obývacího pokoje. Spěšně obešel jídelní stůl a zastavil se nad ní. Cestou si povolil opasek a teď rychle stáhl kalhoty. Sklonil se k ní a obrátil ji na záda. Lehl si vedle ní a rozepnul poslední dva knoflíčky halenky, pak zatáhl za podprsenku tak prudce, až na zádech povolila. Zasténala a zachichotala se, a když ji pohladil po odhalených ňadrech, znovu zasténala a položila mu nohu přes bok.

„Červená paráda. Červená paráda…“ Začala dýchat ústy a tlačila pánev Matlockovi do rozkroku. S přivřenýma očima ho hladila po stehně a zatínala mu nehty do kůže.

Matlock se neustále díval ke dveřím do kuchyně a modlil se, aby se otevřely.

Když nebesa jeho modlitbu vyslyšela, zavřel oči.

Archie Beeson se zastavil na prahu a chvíli pozoroval manželku a svého hosta, než k nim zamířil. Při zvuku jeho kroků Matlock zvedl hlavu a sehrál zahanbený zmatek a stud. Pokusil se vstát, ale zavrávoral a svezl se zpátky na podlahu. Popadl kalhoty a držel si je v rozkroku. Pak se zvedl na roztřesených nohou, odvrávoral k pohovce a ztěžka na ni dosedl.

„Ach, kristepane! Proboha, Archie! Promiň mi to, kamaráde! Netušil jsem, že mě to tak vzalo! Jsem úplně mimo, Archie! Co jsem to sakra provedl? Jsem totálně vyřízený, člověče! Omlouvám se! Strašně se omlouvám!“

Beeson se zastavil před pohovkou; polonahá manželka mu ležela u nohou. Matlock podle jeho výrazu nepoznal, na co myslí. Ani rozsah jeho vzteku.

Byl to vůbec vztek?

Archie zareagoval zcela nečekaně — rozesmál se. Nejprve tiše, ale pak stále hlasitěji, až se hystericky řehtal.

„Ach, bože můj! Neříkal jsem to, starouši? Neříkal jsem, že je kouzelná? Žádný strach. Nemusíš se omlouvat. Nehodlám tě zažalovat pro znásilnění ani z tebe udělat fakultního zvrhlíka. Ale máme ten společný seminář. To teda jo! A bude to pořádný seminář! A ty všem řekneš, že sis záměrně vybral mě! Řekneš jim to, vid? Ach ano, přesně to jim řekneš. Nemám pravdu?“

Matlock hleděl do divokých očí narkomana nad sebou.

„Jasně. To víš, že jo, Archie. Udělám všechno, co budeš chtít.“

„To bys měl, starouši, to bys teda měl! A neomlouvej se. Bylo by to zbytečné! Omluvit bych se měl já!“ Archer Beeson se smíchem zřítil na podlahu. Natáhl ruku a sevřel v dlani levý prs své ženy. Zasténala a znovu vyrazila ten svůj nesnesitelně pištivý chichot.

A Matlock věděl, že zvítězil.

7

Cítil se vyčerpaný nejen vinou pozdní hodiny, ale i napětím předchozího večera. Bylo deset minut po třetí ráno a v uších mu stále duněl chorál Carmina Burana. Vzpomínka na ženu s odhalenými ňadry a jejího šakalího manžela, jak se před ním svíjejí na podlaze, dodala odporný nádech k nepříjemné pachuti v ústech.

Avšak nejvíce jej znepokojovalo, že v kontextu takového večera padlo jméno Lucase Herrona.

Nepředstavitelné.

Lucas Herron. „Starý moudrý výr“, jak mu říkali.

Diskrétní a zdrženlivý muž, přesto neodmyslitelná součást Univerzity v Carlyle. Vedoucí katedry románských jazyků, ztělesnění rozvážného vědce, vytrvalého a neobyčejně citlivého. Člověk, jemuž v očích vždy jiskřilo pobavenou tolerancí. Spojovat ho — bez ohledu na to, jak vzdáleně — se světem narkotik přesahovalo hranice chápání. Skutečnost, že se po něm shání hysterický narkoman — protože Archer Beeson byl narkoman alespoň v psychologickém, když už ne chemickém smyslu slova — jako po nějaké vyšší moci, která je schopna vyřešit krizi, se vymykala zdravému rozumu.

Vysvětlení mohla snad nabídnout pouze Herronova bezbřehá schopnost soucitu. Předlouhá řada přátel v něm viděla spolehlivý přístav, do něhož se mohou uchýlit i v nejsilnější bouři. Lucas Herron totiž pod svým zestárlým flegmatickým a tichým zevnějškem skrýval obrovskou sílu vůle vlastní velkým vůdcům. Před čtvrtstoletím prošel — už ve středním věku — jako důstojník námořní pěchoty neskutečným peklem bojů na Šalamounových ostrovech a v krutých vírech války v Tichomoří získal pověst opravdového hrdiny. Dnes, ve svých sedmdesáti letech, představoval Lucas Herron instituci.

Matlock obešel roh a půl bloku daleko spatřil okna svého bytu. Areál univerzity se mimo dosah pouličního osvětlení nořil do tmy a jediné světlo přicházelo… Ano, z jeho pokoje. Nechal rozsvíceno? Nevzpomínal si.

Došel po cestičce ke dveřím a vsunul klíč do zámku. Současně s cvaknutím se zevnitř ozval hlasitý řinkot. Škubl sebou leknutím, ale pak se usmál — jeho neohrabaná chlupatá domácí kočka shodila sklenici nebo jednu z těch keramických věciček, kterými ho Patricie Ballantyneová neustále zásobuje. Vzápětí si uvědomil, jak je ta myšlenka absurdní, výplod unaveného mozku. Na rozbitou keramiku či sklenici byl ten zvuk příliš hlasitý, příliš prudký.

Vběhl do malé předsíňky a pohled, který se mu naskytl, jej veškeré únavy rázem zbavil. Stál jako omráčený a šokovaně zíral na spoušť kolem sebe.

Obývacím pokojem jako by se přehnalo tornádo. Převrácené stolky, na podlaze se válely knihy vyházené z polic, jejich stránky vytrhané z vazby. Stereofonní radiopřijímač s gramofonem i reproduktory rozmlácené napadrť. Polštáře z pohovky a křesel rozpárané, podlaha posetá kusy vycpávky z pěnové gumy. Shrnuté koberce složené do neforemných hromad. Na vyvráceném nábytku ležely závěsy, stržené i se záclonami z tyčí.

Pak spatřil původce řinkotu. Velké okno na pravé straně, které vedlo do ulice, bylo rozbité. Skládalo se ze dvou křídel a zřetelně si pamatoval, že obě před odchodem k Beesonovým otevřel. Miloval jarní vzduch a takhle brzy ještě nemusel používat sítě proti hmyzu. Zloděj vůbec nemusel okno rozbíjet. Jeho parapet se nacházel sotva půldruhého metru nad zemí — dost na odrazení náhodného zloděje, ale málo na to, aby tudy vyplašený pachatel nemohl snadno uniknout.

Kvůli útěku tedy okno nepovolilo. Někdo ho rozbil záměrně.

Sledují ho a vyslali mu jasný signál.

Varování.

Matlock ovšem věděl, že výstrahu nesmí brát na vědomí. Současně s ní by totiž přiznal, že ve hře je mnohem víc než pouhé vloupání, a na to nebyl připraven.

Rychle přešel ke dveřím do ložnice a nahlédl dovnitř. Bylo-li to vůbec možné, panoval tam ještě větší nepořádek než v obýváku. Matrace pohozené u zdi a rozpárané na cucky. Všechny zásuvky prádelníku vytahané, jejich obsah vysypaný po celé místnosti. Ani skříň pochopitelně neunikla řádění. Obleky, saka a košile strhané z ramínek, boty povytahované z polic. Věděl, že kuchyně bude ve stejném stavu, ještě než se do ní podíval. Konzervy a uzavřené krabice s potravinami se neválely po podlaze, někdo je pouze odsunul, zkáze zato neunikla žádná měkká poživatina. I teď Matlock pochopil. Rámus z ostatních místností nepřesáhl hranici tolerovatelného hluku, ale pokračující řádění v kuchyni mohlo vyvolat podezření sousedů. Sám nyní slyšel nad hlavou tiché kroky. Rozbité okno někoho probudilo.

Varování bylo jednoznačné, ale podstatný cíl představovala prohlídka bytu. Někdo něco hledal.

A Matlock tušil, co mohlo být předmětem pátrání. Uvědomil si, že i tuto skutečnost musí uchovat v tajnosti. Nepřítel dospěl k jistému závěru, podobně jako Beeson, a on musí tento závěr co nejpřesvědčivěji popřít svými činy. Instinktivně věděl, že se nemýlí.

Ale než zahájí zastírací manévr, měl by se přesvědčit, zda hledání mělo úspěch.

Zahnal poraženeckou letargii, jež se ho zmocnila; vrátil se do obývacího pokoje a znovu si ho prohlédl. Holá okna a světlo lustru by pozorovateli, který by se silným dalekohledem zaujal místo v protější budově či na svažitém trávníku na druhé straně ulice, bohatě stačily, aby viděl každý jeho pohyb. Ale jestli teď zhasne, nepodpoří tímto nečekaným činem závěr, který chce naopak vyvrátit?

Bezesporu ano. Člověk přece hned nezhasne, když přijde domů a najde byt v troskách.

Jenže Matlock musel prohledat koupelnu, momentálně nejdůležitější místnost v bytě. Potřebuje necelou půlminutu, aby zjistil, zda nepřítel našel, co hledal, ale musí to udělat nenápadně a způsobem, který ani za těchto mimořádných okolností nevyvolá podezření. Pokud ho někdo opravdu sleduje.

Řešení problému spočívá v přirozenosti akce, pomyslel si. Nejblíže ke dveřím do koupelny, asi půldruhého metru od nich, ležel rozbitý gramofon. Přistoupil k němu, sklonil se a posbíral pár kousků včetně ulomené přenosky. Zvedl ji k očím, zadíval se na ni, ucukl, pustil ji na zem a strčil si prst do pusy, aby si případný pozorovatel myslel, že se píchl o jehlu. Pak spěšně vešel do koupelny.

Jakmile byl uvnitř, otevřel lékárničku na stěně a ze skleněné přihrádky vytáhl proužek rychloobvazu. A potom spěšně sáhl vlevo dolů, kde vedle toaletní mísy stála žlutá plastová miska, která sloužila kočce jako záchod, a zatahal za noviny pod granulemi. Pod nimi ležel balíček ze silného hrubého plátna; Matlock ho vytáhl.

Rozstřižená špinavá stránka zůstala nedotčená. Stříbrný papír s korsickým textem, který končil hrozivou větou Venerare Omerta, tedy nepřítel neobjevil.

Vrátil poklad do misky, shrnul rozsypané granule, napřímil se — a zaklel. Teprve teď si všiml, že okénko z mléčného skla je pootevřené.

Ale nemohl ztrácet čas opožděnými výčitkami.

Vrátil se do obývacího pokoje a strhl obal z náplasti.

Pátrání skončilo neúspěšně. Nyní tedy musí okázale ignorovat varování a vyvrátit závěr, k němuž nepřítel dospěl. Přistoupil k telefonu a zavolal na policii.

* * *

„Můžete mi dát seznam věcí, které se vám ztratily?“ požádal uniformovaný strážník, který stál uprostřed spouště. Druhý policista procházel byt a psal si do bloku poznámky.

„Zatím ne. Ještě jsem si to nezkontroloval.“

„Chápu. Vypadá to tu otřesně. Ale měl byste se podívat. Čím dříve ten seznam dostaneme, tím lépe pro vás.“

„Mám dojem, že se neztratilo vůbec nic,“ řekl váhavě Matlock. „Víte, neměl jsem zde nic vzácného, chci říct žádnou věc, která by měla cenu pro někoho jiného. Možná jenom tu stereosoupravu a ta je, jak sám vidíte, rozbitá. Jo, ještě televizor v ložnici. Ten je, zdá se, v pořádku. Za některé z těch knih byste dostal v antikvariátu slušnou cenu, ale podívejte se na ně, jak jsou potrhané.“

„Žádné peníze, šperky nebo hodinky?“

„Větší peníze mám na účtu a malou hotovost nosím v peněžence. Hodinky mívám na ruce a na šperky si nepotrpím.“

„A co písemky a testy. Divil byste se, kolik takových případů máme.“

„Ty nechávám v pracovně na katedře anglické literatury.“

Policista si něco zapsal do malého notesu a zavolal na svého partnera, který zmizel v ložnici. „Hej, Lou, poslala už stanice toho technika na snímání otisků prstů?“

„Jo, už ho vzbudili. Přijede prý za pár minut.“

„Dotkl jste se tady něčeho, pane Matlocku?“

„Těžko říct. Možná. Byl jsem v šoku.“

„Chápu. Ptám se hlavně na ty rozbité předměty, třeba gramofon. Pomohlo by nám, kdybyste mohl technikovi označit části, kterých jste se nedotkl.“

„Zvedl jsem přenosku, to je všechno.“

„Výborně. Pro začátek to bude stačit.“

* * *

Policisté se zdrželi půldruhé hodiny. Specialista na snímání otisků přijel, udělal svou práci a zase odjel. Matlock uvažoval, jestli nemá zavolat Samu Kresselovi, ale pak správně usoudil, že v tuto noční hodinu mu prorektor v ničem nepomůže. A jestli někdo budovu zvenčí pozoruje, Sam se tu nesmí ani ukázat. Sousedé se postupně budili a scházeli dolů, aby nabídli sympatie, pomoc a kávu.

Když policisté konečně odcházeli, urostlý strážník se na prahu zastavil a otočil se k němu. „Promiňte, že to trvalo tak dlouho, pane Matlocku. Když se při vloupání neztratí nic cenného nebo není někdo zraněn, obvykle otisky prstů nesnímáme, ale v poslední době jsme zaznamenali řadu podobných případů. Osobně se domnívám, že v tom mají prsty ti vousatí chuligáni s dlouhými vlasy. Nebo negři. Dokud tady ti vlasáči a negři nebyli, neměli jsme žádné problémy.“

Matlock se pozorně zadíval na uniformovaného policistu, který si byl tak jistý svou analýzou, ale pak v duchu mávl rukou. Nemělo smysl cokoliv namítat a vyvracet mu jeho přesvědčení. Na to byl příliš vyčerpaný a stejně by ničeho nedosáhl. „Díky, že jste mi pomohli trochu tu hrůzu strávit.“

„Nemáte zač.“ Strážník vykročil po betonovém chodníku, ale po několika krocích se znovu otočil. „Ehm, pane Matlocku…“

„Ano?“ Matlock zastavil dveře, které už už zaklaply.

„Napadlo nás, jestli pachatel u vás něco nehledal. Když uvážíme ty potrhané knihy, rozpárané matrace a vůbec… Víte, co chci říct?“

„Jistě.“

„Řekl byste nám, kdyby tomu tak bylo, že?“

„Samozřejmě.“

„Jo. Tajit takovou informaci by bylo dost hloupé.“

„Já nejsem hlupák, strážníku.“

„Nechtěl jsem vás urazit. Vím však, že vy kantoři jste tak zabraní do své práce, že někdy zapomínáte i ty nejsamozřejmější věci.“

„Nejsem ani roztržitý. Ostatně jako většina učitelů.“

„Jo, jasně.“ Policista se posměšně uchechtl. „Chtěl jsem vám to jenom připomenout. Jistě chápete, že bez znalosti všech faktů nemůžeme dost dobře dělat svoji práci.“

„Chápu.“

„Jo, fajn.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc, doktore.“

Zavřel dveře a vrátil se do obývacího pokoje. Přemýšlel, jestli jeho pojistka kryje spornou hodnotu vzácnějších knih a několika cenných obrázků. Posadil se na zničenou pohovku a rozhlédl se po místnosti. Jako na smetišti. Vybílili to tady pořádně, blesklo mu hlavou. Na tohle nepostačí úklid a srovnání nábytku. Varování přišlo ve velmi zřetelné, násilné formě.

Ale nejvíce ho znepokojovala samotná existence toho varování.

Proč? Od koho?

Hysterický telefonát Archera Beesona? Možná. Matlock by dokonce dal této možnosti přednost, protože by implikovala motiv nesouvisející s Nimrodem. Znamenala by, že ho chce Beesonův okruh narkomanů a dealerů vyděsit natolik, aby nechal Archieho na pokoji. Loring přece výslovně řekl, že důkaz, který by potvrzoval Beesonovu spolupráci s Nimrodovou skupinou, k dispozici nemá.

Ale stejně tak neměl ani důkaz potvrzující opak.

Nicméně pokud je Beeson opravdu ten pravý, poplach bude ráno odvolán. Matlockovo chování v závěru noci nabízelo jednoznačný závěr: nadrogovaný vilný „starouš“ se pokusil znásilnit chudinku Ginny. Beeson získal žebřík, po němž může vystoupit na akademický vrchol.

Mnohem méně přijatelná by ovšem byla možnost, že varování a prohlídka bytu cílily na korsický papír. Co mu Loring zašeptal, když šel za ním po chodníku?

„Touží po tom diplomatickém kufříku skoro stejně náruživě jako po tom papíru, který máte v náprsní kapse.“

Může tedy oprávněně předpokládat, že si ho někdo spojil s Ralphem Loringem.

Úvaha washingtonských expertů, že jeho panika po nálezu Loringovy mrtvoly z něj snímá podezření, byla chybná a Jason Greenberg se asi ve své důvěře mýlil.

Na druhé straně ho třeba mohou pouze testovat, jak ostatně federální agent naznačil. Přitlačí ho a pořádně zmáčknou, než mu vystaví osvědčení o bezúhonnosti.

Možná, třeba, asi, snad…

Domněnky.

Musí zachovat chladnou hlavu a neměl by reagovat moc přehnaně. Má-li mít pro vyšetřováni nějakou cenu, bylo by vhodné sehrát nevinného.

Měl by, bylo by, je možné…

Bolelo ho celé tělo. Oči měl oteklé a v ústech stále cítil nepříjemnou pachuť po kombinaci seconalu, vína a marihuany. Byl k smrti vyčerpaný, neustálá snaha dospět k neuchopitelným závěrů z něj vyždímala všechny síly. V myšlenkách se vrátil k prvním dnům ve Vietnamu. Vzpomínal na nejlepší radu, jaké se mu v těch týdnech nečekaně propuknuvších bojů dostalo: Odpočívat, kdykoliv to jen trochu jde, spát, kdykoliv je to možné. Dal mu ji štábní seržant, o němž se tradovalo, že přežil více útoků než kterýkoliv jiný voják v deltě Mekongu. Povídalo se také, že prospal obklíčení, při kterém zahynula většina jeho jednotky.

Natáhl se na trosky pohovky. Chodit do ložnice nemělo smysl, na rozpárané matrace si lehnout nemohl. Rozepnul si opasek a skopal z nohou boty. Pár hodin se prospí a pak si promluví s Kresselem. Požádá ho, aby pro něj spolu s Greenbergem vymysleli důvěryhodné vysvětlení vloupání do jeho bytu. Vysvětlení, které schválí Washington a podpoří místní policie.

Policie.

Matlock se prudce posadil. Tehdy ho to nenapadlo, ale nyní jej ta myšlenka zaujala. Zabedněný, ale až panovačně zdvořilý strážník, jehož omezené analytické schopnosti se soustředily pouze na „chuligány a negry“, ho skoro dvě hodiny, které obhlídka na místě činu trvala, oslovoval výhradně „pane“. Ale při odchodu, když urážlivě naznačil, že Matlock tají informace, se s ním rozloučil a řekl mu „doktore“, což bylo krajně neobvyklé. Tak ho neoslovoval nikdo mimo univerzitu, a i tam se s tím setkal jen zřídka, ostatně jako každý, kdo si mohl za jméno psát Ph. D. Považovali to za pošetilé a jen pošetilý člověk očekával, že bude oslovován doktorským titulem.

Proč tedy strážník titul použil? Matlock si nevzpomínal, že by se s ním někdy dříve setkal, a mohl tedy oprávněně předpokládat, že ho policista neznal. Jak mohl vědět, že je doktor?

Seděl na posteli a uvažoval, jestli si napětí a psychické vypětí posledních hodin vybírají svou daň. Hledá snad jako hlupák skrytý význam tam, kde žádný není? Copak není celkem pravděpodobné, že místní policie disponuje seznamem všech pracovníků univerzity a že mu službukonající seržant nebo kdo na stanici přebírá naléhavá hlášení kromě jména sdělil i jeho akademický titul? Co když strážníkovi připisuje omezenost jen proto, že mu nebyl sympatický?

Možné je všechno.

A taky znepokojující.

Matlock ulehl a zavřel oči.

Zvuk k němu zprvu dolehl slabě, jako tichá ozvěna ze vzdáleného konce úzkého tunelu. Teprve po chvíli ho rozeznal jako rychlé, naléhavé klepání, které neustávalo a znělo stále hlasitěji.

Otevřel oči a zamrkal do nažloutlého světla dvou lamp na stole před pohovkou. Chodidla měl stažená pod sebou, zpoceným krkem ležel na manšestrovém čalounění opěrky. Rozbitým oknem pronikal do místnosti svěží chladivý vánek.

Klepání do dřeva pokračovalo. Znělo z chodbičky, od vchodových dveří. Přehodil nohy na zem a zjistil, že mu v nich bodají tisíce jehliček. Mátožně vstal.

To už do dveří bušila zaťatá pěst. „Jamie! Jamie!“ ozvalo se zvenčí.

Na nejistých nohou prošel chodbou.

„Už jdu.“ Odemkl, sáhl na kliku a otevřel. Za dveřmi stála Patricie Ballantyneová. Přes hedvábné pyžamo měla přehozený plášť do deště a spěšně vstoupila do bytu.

„Proboha, Jamie, snažila jsem se ti dovolat, ale nezvedals to.“

„Celou dobu jsem byl doma. Telefon nezvonil.“

„Já vím. Nakonec jsem zavolala na ústřednu a tam mi řekli, že linka má poruchu. Půjčila jsem si od kamarádky auto a přijela jsem, jak nejrychleji to šlo, a…“

„Ta linka není porouchaná, Pat. Policie… Byla tady policie — když se rozhlédneš, pochopíš důvod. Použili telefon nejmíň desetkrát.“

„Ach, pro smilování boží!“ Dívka prošla kolem něho do spouště v pokoji. Matlock přistoupil k telefonu na stole a zvedl sluchátko. Vzápětí ho oddálil od ucha, protože v něm zapištěl poruchový tón.

„Podívej se do ložnice.“ Zavěsil a následoval Pat ke dveřím. Na zničené matraci se válel přístroj napojený na paralelní linku. Sluchátko vypadlo z vidlice a leželo pod polštářem, který ztlumil pronikavý zvuk přerušeného spojení. Někdo očividně nechtěl, aby telefon zvonil.

Matlock vzpomínal, kdo všechno se v ložnici pohyboval. Celkem více než deset lidí. Pět nebo šest policistů — v uniformě i v civilu. Sousedé a sousedky. Možná dokonce několik opozdilých kolemjdoucích, které blikající majáčky hlídkových vozů přilákaly k domovním dveřím. Nedokázal si vybavit všechny tváře, splývaly mu v mlze.

Vrátil telefon na noční stolek a uvědomil si, že Pat stojí na prahu. Doufal, že si nevšimla, jak lovil sluchátko zpod polštáře.

„Někdo ho nejspíš shodil, když se to tady pokoušel uklidit,“ utrousil s předstíraným podrážděním v hlase. „Hrůza. Musela sis půjčit auto… Proč jsi to vlastně udělala? Co se stalo?“

Neodpověděla a otočila se zpátky do obývacího pokoje. „Co se stalo tady?“

Matlock si vybavil policejní žargon. „Říká se tomu násilné vloupání. Tak policajti popisují tornádo v lidské podobě. Stalo se mi to poprvé v životě. Dost otřesný zážitek. Myslím, že se zloději naštvali, že tu nenašli nic cenného, a tak mi obrátili byt vzhůru nohama… Proč jsi přijela?“

Promluvila tiše, ale rozechvělý hlas Matlockovi napověděl, že je na pokraji paniky. Měla co dělat, aby se ovládla; mít emoce pod kontrolou byl její základní charakterový rys.

„Před pár hodinami — ve tři čtvrtě na čtyři, abych byla přesná — mi zazvonil telefon. Volající — myslím, že to byl muž — se ptal po tobě. Vytrhl mě z hlubokého spánku a asi jsem se nevyjadřovala moc srozumitelně, nicméně jsem dala najevo podrážděné překvapení. Jak se opovažuje předpokládat, že jsi zrovna u mě? Nic jiného mě nenapadlo… Byla jsem zmatená.“

„Jasně. To chápu. A dál?“

„Řekl, že mně nevěří, a označil mě za lhářku. Vyrazil mi tím dech… Někdo mi nad ránem volá a nadává mi do lhářek… Byla jsem opravdu zmatená…“

„Co jsi mu na to řekla?“

„Nejde o to, co jsem řekla já. Důležité je, co řekl on. Prý ti mám vyřídit, aby ses… přestal ukrývat na druhé straně země a zářit jiným světům… Dvakrát to zopakoval! Myslela jsem, že je to nějaký pitomý kanadský žertík, ale on to myslel vážně. Prý už budeš vědět, co to znamená… Víš to? Chápeš ten vzkaz?“

Matlock prošel kolem ní do obývacího pokoje. Hledal cigarety a násilím se nutil ke klidu. Pat šla za ním. „Jak to ten člověk myslel?“

„Já nevím.“

„Má to něco společného… s tímhle?“ Ukázala na zničený nábytek.

„Nemyslím.“ Zapálil si a uvažoval, co jí říct. Nimrodovi lidé neztráceli čas a zjistili si, s kým se stýká. Pokud za vloupáním stojí Nimrod.

„Co chtěl říct tím, že se máš přestat schovávat za globusem? Připadá mi to jako nějaká hádanka. Slovní hříčka.“

„Myslím, že je to citát.“ Matlock si to ovšem nemyslel, on to věděl. Zřetelně si vybavoval Shakespearův text. Ó, škarohledý strýče! Nevíš-li, že když se nebes oko pátravé na druhé straně země ukrývá, tam záříc jiným světům, zloději a zbojci neviděni směle zde se k vraždám hotují a násilí? (W. Shakespeare: Richard II. Citováno podle překladu J. V. Sládka. (Pozn. překl.))

„Co znamená?“

„Já prostě nevím! Nevzpomínám si na něj… Někdo si mě s někým spletl. Jiné vysvětlení mě nenapadá… Jaký měl hlas?“

„Normální. Zlobil se, ale nekřičel ani nenadával.“

„Nepoznalas ho? Nemyslím konkrétní osobu. Ptám se, jestli jsi ten hlas už někdy dříve slyšela.“

„Těžko říct. Nemyslím. Nevzpomínám si na něj, ale…“

„Ale co?“

„No, byl to… kultivovaný hlas. Ten člověk mluvil jako herec.“

„Nebo jako někdo, kdo je zvyklý přednášet.“ Matlock nepoložil otázku, konstatoval fakt. Cigareta mu zhořkla v ústech; zamáčkl ji v popelníku.

„Ano, i tak by se dal popsat.“

„A asi ne v přírodovědecké laboratoři… Tím se nám výběr zúžil zhruba na osmdesát pedagogů z univerzity.“

„Já těm tvým teoriím, co mi tady servíruješ, nerozumím! A ten telefonát měl něco společného s vloupáním do tvého bytu!“

Uvědomoval si, že situace zašla příliš daleko. Nechtěl Pat zatahovat do svých problémů, nesměl ji do nich zatáhnout. Namočil ji někdo jiný — a tato skutečnost představovala závažnou komplikaci. „Možná. Podle spolehlivých zdrojů — přirozeně mluvím jako divák televizních detektivek — se zloději vždycky napřed přesvědčí, že nikdo není doma, a teprve potom byt vyloupí. Nejspíš si ověřovali, kde jsem.“

Dívka mu hleděla do vyhýbavých očí. „Takže tys nebyl doma? Ve tři čtvrtě na čtyři v noci…? Neptám se tě jako inkvizitor, drahý, jen ze zvědavosti.“

V duchu proklel svou zpozdilost. Ale čemu se diví? Vyčerpání, divoký večírek u Beesona a zdemolovaný byt, to vše se fatálně podepsalo na jeho duševní čilosti. Samozřejmě se neptala jako inkvizitor. Koneckonců, může si dělat, co chce. A ve tři čtvrtě na čtyři byl doma.

„Já vlastně nevím. Nějak jsem nesledoval čas. Byl to zatraceně dlouhý večer.“ Chabě se zasmál. „Navštívil jsem Archieho Beesona. Organizovat společné semináře s mladými asistenty si vyžádá spoustu alkoholu.“

Usmála se. „Ne, tys mě nepochopil. Mně opravdu nezajímá, co starej medvěd dělá po nocích… Teda, vlastně zajímá, ale právě teď nechápu, proč mi lžeš… Před dvěma hodinami jsi byl doma a ten telefonát, to nebyl žádný zloděj, který si ověřoval, kde jsi, a ty to dobře víš.“

„Mladá medvědice si něco namlouvá. A jsou to pořádné nesmysly,“ odsekl hrubě. Stejně jako předchozí lži mu to nešlo od srdce. Přes svá mladická vzbouření a okázalou tvrdost byl v jádru laskavý a hodný člověk a Pat ho měla úplně přečteného.

„No dobře. Omlouvám se. Položím ti poslední otázku a pak odejdu… Co znamená slovo omerta?“

Matlock ztuhl. „Cos to řekla?“

„Ten chlap v telefonu použil slovo omerta.“

„Jak?“

„Velmi nenuceně. Prý jako připomínku.“

8

Tajný agent Jason Greenberg vešel létacími dveřmi na squashový kurt. „Dáváte si dost do těla, profesore Matlocku. Jste zpocený jak myš.“

„Nerad bych si ten pot dával analyzovat… Byl to ostatně váš nápad. Já bych zrovna tak uvítal Kresselovu kancelář nebo nějakou restauraci v centru.“

„Tady je to lepší… Ale musíme si promluvit rychle. V recepci tělocvičny jsem se ohlásil jako technik pojišťovny. Provádím kontrolu hasicích přístrojů.“

„Nejspíš by ji potřebovaly.“ Matlock zašel do rohu, vybalil z ručníku šedé tričko a přetáhl si ho přes hlavu. „Tak co pro mě máte? Ta včerejší noc byla docela pohnutá.“

„Když odmyslím ten poprask, nezjistili jsme nic nového. Aspoň nic konkrétního. Pár hypotéz, toť vše… Ale zachoval jste se správně, to se musí uznat.“

„Díky. Byl jsem dost zmatený. Co jsou to za hypotézy? Mluvíte jako vědec a to se mi moc nelíbí.“

Greenberg náhle naklonil hlavu. Od pravé stěny sem dolehlo dunivé pleskání. „Vedle je další kurt?“

„Ano. Na této straně jich je celkem šest. Tréninková hřiště bez balkonů pro diváky. Ale to snad víte, ne?“

Greenberg zvedl míček, mrštil jím o stěnu a vzal do ruky raketu. Matlock pochopil a vrátil přihrávku. Agent balonek chytil a znovu nadhodil. Pokračovali v pomalém rytmu a pohybovali se v omezeném okruhu. Greenberg mluvil tiše, monotónně.

„Domníváme se, že si vás testují. Je to nejlogičtější vysvětlení. Našel jste Ralphovu mrtvolu. Na policii jste vypověděl, že jste viděl auto. Důvod, proč jste se v noci pohyboval na tom místě, je dost slabý. Tak slabý, že podle nás působí hodnověrně. Chtějí se ujistit, na čem jsou, proto do toho zahrnuli i vaši přítelkyni. Jsou pečliví.“

„Fajn. To by byla hypotéza číslo jedna. Co dvojka?“

„Řekl jsem, že je nejlogičtější… Popravdě řečeno máme jenom jednu.“

„A Beeson?“

„Co s ním? Byl jste u něj, ne?“

Matlock podržel míček chvíli v ruce, než ho odpálil na boční stěnu mimo dosah Greenbergova pohledu.

„Že by byl Beeson chytřejší, než jsem si myslel, a vyhlásil poplach?“

„Mohl by, ale podle nás to není pravděpodobné… Podle toho, jak jste nám ten večer popsal.“

Jenže Matlock nepopsal celý večer. Neřekl Greenbergovi o tom, že Beeson někomu telefonoval. Vedly ho k tomu spíše emocionální než racionální důvody. Lucas Herron je starý pán s vynikající pověstí. Proslul svými starostmi o studenty, kteří se dostali do nesnází. Zastával se mladých nezkušených asistentů a vydatně tak přispíval k řešení personálních krizí. Matlock přesvědčil sám sebe, že „starý moudrý výr“ se spřátelil se zoufalým mladíkem a pomáhá mu ze zoufalé situace. Domníval se, že nemá právo vytahovat Herronovo jméno na světlo pouze na základě telefonátu zpanikařeného narkomana. Existuje řada vysvětlení. Promluví si s Herronem, třeba u kávy v restauraci nebo na tribuně baseballového stadionu — Lucas Herron baseball miloval — a poradí mu, aby dal od Archera Beesona ruce pryč.

„…o Beesonovi?“

„Co prosím?“ Matlock Greenbergovu otázku úplně přeslechl.

„Ptal jsem se vás, jestli vás o Beesonovi ještě něco nenapadlo.“

„Ne. Ani jsem o tom nepřemýšlel. Není pro nás důležitý. Myslím, že ty tablety i trávu rád zahodí, když si bude myslet, že si tím u mě pomůže.“

„Na to bych moc nespoléhal.“

„Nemusíte. Já o něm mám jisté pochybnosti… Hele, mně se moc nezdá, že byste vymysleli jenom jednu teorii. Tak ven s tím. Jak zní další?“

„No dobře. Máme ještě dvě, ale obě nám připadají přitažené za vlasy. Obě pocházejí z jednoho vejce. První říká, že ve Washingtonu došlo k úniku informací. Podle druhé k němu došlo zde v Carlyle.“

„Co se vám na nich nezdá?“

„Začnu Washingtonem. O této operaci ví sotva deset zasvěcených z Bílého domu a z ministerstva spravedlnosti. Jsou to lidé, kteří si běžně vyměňují tajné depeše s Kremlem. Vyloučeno.“

„A Carlyle?“

„Vy, Adrian Sealfont a ten protivný Samuel Kressel… Nic by mi neudělalo větší radost, než kdybych na něj mohl ukázat prstem, protože je to namyšlený blbec, ale i tady mohu zopakovat vyloučeno. Docela by mě taky potěšilo — už z etnických důvodů — kdybych mohl shodit bílého anglosaského protestanta jako Sealfont z jeho piedestalu, ale ani on nepřichází v úvahu jako zrádce. Takže zbýváte vy. Jste to vy?“

„Máte otřesný smysl pro humor.“ Matlock se musel rozběhnout, aby zachytil míček, který Greenberg hodil do rohu. Zachytil ho a ohlédl se na agenta. „Nechápejte mě prosím špatně. Mám Sama docela rád, aspoň si to myslím, ale… Proč je jako zrádce vyloučen?“

„Ze stejného důvodu jako Sealfont… Podívejte, při operacích, jako je tato, začínáme od začátku. Myslím tím opravdový začátek. Kašleme na funkce, postavení či reputaci — v dobrém i zlém smyslu slova. Využijeme každý dostupný trik, abychom dotyčnému dokázali vinu. Nevinní nás nezajímají. Snažíme se najít sebemenší záminku, proč ho neočistit. Kressel je nevinný jako Jan Křtitel. Blbec, ale čistý. Se Sealfontem jsme na tom ještě hůř. Je všechno, co se o něm povídá. Zatracený svatý — pochopitelně anglikánské církve. Takže znovu zůstáváte vy.“

Matlock prudce odpálil míček s horní rotací do zadního rohu. Greenberg o krok ustoupil a srazil smeč do pravé zdi a Matlockovi mezi nohy.

„Zdá se, že nehrajete squash poprvé.“ Matlock se rozpačitě usmál.

„Bandita z Brandeisovy univerzity… Kde je teď ta vaše dívka?“

„U mě v bytě. Přinutil jsem ji ke slibu, že neodejde, dokud se nevrátím. Z bezpečnostních důvodů a kromě toho mi to tam trochu uklidí.“

„Přidělím jí jednoho muže jako ochranku. Nemyslím, že je to nutné, ale počítám, že vy se budete cítit líp.“ Greenberg se podíval na hodinky.

„Budu. Díky.“

„Musíme sebou hodit… Teď mě dobře poslouchejte. Ponecháme událostem normální průběh. Policejní hlášení, noviny, prostě všechno. Žádné zastírací manévry, žádné vytáčky, nic, co by se stavělo do cesty obyčejné zvědavosti. Vaše reakce byla naprosto normální. Někdo se vám vloupal do bytu a udělal z něj kůlničku na dříví. Víc k tomu nemáte co dodat… A ještě něco. Asi se vám to nebude líbit, ale pokládáme to za nejlepší a taky nejbezpečnější postup.“

„A co?“

„Domníváme se, že slečna Ballantyneová by měla o tom nočním telefonátu informovat policii.“

„To snad ne! Volající očekával, že mě u ní zastihne. Ve čtyři ráno. S něčím takovým se nikdo nechlubí. Zejména ne doktorandka na stipendiu, která počítá, že bude pracovat pro nadaci místního muzea. Tady lidé pořád ještě uctívají prezidenta McKinleyho.“

„Záleží, z které strany se díváte, pane profesore… V noci jí někdo zavolal, ptal se na vás, citoval Shakespeara a nakonec udělal nesrozumitelnou narážku na jakési cizí slovo nebo město. Pochopitelně ji to naštvalo. V novinách by tomu nevěnovali ani pětiřádkovou zmínku, ale protože téže noci došlo k vloupání do vašeho bytu, je docela logické, že incident ohlásila.“

Matlock mlčel. Odešel do rohu hřiště, kam se zakutálel míček, a zvedl ho. „Jsme dvě nuly, kterými někdo postrkuje sem a tam. Netušíme, co se stalo; víme jen tolik, že se nám to nelíbí.“

„A v tom je právě ten vtip. Nikdo není přesvědčivější než zmatený poškozený, který to na sobě dává znát. Požádejte pojišťovnu o náhradu škody za zničení těch svých vzácných knih… Už musím jít. Tolik minimaxů v téhle budově není. Máte ještě něco? Jaký bude váš příští krok?“

Matlock pinkal míčkem o podlahu. „Náhodné pozvání, které jsem obdržel nad půllitrem piva od afroamerické komunity. Mám se zúčastnit jevištní úpravy zasvěcovacího rituálu dospívajících chlapců na ostrově Mau Mau. Dnes v deset večer ve sklepě Lumumbovy síně… Ta budova kdysi patřila bratrstvu Alfa delta. Myslím, že se nad změnou vlastnictví řada bílých protestantů obrací v hrobě.“

„Já vám nerozumím, profesore.“

„Zanedbal jste domácí přípravu… Lumumbova síň zaujímá čelné místo na vašem seznamu.“

„Omlouvám se. Zavoláte mi ráno?“

„Spolehněte se.“

„Poslyšte, pane profesore… Nemohli bychom se oslovovat křestními jmény a třeba si i tykat?“

„Souhlasím, ale líbat se nebudeme.“

„Fajn. Ještě chvilku trénuj. Až operace skončí, vyzvu tě k zápasu.“

„Přijímám.“

Greenberg vyklouzl na chodbu a rozhlédl se na obě strany. Byla prázdná. Výborně. Nikdo ho neviděl vcházet na kurt ani z něj vycházet. Mezi stěnami odrážela ozvěna dunivé údery míčků. Všechna hřiště byla obsazena. Greenberg zabočil za roh do hlavní haly a uvažoval, proč je univerzitní tělocvična v jedenáct dopoledne tak nabitá. Když on před patnácti lety studoval, sportoviště zela kolem poledne prázdnotou. Tohle je přece doba přednášek.

Zaslechl podivný zvuk, který se vymykal dopadům tvrdých míčů na zeď, a rychle se otočil.

Nikde nikdo.

Uprostřed haly se znovu ohlédl, ale opět nikoho neviděl. Spěšně vyšel na ulici.

Zvuk, který slyšel, vydala nepoddajná západka dveří kurtu vedle Matlockova. Vyšel z nich muž a stejně jako před minutou Greenberg se rozhlédl po úzké chodbě. Na rozdíl od agenta jej však vůbec nepotěšilo, že ji spatřil prázdnou. Naopak ho to rozladilo. Ta zatracená západka mu zabránila identifikovat člověka, který se sešel s Jamesem Matlockem.

Vtom se dveře kurtu číslo čtyři znovu otevřely a na chodbu vyšel samotný Matlock. Muže, který stál sotva tři metry od něj, to zaskočilo — přitáhl si ručník k hlavě, aby zakryl obličej, rozkašlal se a zamířil opačným směrem.

Jenže nebyl dostatečně rychlý a Matlock jeho tvář poznal.

Patřila strážníkovi, který ve čtyři ráno vyšetřoval v jeho bytě. Strážníkovi, který ho oslovil „doktore“. Muži v uniformě, který nade vší pochybnost věděl, že za všechny potíže na akademické půdě mohou „chuligáni a negři“.

Matlock beze slova hleděl za odcházející postavou.

9

Velkými dveřmi připomínajícími vstup do katedrály byste viděli — pokud byste se dívali ve chvíli, kdy sluneční paprsky dopadají pod správným úhlem — zašlá řecká písmena AΔΦ. Několik desetiletí starý basreliéf nedokázalo zcela odstranit usilovné broušení ani snahy nenechavých studentských rukou. Sídlo bratrstva Alfa delta fí následovalo cestu jiných podobných budov v Carlyle.

Svatý řád direktorů v sobě nenašel sílu smířit se s nevyhnutelným až nakonec dům od špinavého sklepa po zatékající střechu koupili — včetně vybavení a nesplacené hypotéky na vysoký úrok — černoši.

Studenti černé pleti si vedli dobře — když uvážíme, v jakém stavu nemovitost koupili, dokonce velmi dobře. Interiér i exteriér sešlého starého domu prodělaly důkladnou rekonstrukci, jíž padla za oběť každá možná upomínka na bývalé majitele. Řady zažloutlých fotografií uctívaných absolventů ustoupily divoce teatrálním portrétům nových revolucionářů — Afričanů, Latinoameričanů a zejména Černých panterů. Starobylé sály zdobily transparenty a psychedelicky vyvedené nápisy: Smrt sviním a bílým hubám! Malcolm žije! Lumumba je Černý Kristus!

Mezi radikálními výkřiky visely repliky afrického lidového umění — masky plodnosti, oštěpy, štíty, rudě natřené zvířecí kůže, vysušené lidské hlavy nezaměnitelně bílé pleti zavěšené za vlasy.

Lumumbova síň se nesnažila nic skrývat. Odrážela zlobu. Odrážel vztek.

Matlock nemusel použít mosazné klepadlo usazené vedle groteskní železné masky. Masivní dveře se před ním otevřely a na prahu ho s širokým úsměvem uvítal jeden z jeho studentů.

„Doufal jsem, že to stihnete! Bude to nádhera!“

„Díky, Johnny. Nerad bych o tu podívanou přišel.“ Matlock vstoupil, udiven záplavou hořících svíček v hale i přilehlých místnostech. „Vypadá to tu jako na smutečním shromáždění. Kde je rakev?“

„Ta přijde později. Uvidíte!“

Přistoupil k nim další černoch, v němž Matlock poznal proslulého extremistického radikála. Adam Williams nosil účes ve stylu afro zastřižený do dokonalé polokoule. Jeho ostře řezané rysy vyvolávaly v Matlockovi dojem, že kdyby se s ním setkal v africké stepi, pokládal by ho za kmenového náčelníka.

„Dobrý večer,“ pozdravil Williams s nakažlivým úsměvem. „Vítejte v hlavním stanu revoluce.“

„Děkuji mockrát.“ Oba muži si potřásli rukama. „Nevypadáte jako revolucionář, spíš jako pohřební zřízenec. Už jsem se ptal Johnnyho, kde máte rakev.“

Williams se rozesmál. Měl inteligentní oči a upřímný smích beze stopy falše nebo arogance. Při osobním setkání černý radikál zcela postrádal onu divokost buřiče, kterou předváděl na pódiu před rozvášněnými následovníky. Matlocka to nepřekvapilo. Pedagogové, kteří Williamse učili, často zmiňovali jeho milou, dobrosrdečnou povahu, tolik odlišnou od veřejně činné osobnosti, která hýbala univerzitní politikou a rychle pronikala i do té celostátní.

„Ach, bože! To znamená, že kazíme obraz! Přitom jde o radostnou událost. Možná poněkud děsivou, ale v zásadě veselou podívanou.“

„Nejsem si jistý, jestli vám správně rozumím,“ poznamenal Matlock s úsměvem.

„Mladý příslušník kmene dosáhne věku mužnosti, počátku aktivního, zodpovědného života. Něco jako Bar micva (Rituál, během něhož se třináctiletý židovský chlapec stává mužem. (Pozn. překl.)) v džungli. Veselý svátek. Žádné rakve a plačící pozůstalí.“

„Přesně tak! Správně jsi to vystihl, Adame!“ jásal nadšeně Johnny.

„Hele, bratře, co kdybys panu profesorovi sehnal pití?“ a otočil se k Matlockovi. „Až do skončení ceremoniálu pijí všichni to samé. Svahilský punč. Nevadí?“

„Jistě že ne.“

„Už běžím.“ Johnny se ztratil v davu směřujícím do jídelny k míse s punčem.

„Je to sodovka s rumem a brusinkovým džusem,“ vysvětloval Williams s úsměvem. „Docela dobré pití… Děkuji, že jste přišel. Myslím to vážně.“

„Přiznávám, že mě pozvání překvapilo. Domníval jsem se, že ta akce je pouze pro zasvěcené. Vyhrazená pro příslušníky kmene… Asi jsem se vyjádřil dost neobratně. Nechtěl jsem se vás dotknout.“

„Ale kdepak,“ zasmál se Williams. „Sám jsem ten termín použil. Bratrům jenom prospěje, když se jim připomene jejich kmen.“

„To máte pravdu…“

„Kolektiv. Ochranná sociální skupina, vědoma si vlastní identity.“

„Je-li zrovna tohle účelem, konstruktivním účelem, mohu vás jenom podpořit.“

„Samozřejmě že je. Kmeny v buši spolu neválčí tak často, jak si nezasvěcení myslí. Představu, že jenom kradou, loupí a unášejí ženy, vnukl Americe Robert Ruark. Kmeny spolu čile obchodují, dělí se o loviště a ornou půdu, žijí vedle sebe v míru a vzájemně vycházejí lépe než mnohé takzvané civilizované národy.“

Nyní se musel rozesmát Matlock. „Výborně, pane kolego. Hned po přednášce si zapíšu poznámky.“

„Promiňte. Riziko povolání.“

„Povolání, nebo zaměstnání?“

„To ukáže až čas, nemyslíte? Chtěl bych však zdůraznit jednu věc — vaši podporu nepotřebujeme.“

Johnny se vrátil se sklenkou punče a podal ji Matlockovi. „Víte, co jsem právě slyšel? Bratr Davis, Bill Davis, říkal, že jste mu na seminářích hrozil, že ho vyhodíte, a nakonec od vás dostal dvojku!“

„Protože bratr Davis zvedl svůj tlustý zadek a začal něco dělat.“ Matlock se podíval na Adama Williamse. „Proti takové formě podpory snad nic nenamítáte.“

Williams se široce usmál a položil Matlockovi ruku na rameno. „Ne, sáhibe… V tomto směru jste pro nás král Šalamoun. Bratr Davis je zde od toho, aby pilně studoval a využil všech možností. Jen tak dál. Na některé bratry se musí tvrdě.“

„Vy opravdu dokážete vzbudit pozitivní strach,“ poznamenal Matlock s lehkostí, kterou vůbec necítil.

„Kdepak. Jenom se snažím být pragmatický… A teď mě omluvte. Musím dohlédnout na poslední přípravy. Ještě se uvidíme.“ Williams pozdravil kolemjdoucího studenta a protlačil se zástupem ke schodišti.

„Pojďte, pane profesore. Ukážu vám, jak jsme si to zde upravili.“ Johnny ho odvedl do někdejšího společného sálu bratrstva Alfa delta fí.

V moři černých tváří Matlock rozeznal jen minimum ostražitých, nepřátelských pohledů. Nezdravili ho sice tak otevřeně, jak by jinde na akademické půdě očekával, ale celkově se zdálo, že jeho přítomnost přijímali bez námitek. Napadlo ho, že kdyby bratři znali skutečný důvod jeho návštěvy Lumumbovy síně, sesypali by se na něj jako vosy. Jiného bělocha zde neviděl.

Společenský sál prodělal vskutku drastickou přestavbu. Ty tam byly široké dřevěné římsy, zmizely masivní dubové lavice pod lomenými katedrálními okny i solidní nábytek čalouněný tmavě červenou kůží. Místnost se změnila k nepoznání. Okna nahoře nekončila obloukem, ale rovnou plochou, a lemovaly je uhlově černé spáry široké asi pět centimetrů, které připomínaly dlouhé hluboké štěrbiny. Kolem otvorů se paprskovitě rozbíhaly bambusové pruty nalakované do vysokého lesku. Stejný vzor se opakoval i na stropě, na němž se od okrajů sbíhaly stovky tenkých lakovaných stébel ke středu, který tvořil kruh o metrovém průměru osazený panelem ze silného zvlněného skla. Za ním zářil zdroj nažloutlého bílého světla, které pronikalo jednotlivými skleněnými vlnami do sálu. Zařízení, jež se Matlockovi podařilo za hradbou těl spatřit, v nejmenším nepřipomínalo klasický nábytek. Při okrajích stály různě dlouhé trámy přitesané do rozličných tvarů a postavené na krátkých nožkách, Usoudil, že slouží jako stoly. Místo židlí pak viděl desítky polštářů křiklavých barev, rozestavených podél stěn. Netrvalo mu dlouho, než pochopil záměr.

Společenský sál bratrstva Alfa delta fí byl geniálním způsobem změněn tak, že vypadal jako velká došková chatrč někde v africké stepi. Osvětlení, připomínající žhavé rovníkové slunce, výsledný dojem ještě posilovalo.

„Nádherné. Vskutku pozoruhodné,“ ocenil Matlock. „Úprava vám musela zabrat řadu měsíců.“

„Skoro půldruhého roku,“ opravil ho Johnny. „Je to tu úžasně pohodlné a uklidňující. Víte vůbec, že podobným projektům se dnes věnuje spousta architektů? Ten styl se jmenuje návrat k přírodě. Zařízení je velmi funkční a snadno se udržuje.“

„Nemůžu si pomoct, ale vaše slova vyvolávají dojem, že se mi omlouváte. To vůbec není nutné. Odvedli jste úžasnou práci.“

„Ach, já se vůbec neomlouvám,“ řekl Johnny, ale bližšímu vysvětlení se vyhnul. „Adam tvrdí, že primitivnost skrývá majestát. Prý máme být hrdí na své dědictví.“

„Má pravdu. A není první, kdo s tímto názorem přišel.“

„Prosím, neponižujte nás, pane profesore…“

Matlock se na mladíka zadíval přes okraj sklenky se svahilským punčem. Bože můj, pomyslel si, čím více se věci mění, tím více zůstávají stejné.

* * *

Někdejší kapitulní sál bratrstva Alfa delta fí se nacházel v zadní části sklepení. Místnost s vysokým stropem vznikla na přelomu devatenáctého a dvacátého století, tedy v době, kdy úspěšní absolventi štědře podporovali tajné společnosti stejně jako plesy debutantek. Podobné aktivity na veřejnosti propagovaly jistý způsob života, samozřejmě velmi selektivně.

V uzavřeném sále podobném kapli si odbyli své zasvěcení stovky a tisíce naškrobených mladíků, kteří zde šeptali slova tajné přísahy a opakovali rituální stisky rukou, jejichž význam jim s přísně vážnými tvářemi vysvětlily jiné děti. Zavázali se na celý život k věrnosti vybrané víře a pak se opili a zvraceli v koutech.

S těmito myšlenkami Matlock sledoval úvodní scény zasvěcovacího rituálu Mau Mau. Usoudil, že není o nic méně dětinský, o nic méně absurdní než obřady, které zde probíhaly dříve. Snad jen vnější provedení zdánlivě sdělovalo brutálnější poselství, ale kořeny ceremoniálu nerašily z tanečních kroků na parketu plesového sálu, spíše z drsných modliteb k zvířecím bohům, v nichž primitivní divoši žadoní o sílu umožňující přežití. Rozhodně to nebyly prosby o zachování dosavadní výlučnosti.

Samotný kmenový rituál se skládal ze série nesrozumitelných žalmů nad černým studentem, bezpochyby nejmladším bratrem v Lumumbově síni, který ležel na betonové podlaze téměř nahý, oděný pouze do červené bederní roušky upevněné v pase a zakrývající genitálie. Intenzita zpěvu se stále stupňovala, až náhle hlasy ztichly a předznamenaly začátek nového hymnu, při kterém čtyři mimořádně urostlí studenti zvedli hochovo tělo vysoko nad hlavy přihlížejících. I tato čtveřice měla horní polovinu těla nahou; kolem boků se jim leskly uhlově černé taneční opasky, jejich nohy halily spirály svinuté z pruhů nevydělané kůže. Sál ozařovaly desítky tlustých svíček vetknutých do podstavců, v jejichž světle tančily po stropě a horních částech stěn temné stíny. Teatrální dojem ještě umocňovalo pět dalších aktivních účastníků obřadu, kteří měli kůži natřenou olejem a obličeje jim zdobily ďábelské vzory nanesené bílou hlinkou. Jak zpěv nabýval na divokosti, chlapcovo tělo se vznášelo stále výš, až nakonec opustilo ruce čtyř nosičů a o vteřinu později dopadlo zpět do natažených paží. Pokaždé, když hoch v bederní roušce vzlétl do vzduchu, dav zareagoval hrdelním křikem.

A pak se Matlocka, který dosud pozoroval scénu spíše nezúčastněně, zmocnil strach. Strach o téměř nahého mladíka s naolejovaným tělem, jenž létal výš a výš ke stropu. Ke čtveřici uprostřed sálu se totiž připojili dva stejně odění muži, kteří však nepomáhali vyhazovat zasvěcovaného do vzduchu. Přikrčili se mezi své druhy — pod vznášející se tělo — a vytasili nože s dlouhými čepelemi, v každé ruce jeden. Pak přidřepli, obrátili hrozivá ostří špicemi vzhůru a pevně je přidrželi, takže se k nim mladý černoch s každým poklesem nebezpečně přiblížil. Stačila drobná nepozornost jednoho ze čtyř vyhazovačů, kůže hladká olejem by vyklouzla ze sevření a rituál by skončil tragédií. Smrtí mladého studenta. Vraždou.

Matlock cítil, že obřad dosáhl samotné hranice únosnosti, a pátral očima v davu přihlížejících po Adamu Williamsovi. Spatřil jej v přední řadě na okraji kruhu a začal se k němu prodírat. Černoši kolem něj ho však klidně, ale důrazně zastavili.

Zlostně se otočil k mladíkovi, který ho držel za loket. Student si jeho vzteklého pohledu nevšímal, dění v sále jako by jej hypnotizovalo.

Okamžitě pochopil důvod — chlapcovo tělo se nyní otáčelo, stoupalo ke stropu střídavě obličejem a zády napřed. Riziko pádu desetinásobně vzrostlo. Matlock strhl ruku, která jej držela, vykroutil se z hlídačova dosahu a znovu se zahleděl k místu, kde naposled spatřil Adama Williamse.

Nebyl tam. Černošský vůdce zmizel! Matlock se nerozhodně zastavil. Kdyby teď do hlasitého skandování a zpěvu v sále zařval, hrozilo nebezpečí, že naruší soustředění čtyř vrhačů těla. To nechtěl riskovat, současně však nemohl připustit, aby ten absurdní hazard s lidským životem pokračoval.

Náhle ucítil jinou ruku, která mu dopadla na rameno. Otočil se a uviděl Adama Williamse. Vylekal se. Přivolal snad černého radikála nějaký tajemný mimosmyslový signál známý jen africkým domorodcům? Williams mu pokynul, ať ho následuje řvoucím davem ke zdi sálu, a zvýšeným hlasem ho uklidňoval.

„Vypadáte dost vyděšeně. Není se čeho bát.“

„Copak to nevidíte? Tohle už zašlo příliš daleko! Vždyť ten kluk může zemřít!“

„Vyloučeno. Bratři obřad nacvičovali celé měsíce… Je to ta nejjednodušší forma zasvěcovacího rituálu z Mau Mau. Zobrazuje pouze základní symboliku. Vidíte? Mládenec má stále otevřené oči. Nejprve hledí k nebesům, pak na ostří nožů. V každém okamžiku si je vědom, že jeho život spočívá v rukou jeho bratrů bojovníků. Nemůže, nesmí projevit strach. Kdyby to udělal, zradil by své soukmenovce. Zradil by důvěru, kterou musel vložit do jejich rukou — stejně jako jednou vloží oni své životy do jeho rukou.“

„Je to dětinská, nebezpečná pitomost a vy to dobře víte!“ zařval Matlock. „Žádám vás, Williamsi, abyste ji zarazil, nebo to udělám já!“

„Někteří antropologové tvrdí,“ pokračoval černý radikál, jako kdyby ho neslyšel, „že tento obřad se týká výlučně plodnosti. Vytasené nože ztělesňují erekci a čtyři strážcové střeží dítě v letech dospívání. Osobně pokládám tento výklad za scestný. Ani primitivní mysl by nesáhla k tak protichůdným…“

„Zatraceně!“ Matlock ho popadl za košili; okamžitě se kolem nich shlukli nejbližší přítomní.

A pak řev a lomoz nečekaně ztichly a v tajuplně nasvětleném sále zavládlo na okamžik hrobové ticho, vzápětí vystřídané ohlušujícím jekotem z hrdel čtyř černochů, na jejichž obratnosti závisel život mladého adepta. Matlock se bleskurychle otočil. Drobné lesklé tělo klesalo z neuvěřitelné výšky k nataženým pažím.

To nemůže být pravda! To se mi jenom zdá!

Nezdálo.

Čtyři černoši se náhle otočili obličeji ven z kruhu a svěsili ruce podél boků. Mladý student padal tváří k zemi a řítil se na namířené čepele. Zazněly další výkřiky. A pak dva muži, kteří drželi nože, ve zlomku vteřiny s neuvěřitelnou obratností sklopili čepele, položili je křížem přes sebe a jejich plochami zachytili padající tělo.

Dav černochů zaječel nadšením. Rituál skončil.

* * *

„Už mi věříte?“ zeptal se Williams. Stáli s Matlockem v rohu sálu.

„Jestli věřím nebo ne, nemění nic na tom, co jsem řekl. Takové věci přece nemůžete dělat! Jsou hrozně nebezpečné!“

„Přeháníte… Pojďte, představím vám našeho hosta.“ Williams zvedl ruku a přivolal vysokého štíhlého černocha s krátce zastřiženými vlasy a brýlemi na nose, oblečeného v očividně drahém hnědém obleku. „Tohle je Julian Dunois. Profesor Matlock. Bratr Julian je náš odborník. Choreograf, chcete-li.“

„Rád vás poznávám,“ řekl Dunois s lehkým přízvukem a napřáhl pravici.

„Bratr Julian pochází z Haiti. Vystudoval práva na Harvardu. Na Haiťana mimořádný výkon, nemyslíte?“

„Zajisté…“

„Mnozí Haiťané, dokonce i Tonton Macoutes (Polovojenské milice, které od poloviny padesátých do poloviny sedmdesátých let minulého století pomáhala udržet u moci haitského krutovládce Franoise Duvaliera, přezdívaného Papá Doc. (Pozn. překl.)), znervózní, když slyší jeho jméno.“

„Přeháníš, Adame,“ namítl Julian Dunois s úsměvem.

„Přesně to jsem právě řekl profesoru Matlockovi. On přehání nebezpečí našeho obřadu.“

„Rituál vskutku skrývá jisté riziko. Stejné, jako kdybyste šel přes park Boston Common se zavázanýma očima. Pojistkou proti nebezpečí úrazu je skutečnost, že ti dva s noži pozorně sledují letící tělo. Při nácviku jsme kladli velký důraz na pohotové sklopení čepelí v případě potřeby.“

„To je možné,“ připustil Matlock. „Přesto mě to riziko děsí.“

„Není tak velké, jak se na první pohled zdá.“ Haiťanův zpěvavý přízvuk byl stejně uklidňující jako přitažlivý. „Mimochodem, jsem váš obdivovatel. Vaši knihu o alžbětinských autorech jsem si přečetl s velkým zájmem. Upřímně přiznávám, že jsem si vás představoval jinak. Jste mnohem mladší, než jsem si myslel.“

„Lichotíte mi. Netušil jsem, že mě znají i právníci.“

„Zvolil jsem si za vedlejší specializaci anglickou literaturu.“

Adam je zdvořile přerušil: „Vidím, že vy dva si vystačíte. Za chvíli bude nahoře připraveno pití. Jděte prostě s davem. Mám ještě něco na práci… Jsem rád, že jste se setkali. Oba jste zde svým způsobem cizí a cizinci by se měli potkávat v neznámém prostředí. Člověka to uklidňuje.“

Záhadným pohledem se rozloučil s Dunoisem a rychle zmizel v tlačenici.

„Proč Adam s takovou oblibou mluví v hádankách?“ podivil se nahlas Matlock.

„Je ještě mladý. Pořád se snaží zapůsobit na své okolí. Mimořádně chytrý chlapík, ale jak říkám, příliš mladý.“

„Když dovolíte, vy také nejste žádný stařec. Pochybuju, že jste o moc starší než Adam. O rok, nanejvýš o dva.“

Černoch v nákladném hnědém obleku pohlédl Matlockovi do očí a vlídně se usmál.

„Teď lichotíte zase vy mně. Kdybyste znal pravdu — a nevím, proč byste ji neměl poznat — a kdyby barva mé kůže tak dokonale nemaskovala věk, věděl byste, že jsem přesně o jeden rok, čtyři měsíce a šestnáct dní starší než vy.“

Matlock oněměl úžasem. Trvalo mu skoro minutu, než vstřebal černochova slova a jejich skrytý význam. Právníkovy oči neuhnuly ani o milimetr a opětovaly profesorův upřený pohled. Matlock konečně našel ztracený hlas.

„Tahle hra si mi moc nezamlouvá.“

„Ale jděte. Oba jsme sem přišli ze stejného důvodu, nemám pravdu? Vy ze svého hlediska, já zase ze svého… Pojďme se nahoru napít… Bourbon se sodou, že? Z nakyslého sladu, pokud se nemýlím.“

Dunois razil cestu davem a Matlock ho musel chtě nechtě následovat.

* * *

Julian Dunois se opřel o cihlovou zeď.

„Tak dobře,“ řekl Matlock. „Konec zdvořilostí. Vaše představení dole se všem líbilo a já nemám na koho zapůsobit svou bílou kůží. Myslím, že je nejvyšší čas začít vysvětlovat.“

Stáli sami na terase se sklenkami v rukou.

„Bože, my jsme ale profíci! Nemáte chuť na doutník? Pravé havana.“

„Děkuji nechci. Rozhovor postačí. Přišel jsem, protože mě pozvali mí přátelé. Bral jsem to pozvání jako privilegium… Jenže vy jste k němu přidat něco, co se mi vůbec nelíbí.“

„Bravo! Bravo!“ Dunois pozvedl skleničku. „Jste opravdu moc dobrý. Nedělejte si starosti. Vaši přátelé o ničem nevědí. Možná mají jisté podezření, ale mohu vás ubezpečit, že pouze velmi vágní.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Dopijte. Pak se půjdeme projít.“ Dunois jedním douškem polkl zbytek rumu a Matlock ho instinktivně napodobil se svým bourbonem. Oba muži sestoupili po schodech na trávník a Američan následoval Haiťana ke kmeni vzrostlého jilmu. Černoch se nečekaně otočil a popadl Matlocka za ramena.

„Dejte ty zatracené pracky pryč!“

„Vyslechněte mě! Potřebuju ten papír! Musím ho mít! A vy mi musíte říct, kde ho najdu!“

Matlock škubl spojenými pěstmi vzhůru, aby se vysvobodil, ale Dunoisovy paže nepovolily ani o kousek a náhle hrozivě ztěžkly. Pak uslyšel hvízdání, které mu stále hlasitěji a pronikavěji znělo v hlavě.

„Co? Jaký… papír? Žádný… nemám…“

„Přestaňte dělat potíže! Nakonec ho stejně dostaneme! Tak mi řekněte, kde je!“

Matlock si uvědomil, že klesá k zemi. Rozložitá koruna stromu nad jeho hlavou se začala otáčet, hvízdání v mozku nesnesitelně zesílilo. Zmobilizoval vůli k obraně.

„Co to děláte? Co to se mnou děláte?“

„Ten papír, Matlocku! Kde najdu ten korsický papír?“

„Pusťte mě!“ Matlock se pokusil zakřičet, ale ústa zůstala němá.

„Ten stříbrný papír, ať vás peklo pohltí!“

„Žádný papír… Ne. Nemám papír! Ne!“

„Dobře mě poslouchejte! Před chvílí jste se napil, vzpomínáte? Dopil jste sklenku… Teď nesmíte být sám! Neopovažujte se zůstat sám!“

„Co…? Cože? Pusťte mě! Vždyť mě rozmačkáte!“

„Já se vás ani nedotýkám. To ten drink. Právě jste vypil tři tablety kyseliny lysergovel Jste v pořádném průseru, doktore… A teď mi řekněte, kde je ten papír!“

Z nějakých záhadných rezerv Matlock vydoloval záblesk jasného vědomí. Závojem šíleně se otáčejících spirál pronikavých barev zaostřil pohled na muže, který se nad ním skláněl, a vymrštil pravici. Popadl bílou košili mezi klopami hnědého saka a vší silou k sobě protivníka přitáhl. Pak se rozmáchl a zaťatou pěstí ho udeřil do obličeje. Jakmile se tvář zkroutila bolestí, nemilosrdně zaútočil na nechráněné hrdlo. Cítil, jak na něj dopadají střepiny skla, a uvědomil si, že rozbil právníkovi brýle.

Netušil, jak dlouho potyčka trvala, ale najednou ležel Dunois v bezvědomí vedle něho.

Matlock věděl, že musí zmizet. Musí utíkat, jako by mu za patami hořelo! Co mu to Dunois řekl…? Neopovažujte se zůstat sám. Neopovažujte se! Musí najít Pat. Ta už bude vědět, co dál. Musí ji najít! Účinky chemikálie v jeho těle se brzy naplno projeví. Běž! Pro smilování boží, utíkej!

Jenže kam?! Kudy?! Neznal cestu! Neznal tu podělanou cestu! Tady je ulice. Rozběhl se po ní. Ale běží správně?! Je to ta správná ulice?

Pak zaslechl auto. Bylo to auto. Zajíždělo k obrubníku a řidič se na něj díval. Díval se na něj, a tak se Matlock rozběhl rychleji. Zakopl o zkřivenou dlažbu, spadl na chodník a znovu se zvedl. Běž! Dělej! Hod sebou! Hořícím plicím se nedostávalo vzduchu a Matlock už nedokázal kontrolovat své pohyby. Cítil, jak se kymácí a řítí se do širokého koryta ulice, z níž se náhle stala řeka plná černé páchnoucí vody, v níž se utopí.

Jen nejasně zaslechl kvílení brzd. Oslepený světly reflektorů viděl jako v mlze, jak se k němu sklání mužská postava a sahá mu na oči. Bylo mu to jedno. Rozesmál se. Smál se potůčkem krve, která mu z čela tekla přes obličej do úst.

Hystericky se smál i ve chvíli, kdy ho Jason Greenberg nesl do auta.

A pak se zeměkoule, svět, planeta, galaxie, celá sluneční soustava zbláznily.

10

Noc plná utrpení.

Ráno přineslo částečný návrat reality — ani ne tak pro Matlocka jako spíš pro dvojici, která seděla vedle jeho lůžka. Jason Greenberg se smutnýma povadlýma očima a rukama složenýma na kolenou se v předklonu opíral o lokty. Patricie Ballantyneová natáhla ruku a vlhkou žínkou otřela Matlockovi čelo.

„Ti pacholci tě teda pořádně zřídili, kamaráde.“

„Pst,“ zašeptala dívka. „Dejte mu pokoj.“

Matlock putoval očima po pokoji a snažil se zaostřit pohled. Ležel v Patriciině bytě, v její ložnici, v její posteli.

„Dali mi kyselinu.“

„Nám to povídat nemusíš… Zavolali jsme z Lichtfieldu doktora. Opravdového doktora. Fajn chlapík. Nechápu, proč jsi mu chtěl vyškrábat oči… Klid, patří k federálům. Jméno není důležité.“

„Pat? Jak to…“

„Po kyselině jsi prostě zlatý, Jamie. Pořád jsi vykřikoval moje jméno.“

„Však taky měl pravdu,“ přerušil ji Greenberg. „Lepší k vám než do nemocnice. Žádný záznam na příjmu, pěkně v klidu a v soukromí. Mimochodem, jako násilník dokážeš být velmi přesvědčivý, Jamesi. Jsi mnohem silnější, než jsem si myslel. Zejména když uvážím, jak mizerně hraješ squash.“

„Neměl jsi mě sem vozit. Zatraceně, Greenbergu, neměl jsi mě sem vozit!“

„Zapomeňme na chvíli, že to byl tvůj nápad…“

„Byl jsem zdrogovaný!“

„Byl to dobrý nápad. Co bys raději? Pohotovost…? Kdo to tam leží na tom vozíku, pane doktore? Myslím toho chlapa, co pořád ječí… Ále, to je profesor Matlock, sestro. Udělal si kyselinový výlet.“

„Ty dobře víš, jak to myslím! Měl jsi mě odvézt ke mně domů a přivázat k posteli.“

„S radostí konstatuju, že o kyselině toho moc nevíš,“ ušklíbl se Greenberg.

„On chce říct, Jamie,“ Pat ho vzala za ruku, „že pokud je ti skutečně zle, měl bys být s někým, koho velmi dobře znáš. Nutně potřebuješ útěchu.“

Matlock se zadíval na dívku a pak na Greenberga. „Cos jí řekl?“

„Že jsi dobrovolně přistoupil na spolupráci s námi a že jsme ti za to vděční. Že s tvou pomocí snad dokážeme vyřešit závažnou krizi a zabránit její eskalaci,“ odpověděl Greenberg monotónně a bylo zřejmé, že nehodlá zacházet do podrobností.

„Velmi záhadné vysvětlení,“ podotkla Pat. „Kdybych mu nepohrozila, neřekl by mi ani to.“

„Chtěla zavolat na policii,“ dodal Greenberg a jeho velké oči ještě více posmutněly, „a nechat mě zatknout za to, že jsem tě nadrogoval. Neměl jsem na vybranou.“

Matlock se usmál.

Dívce na tom nic k smíchu nepřišlo. „Proč to děláš, Jamie?“

„Slyšelas. Situace je vážná.“

„Ale proč zrovna ty?“

„Protože jim můžu pomoct.“

„Jak? Udáváním dětí?“

„Už jsem vám řekl, že o studenty se nezajímáme,“ hájil se Greenberg.

„A co je podle vás Lumumbova síň? Pobočka General Motors?“

„Jedno z mnoha kontaktních míst. Upřímně řečeno, s tímto druhem lidí bychom si raději nic nezačínali, je to dost ošemetné. Bohužel si nemůžeme vybírat.“

„To je urážlivé tvrzení.“

„Obávám se, že mohu říct jen málo, co by vás neurazilo, slečno Ballantyneová.“

„Asi ne. Já jsem se totiž domnívala, že FBI by měl mít na práci důležitější věci než obtěžování mladých černochů. Zjevně jsem se mýlila.“

„No tak, uklidni se.“ Matlock jí stiskl ruku, ale dívka mu ji vytrhla.

„Ne. Já to myslím vážně, Jamie! Už žádné hry, žádné rasové narážky. Tohle místo je zamořené drogami. A oba víme, že narkomany zdaleka nenajdeš pouze mezi bezdomovci. Nechápu, proč si zasedli zrovna na děcka z Lumumbovy síně.“

„My jsme si na nikoho nezasedli,“ ohradil se federální agent, „a těch děcek, jak říkáte, se ani nedotkneme. Naopak, můžeme jim pomoct.“ Greenberg měl za sebou dlouhou noc a únava se na něm projevovala podrážděností.

„Mně se nelíbí, jak pomáháte lidem, a ještě méně se mi líbí, co se stalo Jamesovi! Proč jste ho tam poslal?“

„On mě nikam neposlal. Šel jsem tam z vlastní vůle a na pozvání.“

„Proč?“

„To je dost složité a já jsem na vysvětlování příliš vyčerpaný.“

„Nevadí. O důkladné vysvětlení se postaral pan Greenberg. Dali ti placku, že? Nemůžou to udělat sami, a tak si vyberou ochotného dobráka, který to udělá za ně. Ty neseš veškeré riziko, a až bude po všem, nikdo na škole už ti neuvěří. Proboha, Jamie, vždyť je to tvůj domov, tvá práce!“

Matlock se jí díval do očí a snažil se ji uklidnit. „Toho jsem si dobře vědom. Jenže můj domov potřebuje pomoc. To není žádná hra, Pat. Myslím, že nějaké riziko za to stojí.“

„Nebudu předstírat, že ti rozumím.“

„Nemůžete rozumět, slečno Ballantyneová, protože vám nemůžeme říct tolik, aby to dávalo smysl… Musíte se s tím smířit.“

„Opravdu?“

„Žádám tě o to,“ ozval se Matlock. „Ten člověk mi zachránil život.“

Pat vstala. „Myslím, že tě hodil přes palubu, ale potom si to rozmyslel a podal ti záchranné lano… Jsi v pořádku?“

„Ano,“ odpověděl Matlock.

„Už musím jít. Ale jestli chceš, zůstanu.“

„Ne. Klidně jdi. Později ti zavolám. Díky za péči.“

Dívka se krátce zadíval na Greenberga — nebyl to příjemný pohled — a přistoupila k toaletnímu stolku. Vzala kartáč, rychle si pročesala vlasy a stáhla si je oranžovou čelenkou. V zrcadle se dívala na Greenberga, který neuhnul očima.

„Ten chlap, co mě sleduje, patří k vám, pane Greenbergu?“

„Ano.“

„Nelíbí se mi to.“

„Je mi líto.“

Pat se k němu otočila. „Mohl byste ho prosím odvolat?“

„Nemohl. Ale požádám ho, aby se choval nenápadněji.“

„Aha.“ Vzala ze stolku kabelku, z podlahy zvedla pouzdro s akordeonem a bez dalšího slova vyšla z ložnice. Za pár vteřin oba muži zaslechli přibouchnutí vchodových dveří.

„Ta mladá dáma je velmi houževnatá a cílevědomá,“ poznamenal Jason.

„Má k tomu dobrý důvod.“

„Jak to myslíš?“

„Domníval jsem se, že si každého, s kým máš co do činění, nejdřív pořádně proklepeš…“

„Pořád ještě nemám všechny informace. Nezapomínej že jsem náhradník.“

„V tom případě ti ušetřím čas. Koncem padesátých let padl její otec za oběť mccarthyovské hysterii. Vyhodili ho z ministerstva zahraničí. Byl samozřejmě mimořádně nebezpečný. Pracoval tam jako jazykový konzultant. Měl bezpečnostní prověrku na překlady denního tisku.“

„Hovno.“

„To je správné slovo, kamaráde. Zpátky už ho nevzali. Pat celou dobu studuje na stipendium a žije z ruky do úst. Na lidi tvého typu je trochu alergická.“

„Vybral sis opravdu dobře, chlapče!“

„A ty sis vybral mě, vzpomínáš?“

* * *

Matlock otevřel dveře svého bytu a vešel do předsíňky. Pat odvedla při úklidu vynikající práci, jak ostatně předpokládal. Dokonce pověsila záclony a závěsy. Bylo krátce po třetí — ztratil většinu dne. Greenberg trval na tom, že spolu zajedou do Lichtfieldu, kde se Matlock podrobí další lékařské prohlídce. Otřesený, ale provozuschopný, zněl doktorův verdikt.

Na oběd se zastavili U Cheshirské kočky. Během jídla Matlock neustále zalétal pohledem ke stolku, kde před čtyřmi dny seděl Ralph Loring se složenými novinami. Oběd proběhl v tichu; ne napjatém, oba muži spolu velmi dobře vycházeli, prostě mlčeli, jako by se jejich mozky zabývaly vážnými soukromými úvahami.

Cestou zpět do Carlyle Greenberg požádal Matlocka, aby se zdržoval ve svém bytě, dokud se mu neozve. Washington zatím neposlal žádné nové instrukce. Specialisté vyhodnocovali dosud získané informace, a dokud příslušná místa nepotvrdí jeho další zapojení, Matlock zůstane „MS“ — termín mimo strategii připadal profesorovi anglické literatury naprosto dětinský.

Nevadí, stejně musí uvažovat o vlastní strategii: Lucas Herron. „Starý moudrý výr“, jedna z hlavních osobností univerzity. Nejvyšší čas se s ním spojit a varovat ho. Stařec se ocitl mimo známý terén a čím dříve získá pevnou půdu pod nohama, tím lépe pro každého včetně Carlyle. Přesto mu Matlock nechtěl telefonovat, nechtěl si domlouvat oficiální schůzku. Cítil, že musí postupovat jemněji, méně formálně. Nemohl si dovolit starého pána poplašit, nesměl připustit, aby mluvil s nesprávnými lidmi.

Matlocka napadlo, že se podvědomě staví do role Herronova obhájce. Automaticky tedy počítá s jeho nevinou. Uvažoval, zda má na takový předpoklad právo. Na druhé straně neměl podle civilizovaných pravidel žádné právo domnívat se opak.

Zazvonil telefon. Nejspíš Greenberg, pomyslel si. Před chvílí se u domu rozloučili. Doufal, že to není Pat; ještě nebyl na vážný rozhovor s ní připraven. Neochotně zvedl sluchátko k uchu. „Haló?“

„Jime! Kde sakra jsi?! Volám ti už od rána od osmi! Děláš mi takové starosti, že jsem se u tebe už dvakrát zastavil. Klíč mi dali na správě budov.“ Sam Kressel mluvil zděšeně, jako by univerzita právě ztratila akreditaci.

„Je to moc složité, Same, a mně se zrovna teď do vysvětlování nechce. Promluvíme si později. Po večeři k tobě zaskočím.“

„Nevím, jestli vydržím tak dlouho čekat. Panebože! Co to do tebe vjelo?“

„Nechápu, o čem mluvíš.“

„O včerejším večeru v Lumumbově síni.“

„Co je s ním? Respektive, co jsi slyšel?“

„Ten parchant Adam Williams si na tebe stěžoval v mé kanceláři. Obvinil tě snad ze všech rasových zločinů kromě podpory otroctví! Tvrdí, že na policii tě neohlásí jen proto, že jsi byl namol opilý! Alkohol tě podle něho zbavil zábran a ty ses projevil jako agresivní rasista!“

„Cože?“

„Rozmlátil jsi tam nábytek, popral ses s několika studenty, rozbil okno…“

„Sakra, Same, přece bys takovým kecům nevěřil!“

„Ale to víš, že ne.“ Kressel už mluvil o něco tišeji. „Jenže to nám, jak jistě chápeš, moc nepomůže. Právě takovým situacím se musíme za každou cenu vyhnout. Polarizace! Po každém vládním zásahu na akademické půdě následuje polarizace.“

„Dobře mě poslouchej, Same. Williamsovo obvinění je od začátku do konce vylhané. Zastírací manévr. Včera večer do mě nacpali drogy. Nebýt Greenberga, kdo ví, jak bych dopadl.“

„Ach, panebože… Lumumbova síň je na tvém seznamu co? To nám ještě chybělo! Černoši si hlasitě stěžují na rasový útlak. Jen sám pánbůh v, co bude následovat.“

Matlock se jen s obtížemi nutil ke klidu. „Ukážu se u tebe kolem sedmé. Do té doby nic nepodnikej, nic neříkej. Teď musím zavěsit. Každou chvilkou má volat Greenberg.“

„Počkej, Jime! Ještě jedna věc. Tenhle Greenberg… Já mu nevěřím. Nikomu z nich nevěřím. Měj stále na paměti, že tvá loajalita patří především Carlyle…“ Kressel se odmlčel, avšak ještě nedomluvil; Matlock si uvědomil, že pracně hledá slova.

„To je trochu divná řeč.“

„Snad víš, jak to myslím.“

„Právě že nevím. Domníval jsem se, že budeme spolupracovat.“

„Ale ne za cenu rozeštvání univerzity!“ V prorektorově hlase zněla hysterie.

„Neboj se,“ opáčil Matlock. „Škola se nerozpadne. Večer se uvidíme.“

Zavěsil, než Kressel stihl něco namítnout. Mozek si potřeboval odpočinout a prorektor pro bakalářské studium nedopřál nikomu klidu, pokud se záležitost týkala jeho domény. Sam Kressel byl svým způsobem stejně militantní jako každý extremista a možná s ještě větší náruživostí křičel „faul“.

Tyto úvahy dovedly Matlocka k další myšlence, lépe řečeno ke dvěma. Před čtyřmi dny řekl Pat, že se nehodlá vzdát plánu na návštěvu ostrova Svatého Tomáše. Univerzitní jarní prázdniny, pouhých deset dní na konci dubna, začnou po skončení sobotní výuky, tedy za dvaasedmdesát hodin. Za daných okolností ovšem nepřipadala dovolená v úvahu — pokud se jej Washington nerozhodne z dalších akcí stáhnout, o čemž pochyboval. Vymluví se na rodiče. Pat to pochopí, dokonce schválí.

Druhá myšlenka se týkala vlastních přednášek a seminářů. Už teď zaostával za plánem a stůl se mu plnil neopravenými písemkami a testy. Dnešní výuka mu rovněž odpadla. Studenti mu ani tak na srdci neleželi — podle zavedené metody v zimním semestru spěchal a v letním pak zvolnil — ale nechtěl přilévat oleje do ohně Williamsových pomluv. Profesor zanedbávající přednášky se snadno dostane do řečí. V následujících třech dnech ho čekal méně náročný rozvrh — tři hodiny a dvakrát po dvou. Práci si zorganizuje později; nyní musí vyhledat Lucase Herrona a stihnout to do sedmi večer. Kdyby ho za jeho nepřítomnosti sháněl Greenberg, vymluví se na poradu katedry, na kterou původně zapomněl.

Potřeboval se osprchovat, oholit a převléct. V koupelně zkontroloval misku s granulemi. Korsický papír zůstal na svém místě. Žádné překvapení.

Vykoupaný a hladce oholený zašel do ložnice, vybral si šaty a ujasnil si další postup. Neznal Herronův pracovní rozvrh, ovšem mohl by si bez problémů zjistit, jestli má Lucas odpoledne nějakou přednášku či seminář. Jestli ne, ví, kde starý pán bydlí — sotva čtvrt hodiny cesty autem. Herronův dům svého času sloužil jako zájezdní hostinec. Stál asi patnáct kilometrů od univerzitního areálu na pozemku, který kdysi patřil bohaté místní rodině, a vedla k němu zřídka používaná vedlejší silnice. Trochu z ruky, ale jak říkal Herron: „Jakmile se tam člověk dopraví, stojí to za to.“

Myšlenky mu přerušilo rychlé zaklepání na dveře. Polekalo ho a rozrušilo tak, že na okamžik zatajil dech.

„Už jdu,“ křikl a spěšně si přetáhl přes hlavu bílou košili. Bosky došel ke vchodu a otevřel. Nedokázal potlačit šok. Na prahu stál Adam Williams. Sám.

„Dobrý den,“ pozdravil nečekaný návštěvník.

„Panebože…! Nevím, jestli vám mám vrazit pár facek, nebo zavolat policii! Co ode mě sakra chcete? Kressel už mi volal, jestli jste si to chtěl ověřit.“

„Prosím vás, vyslechněte mě. Nezdržím vás dlouho.“ Černoch mluvil naléhavě a Matlock vycítil, že skrývá strach.

„Tak pojďte dál a spusťte. A ať to skutečně není dlouhé.“ Williams vešel do předsíňky a Matlock zabouchl dveře. Černý radikál se otočil a zvlnil rty v pokusu o úsměv, ale oči zůstaly smrtelně vážné.

„Omlouvám se za to hlášení. Je mi to upřímně líto. Bylo to bohužel nutné.“

„Tak tohle neberu! Ani se mi to nesnažte prodat! Co jste od Kressela vlastně chtěl? Aby mě předvolal před akademický senát a nechal mě vykopnout? Myslíte si, že bych tam jenom seděl a hrál mrtvého brouka? Jste zatracený šílenec!“

„Věřili jsme, že se nestane vůbec nic. Právě proto jsme to udělali… Netušili jsme, kam jste se ztratil. Prostě jste zmizel. Museli jsme přejít do útoku, Později bychom prohlásili, že šlo o trapné nedorozumění. Ta taktika není nová. Pošlu Kresselovi další dopis, ve kterém původní obvinění stáhnu — ovšem pouze částečně — a za pár týdnů se na tu záležitost zapomene.“

Matlock vřel vztekem nejen nad Williamsovým přístupem, ale i nad jeho bezcitným pragmatismem. Když však promluvil, vůbec nezvýšil hlas. „Vypadněte z mého domu. Dělá se mi z vás zle.“

„Bože, nechte toho, člověče! Copak se vám z nás nedělalo špatně vždycky?“ Matlock sáhl na obnažený nerv a Williams adekvátně zareagoval. Rychle se však ovládl. „Nehádejme se kvůli teoretickým nesrovnalostem. Vysvětlím vám, co potřebuju, a odejdu.“

„Prosím, poslužte si.“

„Fajn. Tak poslouchejte. Ať už od vás chtěl Dunois cokoliv, dejte mu to! To znamená, dejte to mně a já zásilku předám dál. A žádné vytáčky. Nechceme zacházet do krajnosti.“

„Vyjadřujete se docela přímočaře, ale já nechápu, o co jde. Proč bych zrovna já měl mít to, co bratr Julian chce? Řekl vám, že to mám? A proč si pro to nepřišel osobně?“

„Bratr Julian se nikdy nezdržuje dlouho na jednom místě. Jeho schopnosti jsou široce vyhledávány.“

„Myslíte schopnosti režírovat pubertální divošské rituály?“

„Pouze jeho koníček. Ale jak jste sám poznal, je v tom hodně dobrý.“

„Pošlete ho za mnou.“ Matlock prošel kolem Williamse ke kávovému stolku pro poloprázdnou krabičku cigaret. „Porovnáme si poznámky o asociativních pohybech těla. Vlastním slušnou sbírku lidových tanců ze šestnáctého století.“

„Mluvte vážně. Čas se krátí!“

Matlock si zapálil. „Já mám moře času. Prostě toužím po dalším setkání s bratrem Julianem. Rád bych ho posadil za mříže.“

„Vyloučeno! To nepřipadá v úvahu. Přišel jsem ve vašem zájmu. Jestli odejdu bez toho, co po vás Julian chtěl, nebudu to moci kontrolovat!“

„Ta dvě ukazovací zájmena se týkají jedné, nebo dvou různých věcí?“

„Tak teď jste to přehnal. Opravdu přehnal. Tušíte vůbec, kdo je Julian Dunois?“

„Patří do rodiny Borgiů? Do její etiopské větve?“

„Přestaňte, Matlocku! Poslechněte ho! Spousta lidí by mohla přijít k úrazu. A to nikdo nechce.“

„Já nevím, kdo je Dunois, a zvysoka na to kašlu. Vím jen tolik, že mě nadrogoval a pak mě fyzicky napadl. Kromě toho má špatný vliv na hromadu dětí. Navíc ho podezřívám, že se mi vloupal do bytu a zničil můj soukromý majetek — nebo k tomu dal příkaz. Chci ho odstranit z cesty. Sobě i vám.“

„Proboha, mějte přece rozum!“

Matlock přistoupil k oknu, teatrálním gestem odhrnul závěs a odhalil rozbité tabulky a polámané rámy. „Tohle je jedna z navštívenek bratra Juliana?“

Zjevně otřesený Adam Williams hleděl na tu spoušť. „Kdepak, člověče! To rozhodně ne! To není Julianův styl… Není to ani můj styl. Udělal to někdo jiný.“

11

Dlouhá zima zanechala na cestě k domu Lucase Herrona spoustu výmolů. Matlock pochyboval, že je carlyleská městská rada nechá zasypat; následky silných novoanglických mrazů nesla řada komerčně důležitějších ulic. Když se blížil ke starému zájezdnímu hostinci, sundal nohu z plynu a sportovní triumph se jen plížil. Auto poskakovalo ve výmolech a Matlock nechtěl způsobit hluk, kterým by zbytečně upozornil na svůj příjezd.

Nemohl vyloučit možnost, že jej Jason Greenberg nechal sledovat, a tak zvolil zajížďku — jel asi šest kilometrů po souběžné silnici a teprve potom se vrátil a odbočil na komunikaci, která ho dovedla k cíli. Nejbližší stavení stála dobrých sto metrů od Herronova domu. Dlouho se mluvilo o tom, že se oblast promění na bytovou zástavbu — téměř stejně dlouho, jako se mluvilo o rozšíření Univerzity v Carlyle. Oba projekty však ustrnuly ve stadiu úvah, protože jeden závisel na druhém a bohatí absolventi se stavěli zásadně proti jakýmkoliv změnám. No a absolventi představovali kříž, na který přísahal Adrian Sealfont.

Matlocka překvapila klidná pohoda, kterou Herronův domov vyzařoval. Nikdy předtím si dům pořádně neprohlédl. Přitom Lucase nejméně desetkrát vezl domů po poradách, které se protáhly dlouho do noci. Pokaždé však spěchal a nikdy nepřijal pozvání na skleničku. Proto také netušil, jak to vypadá uvnitř domu.

Vystoupil z auta a pomalu kráčel k vysoké a úzké stavbě z neomítnutých cihel a kamene. Po vybledlých zvětralých zdech se vinul plazivý břečťan, jehož propletené výhonky ještě zdůrazňovaly dojem izolovanosti. Na rozlehlém trávníku před domem rostly dvě japonské vrby v plném rozpuku jara, jejich štíhlé větve obtížené fialovými květy se v bohatých kaskádách skláněly k zemi. Trávník byl pečlivě udržovaný, ozdobné keře vzorně zastřižené a dům i pozemek nesly pečeť láskyplné péče. Přesto jste se neubránili pocitu, že zde nebydlí rodina, ale osamělý člověk. Matlock si uvědomil, že se Lucas Herron nikdy neoženil.

Univerzitou přirozeně kolovaly historky o ztracené lásce, o tragickém úmrtí, dokonce o útěku nastávající nevěsty od oltáře, ale Herron na veškeré romantické náznaky — vesměs z mladistvých úst — zareagoval pobaveným úsměvem a poznámkou o svém „zatraceně velkém sobectví“.

Matlock vystoupil po několika schodech ke vchodu a stiskl tlačítko zvonku. Nacvičoval si úsměv na uvítanou, ale pokaždé mu vyšel neupřímný škleb, a tak marnou snahu vzdal. Ve skutečnosti se nadcházejícího setkání bál.

Dveře se otevřely a stál v nich vysoký bělovlasý Lucas Herron oblečený ve zmačkaných kalhotách a v nedopnuté modré košili. Přivítal ho upřeným pohledem.

Starý pán promluvil za necelou vteřinu, ale i ta Matlockovi stačila, aby pochopil, že se mýlil a že Herron dobře ví, co ho k němu přivedlo.

„Jime! Pojďte dál, chlapče. Bože, to je ale příjemné překvapení.“

„Děkuji, Lucasi. Doufám, že neruším.“

„Kdepak. Vlastně jste přišel právě včas. Trochu fušuju do alchymie. Míchám gin s ovocem. Aspoň na to nebudu sám.“

„To zní slibně.“

Interiér Herronova domu naplnil Matlockovy představy; podobně bude za třicet let vypadat jeho vlastní příbytek, pokud zůstane tak dlouho svobodný. Přetékal neuspořádanou směsicí předmětů nashromážděných během poloviny století ze stovek různých zdrojů. Společným jmenovatelem bylo pouze pohodlí — bez ohledu na stylovou nebo časovou koordinaci. Několik stěn lemovaly odshora dolů police s knihami, na jiných visely zvětšeniny snímků z míst, která starý pán v minulosti navštívil během studijních pobytů v zahraničí. Masivní měkce čalouněná křesla, stolky na dosah ruky — znak praktikovaného staromládenectví, pomyslel si Matlock.

„Řekl bych, že jste u mě ještě nebyl… Myslím uvnitř v domě.“

„Máte pravdu. Dnes je to poprvé. Zařídil jste se tu krásně. A úžasně pohodlně.“

„Ano. Skutečně pohodlně. Tak, posaďte se. Dokončím ten lektvar a napijeme se.“ Lucas Herron se vydal přes obývací pokoj k lítacím dveřím, o nichž Matlock předpokládal, že vedou do kuchyně, a na prahu se zastavil. „Vím, že jste nevážil takovou cestu jen proto, abyste starému páprdovi oživil večer. Zastávám však jedno domácí pravidlo. Pokud tomu nebrání zásadní přesvědčení nebo náboženská víra, každému vážnému rozhovoru předchází jedna sklenka.“ Usmál se a pohyb obličejových svalů zdůraznil stovky vrásek kolem očí a na spáncích. „Kromě toho vypadáte dost zasmušile. Slibuju, že můj gin s ovocem zmírní napětí.“

Herron zmizel v kuchyni, než stačil Matlock odpovědět. Místo aby se posadil, vydal se k nejbližší stěně a zadíval se na fotografie, které spořádaně visely nad psacím stolem. Několik zobrazovalo kameny Stonehenge zabírané ze stejného místa, měnil se jen úhel zapadajícího slunce a vytvářel dramatický efekt. Na jiných se ježilo skalnaté pobřeží s horami v pozadí, poblíž kotvily rybářské čluny. Matlock odhadoval, že pocházejí ze Středomoří, nejspíš z Tyrhénských ostrovů. Pak přišlo překvapení. Vpravo dole těsně nad deskou stolu visela podobenka vysokého a štíhlého námořního důstojníka, který se opíral o kmen stromu. Hustý porost připomínal džungli, kolem vojáka se táhly stíny dalších postav. Důstojník stál prostovlasý, na sobě měl košili promočenou potem a v pravici svíral samopal. V levé ruce držel kus papíru, s největší pravděpodobností mapu, a výraz v obličeji napovídal, že právě dospěl k závažnému rozhodnutí. Díval se vzhůru, jako by k vyvýšenému terénu někde v dáli. Tvář měl napjatou, nikoli však vzrušenou. Byl to příjemný obličej a vyzařovala z něj síla. Patřil tmavovlasému Lucasu Herronovi ve středním věku.

„Ta stará fotka mi připomíná doby, kdy věk ještě na mě neměl tak zničující účinek.“

Matlock se vylekaně napřímil. Lucas neslyšně vstoupil a nachytal ho na hruškách. „Hezký obrázek. Teď už vím, kdo ve skutečnosti vyhrál válku.“

„Bezpochyby. Škoda jen, že jsem o tom ostrově nikdy předtím ani potom neslyšel. Kdosi mi řekl, že patří mezi Šalamouny. Mám dojem, že ho v padesátých letech vyhodili do vzduchu. Moc k tomu nepotřebovali, stačilo pár prskavek. Tu máte.“ Herron přistoupil k Matlockovi a podal mu skleničku.

„Díky. A nebuďte zbytečně skromný. Slyšel jsem o vás řadu příběhů.“

„Já taky. Byl jsem z nich úplně vedle. A s rostoucím věkem byly stále lepší… Posadíme se vzadu na verandě. Venku je krásně, škoda sedět uvnitř. Jdeme.“ Aniž počkal na odpověď, Herron vykročil a Matlock jej následoval.

Stejně jako prostranství před domem i zadní trakt nesl stopy pečlivé úpravy. Na kamenné terase čekala rozestavená pohodlná plážová křesílka, vedle každého malý stolek. Uprostřed dlažby pak stál velký stůl s ozdobnými kovovými nohami opatřený slunečníkem. Z hustého, krátce zastřiženého trávníku vyrůstaly ozdobné dříny s obrytými kmeny, mezi nimi se dvě řady květin, hlavně růží, táhly na třicet metrů daleko. Na konci trávníku však pastorální idylku vystřídaly mohutné stromy, trčící z divokých křovin s propletenými větvemi a z vysoké trávy. Udržovaný trávník lemoval vzrostlý neprobraný les. Lucas Herron žil obklopen neprostupnou zelenou zdí.

„Jistě uznáte, že je to dobré pití.“ Oba muži se posadili.

„Vynikající. Nakonec mě přetáhnete od bourbonu k ginu.“

„Gin je dobrý jen na jaře a v létě. Po zbytek roku se nedá pít… No dobře, mladý muži. Domácímu pravidlu bylo učiněno zadost. Co vás ke mně přivádí?“

„Myslím, že to tušíte.“

„Opravdu?“

„Archie Beeson.“ Matlock starého pána pozorně sledoval, ale Herron se soustředil na sklenku a nijak nezareagoval.

„Ten mládenec z katedry historie?“

„Ano.“

„Jednoho dne z něj vyroste výborný učitel. A taky má docela pohlednou a čipernou manželku.“

„Čipernou… a dost odvázanou, řekl bych.“

„Neměl byste dát na první dojem, Jime,“ zazubil se Herron. „V životě by mě nenapadlo, že jste tak viktoriánský… S rostoucím věkem se člověk stává mnohem tolerantnější k výstřelkům svých bližních a spíš hlasuje pro odpuštění. Však uvidíte sám.“

„Podle vás je tedy klíčem tolerance k výstřelkům?“

„Klíčem k čemu?“

„Ale jděte. Onehdy v noci se s vámi chtěl spojit.“

„To je pravda. A vy jste byl u něj… Pokud vím, vaše chování také vyžadovalo toleranci a odpuštění.“

„Mé chování bylo vykalkulováno tak, aby vzbudilo právě takový dojem.“ Herron vůbec poprvé projevil známky znepokojení — několikrát rychle zamrkal.

„Trestuhodné, neváhám říci hanebné,“ zašeptal starý pán a zahleděl se na zelenou hradbu obklopující jeho sídlo. Slunce klesalo za koruny stromů a přes pažit se k terase táhly dlouhé stíny.

„Avšak nutné.“ Matlock si všiml, že starci bolestně zaškubalo v obličeji. A pak si vzpomněl na vlastní reakci, když mu Adam Williams vysvětloval, že bylo „bohužel nutné“ poslat Samu Kresselovi zfalšované hlášení o událostech v Lumumbově síni. Srovnání bolelo.

„Ten mladík má vážné potíže. Je nemocný. Ale snaží se svou nemoc léčit, což vyžaduje odvahu… Teď není vhodná chvíle zavádět na akademické půdě gestapácké metody.“ Starý pán se dlouze napil a levou rukou sevřel opěradlo křesla.

„Jak jste se o něm dozvěděl?“

„Ta informace by mohla být pokládána za důvěrnou. Řekněme, že jsem ji získal od uznávaného kolegy z lékařské fakulty, který narazil na symptomy a vylekal se. Co na tom ostatně záleží? Snažil jsem se tomu chudákovi pomoci a udělal bych to zase.“

„Rád bych vám věřil. Chtěl jsem vám věřit.“

„Proč je to pro vás tak obtížné?“

„Ani vlastně nevím… Když jsme spolu stáli před pár minutami u vchodu… Možná to dělá ten dům. Prostě nevím. Nedokážu to uchopit… Jsem k vám naprosto otevřený.“

Herron se zasmál, ale stále uhýbal očima. „Zdá se, že jste se až příliš ponořil do alžbětinské doby. Do intrik a zápletek španělské tragédie. Škole by určitě prospělo, kdyby si mladší členové pedagogického sboru přestali hrát na inkvizitory nebo na amatérské detektivy. Není to tak dávno, co se zde místo snídaní pořádaly politické manifestace. Vy s těmi svými spikleneckými teoriemi jenom zbytečně vyhrocujete situaci.“

„Mýlíte se. Nejsem žádný inkvizitor. A se spikleneckými teoriemi nemám nic společného. Myslím, že to víte.“

„Tak o co vám tedy jde? Osobní zájem? O toho chlapce? Nebo spíš o jeho ženu…? Promiňte, to jsem neměl říkat.“

„Jsem rád, že jste to řekl. O Virginii Beesonovou nemám nejmenší zájem, sexuální ani jiný. Neumím si ovšem představit žádný jiný zájem, který by o ni mohl někdo projevit.“

„V tom případě jste předvedl vynikající herecký výkon.“

„Jistě. Stálo mě značné úsilí zatajit před Beesonem pravý důvod své návštěvy. Bylo to velmi důležité.“

„Pro koho?“ Herron pomalu odložil sklenku, levou rukou stále svíral opěradlo křesla.

„Pro lidi mimo univerzitu. Z Washingtonu. Federální úřady…“

Lucas Herron se náhle trhaně nadechl nosem a z jeho obličeje se před Matlockovýma očima vytratila barva. Když promluvil, nedokázal zesílit hlas nad sotva slyšitelný šepot.

„Co to říkáte?“

„Kontaktoval mě jistý muž z ministerstva spravedlnosti a předložil mi informace, které mě doslova vyděsily. Nic nezkreslovaly ani nepřeháněly. Šlo o konkrétní a ověřitelné údaje. Mohl jsem si vybrat, jestli na spolupráci přistoupím, nebo ne.“

„A vy jste přijal?“ zašeptal Herron nevěřícně.

„Cítil jsem, že nemám na vybranou. Můj mladší bratr…“

„Cítil jste, že nemáte na vybranou?“ Lucas Herron vstal z křesla. Ruce se mu třásly, hlas nabyl na intenzitě. „Cítil jste, že nemáte na vybranou?“

„Ano.“ Matlock zachoval klid. „Proto jsem za vámi přišel. Pokládám vás za svého přítele a chci vás varovat. Ten problém nás zasáhl hodně hluboko a situace je mnohem nebezpečnější než…“

„Přišel jste mě varovat?! Co jste to provedl? Co jste to, při všech svatých, provedl? A teď mě poslouchejte! Dobře poslouchejte, co vám řeknu!“ Herron zavrávoral a narazil do stolku. Rozmáchl se levou paží a vztekle ho srazil na dlažbu verandy. „Dáte od všeho ruce pryč! Je vám to jasné? Spojíte se s těmi lidmi z Washingtonu a řeknete jim, že se nic nestalo! Že si to jenom… že si to jenom namlouvají! Opakuji — nechte toho! Ruce pryč!“

„To nemohu,“ odvětil Matlock vlídně; ze starce šel strach. „I Sealfont bude muset souhlasit. Sám s tím bojovat nedokáže. Prorostlo to příliš hluboko, Lucasi.“

„Adrian?! Adrian to ví…? Ach, pro smilování boží, uvědomujete si, co děláte? Víte, co všechno zničíte? Kolik toho kvůli vám vyjde nazmar… Vypadněte z mého domu! Vypadněte! Já vás neznám! Ach, kristepane! Bože můj!“

„O co tady jde, Lucasi?“ Matlock také vstal a přistoupil ke starci. Herron před ním ustupoval, starý člověk vyděšený k smrti.

„Nepřibližujte se ke mně! Nedotýkejte se mě!“

Herron se otočil a utíkal přes trávník tak rychle, jak mu věkem ochablé svaly dovolily. Zakopl a upadl, ale hned se vyhrabal na nohy. Ani jednou se neohlédl, ze všech sil běžel přes zahradu k hustému lesu. Vzápětí ho pohltila mohutná zelená stěna.

„Lucasi! Proboha, stůjte!“ Matlock se za starcem rozběhl a dosáhl hranice stromů jen několik vteřin po něm. Přesto už Herrona nespatřil. Prodíral se porostem, klouzal na vlhké půdě, větve ho šlehaly do obličeje, ostnaté šlahouny mu svazovaly nohy, jak pronikal hlouběji do lesa.

Herron zmizel.

„Lucasi! Kde jste?!“

Žádná odpověď, jen chrastění křovin, kterými si razil cestu. Skláněl se, uhýbal větvím, obcházel kmeny, probíjel se hradbou zeleně. Po Lucasu Herronovi ani stopa, sebeslabší zvuk neprozrazoval jeho přítomnost.

„Lucasi! Proboha svatého, Lucasi, ozvěte se!“

Ani hláska. Les jako by starého pána pohltil.

Matlock se rozhlížel, snažil se zrakem proniknout splet větví, hledal vyšlapanou stezku, po níž by se vydal. Nic neviděl. Lucas v jednu chvíli existoval, v příští vteřině se vypařil.

Konečně něco zaslechl. Nejasný hluk z neidentifikovatelného zdroje jako by ho obklopoval ze všech stran. Za okamžik v něm rozeznal hrdelní sténání, kvílení. Nedaleké, současně však nedosažitelné. Nářek přešel v žalostný vzlyk. Izolovaný vzlyk zakončený jediným, zřetelně srozumitelným slovem, z něhož čišela nenávist.

„Nimrod…!“

12

„Zatraceně, Matlocku! Řekl jsem ti, aby ses držel stranou, dokud se s tebou nespojím!“

„Zatraceně, Greenbergu! Jak ses dostal do mého bytu?“

„Proč sis ještě nenechal zasklít okna?“

„Nenabídl jsi mi, že FBI uhradí opravu.“

„Tak jo, jsme vyrovnaní. Kdes byl?“

Matlock hodil klíčky od auta na kávový stolek a sjel pohledem k rozbité stereosoupravě v rohu pokoje. „Ten příběh souvisí s naší věcí a je dost… smutný. Ale než všechno vysvětlím, potřebuju se napít. Poslední sklenku jsem nechal nedopitou.“

„Nalej mi taky jednu. I já ti chci něco říct a moje vyprávění rozhodně bude truchlivé.“

„Co piješ?“

„Já si na alkohol moc nepotrpím. Dej mi, co máš.“ Matlock vyhlédl oknem. Závěs zůstal odhrnutý, jak ho při Williamsově návštěvě zanechal. Slunce zapadlo, skončil další jarní den. „Vymačkám citron a namíchám nám ovocný gin.“

„Podle záznamů je tvoje oblíbené pití bourbon.“

Matlock probodl federálního agenta pohledem. „Opravdu?“

Greenberg ho následoval do kuchyně a mlčky se díval, jak připravuje nápoj. Po chvíli si vzal nabízenou sklenku.

„Slušné pití.“

„Není to… Čí žalostný příběh zazní jako první?“

„Chtěl bych samozřejmě slyšet nejdřív tvůj, ale za daných okolností dostane ten můj přednost.“

„To zní dost hrozivě.“

„Ne, jenom smutně… Začnu tím, že se tě zeptám, jestli tě zajímá, kam jsem odjel poté, co jsem tě vysadil.“

„Moc ne, ale ty mi to stejně řekneš.“

„Řeknu, protože je to důležité. Zajel jsem na místní letiště, na Bradley Field, abych počkal na tryskáč, který ministerstvo spravedlnosti vypravilo před několika hodinami z Dullesova národního. Spěšný kurýr mi doručil dvě zapečetěné obálky, jejichž převzetí jsem musel podepsat. Tady jsou.“ Greenberg sáhl do náprsní kapsy a vylovil dvě obchodní obálky běžného podlouhlého formátu. Jednu odložil na stůl a druhou otevřel.

„Vypadají velmi oficiálně,“ poznamenal Matlock a posadil se na desku kuchyňské pracovní linky vedle dřezu, takže se mu dlouhé nohy pohupovaly před dvířky příborníku.

„Oficiálnější už být nemůžou… Tahle obsahuje shrnutí našich závěrů, k nimž jsme dospěli na základě informací, které jsme od tebe dostali. Končí konkrétním doporučením. Jsem oprávněn předat ti tyto informace vlastními slovy, pokud se budu přesně držet faktů a žádný nevynechám…“

„Jason Greenberg získává dva body.“

„Avšak,“ pokračoval federální agent, jako by Matlockovo přerušení neslyšel, „obsah druhé obálky musí být předán doslovně. Musíš si ten dokument — bude-li to nutné — pozorně přečíst, a pokud s ním budeš souhlasit, stvrdíš tuto skutečnost svým podpisem.“

„Čím dál lepší. Copak, kandiduju do Senátu?“

„Ne, kandiduješ na… Začnu podle instrukcí.“ Greenberg mrkl na složený papír a pak zvedl pohled k Matlockovi. „Muž, s kterým ses seznámil v Lumumbově síni, Julian Dunois, alias Jacques Devereaux nebo Jésus Dambert — pravděpodobně používá i jiná jména, o nichž nevíme — působí jako právní poradce a stratég černošských levicových militantních hnutí. Termín právní poradce a stratég zahrnuje vše od agenta provokatéra po manipulace se soudy. V druhém případě používá jméno Dunois, ve všech ostatních libovolnou krycí totožnost. Operuje z geograficky vzdálených míst, jako je Marseille, Alžír, Karibik včetně Kuby, a domníváme se, že i z Hanoje a možná z Moskvy. Snad dokonce z Pekingu. Ve Státech vlastní zavedenou advokátní kancelář, která sídlí v Harlemu a má pobočku na západním pobřeží v San Francisku… Obvykle se drží v pozadí, ale kdykoliv se ukáže, následují špatné zprávy. Netřeba dodávat, že se nachází na seznamu nežádoucích osob ministerstva spravedlnosti a v poslední době mu u nás hoří půda pod nohama…“

„V poslední době,“ skočil mu do řeči Matlock, „u nás hoří půda pod nohama všem subjektům politicky nalevo od telekomunikační společnosti.“

„Bez komentáře. Budu pokračovat. To, že se Dunois vynořil v průběhu naší operace, jí dodává nečekaný rozměr, nový aspekt, s nímž se dříve nepočítalo. Přesahuje domácí kriminální scénu a vstupuje na pole mezinárodního zločinu a politického terorismu, nejspíš ve vzájemné kombinaci. Ve světle skutečností, že ti byly podány drogy, někdo se ti vloupal do bytu a udělal z něj kůlnu na dřevo a tvoje přítelkyně slečna Ballantyneová se stala terčem nepřímého vyhrožování — a tady si nic nenalhávej, ten hlas jí opravdu vyhrožoval — tedy ve světle těchto faktů zní zmiňované doporučení následovně: Přerušíš svou spoluúčast na tomto vyšetřování. Tvá další spolupráce s námi by přesáhla rámec rozumného rizika.“ Greenberg odložil papíry na stůl a pořádně se napil ginu. Matlock pomalu houpal nohama ve vzduchu. „Co říkáš na tento návrh?“ zeptal se federální agent.

„Zatím nevím, Zdá se mi, že jsi ještě neskončil.“

„Rád bych skončil právě v tomto bodě. Analýza je přesná a domnívám se, že bys měl to doporučení přijmout. Vycouvej, Jime.“

„Nejdřív dokonči. Co je v té druhé obálce? V tom dokumentu, který si mám doslovně přečíst?“

„Seznámím tě s ním pouze tehdy, když doporučení odmítneš. Nedělej to. Nemám na tebe v žádném směru naléhat, takže ta poslední věta jde mimo protokol.“

„Víš zatraceně dobře, že ho odmítnu, tak proč plýtváš časem?“

„Já to nevím. A nechci tomu ani věřit.“

„Pro mě neexistuje cesta zpátky.“

„Mohl bych ti během hodiny snést hromadu protiargumentů. Radím ti, nech to plavat. Ztrať se ze scény, dokud je čas.“

„Vyloučeno.“

„Cože? Proč?“

„Vysvětlení podá můj smutný příběh. Raději pokračuj.“

Greenberg pátral v Matlockových očích po skrytých motivech, a když žádné nenašel, vzal druhou obálku a otevřel ji.

„V onom málo vítaném a mnou nedoporučovaném případě, že naši nabídku vycouvat ze spolupráce na této operaci odmítneš, si musíš být vědom, žes tak učinil proti výslovnému přání ministerstva spravedlnosti. Poskytneme ti sice všemožnou ochranu, jako bychom ji poskytli každému občanu Spojených států, avšak nadále budeš jednat na svou vlastní zodpovědnost. My ji naopak neponeseme za žádnou škodu či újmu, kterou v souvislosti se svou spoluúčastí na našich akcích případně utrpíš, ať je jakéhokoliv druhu.“

„Tak to v tom dokumentu stojí?“

„Ne, tak to v něm nestojí, ale takový je jeho význam.“ Greenberg rozložil papír. „Text je mnohem jednodušší a současně obsažnější. Podívej se sám.“ Agent podal Matlockovi memorandum.

Bylo to prohlášení podepsané náměstkem ministra spravedlnosti, vytečkovaný řádek vedle čekal na Matlockův podpis.

„Vyšetřovací odbor ministerstva spravedlnosti přijal nabídku pana Jamese B. Matlocka v tom smyslu, že provede omezené šetření ve vztahu k jistým nezákonným aktivitám, k nimž údajně došlo v areálu Univerzity v Carlyle či v jeho okolí. Ministerstvo spravedlnosti však nyní pokládá nastalou situaci za vážnou a vyžadující profesionální přístup. Proto je další spoluúčast profesora Matlocka považována za bezdůvodnou, a vzhledem k zavedeným postupům ministerstva dokonce za neoprávněnou. Ministerstvo spravedlnosti tudíž tímto informuje pana Jamese B. Matlocka, že si váží jeho dosavadní spolupráce, avšak současně jej žádá, aby se pro příště zdržel jakýchkoliv aktivit v souvislosti s probíhajícím šetřením, a to v zájmu své osobní bezpečnosti a v zájmu hladkého chodu vyšetřování. Podle kvalifikovaného názoru ministerstva by další zapojení profesora Matlocka mohlo narušit cíle operace v oblasti Carlyle. Pan Matlock obdržel originál tohoto memoranda, což stvrzuje svým podpisem.“

Matlock dočetl a osopil se na Greenberga: „Co to má znamenat? Tady se píše, že dobrovolně končím.“

„Z tebe by byl mizerný právník. Radím ti, aby sis nekupoval ani kolo, aniž by ses nejdřív se mnou poradil.“

„Cože?“

„Nikde! Nikde se v těch sračkách nepíše, že souhlasíš s ukončením spolupráce. Stojí tam pouze, že tě ministerstvo spravedlnosti žádá, abys tak učinil.“

„Tak proč bych to měl sakra podepisovat?“

„Výborná otázka. Můžeš si koupit kolo… Podepíšeš dokument pouze tehdy, když, jak vyhrožuješ, odmítneš nabídku na ukončení spolupráce.“

„Ach, proboha svatého!“ Matlock seskočil z kuchyňské linky a hodil papír přes stůl na Greenberga. „Možná se nevyznám v zákonech, zato rozumím jazyku, zejména psanému slovu. Mluvíš v protikladech!“

„Pouze zdánlivě… Položím ti jednoduchou otázku. Předpokládejme, že si budeš dál hrát na tajného agenta. Je dost pravděpodobné, že nás v blízké budoucnosti budeš chtít požádat o pomoc. Vyskytne se nepředvídaná situace a…“

„Samozřejmě. Tomu se nevyhneme.“

„Jestli to memorandum nepodepíšeš, žádnou pomoc nedostaneš… Na mě se nekoukej! Mě za pár dní někdo vystřídá. Už tak se zde pohybuju déle, než by bylo vhodné.“

„Vy jste ale banda pokrytců! Jediná možnost, jak získat pomoc a ochranu, spočívá v tom, že podepíšu prohlášení, že žádnou pomoc ani ochranu nebudu potřebovat.“

„Souhlasím. Vždy, když na něco podobného narazím, mám sto chutí odejít do soukromého sektoru… V poslední době vymysleli byrokrati nový termín. Říká se tomu bezrizikový pokrok. Prostě využij všechno, zneužij, koho můžeš. Ale neber na sebe vinu, když taktický plán selže. Zbav se veškeré odpovědnosti.“

„A když nepodepíšu, skáču z letadla bez padáku, ano?“

„Jak říkám, dej na mou radu. Nic za ni nechci, ačkoliv jsem fakt dobrý právník. Vykašli se na to. Vycouvej, dokud je čas.“

„A já říkám, že nemůžu.“

Greenberg sáhl pro sklenku. „Ať uděláš cokoliv, bratra ti to z hrobu nepřivede,“ upozornil Matlocka tiše.

„To mi nemusíš připomínat,“ odvětil profesor dojatým, avšak pevným hlasem.

„Možná tím zachráníš jiné mladší bratry, jenže já tomu moc nevěřím. Každopádně můžeme místo tebe nasadit profesionála. Strašně nerad to přiznávám, ale Kressel měl pravdu. A i když překazíme tu konferenci, to setkání dodavatelů a překupníků, k němuž má za pár týdnů dojít, jistě brzy uspořádají jiné.“

„S tím nemohu než souhlasit.“

„Tak proč dále váhat? Vycouvej.“

„Proč? Ještě jsem ti nevylíčil svůj smutný příběh. Proto. Vzpomínáš? Chtěl jsi dostat přednost, ale teď jsem na řadě já.“

„Tak mluv.“

A Matlock mu řekl všechno. Všechno, co věděl o Lucasu Herronovi — živá legenda, obr, „starý moudrý výr“ Carlyle. K smrti vyděšený stařec, který utekl do své osobní džungle. Nářek a jediné slovo: „Nimrod.“ Greenberg poslouchal, a čím déle profesor mluvil, tím smutněji se dívaly jeho oči. Když Matlock skončil, federální agent se napil a zachmuřeně pokýval hlavou.

„Vyzvonils mu to do posledního slova, viď? Nemohl jsi přijít za mnou, musel sis vylít srdce jemu. Univerzitnímu idolu s kýblem krve na rukou… Loring měl pravdu. Museli jsme se obrátit na amatéra, v kterém se pohnulo svědomí… Amatéři před námi, amatéři za námi. Ale jedno ti přiznat musím. Skutečně máš svědomí. Škoda že se totéž nedá říct o těch, kteří nám mají krýt záda.“

„Tak co mám podle tebe dělat?“

„Podepiš ten blábol.“ Greenberg zvedl memorandum z ministerstva spravedlnosti a podal ho Matlockovi. „Budeš potřebovat pomoc.“

* * *

Patricie Ballantyneová Matlocka předběhla a k rohovému stolku na vzdáleném konci restaurace U Cheshirské kočky došla první. Cesta proběhla ve stísněné atmosféře. Dívka mu tiše a zahořkle, leč důrazně vytýkala spolupráci s vládními orgány všeobecně a s Federálním úřadem pro vyšetřování zvlášť. Tvrdila, že navzdory všem prohlášením o opaku existují drtivé důkazy, že tato organizace dovedla Ameriku na krok od policejního státu.

Poznala to na vlastní kůži. Zažila dopady jednoho vyšetřování FBI a věděla, že zdaleka nešlo o izolovaný případ.

Matlock jí podržel židli, a když si sedala, pohladil ji po rameni v uklidňujícím gestu tišícím bolest. Stolek se nacházel u okna těsně vedle dveří na zahradu, která se za pár dní — blížil se konec května — otevře pro hosty, již rádi večeří na čerstvém vzduchu. Posadil se naproti ní a vzal ji za ruku.

„Nebudu se omlouvat za to, co dělám. Věřím, že je to nutné. Nejsem žádný hrdina a špicl už vůbec ne. Nikdo však po mně žádné hrdinství nechce a informace, jež nashromáždím, v konečném důsledku pomohou spoustě lidí, kteří pomoc zoufale potřebují.“

„Myslíš, že se těm lidem opravdu dostane pomoci? Nebo jenom obvinění? Nenajdeme je nakonec místo nemocnic a sanatorií, kam patří, před soudem a ve vězení?“

„Federálům nejde o nemocné děti. Chtějí dostat za mříže ty, kteří tu nemoc způsobili. Já také.“

„Ale ty děti při tom utrpí.“ Konstatování faktu.

„Některé možná. Ale bude jich co nejméně.“

„To je odporné.“ Dívka vytrhla ruku z Matlockovy dlaně. „Zavrženíhodná výmluva. Kdo o tom bude rozhodovat? Ty?“

„Mám pocit, že poslouchám nekonečnou smyčku.“

„Já jsem to totiž zažila. Není to nic příjemného.“

„Tohle je něco úplně jiného. Sešel jsem se pouze se dvěma muži. Jeden… odešel. Druhým je Greenberg. Oba mají daleko k těm zrůdám z padesátých let. Věř mi.“

„Ráda bych.“

K jejich stolku přistoupil vrchní. „Máte telefon, pane Matlocku.“

Profesor ucítil záchvěv bolesti ve vnitřnostech, jak nervy zareagovaly na náhlý strach. Pouze jeden člověk věděl, kde ho v tu chvíli hledat — Jason Greenberg.

„Díky, Harry.“

„Můžete si hovor převzít u rezervací. Sluchátko je vyvěšené.“

Matlock vstal ze židle a krátce pohlédl na Pat. Za dlouhé měsíce, co spolu navštěvovali nejrůznější večírky a restaurace, se dosud nestalo, že by ho někdo sháněl nebo mu volal. V jejích očích postřehl, že si to uvědomila. Rychle odešel k rezervačnímu pultu.

„Haló?“

„Jim?“ Greenberg, kdo jiný.

„Jason?“

„Promiň, že tě ruším. Nedělal bych to, kdybych nemusel.“

„Co se proboha stalo?“

„Lucas Herron je mrtvý. Asi před hodinou spáchal sebevraždu.“

Bolest ve vnitřnostech se vrátila s mnohem větší silou. Tentokrát nepocítil pouhý záchvěv, ale ostrý bodavý záblesk, který ho připravil o dech. Před očima se mu náhle zjevil zděšený stařec, který běží přes udržovaný trávník k hustému lesu, jenž ohraničuje jeho pozemek. Vzápětí zaslechl naříkavý vzlyk a jméno Nimrod zašeptané hlasem plným nenávisti.

„Jsi v pořádku?“

„Ano, jistě, jsem v pořádku.“ Z nepochopitelných důvodů si jeho paměť vybavila zvětšený výřez ze skupinové fotografie, na němž v černém lepenkovém rámečku stojí tmavovlasý důstojník námořní pěchoty středního věku se samopalem v jedné ruce a mapou v druhé, jehož štíhlá, ostře řezaná tvář hledí k temeni kopce.

Obrázek starý čtvrtinu století.

„Měl by ses vrátit do svého bytu…“ Greenberg mu vlastně udělil rozkaz, ale měl dost rozumu, aby ho vyslovil jemně.

„Kdo ho našel?“

„Můj člověk. Nikdo jiný o tom zatím neví.“

„Tvůj člověk?“

„Když jsme se rozešli, nechal jsem Herrona sledovat. Zkušený agent se naučí rozpoznat příznaky. Vyrazil dveře a našel ho mrtvého.“

„Jak?“

„Podřezal si žíly. Ve vaně.“

„Panebože! Co jsem to provedl!“

„Nech toho! Vrať se domů. Musíme se spojit s příslušnými lidmi… Vzpamatuj se, Jime.“

„A co mám říct Pat?“ Matlock se snažil soustředit na bezprostřední úkoly, ale mysl mu neustále zalétala k bezmocnému vyděšenému starci.

„Co nejmíň. A hoď sebou.“

Matlock zavěsil a několikrát se zhluboka nadechl. Sáhl do kapsy pro cigarety, ale pak si vzpomněl, že je nechal na stole. Stůl. Pat. Musí se vrátit a cestou vymyslet přijatelné vysvětlení.

Pravdu. K čertu s tím, řekne jí pravdu.

Kolem dvou antických pilířů kráčel do zadní části jídelny ke stolku u okna. Navzdory panice se mu do jisté míry ulevilo, protože se rozhodl jednat s Pat otevřeně. Musí přece mít kromě Greenberga a Kressela někoho, s kým si může promluvit!

Kressel! V sedm se měl u něho zastavit. Úplně na to zapomněl.

Jenže v tom okamžiku se mu myšlenky na Sama Kressela vypařily z hlavy. Stolek vedle dveří na terasu zůstal opuštěný.

Pat zmizela.

13

„Nikdo ji neviděl odcházet?“ Greenberg následoval krajně znepokojeného Matlocka z předsíně do obývacího pokoje. Z ložnice zněl hlas Sama Kressela, který vzrušeně hulákal do telefonu. Matlock to jen zaregistroval; jeho mozek se musel soustředit na řadu věcí.

„To je Sam tam vedle, že?“ zeptal se. „Ví o Herronovi?“

„Ano. Volal jsem mu, jen co jsem s tebou domluvil… Co obsluha? Ptal ses jich?“

„Samozřejmě. Nikdo si ničeho konkrétního nevšiml. V restauraci bylo rušno. Jedna servírka tvrdila, že viděla Pat odcházet na toaletu. Druhé se zdálo… panebože, zdálo, že odešla z podniku s dvojicí od vedlejšího stolu.“

„Nemusela kolem tebe cestou z restaurace projít? Přece by sis jí všiml, ne?“

„Právě že ne. Seděli jsme vzadu a mohla odejít přes terasu a zahradu, kam personál v létě vynáší stoly.“

„Odjel jsi odtamtud svým autem?“

„Pochopitelně.“

„A venku jsi ji neviděl? Na silnici nebo třeba na louce?“

„Ne.“

„Poznal jsi někoho z hostů?“

„Ani jsem se po nich nedíval. Měl jsem hlavu plnou… jiných starostí.“ Matlock si zapálil cigaretu; ruka držící zápalku se mírně chvěla.

„Jestli chceš slyšet můj názor, tak zahlédla někoho známého a požádala o odvoz. Holka jako ona by se nenechala jen tak odvést, aniž by se bránila.“

„Jistě. To mě taky napadlo.“

„Pohádali jste se?“

„I tak by se to dalo říct. Sice se už trochu uklidnila, ale ten telefon v ní mohl znovu vyvolat vztek. Učitelům anglické literatury zase tak často lidé do restaurace nevolají.“

„Omlouvám se.“

„Není to tvoje chyba. Pat byla nervózní a podrážděná. Pořád myslí na svého otce. Zavolám jí domů, jen co Sam uvolní telefon.“

„On je fakt divný pavouk. Když jsem mu řekl o Herronovi, málem vyletěl z kůže a ječel na mě, že musí okamžitě mluvit soukromě se Sealfontem. Zavřel se do ložnice, ale řve do sluchátka tak, že ho slyší celá ulice.“

Matlock se v myšlenkách přenesl k Herronovi. „Jeho smrt — jeho sebevražda — bude pro univerzitu znamenat největší šok za posledních dvacet let. Lidi jako Lucas prostě neumírají. Rozhodně ne takto… Ví Sam, že jsem ho krátce před smrtí navštívil?“

„Ví, Nemohl jsem mu to zatajit. Řekl jsem mu dost z toho, co jsem se od tebe dozvěděl. Samozřejmě zkrácenou verzi. Odmítá tomu uvěřit. Přesněji řečeno závěrům, které z těch informací vyplývají.“

„Nedivím se mu. Něco takového se příčí zdravému rozumu. Co podnikneme dál?“

„Budeme čekat. Poslal jsem hlášení do Washingtonu. Dva technici z laboratoře v Hartfordu jsou už na cestě. Přizvali jsme i místní policii.“

Při zmínce o policii si Matlock náhle vzpomněl na strážníka v chodbě u squashového kurtu, který sklonil hlavu a spěšně odešel na druhou stranu, sotva ho poznal. Řekl o něm Greenbergovi, ale agent mu policistovo chování tehdy nedokázal vysvětlit. Zeptal se tedy znovu.

„Co ten policajt v tělocvičně?“

„Zatím se zdá, že je s ním všechno v pořádku. Policie má v rámci dobrých vztahů s radnicí a školou na několika kurtech vyhrazená tři dopoledne v týdnu. Nejspíš shoda okolností.“

„Ty se s takovým vysvětlením spokojíš?“

„Řekl jsem zatím. Prověřujeme si ho. Dosud jsme nenarazili na nic jiného než na vynikající služební záznam.“

„Je to bigotní pacholek plný předsudků.“

„Možná tě překvapí, že to není žádný zločin. Listina základních lidských práv zaručuje svobodu názoru.“

Z ložnice vyšel Sam Kressel a Matlock si pomyslel, že tak vyděšeného člověka snad v životě neviděl. Jeho bezkrevný obličej silně připomínal výraz v tváři Lucase Herrona těsně předtím, než starý pán utekl do lesa.

„Slyšel jsem tě přijít,“ oznámil prorektor. „Co teď budeme dělat? Může mi to proboha někdo říct? Adrian té absurditě nevěří o nic víc než já! Lucas Herron! To je šílené!“

„Možná. Ale taky je to pravda.“

„Protože to říkáš? Jak si můžeš být tak jistý? V těchto věcech jsi nezkušený amatér. Pokud vím, Lucas pouze přiznal, že pomáhal jednomu nešťastnému studentovi vypořádat se s návykem na drogy.“

„Nebyl to… Nejde o studenty.“

„Rozumím.“ Kressel se zastavil a těkal pohledem od Matlocka ke Greenbergovi a zpět. „Za daných okolností musím vyžadovat jména.“

„Ta nedostanete,“ opáčil Greenberg tiše. „Pokračujte. Chci vědět, proč se podle vás pan Matlock mýlí a proč je smrt pana Herrona tak absurdní?“

„Protože Lucas Herron není… nebyl jediný člen sboru, kdo se o problematiku drog zajímal. Takových u nás najdete desítky. Pomáháme všude, kde je třeba!“

Federální agent mu pohlédl upřeně do očí. „Teď vás nechápu. Pomáháte narkomanům. Fajn. To ale přece neznamená, že se zabijete, sotva to o vás kolega zjistí.“

Sam Kressel si sundal brýle; smutné oči se mu nepřirozeně leskly. „Je zde jedna věc, o které vy dva nemáte tušení. Já sám jsem se to dozvěděl teprve nedávno a neznám podrobnosti tak dobře jako Sealfont… Lucas Herron byl těžce nemocen. Vloni v létě mu vyoperovali ledvinu, ale rakovina metastázovala i do té druhé a on to věděl. Musel strašně trpět. Nakonec se možná bolest stala natolik nesnesitelnou, že se sám rozhodl skoncovat se životem.“

Greenberg pozorně sledoval, jak si Kressel nasazuje brýle. Matlock se sklonil k popelníku a zamáčkl v něm nedopalek.

„Chcete naznačit, že mezi Herronovu sebevraždou a návštěvou pana Matlocka u něj neexistuje žádná souvislost?“ přerušil konečně mlčení federální agent.

„Nic takového naznačit nechci. Nějaká souvislost tam určitě je… Problém je v tom, že vy jste Lucase Herrona neznal. S výjimkou několika válečných let strávil celý svůj profesní život v Carlyle. Univerzita se mu stala vším, světem, domovem, rodinou. Miloval ji víc než kterýkoliv muž svou ženu, víc než rodiče své dítě. Jim vám to snad řekl, ne? Kdyby Lucas jen na okamžik uvěřil, že jeho světu hrozí zkáza, trpěl by nesrovnatelně silnější bolestí než tou, kterou mu způsobovala rakovina. Kdy jindy si vzít život než za takové situace?“

„Jdi k čertu, Same!“ vybuchl Matlock. „Vždyť ty jinými slovy říkáš, že jsem ho zabil!“

„Možná,“ opáčil Kressel téměř neslyšně. „Takto jsem o té věci zatím neuvažoval a Adrian určitě taky ne.“

„Ale říkáš to! Tvrdíš, že jsem na něho zbrkle vyjel a zabil ho! Jako kdybych mu ty žíly podřezal já! Jenže tys tam nebyl, kamaráde. Zato já ano.“

„Neřekl jsem, že jsi na něho zbrkle vyjel, ale že jsi amatér,“ ohradil se Kressel tiše. „Amatér plný dobrých úmyslů. Myslím, že pan Greenberg ví, o čem mluvím.“

Jason Greenberg se podíval na Matlocka. „Jedno antické přísloví říká, že když se starci zabíjejí vlastní rukou, umírá celá obec.“

Zvuk náhle proťalo zařinčení telefonu a všichni tři sebou při tom zvuku trhli. Matlock zvedl sluchátko a pak ho beze slova podal Greenbergovi.

„Greenberg,“ ohlásil se agent a chvíli poslouchal. „Jo, rozumím. Kdy to budete vědět…? To už budu nejspíš na cestě. Potom se vám ozvu. Musíme si promluvit.“ Odložil sluchátko do vidlice a zůstal stát u stolku zády k ostatním. Prorektor pro studium nedokázal potlačit zvědavost.

„Kdo to byl? Co se stalo?“

Greenberg se k nim otočil. Matlock si pomyslel, že agentovy oči vyhlížejí ještě smutněji než obvykle, což u něj bylo známkou rozčilení.

„Požádáme policii — soud — o povolení k pitvě.“

„Proč?!“ zařval Kressel a přiskočil k agentovi. „Pro smilování boží, proč?! Vždyť se zabil sám! Nesnesitelně trpěl! Kristepane, to přece nemůžete! Jestli se tohle provalí…“

„Provedeme to nenápadně.“

„Ale pitvu neutajíte! Zpráva o ní se dostane na veřejnost a potom tady propukne peklo! To nepřipustím!“

„Pitvě nezabráníte. Ani já bych ji nemohl zakázat. Pádné důkazy naznačují, že Herron nezemřel vlastní rukou. Byl zavražděn.“ Greenberg se suše usmál na Matlocka. „A nezabila ho slova.“

* * *

Kressel namítal, hrozil, znovu volal Sealfontovi, a když pochopil, že nic nezmůže, vztekle odešel z Matlockova bytu.

Sotva za sebou práskl dveřmi, telefon opět zazvonil. Greenberg si všiml, že nečekaný zvuk Matlocka znepokojil; ne pouze podráždil, znepokojil, možná dokonce vyděsil.

„Omlouvám se, ale tvůj byt musí pro tuhle chvíli sloužit jako operační základna. Slibuju, že to nepotrvá dlouho… Třeba je to ta tvoje slečna.“

Matlock zvedl sluchátko, několik vteřin mlčky poslouchal a otočil se k agentovi. „Pro tebe.“

Greenberg se tiše představil a celou minutu hleděl do prázdna. Matlock ho chvíli sledoval a pak odešel do kuchyně; nechtěl indiskrétně stát vedle federálního agenta, když mu nadřízený předává pokyny. Hlas na druhém konci linky se totiž představil dvěma slovy: „Volá Washington.“

Na stole ležela obálka, v níž bylo doručeno nechutně pokrytecké memorandum z ministerstva spravedlnosti. Další znamení, že i ty nejhorší sny se někdy stávají skutečností. Nekonečně malým kouskem mysli, který se zabývá nepředstavitelným, si Matlock začínal uvědomovat, že země, v níž vyrostl, se mění v něco ohavného, zničujícího. Nešlo zdaleka jen o politiku, vše jako by halil obludný mrak amorální strategie. Korupce úmyslů. Silné niterné pocity nahradila vnější zloba. Kompromis přesvědčení. Země se stávala něčím jiným, než slibovala, než se zavázala. Svatý grál se změnil v prázdnou nádobu od zvětralého vina a měl cenu jen proto, že se jej momentálně někdo zmocnil.

„Už jsem domluvil,“ ozval se od dveří Greenberg. „Nechceš zavolat slečně Ballantyneové?“

Matlock se k němu otočil. Jason Greenberg, ztělesnění protikladů, pomyslel si. Federální agent, který cituje antická přísloví a staví se krajně rezervovaně a podezřívavě k systému, jehož zájmy má chránit.

„Ano, jistě. Hned to zkusím.“ Proklouzl kolem Greenberga do obývacího pokoje, ale s rukou na sluchátku se zarazil. „To teda byl citát. Jak jsi to říkal? Když se starci zabíjejí vlastní rukou, umírá celá obec?“ Odvrátil se od telefonu a zahleděl se na agenta. „Myslím, že smutnější přísloví jsem v životě neslyšel.“

„Nejsi ortodoxní žid. Já ostatně také ne. Chasidé by ho za smutné nepokládali… A když tak o tom uvažuju, opravdoví filozofové taky ne.“

„Proč ne? Vždyť je smutné.“

„Je pravdivé. Pravda není ani smutná, ani veselá. Je prostě a jednoduše pravda.“

„Jednoho dne to spolu probereme, Jasone.“ Matlock zvedl sluchátko a vytočil Patriciino číslo. Ani po desátém zazvonění se nikdo neohlásil. Uvažoval, komu z jejích přátel — a jestli vůbec — by měl zavolat. Napadlo ho několik jmen, ale stále se nemohl rozhodnout. Když byla Pat naštvaná, obvykle udělala jednu ze dvou věcí. Buď se na hodinku na dvě stáhla do samoty, nebo naopak vyhledala pár kamarádek či kamarádů a vyrazila s nimi do Hartfordu do kina či do nějakého zapadlého baru. Od jejího zmizení uplynulo půldruhé hodiny. Dá jí ještě patnáct minut a pak začne obvolávat známé. Pochopitelně nezapomínal ani na možnost, že z restaurace neodešla dobrovolně, ale nepřipadala mu příliš věrohodná. U Cheshirské kočky večeřelo plno lidí, okolní stolky byly obsazené. Greenberg má pravdu. Ať odešla kamkoliv, šla tam o své vůli.

Agent pořád stál ve dveřích do kuchyně a bez hnutí Matlocka pozoroval.

„Zkusím to za čtvrt hodiny. Když to ani potom nezvedne, zavolám několika jejím přátelům. Sám jsi o ní řekl, že je tvrdohlavá.“

„Jenom doufám, že nejsi ze stejného těsta.“

„Co tím chceš říct?“

Greenberg postoupil několika kroky do obýváku a podíval se Matlockovi do očí.

„Jsi mimo. Vyřízený. Zapomeň na memorandum z ministerstva, zapomeň na Loringa, zapomeň na mě… Musí to být. Víme, že sis u společnosti PanAm rezervoval na sobotu dvě letenky do Karibiku. Užij si Svatého Tomáše, protože právě tam strávíš prázdniny. Bude to tak nesrovnatelně lepší.“

Matlock neuhnul očima ani o milimetr. „Takové rozhodnutí mohu udělat jen já a nikdo jiný. Mám na svědomí život ctihodného starce a ty sis ten blábol, jaks ho nazval, schoval do kapsy. Mnou podepsaný, to zdůrazňuju.“

„Ten blábol už neplatí. Washington si přeje, abys vypadl. Takže končíš.“

„Proč?“

„Kvůli tomu ctihodnému starci. Jestli byl opravdu zavražděn, jako že byl, mohl bys být další na řadě. V tom případě by vypluly na světlo jisté záznamy a jistí lidé, kteří se od počátku netajili odporem k tvému zverbování, by mohli své výhrady svěřit tisku. Tobě snad nemusím říkat, že jsme tě do toho vmanipulovali.“

„No a?“

„Nikdo z vedení ministerstva spravedlnosti si nepřeje získat nálepku kata.“

„Chápu.“ Matlock sklopil zrak a přesunul se ke kávovému stolku. „A když odmítnu?“

„Pak tě odstraním ze scény.“

„Jak?“

„Nechám tě zatknout pro podezření z vraždy.“

„Cože?“

„Podle dosavadního šetření jsi poslední, kdo viděl Lucase Herrona naživu. Sám jsi přiznal, že jsi ho navštívil proto, abys mu vyhrožoval.“

„Chtěl jsem ho varovat!“

„To je otázka interpretace, nemyslíš?“

Ohlušující výbuch srazil oba muže na podlahu. Jako by se celá stěna domu zřítila v troskách. Vzduchem vířila mračna prachu a střepy roztříštěného skla, kolem hlav jim létaly třísky z rozbitého nábytku a kusy umělé hmoty. Místnost zahalil čpavý pach hořící síry. Matlock ho poznal a uvažoval, o jaký typ bomby se jedná. Instinkt mu napověděl, jak zareagovat. Přitiskl se k podstavci pohovky a čekal na druhou explozi, na opožděnou detonaci, která zabije každého, kdo v panice vstane a dá se na útěk. Oblaky prachu zahlédl Greenberga, který se zvedal ze země. Skočil na něj a strhl ho na kolena.

„K zemi! Zůstaň…“

Druhý výbuch ožehl strop, ale Matlock ihned věděl, že nálož neměla zabíjet. Sledovala jiný cíl, jenom si hned neuměl představit jaký. Exploze byla nejspíš určena k oklamání, k rozptýlení pozornosti. Něco jako obří prskavka.

Z celé budovy se ozývaly vyděšené výkřiky, z vyššího patra zněl dusot pádících nohou.

A pak před vchodem Matlockova bytu zazněl jekot čiré hrůzy a nepřestával a nepřestával; děs, který v něm zněl, přiměl Matlocka a Greenberga vstát a rozběhnout se ke dveřím. Když je profesor rozrazil, naskytl se mu strašlivý pohled, jaký by lidské oči měly vidět jen jednou v životě — pokud život může po takovém otřesu ještě pokračovat.

Na schodech před domem ležela Patricie Ballantyneová zabalená v zakrváceném prostěradle. V místě holých ňader byly v plátnu vyřezány otvory, z hlubokých řezných ran pod bradavkami tekla krev. Přední část hlavy měla oholenou a tam, kde kdysi rostly jemné hnědé vlasy, crčely další červené potoky. Krvácela i z otevřených úst mezi napuchlými a rozbitými rty. Oči připomínaly temné díry vystlané syrovým masem — ale hýbaly se! Oči se hýbaly!

Z koutku úst jí stékal pramínek slin. Polomrtvé tělo se snažilo promluvit.

„Jamie…“ znělo jediné slovo, které splynulo přes rty, pak jí hlava bezvládně klesla na stranu a Pat ztratila vědomí.

Greenberg se vrhl celou váhou na Matlocka a srazil ho mezi čumily, jeho mocný hlas přehlušil každý zvuk. „Zavolejte policii! Sežeňte sanitku!“ opakoval tak dlouho, dokud se diváci nerozběhli splnit jeho rozkazy. Poklekl vedle dívky a zahájil umělé dýchání z úst do úst, ačkoliv poznal, že to není nutné. Patricie Ballantyneová nebyla mrtvá a ani jí bezprostředně nehrozila smrt. Mučili ji experti, kteří svou práci dokonale ovládali. Každý řez, každé bodnutí, každá podlitina způsobily nezměrnou bolest, ale neohrozily život.

Chtěl dívku zvednout, avšak Matlock ho zarazil. Profesoru anglické literatury tekly z krví podlitých očí slzy nenávisti. Jemně odtáhl agentovy ruce, uchopil Pat do náručí, zanesl ji do bytu a položil na zničenou pohovku. Greenberg zašel do ložnice pro deku a zraněnou přikryl. Potom donesl z kuchyně hrnec teplé vody a několik ručníků. Zvedl deku a podržel ručník na krvácejících ňadrech. Matlock němý hrůzou chvíli zíral na domlácený obličej, pak vzal druhý ručník a začal jeho cípem stírat krev z oholené hlavy a z úst.

„Přežije to, Jime. Podobná zranění jsem už párkrát viděl. Bude pořádku.“ Greenberg v jekotu blížících se sirén uvažoval, zdali Pat opravdu bude někdy úplně v pořádku.

Matlock dál bezmocně otíral krev; po tvářích mu tekly slzy. „Víš, co to znamená, že?“ zamumlal mezi potlačovanými vzlyky. „Teď už se mě nezbavíte. Jestli se mě někdo pokusí odstavit, zabiju ho.“

„Nedovolím, aby tě z operace vyloučili,“ ujistil ho federální agent.

Před domem zaskřípaly brzdy, a otáčející se majáčky hlídkových vozů a sanitky šlehaly na stěny pokoje červenomodré blesky.

Matlock zabořil obličej do polštáře vedle dívčiny hlavy a rozplakal se.

14

Probudil se do antiseptické čistoty nemocničního pokoje. Slunce pronikalo roztaženými žaluziemi a ostře ozařovalo tři stěny, na které viděl. V nohách postele stála ošetřovatelka a usilovně psala do chorobopisu, upevněného k pelesti tenkým řetízkem. Matlock se protáhl, ale hned ucukl levou paží — předloktím mu vystřelil bolestný šíp.

„Ráno bývá vždycky nejhorší, pane Matlocku,“ zašvitořila sestra, aniž zvedla oči od chorobopisu. „Intravenózní sedativum dokáže s člověkem pěkně zacvičit. Ne že bych to sama zakusila, ale viděla jsem trpět spousty pacientů.“

„Je tady Pat…, slečna Ballantyneová?“

„Myslíte ve vašem pokoji?“ vyhrkla ošetřovatelka pohoršeně. „Panebože, vy kantoři z univerzity taky nemyslíte na nic jiného!“

„Je tady?“

„Jistě. Leží vedle. A její dveře zůstanou zamčené! Kdoví, co byste s ní prováděl!“ Sestra pustila tabulku s chorobopisem a ta se na řetízku rozhoupala. „Tak, a mám vás zaevidovaného. Byla vám udělena zvláštní privilegia. Například máte nárok na snídani, přestože doba vydávání snídaní dávno minula. Možná vás tak chtějí donutit zaplatit účet… No a kdykoliv po poledni můžete odejít.“

„Kolik je vlastně hodin? Někdo mi vzal hodinky.“

Ošetřovatelka mrkla na zápěstí. „Za osm minut devět. A vaše hodinky nikdo nevzal. Jsou uloženy spolu s ostatními cennostmi, které jste u sebe měl, když jsme vás přijali.“

„Jak je na tom slečna Ballantyneová?“

„Informace o zdravotním stavu jiných pacientů neposkytujeme, pane Matlocku.“

„Kde je její ošetřující lékař?“

„Pokud vím, máte oba stejného. A není to náš doktor.“ Sestra si dala záležet, aby její prohlášení neznělo jako kompliment. „Podle předběžné domluvy se dostaví v půl desáté, pokud mu nezavoláme kvůli nečekaným komplikacím.“

„Zavolejte mu. Chci ho tady co nejdřív.“

„To snad nemyslíte vážně! Žádné komplikace se…“

„Sklapněte a sežeňte ho!“ obořil se na ni Matlock.

V té chvíli se otevřely dveře pokoje a dovnitř vběhl Jason Greenberg. „Je tě slyšet až na chodbu. Dobré znamení.“

„Jak je na tom Pat?!“

„Tak moment, pane. Podle předpisů…“

Greenberg vytáhl služební průkaz a strčil ho ošetřovatelce před oči. „Tento člověk je pod mou ochranou, slečno. Jestli chcete, můžete si to ověřit v recepci, ale teď nás prosím nechte o samotě.“

Sestra, za všech okolností profesionálka, pečlivě zkontrolovala průkaz a pak rychle vyšla z pokoje.

„Jak se má Pat?“

„Vypadá hrozně, ale to se poddá. Má za sebou zlou noc a ještě horší šok ji čeká, až se podívá do zrcadla.“

„K čertu se zrcadlem! Je v pořádku?“

„Sedmadvacet stehů. Tělo, hlava, rty, jeden dokonce na levé noze. Ale uzdraví se. Podle rentgenu neutrpěla žádnou zlomeninu, jen pohmožděniny. Vyšetření vyloučilo vnitřní krvácení. Ti parchanti odvedli obvyklou vzornou práci.“

„Řekla něco? Může mluvit?“

„Ne. A doktor to nedoporučuje. Ze všeho nejvíc teď potřebuje spánek… Ty by sis ostatně měl taky odpočinout. Proto jsme tě sem v noci odvezli.“

„Byl při tom výbuchu někdo z domu zraněný?“

„Ne. Podivná bomba. Domníváme se, že neměla nikoho zabít. První bouchla slabá nálož upevněná zvenčí pod oknem a aktivovala tím druhou, která nebyla o moc silnější než ohňostrojová rachejtle. Tys tu druhou ránu čekal, že?“

„Ano, asi ano… Teroristická taktika, co?“

„Tak zní náš závěr.“

„Můžu vidět Pat?“

„Raději ještě počkej. Podle doktora bude spát až do odpoledne. Sedí u ní sestra s kyblíkem ledu, kdyby ji rušila lokální bolest. Dopřej jí klid.“

Matlock se opatrně posadil na okraj lůžka a začal postupně ohýbat jednotlivé klouby a protahovat končetiny. Na závěr zakroutil krkem a zjistil, že je v podstatě provozuschopný. „Cítím se jako po opici. Kocovina bez bolesti hlavy.“

„Dostals pořádnou dávku. Choval ses… dost emotivně. Což je ale pochopitelné.“

„Všechno si pamatuju. Už jsem se uklidnil, ale to neznamená, že hodlám ustoupit. Ani o milimetr… Dnes mám dvě přednášky. Jednu v deset a potom ve dvě. Hodlám je odučit.“

„Nemusíš. Chce s tebou mluvit Sealfont.“

„Zajdu za ním až po výuce… A potom se sem vrátím a podívám se na Pat.“ Matlock vstal a pomalu přešel k velkému oknu. Z modré oblohy zářilo slunce — Connecticut prožíval šňůru krásných dnů. Díval se ven do prosluněného dopoledne a vzpomínal, jak před pěti dny hleděl z jiného okna. Tehdy se poprvé setkal s Jasonem Greenbergem a učinil jisté rozhodnutí. I dnes se pevně rozhodl. „Včera v noci jsi mi slíbil, že nedovolíš, aby mě z téhle operace stáhli. Doufám, že sis to nerozmyslel. Do toho letadla zítra nenastoupím, kdyby co bylo!“

„Slib dodržím. Nebudeš zatčen, jestli ti jde o tohle.“

„Jak tomu dokážeš zabránit? Kromě toho jsi mi řekl, že tě brzy někdo vystřídá.“

„Zabráním tomu… Vznesu morální námitku, což přeloženo do srozumitelné řeči znamená, že bych mohl některým lidem ztrpčit život, kdyby mi nevyhověli. Nechci ti však nic namlouvat. Jestli začneš dělat problémy, strčí tě do ochranné vazby.“

„To by mě nejdřív museli chytit.“

„Ta podmínka se mi moc nelíbí.“

„Zapomeň, žes ji slyšel. Kde mám šaty?“ Matlock zamířil ke skříni a otevřel ji. Na ramínkách visely jeho kalhoty, košile a sako, mokasíny ležely na dně i s pečlivě zasunutými ponožkami. V zásuvce našel spodní prádlo a s ním i nemocniční kartáček na zuby a pastu. „Mohl bys prosím tě někomu zavolat, aby mě okamžitě pustili? Taky budu potřebovat náprsní tašku s doklady, peněženku a hodinky. Zařídíš to?“

„Co jsi chtěl říct tím, že by tě nejdřív museli chytit? Co máš v úmyslu?“ Greenberg se nikterak neměl k odchodu.

„Nic světoborného. Budu se prostě dál vyptávat… Omezené šetření, tak to tví zaměstnavatelé v tom svém slavném memorandu nazvali, ne? Loring se vyjádřil podobně. Tam venku někde poletuje druhá polovina toho papíru. Chci ji najít.“

„Ale nejdřív mě vyslechni! Neupírám ti právo…“

„Neupíráš?“ Matlock se prudce otočil k federálnímu agentovi a snažil se potlačit vztek v hlase. „To mi nestačí. Potřebuju něco víc než negativní schválení! A pokud se týká mých práv, mám jich několik a zatraceně velkých! Patří mezi ně mrtvý mladší brácha, černý zkurvysyn jménem Dunois nebo jak mu tam u vás říkáte, další mrtvý, tentokrát starý Lucas Herron, a hlavně ta zraněná dívka ve vedlejším pokoji! Domnívám se, že ty i ten váš doktor moc dobře víte, co všechno musela vytrpět, zatímco já mohu jenom hádat! Tak mi tady laskavě nemluv o mých právech!“

„V zásadě se shodujeme. Já pouze nechci, aby tě ta tvoje práva položila vedle tvého bratra. Tohle je práce pro profíky, ne pro amatéry! Jestli s námi máš spolupracovat, chci, aby ses přesně řídil pokyny toho, kdo mě vystřídá. Zapiš si to za uši, protože to je ze všeho nejdůležitější. Chci, abys mi na to dal své slovo.“

Matlock si svlékl kabátek pyžama a rozpačitě se na Greenberga usmál. „Máš ho mít. Rozhodně se nepovažuju za jednočlenné zabijácké komando. Víš už, kdo nastoupí místo tebe?“

„Zatím ne. Nejspíš někdo z Washingtonu. Nebudou riskovat nasazení agenta z pobočky v Hartfordu nebo v New Yorku… Pravda je taková… V centrále prostě nevědí, kdo se nechal koupit. Ten člověk se se mnou musí spojit, abych mu předal všechny informace. To za mě nikdo nemůže udělat. Poradím mu, aby se ti představil smluveným heslem… Můžeš si ho sám zvolit.“

„Ať použije to tvoje přísloví. Když se starci zabíjejí vlastní rukou, umírá celé město.“

„Vidím, že se ti zalíbilo.“

„Nejde o to, jestli se mi líbí nebo ne. Je prostě pravdivé. Tak to má být, ne?“

„Pravdivé a přiléhavé. Chápu, jak to myslíš.“

„Velmi přiléhavé.“

„Poslyš, Jime, než se odpoledne rozloučíme, napíšu ti jedno telefonní číslo. Do Bronxu, k mým rodičům. Nebudou vědět, kde mě hledat, ale já se jim denně hlásím. V případě nutnosti jim zavolej.“

„Díky. Udělám to.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“ Matlock se vděčně usmál.

„No, může se docela dobře stát, že až zavoláš, ozvu se ti na druhém konci linky já.“

„Copak, snad ne odchod do soukromého sektoru?“

„Ta možnost není tak vzdálená, jak si třeba myslíš.“

15

Matlock si mezi dvěma přednáškami zajel do centra a v kanceláři malé brokerské firmy si vyzvedl šek na 7312 dolarů, výtěžek investovaných honorářů. Makléř se ho snažil odradit. Tvrdil, že teď je nejméně vhodná doba k prodeji, protože ceny akcií určitě vzrostou. Ale Matlock se jednou rozhodl a pokladník mu tedy neochotně šek vystavil.

Z brokerské firmy pokračoval do banky a spolu s vyinkasovaným šekem převedl veškeré úspory na běžný účet. Celková disponibilní suma dělala 11501 dolar a ještě 72 centy.

Dlouho na výslednou částku mlčky hleděl a v mysli se mu svářily smíšené pocity. Na jedné straně prokazovala solventnost, ale na straně druhé ho trochu děsilo, že po třiatřiceti letech života dokázal s takovou přesností určit svou čistou finanční hodnotu. Nevlastnil dům ani pozemky, žádné skryté investice, jen automobil, pár cenných drobností a autorská práva na několik publikací v tak specializovaném oboru, že mu těžko vynesou nějaký majetek.

Přesto šlo podle běžných standardů o značnou sumu.

Jenže zdaleka nestačila. Uvědomil si to, a proto se na programu pro tento den ocitlo Scarsdale ve státě New York.

Setkání se Sealfontem proběhlo v nervózní atmosféře a Matlock nevěděl, kolik toho jeho otřesené nervy ještě snesou. Chladné zlosti rektora univerzity se rovnala jen hloubka jeho obav.

Matoucí stínový svět násilí a korupce se zcela vymykal chápání akademického funkcionáře, což jej v souboji předem diskvalifikovalo. Matlocka šokovalo, když Sealfont usazený v křesle a otočený k arkýřovému oknu, které nabízelo výhled na nejkrásnější trávník v areálu školy, naznačil, že zvažuje rezignaci.

„Jestli je celá tahle nechutná a neuvěřitelná záležitost založená na pravdě — a neexistuje žádný důvod o tom pochybovat — pak nemám právo sedět na této židli.“

„Právě naopak,“ namítl Matlock. „Jestli je to pravda, pak tě univerzita bude potřebovat mnohem víc než kdy dříve.“

„Slepce? Slepce přece nikdo nepotřebuje. Zejména ne v této kanceláři.“

„Nejsi slepý. Pouze nepřipravený.“

Sealfont se v křesle prudce otočil a praštil pěstí do stolu v nečekané demonstraci síly.

„Proč tady?! Proč zrovna u nás?!“

Matlock, který seděl u konferenčního stolku, vzhlédl k bolestí staženému obličeji carlyleského rektora. Několik vteřin to vypadalo, že se Sealfont rozpláče.

Vysokou rychlostí ujížděl po Merritt Parkway. Spěchal a navíc mu rychlá jízda pomáhala odpoutat myšlenky od Patricie Ballantyneové, kterou těsně před odjezdem navštívil. Od rektora jel přímo do nemocnice, ale s Pat si promluvit nemohl. Nemluvil s ní ještě nikdo.

Řekli mu, že se probrala kolem poledne a hned upadla do hysterického záchvatu. Doktor z Lichtfieldu jí podal další dávku silného sedativa. Lékař si dělal starosti a Matlock věděl, že jejich zdrojem je Patriciino duševní, ne fyzické zdraví. Strašlivé utrpení při mučení těla se muselo projevit i na mozku.

První minuty pobytu s rodiči v obrovském domě ve Scarsdale poznamenaly značné rozpaky. Jeho otec, Jonathan Munro Matlock, prožil desítky let v nejvyšších sférách svého „trhu“ a instinktivně poznal, když proti němu stál slabý člověk.

Muž bez síly, který něco potřebuje.

Prostými slovy bez emocí otci řekl, že si od něj chce půjčit značnou finanční částku a nemůže zaručit, že ji splatí. Použije ji, aby v maximám míře pomohl mladým lidem ohroženým stejným nebezpečím jako jeho mrtvý bratr.

Mrtvý syn.

„Jak?“ zeptal se Jonathan Matlock tiše.

„To ti nemůžu říct.“ Podíval se otci do očí a starý pán se bez dalších námitek smířil s nezvratitelností synova prohlášení.

„Dobře. Jsi pro ten úkol dostatečně kvalifikován?“

„Ano, jsem.“

„Budeš mít spolupracovníky?“

„Je to nezbytné.“

„Věříš jim?“

„Věřím.“

„O ty peníze tě požádali oni?“

„Ne. O ničem nevědí.“

„Budou k nim mít přístup?“

„Ne. Aspoň s tím v dané chvíli nepočítám… Zajdu ještě dál. Nechci, aby věděli, že je mám k dispozici.“

„Nekladu žádné podmínky, jenom se ptám.“

„Odpověď jsi slyšel.“

„Jsi pevně přesvědčen, že to, co hodláš podniknout, nějak pomůže klukům jako David? Opravdu pomůže? V praktickém smyslu, ne teoreticky. Nejde pouze o nějaký sen nebo charitu?“

„Pomůže jim to. Musí.“

„Kolik by sis představoval?“

Matlock se zhluboka nadechl. „Patnáct tisíc dolarů.“

„Počkej tady.“

Otec se za pár minut vrátil z pracovny a předal synovi obálku.

Syn instinktivně vytušil, že ji teď nesmí otevřít.

Když deset minut po výměně — Matlock věděl, že skutečně šlo o výměnu — odcházel, cítil na zádech pohledy rodičů, kteří stáli na rozlehlé terase a dívali se, jak nasedá do auta a vyjíždí bránou.

* * *

Matlock zajel na příjezdovou cestu k domu, zhasl světla a unaveně vystoupil z auta. Když se blížil k budově v tudorovském slohu, všiml si, že se ve všech jeho oknech svítí. Jason Greenberg nechtěl nic riskovat a Matlock předpokládal, že neviditelná a neslyšná armáda federálních agentů sleduje dům z pozorovatelen rozmístěných v různých vzdálenostech a žádná neleží příliš daleko.

Odemkl a otevřel dveře. Byt byl prázdný, lépe řečeno zatím nikoho neviděl. Ani svoji kočku. „Haló! Jasone…? Je tu někdo? To jsem já, James.“

Nikdo neodpověděl a Matlockovi se ulevilo. Netoužil po ničem než svalit se do postele a spát. Při návratu se zastavil v nemocnici, ale k Pat ho nepustili. Od sestry se dozvěděl, že „odpočívá a její stav je považován za uspokojivý“, což byl pokrok, protože ještě odpoledne její jméno figurovalo na seznamu kritických pacientů. Navštíví ji zítra v devět ráno.

Nyní potřeboval především spánek, pokud možno klidný a nerušený. Dopoledne ho čeká spousta práce.

Cestou do ložnice míjel rozbitý nábytek a dosud neopravené části stěn a okna. V rozích stálo srovnáno tesařské a zednické náčiní. Svlékl si sako a košili, než si s drobnou výčitkou uvědomil, že je až příliš důvěřivý. Rychle vyšel z ložnice na toaletu a sotva za sebou přibouchl dveře, sáhl do misky na kočičí exkrementy, zvedl noviny a odhalil plátno. Korsický papír tam stále ležel, špinavý stříbrný film se matně leskl.

Vrátil se do ložnice, povytahoval z kapes náprsní tašku, peněženku, hotovost a klíčky od auta a položil je na prádelník. Teprve v té chvíli si vzpomněl na obálku.

Nic si nenamlouval a nedělal si iluze. Znal svého otce líp, než starý pán tušil. Předpokládal, že vedle šeku najde krátký vzkaz s jednoznačným prohlášením, že má peníze považovat za dar, nikoliv za půjčku, a že dárce nepočítá s vrácením. Vzkaz skutečně v obálce ležel, ale zněl úplně jinak, než Matlock očekával.

Věřím ti. Vždycky jsem ti věřil.

S láskou, táta.

K zadní straně lístku byl sponkou připojen šek. Matlock ho otočil a přečetl si částku.

Šek byl vypsán na padesát tisíc dolarů.

16

Otok obličeje se zmenšil, podlitiny kolem očí vybledly. Vzal ji za ruku, pevně ji stiskl a znovu položil hlavu vedle její.

„Budeš v pořádku,“ zněla slova, jež mu mimovolně vytanula na mysli. Měl se co držet, aby nevykřičel svůj zuřivý vztek a spalující pocit viny. Vědomí, že člověk mohl takto ublížit jiné lidské bytosti, bylo prostě nesnesitelné. A přinejmenším část viny padala na jeho hlavu.

„Jamie… Jamie?“

„Pst… Nemluv, jestli tě to bolí.“

„Proč?“

„Já nevím. Ale zjistíme to.“

„Ne…! Nic takového! Jsou… Jsou…“ Dívka musela polknout, ale nedokázala to a bezmocně ukázala na sklenici s vodou na nočním stolku. Matlock po ní rychle sáhl, podepřel jí ramena a přiložil jí sklenku ke rtům.

„Můžeš mi říct, jak se to stalo?“

„Už jsem to… Greenbergovi. Muž a žena… přišli ke stolu. Řekli mi, že… čekáš… venku.“

„Mlč. Promluvím si s Jasonem.“

„Už se… cítím líp. Všechno mě bolí, ale… už je mi líp… Opravdu… Budu… zase v pořádku?“

„Samozřejmě. Mluvil jsem s doktorem. Máš spoustu podlitin, ale nic zlomeného, nic vážného. Pár dní si ještě poležíš a budeš zase zdravá.“

Patricii Ballantyneové zazářilo v očích a Matlocka bodlo u srdce, když se sešité rty pokusily o úsměv. „Bránila jsem se… Bránila jsem se… A potom už si nic nepamatuju.“

Matlock musel zmobilizovat všechny síly, aby se nerozplakal. „Já vím, že ses bránila. Teď už nemluv. Na nic nemysli a odpočívej. Posadím se vedle tebe a budeme se domlouvat očima. Vzpomínáš, jak jsme se mezi lidmi vždycky dorozumívali pohledem…? Teď ti řeknu sprostý vtip.“

Opravdu se usmála očima.

Zůstal, dokud ho ošetřovatelka doslova nevyvlekla na chodbu. Před odchodem ještě políbil Pat na rty. Ulevilo se mu, ale vztek jej neopustil.

„Pan Matlock?“ oslovil ho u výtahu mladý lékař s čerstvě oholenou bradou.

„Ano?“

„Máte telefon. Můžete si hovor převzít v recepci na patře. Pojďte prosím za mnou.“

Hlas volajícího neznal. „Pane Matlocku, jmenuju se Houston. Jsem přítel Jasona Greenberga. Měl jsem se s vámi spojit.“

„Fakt? A jak se má náš Jason?“

„Dobře… Měli bychom se co nejdřív sejít.“

Matlock už už uvedl místo, kam by po první přednášce zašel, ale pak se zarazil. „Vzkázal mi Jason něco? Třeba kde teď je nebo tak?“

„Ne, pane. Jenom že se máme ihned sejít.“

„Aha.“ Proč to ten člověk zamlčel? Proč se neidentifikoval smluveným heslem? „Greenberg mi slíbil, že mi určitě pošle vzkaz… Zprávu o tom, kde je… Jsem si tím jistý.“

„To by bylo proti předpisům, pane Matlocku. Nic takového by neudělal.“

„Ach… Takže mi vůbec nic nevzkázal?“

Hlas na druhém konci linky krátce, ale zřetelně zaváhal. „Možná zapomněl… Já jsem s ním vlastně ani osobně nemluvil. Dostal jsem příkazy přímo z Washingtonu. Kde se sejdeme?“

Matlockovi neunikla mužova nejistota. Při zmínce o Washingtonu nervózně zvýšil hlas. „Momentálně nemám čas. Ozvu se vám později. Dáte mi číslo?“

„Poslyšte, pane Matlocku, volám z budky a musíme se okamžitě setkat. Mám svoje rozkazy!“

„Jo, jasně, to věřím…“

„Cože?“

„Ale nic. Jste v centru? V Carlyle?“

Volající znovu zaváhal. „Nedaleko.“

„Povězte mi, pane Houstone… Umírá město?“

„Cože? O čem to mluvíte?“

„Spěchám na přednášku. Zavolejte mi později. Jistě mě najdete.“ Matlock zavěsil. Ruce se mu třásly a na čele mu vyrazil pot.

Pan Houston patří k druhé straně.

Nepřítel utahuje smyčku.

* * *

První sobotní přednáška začínala v jedenáct, takže Matlockovi zbývala hodina, aby podnikl podle vlastního názoru nejlogičtější finanční opatření. Nechtěl se vázat na nutnost navštívit v pondělí ráno místní banku; netušil, kam ho osud do té doby zavane.

Carlyle jako — alespoň na první pohled — typické novoanglické město se vyznačovalo jistými znaky, které jsou pro život v těchto místech společné. Člověk znal, většinou křestním jménem, všechny, kdo mu díky své profesi umožňovali a zajišťovali pohodlnou a neuspěchanou existenci. V autoservisu pracovali mechanici Joe nebo Mac, vedoucí samoobsluhy se jmenoval Al, zubař John nebo Warren, slečna v čistírně Edith. Konkrétně Matlockův bankéř byl Alex, Alex Anderson, čtyřicetiletý absolvent Carlyle, místní rodák, který se vypracoval z chudých poměrů. James mu zavolal domů a vysvětlil svůj problém. Má u sebe otcův šek na vysokou částku, kterou hodlá soukromě investovat v zájmu rodiny, ale na své jméno a velmi důvěrně. Vzhledem k nedávnému vloupání do bytu se ovšem chce šeku co nejrychleji zbavit. Může mu Alex něco navrhnout? Má ho poslat poštou? Jak dostane peníze na svůj účet, když neví, jestli bude v pondělí v Carlyle? Potřebuje mít ty peníze k dispozici, takže by si šek rád nechal co nejdříve ověřit a proplatit. Alex pochopitelně navrhl nejschůdnější možnost, která se ostatně nabízela sama. Ať James šek žiruje, strčí ho do obálky, kterou označí Alexovým jménem a hodí do bankovní noční schránky. Alex tu záležitost vyřídí, hned jak přijde v pondělí ráno do práce.

Na závěr se bankéř zeptal na hodnotu šeku a profesor mu ji řekl.

Matlock tedy vyřešil finance a začal přemýšlet, odkud na problém zaútočí. Potřeboval nějaký „startovní bod“. Tento termín si vymyslel, protože cítil, že si potřebuje zavést nějaký systém a pořádek, a přesná definice mu dodávala jistotu disciplíny. Musí začít od pevného bodu, od konkrétního plánu, jinak se mu stavba brzy zhroutí pod rukama. Cíl už si totiž určil.

Vstoupí do Nimrodova světa. Vstoupí do světa stavitele Babylonu a Ninive, lovce divokých zvířat, vraha dětí a starců, mučitele žen.

Najde Nimroda.

* * *

Tak jako většina dospělých odmítá poučku, že všechno příjemné je nemorální, i Matlock věděl, že v Connecticutu, jakož i v sesterských státech na sever, na jih a na západ od něj, působí rozsáhlá síť osob ochotných dodávat vše, co vyvolává mračení z kazatelen a soudních síní. Který ředitel pojišťovny v Hartfordu neslyšel, že obchod se starožitnostmi se sídlem na New Britain Avenue nabízí za rozumnou cenu mladé dívenky? Který ze stovek a tisíců úředníků denně dojíždějících do metropolí nevěděl o „rekreačních“ střediscích severně od Green Farms, kde hazard kvete možná bohatěji než v Las Vegas? Kolik manželek vysokých manažerů z New Havenu nebo Westportu skutečně nemělo ponětí o firmách z Hamdenu a Fairfieldu, které nabízejí „doprovod“ pro všechny příležitosti? A co „starý dobrý venkov“ v okolí Norfolku, kde se tyčí okázalá rodinná sídla postavená příslušníky prvních generací s rukama od krve, kteří se posunuli kousek dál na západ, aby se vyhnuli společnosti nových zbohatlíků? Povídalo se, že tam si člověk snadno ukojí mnohé podivné choutky. Domy ve stínech osvětlené svíčkami, v nichž se znudění vzrušují pohledem. Voyeurství v tom nejhorším smyslu slova. Ženy, muži, zvířata — všechny druhy, všechny kombinace.

Matlock věřil, že právě v tomto světě Nimroda objeví. Musí, protože narkotika představují pouze jednu z mnoha různorodých služeb, které se zde nabízejí a jsou hojně dostupné — stejně jako ostatní položky.

A žádná neřest v sobě nenese tolik ohně a ledu současně, žádná není tak přitažlivá jako hazard. Tisícům těch, kteří si nemohou z časových důvodů dovolit výlet do Londýna, San Juanu nebo na Rajské Ostrovy, nabízejí náhražku, která dovolí zapomenout na každodenní nudu, herny ležící co by kamenem dohodil od domova. V domech se stoly pokrytými zelenou plstí, na nichž se kutálejí kostky či vykládají karty, se reputace získává velmi rychle. Právě tam Matlock najde svůj startovní bod. V těchto místech se zakrátko objeví mladý třiatřicetiletý muž, který je připraven prohrávat tisíce dolarů. A bude je prohrávat tak dlouho, až se ho někdo zeptá proč.

V půl jedné se vracel přes trávník ke svému bytu. Nejvyšší čas učinit první tah. Dosud nejasný plán začal získávat výraznější kontury.

Nechápal, jak mohl ty spěšné kroky přeslechnout. Skutečností však zůstává, že zaregistroval teprve kašel, chraplavý kašel silného kuřáka, který běžel.

„Pan Matlock?“

James se otočil a uviděl muže zhruba stejně starého, jako byl sám, který lapal po dechu.

„Co chcete?“

„Promiňte, ale nějak mám na vás smůlu. Celý den se vás snažím sehnat. Do nemocnice jsem přijel minutu po vašem odchodu a po přednášce jsem vás hledal v nesprávné budově. Narazil jsem jen na jakéhosi divného učitele biologie, jehož jméno zní podobně jako vaše. Dokonce je vám trochu podobný. Stejný vzrůst, postava, vlasy…“

„To je Murdock. Elliot Murdock. Proč vám připadal divný?“

„Několikrát jsem mu zopakoval, že když se starci zabíjejí vlastní rukou, umírá celé město, ale on pořád nechápal.“

„Vy jste od Greenberga!“

„Přesně tak. Promiňte, ale to heslo mi připadá poněkud morbidní. Jděte dál. Na konci chodníku se rozdělíme. Sejdeme se za dvacet minut v Billově baru a grilu u vchodu pro dodavatele. Je to šest bloků na jih od nádraží. Souhlasíte?“

„O tom podniku jsem v životě neslyšel.“

„Právě jsem vám chtěl navrhnout, ať si sundáte kravatu. Budu mít na sobě koženou bundu.“

„Vidím, že si vybíráte nóbl podniky.“

„Starý zvyk. Ulívám si část peněz na výdaje.“

„Greenberg naléhal, abych s vámi spolupracoval.“

„Měl byste ho poslechnout. Kvůli vám ponořil ten svůj košer zadek do vařícího oleje. A hodně hluboko. Podle posledních zpráv ho chtějí převelet do Káhiry… Úžasný chlap. Všichni agenti z terénu ho mají rádi a já samozřejmě taky. Ne abyste ho zklamal.“

„Chtěl jsem se vás jenom zeptat na jméno. Nečekal jsem kázání.“

„Houston. Fred Houston. Nashle za dvacet minut. A zbavte se té kravaty.“

17

Billův bar a gril se nacházel v části Carlyle, kterou Matlock vůbec neznal. Podstatný díl klientely tvořili železničáři a dělníci z lokomotivního depa. Profesor se rozhlédl po špinavém zakouřeném sále. Houston seděl v zadním boxu.

„Hodina koktejlů, pane Matlocku. Na univerzitní poměry trochu brzo, ale následky se moc neliší. A v poslední době ani oblečení.“

„Zajímavý podnik,“ ocenil Matlock.

„Slouží svému účelu. Zajděte si k baru pro drink. Číšníci obsluhují až po západu slunce.“

Matlock poslechl a přinesl si nejlepší bourbon, jaký bar nabízel. Tuto značku opustil v den, kdy dostal první výplatu.

„Myslím, že bych vám to měl říct hned. Někdo mi volal do nemocnice a představil se vaším jménem.“

Houston se otřepal jako po ráně pěstí do žaludku. „Proboha,“ vydechl. „Co říkal? Jak jste zareagoval?“

„Čekal jsem, jestli se představí… Greenbergovým příslovím. Několikrát jsem mu nahrál, ale nezabral… Takže jsem mu řekl, ať mi zavolá později, a zavěsil jsem.“

„Použil moje jméno?! Houston? Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

„Vyloučeno. To přece nemohl.“

„Věřte mi. Udělal to.“

„Absolutně nikdo neví, že jsem Greenberga nahradil právě já. Sám jsem se to dozvěděl až dnes ráno.“

„Někdo si to zjistil.“

Houston se napil piva. „Jestli je to pravda, za pár hodin odsud vypadnu. Mimochodem, zvládl jste to perfektně… Přesto vám dám dobrou radu. Nikdy nepřistupujte na kontakt po telefonu.“

„Proč ne?“

„Kdybych vám opravdu volal já, jak bych věděl, že mluvím zrovna s vámi?“

„Chápu, co chcete říct…“

„Zdravý rozum. Člověk většinou neprohloupí, když se jím řídí… Nebudeme to heslo měnit. Starci a umírající města. Můj náhradník se s vámi spojí ještě dnes večer.“

„Víte určitě, že vás odvolají?“

„Sám to navrhnu. Nepřítel mě odhalil. Nebudu riskovat tím, že bych se tady zdržoval. Už jste zapomněl, jak dopadl Ralph Loring? S námi to dost zamávalo.“

„Dobře. Mluvil jste s Jasonem? Informoval vás?“

„Dvě hodiny. Dnes ráno od čtyř do šesti. Podle mé ženy vypil za tu dobu třináct šálků kávy.“

„Můžete mi říct něco o Pat? O Patricii Ballantyneové? Víte, jak se jí to stalo?“

„Její zdravotní stav znáte…“

„Ne tak docela.“

„Já taky neznám všechny detaily.“

„Lžete.“

Houston klidně pohlédl Matlockovi do očí; obviňující poznámka se ho zjevně nedotkla. Když odpověděl, v jeho hlase zněl soucit. „No dobře. Našly se stopy po znásilnění. To jste chtěl vědět, ne?“

Matlock sevřel sklenku. „Ano,“ hlesl.

„Měl byste však vědět ještě něco jiného. To děvče o tom neví. Přinejmenším ne v této fázi léčby. Mozek si po traumatu pomáhá sám. Potlačuje nepříjemná fakta, dokud neusoudí — nebo nedostane signál — že vzpomínku bez rizika zvládne.“

„Dík za lekci z psychologie… Jsou to zvířata. Odporné bestie…“ Matlock odstrčil skleničku. Z alkoholu se mu najednou dělalo zle a představa, že by si jím měl otupovat smysly, se mu vyloženě příčila.

„Nezbývá mi než improvizovat, takže pokud vás někdy špatně odhadnu, mohu se jen omluvit… Snažte se být u ní, až všechny dílky skládačky zapadnou na místo. Bude vás potřebovat.“

Matlock vzhlédl od zaťatých pěstí položených na stole. „Bylo to až tak zlé?“ zeptal se téměř neslyšně.

„Předběžné laboratorní testy — nehty, vlasy, chlupy a podobně — napovídají, že se jich na ní vystřídalo víc.“

Matlock dokázal svou nenávist ventilovat jediným způsobem.

Zavřel oči a ohnal se po sklence, která přeletěla sál a rozbila se o čelní desku baru. Dlouhovlasý tělnatý barman odložil špinavou utěrku a vykročil k hostovi, který podle všeho chtěl dělat potíže.

V polovině cesty se zastavil — Houston zamával bankovkou a naznačil mu, aby se držel stranou.

„Vzpamatujte se!“ okřikl tiše Matlocka. „Takto nikomu nepomůžete. Jenom na nás zbytečně upozorňujete… A teď poslouchejte. Máte povoleno pokračovat v pátrání, ale za dodržení dvou podmínek. Za prvé se nejdřív zeptáte našeho člověka — měl jsem to být já — než se na někoho obrátíte. Za druhé omezíte své vyptávání výhradně na studenty. Nebudete kontaktovat ani zaměstnance univerzity, ani nikoho zvenčí. Pouze studenty. Hlášení budete podávat denně mezi desátou a jedenáctou večer. Váš kontakt vám pokaždé sdělí, kde se s ním můžete spojit. Je vám to jasné?“

Matlock na agenta nevěřícně zíral. Chápal, co mu ten člověk říká, dokonce proč to říká, ale neuměl si představit, že by se kdokoliv po rozhovoru s Jasonem Greenbergem mohl domnívat, že mu může takové příkazy předat. „To myslíte vážně?“

„Rozkazy jsou jednoznačné. Žádné odchylky. Jako písmo svaté.“

A máme to tu zase, pomyslel si Matlock. Další podpis, další kompromis. Další ohebný příkaz, nic neříkající memorandum od anonymních vůdců skrytých za oponou.

„Jsem součástí operace a zároveň jí nejsem. Tak nějak si to představujete? Omezím se na paběrky, zůstanu na povrchu a tím splním svou část dohody?“

„Nechte těch debilních keců!“

Matlock obrátil užaslé oči ke stropu a snažil se získat čas a sebrat poslední zbytky zdravého rozumu. „Musíte mě nutně urážet?“

„Jste zatracený blázen!“ odsekl agent. „Vůbec nelituju, že odsud vypadnu… Hele, přestaňte se stavět na zadní. Věřte, bude to tak lepší. A ještě poslední věc. Dáte mi ten papír, co jste dostal od Loringa. Mám ho přivézt do Washingtonu. To je rozkaz!“

„Nepovídejte.“ Matlock se na koženkové sedačce odsunul ke kraji a začal vstávat. „Já to vidím jinak. Vrátíte se do Washingtonu a vyřídíte tam, že žádné rozkazy nepřijímám. Od nikoho. Bez výjimek. Jako písmo svaté. Mějte se.“

„Zahráváte si s ochrannou vazbou!“

„Uvidíme, kdo si s čím zahrává,“ ušklíbl se Matlock. Posunul stůl, aby agentovi přehradil cestu, a zamířil k východu z baru. Za sebou slyšel skřípot dřeva po linoleu, jak Houston odstrkoval stůl. Pak se ozvalo jeho jméno — agent na něj tiše, ale naléhavě volal, jako by se nemohl rozhodnout, zda ho přimět k návratu i za cenu, že odhalí jeho totožnost. Prošel dveřmi, na chodníku zabočil doprava a ze všech sil se rozběhl. Na konci bloku uskočil do úzké uličky a usoudil, že vede přibližně jeho směrem. Doběhl k domovnímu vchodu, přikrčil se ve dveřích a opatrně vyhlédl k ústí uličky. Po chvíli zahlédl Houstona. Agent s výrazem paniky v obličeji rychle prošel kolem flegmatických dělníků, kteří právě svačili, a Matlock pochopil, že do svého bytu se už nesmí vrátit.

* * *

Jsem to ale prohnaný špion, usmál v duchu Matlock, když se usadil do boxu v Billyho baru a grilu. Vrátit se na místo, které před dvaceti minutami v takovém spěchu opustil, však pokládal za docela rozumný nápad — pokud se za dané situace vůbec mohlo o rozumu mluvit. Potřeboval zůstat sám a přemýšlet. Nemohl se procházet ulicemi a riskovat, že ho spatří někdo z početné Greenbergovy a Houstonovy neviditelné armády. Bar mu připadl jako nejbezpečnější útočiště.

Omluvil se ustaranému barmanovi a nabídl, že rozbitou sklenku zaplatí. Naznačil, že muž, s nímž před chvílí seděl, byl flákač, kterému půjčil peníze a teď je z něho nemůže vydolovat. Barman vysvětlení zákazníka, který se již zřejmě uklidnil, nejen přijal, ale povýšil ho do kategorie, jaká se Billově baru a grilu tak často nevyskytuje.

Matlock si především potřeboval uspořádat myšlenky. V duchu si vyznačil kontrolní body, které bude muset projít, než zahájí závěrečný přibližovací manévr, jenž ho dovede k Nimrodovi. A Houston mu nevědomky prozradil, co především musí zařídit. Pat musí být v absolutním bezpečí. Nemohl si zatěžovat hlavu ještě starostmi o ni. Tato podmínka získala na jeho seznamu prioritu. Oblečení, peníze, jiný automobil, to vše může počkat. Nejspíš bude muset pozměnit strategii. Nimrodovi společníci budou pod dohledem federálních agentů, stejně tak jeho byt, každý jeho známý, každé místo, o němž ministerstvo spravedlnosti ví.

Ale především se musí postarat o Pat. Nechá ji střežit ve dne v noci, čtyřiadvacet hodin denně, každou minutu. Otevřeně, bez nejmenší snahy o utajení. Takto pojatá osobní stráž se stane signálem pro obě neviditelné armády, důrazným upozorněním, že dívka je mimo hru. Peníze nebudou problém, teď už ne. A v Hartfordu jistě najde bezpečnostní službu, která dokáže jeho požadavky splnit. Velké pojišťovny je používají běžně. Vzpomněl si na bývalého kolegu z univerzity, který učil na katedře matematiky a odešel za nabídkou lépe placené práce pojišťovacího analytika. Která firma ho zaměstnala? Aetna? Ano. Rozhlédl se po špinavém baru a hledal telefonní seznam.

O pět minut později se vrátil do boxu. Domluva s bezpečnostní agenturou Blackstone Security se sídlem na Bond Street v Hartfordu byla celkem snadná. Tři muži se budou střídat v osmihodinových směnách a jeho to bude stát tři sta dolarů denně, k tomu pochopitelně výdaje a případné použití systému Tel-electronic, což je malé zařízení, které pípáním oznámí držiteli, že má zavolat na určené telefonní číslo. Pracovníci bezpečnostní agentury samozřejmě navrhli použití jiné domovní stanice, kterou přirozeně uvedou do provozu během dvanácti hodin, za což si pochopitelně naúčtují příslušný poplatek.

Matlock přistoupil na všechny návrhy. Byl za ně vděčný a slíbil, že později odpoledne přijede do Hartfordu a podepíše příslušné papíry. Vyžádal si také osobní jednání s majitelem firmy. Měl k tomu svůj důvod a trval na setkání, přestože ho pan Blackstone ujistil, že vzhledem k přímluvě vedoucího analytického oddělení pojišťovny Aetna nejsou formality tak naléhavé. Ochranka zahájí svou činnost v carlyleské nemocnici během hodiny. A není pan Matlock náhodou příbuzný Jonathana Mimra Matlocka…? Šéf analytiků z Aetny se zmínil…

Matlockovi se ulevilo. Bezpečnostní služba opravdu může být užitečná. Bývalý kolega ho ujistil, že firma Blackstone je nejlepší v oboru. Drahá, ale špičková. Její pracovníci se vesměs rekrutovali z řad příslušníků speciálních armádních jednotek a námořní rozvědky. Nebyl to pouhý obchodní trik. Zaměstnanci agentury se vyznačovali bohatými zkušenostmi, vynikajícími schopnostmi a nezbytnou tvrdostí. Firma vlastnila všechny potřebné licence a udržovala blízké vztahy s městskou i státní policií.

Další položku na seznamu představovalo oblečení. Původně si chtěl ze svého šatníku vyzvednout oblek, několikery kalhoty a jedno či dvě saka, což však nyní nepřipadalo v úvahu. Šaty si tedy příležitostně koupí někde cestou. Problémem by se mohla stát hotovost, zejména vzhledem k výši částky, kterou bude potřebovat. Byla sobota a dnešní večer rozhodně nehodlal promarnit. Jenže banky už zavřely a zdroje velkých peněz se staly nedostupnými.

To tedy bude muset vyřešit Alex Anderson. Matlock se rozhodl, že se uchýlí ke lži. Namluví Alexovi, že Jonathan Munro Matlock jistě projeví svou vděčnost — finanční vděčnost — pokud bankéř obstará jeho synovi vysokou sumu v hotovosti i v sobotu odpoledne. Transakce samozřejmě proběhne přísně důvěrně. Více než přiměřená odměna za projevenou laskavost bude poskytnuta nenápadně a ve vší tichosti.

Matlock vstal z potrhané a špinavé koženkové sedačky a zamířil k telefonu.

Anderson projevil jen mírné podivení a byl ochoten synu Jonathana Munra Matlocka vyhovět. Oba muži se nesoustředili na samotný akt, ale na jeho utajení. Jakmile se tato starost vyřešila, Alex postupoval v nejlepších tradicích bankovních domů, které přece musí vyjít vstříc i těm méně obvyklým požadavkům významných klientů. A pokud si spokojený klient přeje následně projevit vděčnost… Inu, pak je to jen na něm.

Navzdory sobotnímu odpoledni Alex Anderson zajistí Jamesi Matlockovi pět tisíc dolarů v hotovosti. Částku mu předá v patnáct nula nula před kinem Plaza, kde se právě promítá úspěšný starý film Nůž na vodě — s titulky.

Nejmenší potíž bude s automobilem. V Carlyle působily dvě autopůjčovny, Budget-National a Luxor-Elite. První sloužila studentům, druhá bohatým rodičům. Obstará si v Luxoru cadillac nebo lincoln a v hartfordské pobočce půjčovny si vozidlo vymění. Z Hartfordu odjede do New Havenu a manévr s výměnou zopakuje. Platba hotovými penězi omezí otázky na minimum a dostatečným spropitným si možná zajistí i ochotnou spolupráci.

Pomalu se blížil ke startovnímu bodu.

„Hej, šéfe, nejmenujete se náhodou Matlock?“ Dlouhovlasý barman se špinavou utěrkou v pravé ruce se nakláněl nad stůl.

„Ano,“ vydechl ostře vyplašený profesor.

„Zaběhl sem nějakej chlápek a hned zase zmizel. Mám vám vyřídit, že jste si venku něco zapomněl. Prej to leží na chodníku. A máte si pospíšit.“

Matlock na něj beze slova hleděl. V žaludku se mu kroutili hadi vzrůstající paniky. Sáhl do kapsy, vylovil svazek bankovek, oddělil z něj pětidolarovku a podal ji barmanovi. „Nešel byste se mnou…? Stačí k oknu. Podívejte se, jestli ten chlap nečeká venku.“

„Jasné… K voknu.“ Vlasatec si přehodil nerozlučnou utěrku do levačky a sbalil peníze. Matlock vstal z boxu a kráčel za barmanem k zaprášenému oknu s roztaženými závěsy. „Nevidím ho. Nikdo tam není, akorát mrtvá…“

„Jo, vidím,“ přerušil ho Matlock. Už nemusel chodit ven.

U kanálové výpusti na okraji chodníku ležela jeho kočka. Mrtvá.

Useknutá hlava držela na zbytku těla jen kouskem kůže a z pahýlu vytékala na dlažbu krev.

18

Cestou k západnímu předměstí Hartfordu musel Matlock neustále myslet na mrtvé zvíře. Další varování? Nebo snad našli korsický papír? Pokud se ho zmocnili, varování působilo o to důrazněji. Uvažoval, jestli nemá požádat Blackstonea, ať vyšle svého pracovníka zkontrolovat jeho byt a podívat se pod granule v misce na toaletě. Ani nevěděl, proč váhá. Za tři sta dolarů na den plus výdaje je to směšná maličkost. Bude toho od bezpečnostní agentury žádat mnohem víc, což ovšem její majitel zatím netuší. Přesto stále váhal. Jestli je ten papír stále schovaný na svém místě, proč jeho úkryt zbytečně prozrazovat neznámému člověku?

Už se téměř rozhodl, že to přece jenom riskne, když si ve zpětném zrcátku znovu všiml hnědého sedanu. Objevoval se za ním a zase mizel už od chvíle, kdy před půlhodinou vyjel na dálnici číslo 72. Ostatní vozidla odbočila nebo ho předjela, ale toto se stále drželo za ním. Střídalo jízdní pruhy a pokaždé se mu podařilo neztratit ho z dohledu. Jednoduše zjistí, zda jde o pouhou náhodu. Na nejbližším výjezdu opustí dálnici směrem do Hartfordu. Na západním předměstí znal hned za přivaděčem úzkou dlážděnou ulici, která slouží pro zásobování místních obchodů. Jednoho hektického dne do ní s Pat vjel, protože doufal, že si zkrátí cestu, a na dobrých pět minut v ní uvázl.

Sjel z dálnice a po pár desítkách metrů ostře odbočil do uličky. Byla prázdná, v sobotu odpoledne v ní žádné nákladní automobily či dodávky se zbožím nestály. Projel jí na parkoviště u nákupního střediska, vyhlédl si volné místo u výjezdu, zastavil, vypnul motor a skrčil se na sedadle. Zpětné zrcátko si natočil tak, aby viděl ústí zásobovací uličky. Za necelou půlminutu se v něm vynořil hnědý sedan.

Řidič byl očividně zmatený. Zpomalil a dychtivě se rozhlížel po desítkách zaparkovaných aut. Za ním se ozvalo netrpělivé zatroubení — hnědý sedan blokoval někomu cestu. Jeho řidič neochotně přidal plyn a rozjel se. Natahoval krk a ohlížel se přes rameno. Pak otočil obličej a Matlock ho poznal.

Strážník, který vyšetřoval vloupání do jeho bytu po epizodě s Beesonem. Policista, jenž před dvěma dny vyšel ze squashového kurtu a sotva ho spatřil, zakryl si tvář ručníkem a spěšně se vzdálil.

Greenbergova „shoda okolností“.

Matlock se zachvěl strachem.

Strážník v civilním vozidle, který se stále nevzdal pátrání, trhaně projížděl parkovištěm k výjezdu. Pak odbočil do provozu na ulici a ztratil se.

* * *

Sídlo firmy Blackstone Security na Bond Street v Hartfordu připomínalo spíše usedlou pojišťovací společnost než bezpečnostní agenturu. Kanceláře byly vybaveny těžkým nábytkem v koloniálním stylu, stěny kryly strohé proužkované tapety. Nad měkkým svitem mosazných stolních lamp visely zarámované originály loveckých scén. Celek vyvolával dojem mužné síly, solidnosti a finanční stability. A proč taky ne? pomyslel si Matlock, když se usadil do pohodlného starožitného dvojkřesla v recepci. Za tři stovky na den může Blackstone Security co do poměru zisku k investicím směle konkurovat předním bankám či pojišťovnám.

Když ho konečně uvedli do šéfovy kanceláře, Michael Blackstone vstal z křesla a obešel stůl z třešňového dřeva, aby mu podal ruku. Nevysoký podsaditý muž měl na sobě dokonale padnoucí oblek. Překročil již padesátku, ale udržoval se ve výborné kondici. Byl to velmi přitažlivý člověk, avšak jistě dokázal být hodně tvrdý, když to situace vyžadovala.

„Dobrý den,“ pozdravil. „Doufám, že jste sem nejel jen kvůli papírům. To mohlo klidně počkat. Sami sice pracujeme sedm dní v týdnu, ale od zbytku světa rozhodně neočekáváme totéž.“

„To je jedno. Stejně jsem měl cestu do Hartfordu.“

„Posaďte se prosím. Mohu vám něco nabídnout? Kávu? Drink?“

„Ne, děkuji.“ Matlock se posadil do černé kožené klubovky, s jakými se člověk obvykle setkává v těch nejstarších a nejprestižnějších pánských klubech, a Blackstone se vrátil na své místo.

„Víte, já dost spěchám,“ pokračoval profesor. „Rád bych podepsal smlouvu a zaplatil zálohu a zase poběžím.“

„Jak si přejete. Papíry jsou připraveny.“ Blackstone zvedl složku a usmál se. „Jak už jsem se zmínil do telefonu, žádáme od každého klienta, aby nám zodpověděl pár otázek. Nestačí nám jen vědět, co přesně máme za úkol. Dodatečné informace nám pomohou lépe splnit vaše požadavky. Zabere to jen chvilku.“

Matlock takový požadavek očekával a zakalkuloval ho do svého plánu. Předpokládal, že jakmile se Blackstone seznámí s detaily, může mu nabídnout zkratku. Možná nevědomky. A kdyby to měla být otázka „dodatečného poplatku“… Právě z tohoto důvodu potřeboval jednat s šéfem bezpečnostní agentury mezi čtyřma očima. Kdyby si ho mohl koupit, ušetřil by spoustu času.

„Odpovím vám, na co budu moci. Jistě jste si ověřil, že tu dívku někdo brutálně mučil.“

„Víme o tom. Zaráží nás však, proč nám nikdo nechce prozradit důvod. Tak krutě se přece s lidmi nejedná jen pro zábavu. Nepopírám, že i takové případy se stávají, ale pak jsou rychle a efektivně vyřešeny policií. Není důvod, aby ohrožený subjekt žádal o dodatečnou ochranu… Zřejmě máte informace, které policii zůstaly utajeny.“

„Uhodl jste.“

„Mohu se zeptat, proč jste se o ně nepodělil? Proč jste angažoval nás? Pokud byste místní policii poskytl dostatečně podložený důvod, ochotně by vám ochranu poskytla. A mnohem levněji než my.“

„Mám dojem, že odmítáte kšeft.“

„Děláme to poměrně často.“ Blackstone se usmál. „Mohu vás ujistit, že pokaždé velmi neradi.“

„Tak proč…“

„Byl jste nám jako klient vřele doporučen,“ přerušil ho Blackstone, „a jste synem prominentního finančníka. Chceme vás seznámit se všemi alternativami. To je náš důvod. Jaký je ten váš?“

„Vyjadřujete se na rovinu a já si toho vážím. Rozumím tomu tak, že nechcete ztratit získanou reputaci.“

„I tak se to dá říct.“

„Výborně. Uvažuju stejně. Nejde však o mou reputaci, ale o pověst té dívky, slečny Patricie Ballantyneové… Nejjednodušší zdůvodnění zní tak, že projevila špatný úsudek při volbě přátel, s nimiž se spojila. Je to úžasná žena a má před sebou skvělou budoucnost, ale inteligence mezi její přednosti bohužel nepatří.“ Matlock se záměrně odmlčel a vylovil z kapsy krabičku cigaret. Jednu pomalu vytáhl a zapálil si. Pauza splnila svůj účel.

„Získala z toho spojení nějaký finanční profit?“ zeptal se Blackstone.

„Vůbec žádný. Vidím to tak, že ji ti její takzvaní přátelé zneužili. Ale chápu, proč se ptáte. V poslední době se dá v univerzitních areálech vydělat hromada peněz, že?“

„O tom nevím. Univerzity nepatří do naší zájmové oblasti.“ Blackstone se znovu usmál a Matlock poznal, že lže. Samozřejmě pracovně.

„Hm, to asi opravdu ne.“

„Dobře, pane Matlocku. Proč ji někdo zbil? A co s tím hodláte dělat?“

„Podle mého názoru ji mučili proto, aby ji vystrašili. Bojí se, aby neprozradila informace, které ovšem nemá! Chci zjistit, kdo za tím stojí, a říct mu to. Doufám, že jí pak dají pokoj.“

„A kdybyste se obrátil na policii, její spojení s těmi přáteli — předpokládám, že už bývalými přáteli — by se dostalo do protokolu a mohlo by ohrozit její skvělou budoucnost.“

„Přesně tak.“

„Ošemetná situace… Kdo jsou ti přátelé?“

„Jména neznám… Vím však, čím se zabývají. Hlavní oblastí jejich zájmu je hazard. Říkal jsem si, že byste mi možná mohl pomoct. Přirozeně jsem připraven za tuto službu připlatit.“

„Chápu.“ Blackstone vstal, obešel křeslo a jakoby mimoděk stiskl pár knoflíků na vypnuté klimatizaci. „Obávám se, že vaše očekávání zklamu.“

„Přirozeně od vás nechci jména. Jistě, rád bych je zjistil a jsem ochoten za ně štědře zaplatit, ale spokojím se i s lokalizací. Když budu vědět, kde mám hledat, dokážu je najít. Vaše pomoc by mi však ušetřila spoustu času.“

„Domnívám se, že byste se měl zaměřit na… soukromé kluby. Na soukromé společenské organizace, jejichž členové se společně oddávají svým osobitým zálibám.“

„Mimo dosah očí zákona,“ doplnil Matlock. „Soukromí občané, kteří povolují uzdu své zcela přirozené vášni pro sázení.“

„Existuje možnost, že bych vás od toho mohl odradit? Přemluvit vás, abyste se raději obrátil na policii?“

„Ne.“

Blackstone přešel ke kartotéční skříni, která stála u levé stěny kanceláře, vytáhl z kapsy svazek klíčů a odemkl ji. „Jak říkám, ošemetná situace. Váš příběh zní věrohodně, ale já vám nevěřím ani slovo… Největší starost mi však dělá skutečnost, že jste se, jak se zdá, pevně rozhodl.“ Vysunul ze skříně úzkou kovovou přihrádku a odnesl ji ke stolu. Dalším klíčem na řetízku ji otevřel a vytáhl z ní jediný list. „Tamhle je kopírka,“ ukázal na přístroj značky Xerox v rohu místnosti. „Používá se tak, že se papír položí lícovou stranou pod víko a zvolí se počet kopií. Mašinka je automaticky vyrobí. Obvykle není důvod pořizovat víc než jednu… A teď mě prosím na chvíli omluvte, pane Matlocku. Potřebuju si zavolat z vedlejší kanceláře.“

Blackstone zamával listem papíru a pak ho položil potištěnou stranou dolů na složku, která obsahovala Matlockovu smlouvu. Stál vzpřímeně a špičkami prstů přejel po klopách saka, jak to dělávají muži, když chtějí upozornit na drahou látku svého obleku. Pak se opět usmál a zamířil kolem stolu ke dveřím. Otevřel je a na prahu se otočil.

„Možná to je, co hledáte, možná taky ne. Nevím. Prostě jsem nechal ležet na stole důvěrné memorandum. Částka za tuto službu se ve vyúčtování objeví jako náklady na… dodatečné sledování.“

Vyšel do chodby a pečlivě za sebou zavřel. Matlock vstal z kožené klubovky, přistoupil ke stolu, obrátil strojem popsaný papír a přečetl si záhlaví.

PRO ÚČELY SLEDOVÁNÍ V OBLASTI

HARTFORD - NEW HAVEN SOUKROMÉ

KLUBY: ADRESY A KONTAKTNÍ OSOBY (VEDOUCÍ)

STAV K 15.3. NEODNÁŠET Z KANCELÁŘE

Pod hlavičkou se nacházel seznam asi dvaceti míst a jmen. Matlock se přiblížil k Nimrodovi.

19

Autopůjčovna Luxor-Elite sídlící na Asylum Street v Hartfordu se zachovala vstřícně a Matlock nyní seděl za volantem kabrioletu značky Cadillac. Zaměstnanec se spokojil s vysvětlením, že lincoln vypadá moc pohřebně, a protože zákazník odevzdal předchozí vozidlo nepoškozené, výměna proběhla bez nejmenších problémů.

Pomohlo ovšem i dvacet dolarů spropitného.

Matlock si seznam, který získal v bezpečnostní agentuře, pozorně prostudoval. Rozhodl se, že se zaměří na kluby severovýchodně od Hartfordu — z toho prostého důvodu, že ležely v okolí Carlyle, ale ne zase moc blízko. Vybral si dva, jeden vzdálený osm a druhý dvanáct kilometrů od centra, každý na jinou stranu. Jejich návštěvu však o den o dva odloží. Chtěl, aby manažeři už při jeho příchodu věděli, že hraje o vysoké sázky. Ne jako profesionální hráč, prostě vysoko. Vnitřní šeptanda se už o to postará — pokud svou roli sehraje správně.

Zatrhl si v seznamu první lokalitu, v níž vypustí zkušební balonek, soukromý plavecký klub kousek na sever od Avonu. Kontaktní osoba jistý Jacoppo Bartolozzi.

V půl desáté vyjel serpentinami k baldachýnu nad vchodem do Avonského plaveckého klubu. Uniformovaný vrátný mávl na obsluhu parkoviště. Mladík se vynořil jakoby odnikud a vklouzl za volant, sotva Matlock opustil sedadlo. Parkovací lístky se zde zřejmě nenosily.

Cestou ke vchodu si prohlížel exteriér klubu. Od rozlehlé jednopatrové hlavní budovy z obílených cihel se na obě strany táhl palisádový plot, jehož konce se ztrácely v temnotě. Vpravo, dost daleko za plotem, zaznamenal duhovou zář modrozelených světel a šplouchání vody — pochopitelně bazén. Vlevo se nacházela obrovská kupole, pod níž plápolaly desítky zahradních pochodní — jídelna a společenské prostory. Vzduchem se linula tichá hudba.

Avonský plavecký klubu vypadal jako velmi luxusní podnik.

Interiér tomuto dojmu v nejmenším neprotiřečil. Na vysokém koberci v hale stály u damaškem tapetovaných stěn nepravidelně rozmístěné stolky s křesílky různých tvarů a barev, na první pohled pravé starožitnosti. Vlevo se nacházela velká šatna, mramorový pult vpravo připomínal hotelovou recepci. Pouze ozdobná kovová brána, zavřená a zamčená, na protějším konci haly působila poněkud nepatřičně. Za jejím mřížovím Matlock viděl tlumeně osvětlený otevřený průchod, kolonádu, jejíž střechu nesly dvě řady ionských sloupů. Za bránou stál v pozoru mohutný muž ve fraku.

Matlock k němu přistoupil.

„Prosím vaši členskou kartu, pane.“

„Bohužel žádnou nemám.“

„V tom případě je mi líto, pane. Toto je soukromý plavecký klub. Vstup pouze pro členy.“

„Poradili mi, abych se ptal po panu Bartolozzim.“

Muž za bránou hleděl na Matlocka a doslova ho prohledával očima.

„Raději se ohlaste v recepci, pane. Tudy.“

Matlock se vrátil k mramorovému pultu, za nímž najednou stál břichatý chlapík středního věku, který tam ještě před chvilkou nebyl.

„Mohu vám nějak pomoct?“

„Můžete. Jsem tady v okolí nový a chtěl bych se přihlásit do klubu.“

„Je mi líto, pane, ale klub je momentálně plně obsazen a nové členy nepřijímá. Můžete si však vyplnit přihlášku. Jestli se uvolní místo, ozveme se vám… Bude to rodinná, nebo individuální přihláška, pane?“ Úředník hbitým pohybem profíka sáhl pod pult a vytáhl dva formuláře.

„Individuální. Nejsem ženatý… Řekli mi, že se mám ptát po panu Bartolozzim. Prý si ho mám nechat zavolat. Jacoppo Bartolozzi.“

Muž za pultem vzal jméno na vědomí nepatrným pokývnutím. „Vyplňte si přihlášku, pane, a já ji položím panu Bartolozzimu na stůl. Hned ráno se na ni podívá a třeba vám zavolá. Nevím však, jestli pro vás bude moci něco udělat. Klub je obsazený a čekací listina dost dlouhá.“

„A není náhodou tady? V tak rušnou noc?“ vyptával se Matlock se značnou dávkou podezřívavosti.

„Pochybuju, pane.“

„Nezkusil byste ho najít? Vyřiďte mu, že máme společné přátele v San Juanu.“ Vytáhl z peněženky padesátidolarovou bankovku a položil ji před úředníka. Ten ho probodl pohledem a pomalu peníze zvedl.

„Říkáte v San Juanu?“

„V San Juanu.“

Matlock se opřel zadkem o pult z bílého mramoru a všiml si, že ho pořízek za kovovou mříží pozorně sleduje. Uvědomil si, že jestli narážka na San Juan zabere a on tou bránou projde, bude se muset rozloučit s další bankovkou vysoké nominální hodnoty. A finta se San Juanem by měla vyjít, pomyslel si. Je tak logická, až působí zcela nevinně. Před dvěma lety strávil zimní prázdniny v Portoriku, a ačkoliv si na hazard nijak nepotrpěl, připojil se k davu — a k jedné dívce — který vyrazil na noční túru po kasinech. Setkal se v nich s mnoha lidmi z okolí Hartfordu, ovšem ani za nic by si nedokázal vzpomenout na jediné jméno.

V otevřeném loubí za branou se objevila čtveřice členů klubu a mířila k bráně. Dívky vesele švitořily, muži se shovívavě usmívali. Ženy možná vyhrály dvacet nebo třicet dolarů, pomyslel si Matlock, kdežto muži několik stovek prohráli. Férová cena za vydařený večer. Prošli bránou, která se za nimi okamžitě zavřela. Matlock zaslechl cvaknutí elektricky ovládané západky zámku. Jako do trezoru, blesklo mu hlavou.

„Pane?“ Břichatý recepční se vrátil za pult.

Matlock se k němu otočil. „Ano?“

„Pojďte prosím se mnou. Pan Bartolozzi vás přijme.“

„Kam? Kudy?“ Kromě brány neviděl žádné dveře a tlusťoch ukazoval rukou kamsi doleva.

„Tudy, pane.“

Vedle recepce se náhle bezhlučně odsunul panel bez kliky a bez rámu. I teď Matlock jen s obtížemi rozeznával jeho obrysy na pozadí damaškové tapety; v zavřené poloze byl dokonale neviditelný. Prošel otvorem a recepční ho uvedl do kanceláře Jacoppa Bartolozziho.

„Prý máme společné přátele,“ uvítal ho bez pozdravu drsným chraplavým hlasem obézní Ital, který se opíral v křesle za psacím stolem. Nenaznačil, že by chtěl vstát, a podat návštěvníkovi ruku ho ani nenapadlo. Jacoppo Bartolozzi vypadal jako tlustá rozplácnutá karikatura sebe sama. Ačkoliv Matlock neviděl pod stůl, věřil, že se manažer kasina podrážkami nedotýká podlahy.

„Spíš společné zájmy, pane Bartolozzi.“

„Jaké zájmy? A koho znáte ze San Juanu?“

„Pár lidí. Jednoho zubaře ze západního Hartfordu. Druhý je majitelem účetní firmy na Constitution Plazza.“

„Jo… Jo?“ Jacoppo Bartolozzi se zjevně snažil spojit si jména, profese a místa, které na něj Matlock vychrlil. „Co je to za lidi? Jsou členové klubu?“

„Asi ano. Dali mi vaše jméno.“

„Toto je plavecký klub. Soukromý. Co jsou zač?“

„Podívejte, pane Bartolozzi, prožil jsem s nimi šílenou noc v kasinu Condado. Spoustu jsme toho vypili a…“

„V portorických kasinech se alkohol nepodává. Na to je zákon!“ zdůraznil Ital, očividně pyšný na své pronikavé znalosti, a namířil tlustý prst na Matlockův hrudník.

„Častěji se porušuje, než dodržuje, to mi věřte.“

„No a?“

„Prostě jsme se opili tak, že si dnes už nevybavím jejich jména, kdybyste mě zabil… Hele, jestli chcete, můžu zajet v pondělí do centra a celý den postávat na Constitution Plazza, až se ten účetní objeví. Taky bych mohl vyrazit do západního Hartfordu a zaklepat na dveře každého zubaře, který tam má ordinaci. Ale co na tom záleží? Rád hraju a mám peníze.“

Bartolozzi se usmál. „Toto je plavecký klub. Nemám nejmenší tušení, co mi tady kvákáte.“

„Tak jo,“ zavrčel Matlock znechuceně. „Připadalo mi to tady docela útulné, ale jestli na mě chcete házet kyselý ksichty, zkusím to jinde. Od kámošů ze San Juanu vím o Jimmym Lacastovi v Middletownu a o Sammym Sharpovi ve Windsor Shoals na pobřeží… A vy si ty svoje žetony můžete strčit za klobouk, troškaři.“ Otočil se na patě a vyrazil ke dveřím.

„Moment! Zadržte!“

Matlock se díval, jak tělnatý Ital s funěním sklouzává ze židle a vstává. Nemýlil se. Krátké nohy nemohly na podlahu dosáhnout.

„Proč? Nejspíš tady máte nízký limit.“

„Vy znáte Lacatu? A Sharpa?“

„Jenom podle jména. Přece jsem vám řekl… Hele, zapomeňte na to. Chápu, že musíte být opatrný. V pondělí vyhledám toho účetního a někdy příště se tu s ním možná ukážu… Škoda, měl jsem dnes prostě chuť si zahrát.“

„Jo, tak jo. Jak říkáte, musíme si dávat bacha.“ Bartolozzi otevřel horní zásuvku psacího stolu a vytáhl z ní nějaké papíry. „Tady mi to podepište. Svědí vás ruka, co? Uvidíme. Třeba si odnesete moje prachy. Nebo si já vezmu vaše.“

Matlock se vrátil ke stolu. „Co podepisuju?“

„Pár formulářů. Vstupní poplatek je pět set. Hotově. Šeky ani karty nebereme.“

„Jasně. Co je to za formuláře?“

„První je prohlášení v tom smyslu, že jste si vědom, že toto je nezisková organizace a že případné výhry z her jsou určeny na charitu… Čemu se smějete? Za ty prachy se postavil například kostel Požehnané Panny v Hamdenu.“

„A tenhle? Je nějak dlouhý.“

„Ten je pro náš archiv. Certifikát osvědčující, že jste se stal právoplatným partnerem klubu. Za pět set jste získal nóbl titul. Partner. Tím je u nás každý člen… Pro všechny případy.“

„Pro jaké případy?“

„Když nás postihne něco dobrého, postihne to i vás. Zejména v novinách.“

* * *

Avonský plavecký klub byl skutečně místem, kde jste si mohli zaplavat. O tom nemohl nikdo pochybovat. Obrovský oválný bazén měřil v delší ose přes šedesát metrů a jeho zadní stranu lemovaly elegantní kabinky. Na trávnících za dlážděným chodníkem kolem nádrže byla rozestavěna plážová křesla, podvodní reflektory dodávaly bazénu malebný nádech. Tohle všechno se nacházelo vpravo od otevřeného loubí, Na levé straně kolonády si Matlock mohl kompletně prohlédnout to, co zvenčí pouze zahlédl. Nad desítkami stolů se zvedal obrovský stan ze zelenobílého plátna. Uprostřed každého stolu stála lucerna se svíčkou a v bezpečné vzdálenosti trčely ze země zahradní pochodně. Na vzdálenějším konci prostranství byl hostům k dispozici bufet s bohatou nabídkou pečeného masa, salátů a sendvičů, u vedlejšího baru jste se mohli napít. Mezi stoly korzovaly desítky dvojic.

Do Avonského plaveckého klubu jste vskutku mohli přivést rodinu, aby zde strávila příjemné chvíle v nádherném prostředí. Kolonáda vedla k zadní části komplexu, kde stála další budova z obílených cihel. Nad černě nalakovanými dvojitými dveřmi se na dřevěném štítu skvěl nápis vyvedený staroanglickým písmem:

LÁZNĚ AVON

Do této části Avonského plaveckého klubu byste rodinu raději vodit neměli.

Matlock si připadal, jako kdyby se ocitl zpátky v kasinu na San Juanu, jehož návštěva byla jedinou zkušeností, kterou s hazardem kdy získal. Koberec ode zdi ke zdi byl dostatečně vysoký, aby pohltil všechny zvuky. Slyšeli jste pouze cvakání kostek a polohlasný šepot hráčů a krupiérů. Pultíky na kostky byly rozestaveny podél stěn, uprostřed sálu se nacházely stoly pro blackjack. A mezi nimi, obklopena volným prostorem, se roztáčela kola rulety. V samém středu rozlehlé haly trůnil na vyvýšeném pódiu pokladník. Všichni zřízenci Avonského plaveckého klubu měli vzorně upravené účesy, na sobě fraky a k hostům se chovali se zdvořilou úslužností. Hráči si na formálnost potrpěli méně.

Hlídač brány, spokojený se šustivou padesátidolarovkou, zavedl Matlocka k půlkruhovému pultu na stanovišti pokladníka a oslovil muže, který počítal ústřižky šeků.

„Toto je pan Matlock. Zacházejte s ním slušně, je to kamarád od fochu.“

„Samozřejmě, jak jinak,“ odvětil muž za pultem s úsměvem.

„Omlouvám se, pane Matlocku,“ zašeptal dveřník od brány důvěrně, „ale hostům, kteří jsou u nás poprvé, prodáváme žetony jen za hotové.“

„Přirozeně… Víte co? Já si to tady nejdřív obejdu…“

„Jasně. Potřebujete se vcítit do akce… Mezi námi, tohle není žádné Las Vegas, většinou spíš Disneyland. Chci říct, pro chlapíka jako vy… Jistě víte, jak to myslím…“

Matlock přesně věděl, jak to hlídač brány myslí. V Avonu, stát Connecticut, se vděčnost padesáti dolary moc často neprojevuje.

* * *

Za tři hodiny dvacet minut prohrál 4175 dolarů. Panika se ho zmocnila jen jednou, když mu řada šťastných hodů v kostkách vynesla téměř pět tisíc. Večer zahájil ve stylu, který nejlépe vyhovoval jeho potřebám. Po několika obchůzkách kolem pokladníka zjistil, že hráči nakupují žetony v průměru za dvě až tři stovky, což by ve svém slovníku rozhodně neoznačil termínem Disneyland. Sám nakoupil poprvé za patnáct set, podruhé za tisíc a potřetí za dva.

Hodinu po půlnoci už se smáli společně s Jacoppem Bartolozzim u baru pod zelenobílou stanovou kopulí jako nejlepší přátelé.

„Jsi fakt jednička. Většinu těch sráčů tady by museli omývat, kdyby měli jít tak vysoko jako ty. Teď už bych jim ve svém kanclu ukazoval ty formuláře, co podepsali.“

„Neměj strach, já se na tobě zase zhojím. Jako vždycky… No nic, ta ruka mě dnes svědila až moc. Nejspíš bych se sem měl zítra vrátit.“

„Až v pondělí. Zítra se tu jenom plave.“

„Jak to?“

„Neděle. Posvátný den odpočinku.“

„A sakra. Zítra se u mě zastaví kamarád z Londýna, ale v pondělí ráno odlétá. Věř mi, je opravdu velký hráč.“

„Hele, víš co? Zavolám Sharpovi do Windsor Shoals. Je bezbožný žid a na neděle zvysoka kašle.“

„Fajn. Můj člověk.“

„Možná se tam taky ukážu. Stará má stejně schůzi Madoniných matek.“

Matlock se podíval na hodinky. Večer — jeho startovní bod — se vskutku vydařil. Uvažoval, jestli má dál pokoušet štěstí. „Jediný problém po příchodu na nové místo představuje nalezení zdrojů.“

„Jaký problém?“

„V motelu na mě čeká holka. Nejspíš spí, prakticky celý den jsme strávili v autě. Došla jí tráva… Nic tvrdého, potřebuju jenom trávu. Slíbil jsem jí, že nějakou seženu.“

„Tak v tom ti nepomůžu, kamaráde. Tady si nic podobného nemůžu dovolit. Přes den sem chodí spousta děcek a jistě chápeš, že pověsti podniku by to dost uškodilo. Měl bych akorát pár tablet, pro jehlu ani ťuk. Chceš tablety?“

„Ne. Pouze trávu. Nic jiného jí nedovolím.“

„To je od tebe rozumné… Kam máš teď namířeno?“

„Zpátky do Hartfordu.“

Bartolozzi luskly prsty a rozložitý barman se okamžitě napřímil do pozoru. Velitelské manýry přičaplého tlustého Itala připadaly Matlockovi groteskní. Manažer kasina požádal o papír a tužku.

„Na, tady je adresa. Zavolám tam, ať o tobě vědí. Ten klub funguje i jako lékárna s nočním provozem. Je to kousek od centra. Roh G Street a Fox Avenue, druhé patro. Ptej se na Rocca. Ten má všechno, na co si vzpomeneš.“

„Jsi poklad.“ V okamžiku, kdy si bral papír s adresou, to Matlock myslel smrtelně vážně.

„Za čtyři tácy při první návštěvě si zasloužíš jistá privilegia… Hele, teď si uvědomuju, žes mi nevyplnil přihlášku! Síla, co?“

„Vždycky hraju za hotové, takže ode mě žádné kreditní reference nepotřebuješ.“

„A kde ty prachy proboha držíš?“

„V sedmatřiceti bankách odsud po Los Angeles.“ Matlock odložil sklenku a podal Bartolozzimu ruku. „Dobře jsem se pobavil. Uvidíme se zítra?“

„Jasně. To víš že jo. Pojď, doprovodím tě k východu. A pamatuj, ne aby ses k Sammymu přestěhoval natrvalo. Vrať se sem.“

„Máš moje slovo.“

Oba muži kráčeli pod otevřeným loubím a tlustý Ital držel Matlockovi ruku v polovině zad gestem nově uzavřeného přátelství.

Ani jeden z nich netušil, že je od nedalekého stolu pozoruje slušně oblečený gentleman, který neustále cvakal prázdným zapalovačem. Když ho míjeli, schoval nepoužitelný nástroj do kapsy a žena, která seděla naproti němu, si zapálila cigaretu sirkou. Pak se usmála a procedila sevřenými rty: „Máte je?“

Muž se uchechtl. „Karsh nemohl pořídit líp. Nacvakal i detaily.“

20

Pokud byl Avonský plavecký klub výhodnou startovní pozicí, pak Hartfordský lovecký klub — pod starostlivým vedením Rocca Aiella — představoval záviděníhodné první kolo. Matlock se totiž na svou cestu za Nimrodem teď díval jako na závod, který skončí za dva týdny a jeden den. Skončí shromážděním Nimrodových sil a mafiánů někde v okolí Carlyle. A pro něj skončí tehdy, když někdo někde ukáže druhou polovinu papíru s korsickým textem.

Bartolozziho telefonát splnil svůj účel. Matlock vešel do staré kamenné budovy — zprvu se domníval, že dostal špatnou adresu, protože v oknech se nesvítilo a dům byl tichý jako po vymření — a nákladním výtahem na konci chodby vyjel ve společnosti černošského zřízence, který osaměle seděl na rozviklané židli přede dveřmi a ukázal mu, že může do kabinky.

V patře je přivítal neznámý muž. „Rád vás poznávám. Jsem Rocco. Rocco Aiello.“ Napřáhl pravici a Matlock mu ji stiskl.

„Díky… Už jsem se bál, že jsem vlezl do špatného baráku. Nic jsem neslyšel a…“

„Kdybyste slyšel, stavbaři by to ode mě schytali. Stěny jsou půl metru silné a z obou stran mají zvukovou izolaci. A okna jsou slepá. Dokonalé zabezpečení.“

„To je teda věc.“

Rocco sáhl do kapsy pro malou dřevěnou tabatěrku. „Mám pro vás krabičku jointů. Zadarmo. Chtěl jsem vám to tady ukázat, ale Jock říkal, že asi budete mít naspěch.“

„Jock se mýlil. Rád bych se něčeho napil.“

„Výborně. Tak pojďte dál… Jedna věc, pane Matlocku. Mám vybranou klientelu, jestli víte, jak to myslím. Velmi bohatí a velmi slušní lidé. Někteří vědí, čím se Jock zabývá, většina ne. Víte, jak to myslím, ne?“

„Chápu. Plavání mě stejně nikdy moc nebavilo.“

„Fajn. Paráda… Vítejte v nejlepším klubu v Hartfordu.“ Otevřel masivní ocelové dveře. „Slyšel jsem, že jste dnes šel pro balík.“

Matlock se zasmál a vešel do tlumeně osvětleného sálu s mnoha stolky, vesměs obsazenými zákazníky. „Tak se tomu říká?“

„Tady v Connecticutu ano… Vidíte? Mám dvě patra. Takový duplex. V obou je pět velkých sálů a v každém z nich bar. Zaručuju soukromí a nepřipouštím špatné chování. Hezké místo, když chcete vyvést manželku nebo někoho jiného, jestli víte, jak to myslím.“

„Myslím, že vím. Jak říkám, je to věc.“

„Jako číšníky zaměstnávám většinou kluky z univerzity. Dělá mi radost, když jim pomáhám vydělat pár dolarů na vzdělání. Mám zde taky negry, latinos a židáky — diskriminaci neuznávám. Akorát vlasy. Vlasy mi vadí, jestli víte, jak to myslím.“

„Kluky z univerzity? Není to nebezpečné? Děcka si často pouštějí pusu na špacír.“

„Co vás vede! Tohle místo původně založili študáci. Měli zde sídlo bratrstva. Všichni jsou prověření, platící členové soukromé organizace. Za to policajti nikoho nezabásnou.“

„Jasné. Co druhá část podniku?“

„Jaká druhá část?“

„To, pro co jsem přišel.“

„Ale jděte! Trocha trávy? Tu jste si mohl klidně koupit v trafice na rohu.“

Matlock se zasmál. Nechtěl příliš tlačit na pilu. „Máte dva body, Rocco… Přesto, kdybych vás znal líp, asi bych od vás nakoupil. Bartolozzi mi řekl, že máte všechno… Ale nic, zapomeňte na to. Nemám čas. Dám si jednu sklenku a poběžím. Holka už se asi bojí, jestli jsem se jí neztratil.“

„Bartolozzi občas moc kecá.“

„Asi máte pravdu. Mimochodem, zítra jde se mnou k Sharpovi do Windsor Shoals. Čekám kámoše z Londýna a vezmu ho s sebou. Nechcete se připojit?“

„Třeba jo… Hele, jestli něco potřebujete, stačí říct, jasné?“

Aiello vzal Matlocka levačkou za loket a odvedl ho k baru. „Musím vás opravit. Ti kluci z univerzity nejsou žádný děcka, jestli víte, jak to myslím.“

„Nevím. Děcka jsou děcka. Prostě si potrpím na diskrétnost. Ale nechme toho. Nepatřím mezi zvědavce.“ Matlock se otočil k barmanovi a vytáhl zbytek bankovek. Oddělil z ní dvacetidolarovku a položil ji na pult. „Bourbon s vodou prosím.“

„Schovejte ty prachy,“ řekl Rocco.

„Pane Aiello?“ Přistoupil k nim mladík v číšnickém saku. Matlock ho odhadoval na dvaadvacet až čtyřiadvacet let.

„Ano?“

„Mohl byste podepsat tento účet? Stůl číslo jedenáct. Johnsonovi z Kantonu. Jsou v pořádku.“

Aiello vzal účtenku a naškrábal na ni iniciály. Mladík se vrátil ke stolům.

„Viděl jste toho kluka? Už chápete, jak jsem to myslel? Je z Yale. Před půl rokem se vrátil z Vietnamu.“

„No a?“

„Sloužil jako poručík. Byl důstojník. Teď studuje obchodní administrativu… Chodí sem dvakrát do týdne. Hlavně kvůli kontaktům, které tu může získat. Než odpromuje, vybuduje si bohatou databázi a může rovnou založit vlastní podnik.“

„V jakém oboru?“

„Je dodavatel… Všichni ti kluci, tak to myslím. Měl jste slyšet ty jeho historky. Saigon, Da Nang, dokonce Hongkong. Obrovské kšefty. Ty dnešní děcka jsou fakt úžasný! Vědí, o co kráčí. A taky chytrý jak opice. Nemáte se čeho bát, věřte mi!“

„Věřím.“ Matlock si vzal drink a rychle polykal. Ne že by měl žízeň, snažil se zamaskovat šok, který mu Aiellovo odhalení připravilo. Absolventi Indočíny měli hodně daleko k růžolícím nadšeným mladíkům, kteří předčasně zestárli u Armentiéres a Anzia či ještě později u Panmundžomu. Kdepak. Byli rychlejší, smutnější a mnohem poučenější. Hrdina z Indočíny je voják s kontakty v docích a skladištích. Takový člověk byl v jihovýchodní Asii obrem mezi svými vrstevníky. A téměř všichni měli černou pleť.

Matlock dopil zbytek bourbonu a nechal se Roccem provést po ostatních sálech v patře. Projevil mírné nadšení, jaké Aiello očekával, a slíbil, že se někdy zastaví. O Sammym Sharpovi ve Windsor Shoals se už nezmínil. Věděl, že je to zbytečné. Aiellovu chuť už povzbudil víc než dostatečně.

Na zpáteční cestě mu vrtaly hlavou dvě myšlenky. Než uplyne nedělní odpoledne, musí splnit dva úkoly. Za prvé někde sehnat Angličana, za druhé další velkou sumu peněz. Bez nich nemůže pokračovat. Zítra večer bude u Sharpa ve Windsor Shoals.

Angličan, o němž uvažoval, bydlel ve Websteru a učil matematiku na provinční Madisonské univerzitě. Ve Spojených státech žil necelé dva roky. Matlock se s ním sešel — nepracovně — na jachtařské regatě v Saybrooku. Brit strávil většinu života na cornwallském pobřeží a byl nadšený fanda plachetnic. Matlockovi a Pat okamžitě padl do oka. Teď se jenom modlil, aby John Holden věděl něco o hazardu.

Peníze představovaly závažnější problém. Znovu se bude muset obrátit na Alexe Andersona a je docela pravděpodobné, že si bankéř najde řadu výmluv, proč mu nevyhovět. Byl jako každý finančník opatrný a snadno se vylekal. Na druhé straně měl nos na odměnu za prokázanou laskavost. Matlock tedy musí zabrnkat na tuto strunu.

Matlockův telefonát Johna Holdena překvapil, ale rozhodně neotrávil. Zareagoval zdvořile a laskavě, jen s mírnou dávkou zvědavosti. Dvakrát zopakoval instrukce, jak se dostane k jeho bydlišti; Matlock mu poděkoval a ujistil ho, že cestu opravdu najde.

„Budu upřímný, Jime,“ řekl Holden návštěvníkovi, když ho uvedl do útulného třípokojového bytu. „Hořím zvědavostí. Stalo se něco? Je Patricie v pořádku?“

„Odpověď zní po řadě ano a ne. Řeknu ti všechno, co můžu, což nebude moc… Chci tě požádat o laskavost, vlastně o dvě. Za prvé, můžu u tebe zůstat přes noc?“

„Samozřejmě! Že se ptáš! Vypadáš zničeně. Posaď se. Můžu ti přinést něco k pití?“

„Ne, díky,“ odmítl Matlock a sedl si na pohovku. Vzpomněl si, že je rozkládací a velmi pohodlná — před několika měsíci na ní s Pat strávil šťastnou alkoholovou noc. Připadalo mu, že od té doby uplynula celá věčnost.

„A ta druhá věc? První mi udělá radost. Jestli potřebuješ peníze, mám něco přes tisíc dolarů. Klidně ti je půjčím.“

„Ne. Moc děkuju, ale o peníze nejde… Chci, aby sis pro mě zahrál na Angličana.“

John Holden se nahlas rozesmál. Byl to drobný čtyřicátník, ale smál se jako mnohem starší a tělnatější muž.

„Tak to by nemělo být moc náročné, co říkáš? Obávám se, že jsem se ještě tak docela nezbavil svého cornwallského přízvuku, i když už zdaleka není tak patrný jako ze začátku.“

„Já bych ani nepoznal, že nejsi Američan. Mluvíš jako nefalšovaný Yankee… To ale není všechno a bojím se, že ten zbytek tak snadný nebude. Víš něco o hazardu?“

„Hazard? Myslíš sázení na koníčky? Na fotbalové výsledky?“

„Myslím karty, kostky a ruletu.“

„Tak v tomto oboru nejsem frajer. Jistě, jako každý matematik jsem prožil období, kdy jsem věřil, že aplikací aritmetických principů, konkrétně logaritmického průměru, dokážu přelstít zákony pravděpodobnosti.“

„A fungovalo to?“

„Řekl jsem, že jsem prožil období. Uzavřený děj. Jestli existuje nějaký matematický systém, zůstal mi utajen. A zůstává do dneška.“

„Ale hrál jsi, ano? Znáš jednotlivé hry.“

„Docela dobře, když na věc přijde. Věnoval jsem jim něco jako laboratorní výzkum. Proč?“

Matlock zopakoval historku, kterou použil na majitele Blackstone Security — s tím rozdílem, že zlehčil Patriciina zranění a oslabil motivaci útočníků. Když domluvil, Angličan, který mezitím vykouřil dýmku, vyklepal z hlavičky popel do velkého skleněného popelníku.

„Jako ve filmu, co? Říkáš, že Patricie není vážně zraněná. Vyděšená, ale nic se jí nestalo. Je to tak?“

„Je. Kdybych to ohlásil na policii, mohla by přijít o stipendium.“

„Chápu… Teda, vlastně moc ne, ale to nevadí. Dobrá. Takže jestli ti dobře rozumím, chceš, abych zítra prohrál.“

„To není nutné. Stačí, když budeš vysoko sázet.“

„Ale jsi připraven na značnou finanční ztrátu.“

„Jsem.“

Holden vstal. „Na roli, kterou jsi mi přidělil, se vyloženě těším. Mohla by to být výborná zábava. Vím však, žes mi podstatnou část faktů zamlčel, což mě trochu mrzí. Samozřejmě nebudu naléhat. Povím ti jen tolik, že tvé vyprávění vykazuje spoustu matematických nesrovnalostí.“

„Co tím myslíš?“

„Pokud jsem ti rozuměl správně, suma, kterou jsi zítra večer ochoten prohrát, dalece převyšuje případnou ztrátu Patriciina stipendia. Logický závěr tudíž zní, že za žádnou cenu nechceš do případu zapojit policii. A spíš nemůžeš, než nechceš.“

Matlock k Angličanovi vzhlédl a v duchu se proklínal za svou hloupost. Cítil se trapně a zcela neschopný. „Promiň… Nelhal jsem ti vědomě. Nemusíš to pro mě dělat… Asi bych to od tebe neměl žádat.“

„Neřekl jsem, žes mi lhal. Ostatně na tom nezáleží. Prostě jsi mi některé věci neřekl. A samozřejmě to pro tebe udělám. Chci jenom, abys věděl, že ve mně najdeš dychtivého posluchače, až a jestli vůbec se někdy rozhodneš někomu vylíčit všechno, co se stalo… No nic, je pozdě a ty jsi unavený. Nechceš si lehnout v mém pokoji?“

„Ne, díky. Uložím se tady. Mám na ten gauč příjemné vzpomínky. Potřebuju akorát deku. Jo, a musím si zavolat.“

„Posluž si. Přikrývku ti přinesu a telefon je tamhle.“

Holden odešel a Matlock zvedl sluchátko. Systém Tel-electronic, na jehož nasazení přistoupil, bude aktivní až v pondělí ráno.

„Blackstone.“

„Tady James Matlock. Dostal jsem tohle číslo, abych na něm přebíral zprávy.“

„Ano, pane Matlocku. Mám pro vás vzkaz. Okamžik prosím, než najdu příslušnou kartičku… Tady je. Od týmu Carlyle. Vše je zajištěno. Subjekt reaguje na léčbu velmi pozitivně. Subjekt měl tři návštěvy. Jistý Samuel Kressel, dále pan Adrian Sealfont a slečna Lois Meyersová. Dále měl subjekt dva telefonáty, ovšem lékaři nedovolili hovory převzít. V obou případech volal tentýž člověk, Jason Greenberg, a to z Wheelingu v Západní Virginii. Tým Carlyle se od subjektu ani na chvíli neodloučil… Můžete být klidný.“

„Děkuji. Jste velmi pečliví. Dobrou noc.“ Matlock zhluboka vydechl úlevou a vyčerpáním. Lois Meyersová je Patina sousedka z ubytovny pro doktorandy, bydlí naproti přes chodbu. Potěšilo ho, že volal Greenberg. Federální agent mu docela chyběl.

Natáhl ruku a zhasl stolní lampu vedle pohovky. Za okny svítil jasný dubnový měsíc. Ten člověk z bezpečnostní agentury měl pravdu. Může být klidný.

Přesto jej zneklidňovaly myšlenky na zítřek. A na pozítří. Musí neustále držet tempo, dokonce je zvýšit. Na jeden plodný den by měl navazovat další, ještě produktivnější. Nemůže si dovolit sebemenší zaváhání, nechat se ukolébat chvilkovým pocitem uspokojení. To vše by otupilo ostří jeho útoku.

Co bude pozítří, po návštěvě u Sammyho Sharpa ve Windsor Shoals? Jestli všechno vyjde podle předpokladů, obrátí pozornost na oblast Carlyle. Zavřel oči a před duševním zrakem se mu objevila jedna z položek na Blackstoneově strojopisném seznamu.

CARMOUNTSKÝ VENKOVSKÝ KLUB —

KONTAKTNÍ OSOBA: HOWARD STOCKTON

JACHTAŘSKÝ A LYŽAŘSKÝ REZORT CARLYLE —

KONTAKTNÍ OSOBA: ALAN CANTOR

Carmount leží východně od Carlyle nedaleko Mount Holly, Jachtařský a lyžařský rezort u jezera Derron v zimní i letní rekreační oblasti na západ od města.

Nějak přesvědčí Bartolozziho nebo Aiella, možná dokonce Sammyho Sharpa, aby ho patřičně uvedli. A jakmile pronikne do oblasti Carlyle, rozhodí sítě. Náznaky… Ne, povely, požadavky, rozkazy. Musí postupovat odvážně. Jako Nimrod.

Zavřel oči, uvolnil svaly a nechal se obestřít temnotou vyčerpaného spánku, těsně předtím, než usnul, si vzpomněl na lesklý papír s korsickým textem. Měl by ho mít u sebe. Bude ten stříbrný cár potřebovat. Použije ho jako pozvánku k Nimrodovi.

Teď to bude jeho vstupenka. Jeho papír.

Matlockovo pověření.

21

Kdyby se starší kongregační církve ve Windsor Shoals někdy dozvěděli, že advokát Samuel Sharp, vynikající židovský právník, který spravoval církevní finance, je v jistých kruzích v Hartfordu a Springfieldu ve státě Massachusetts znám jako Běžec Sammy, večerní modlitby v místním kostele by byly nejméně na měsíc přerušeny. Jeho nezákonné aktivity zůstaly naštěstí utajeny a kongregační církev jej pokládala za vzor všech ctností. Portfolio farnosti se pod jeho správou utěšeně rozrůstalo a sám nejen přispíval štědrými dary, ale byl úspěšný i při shánění dalších sponzorů. Sammy Sharp se prostě stal miláčkem církve i města.

Tohle všechno se Matlock dozvěděl v Sharpově kanceláři v penzionu Windsor Valley. Zarámovaná ocenění vystavená na stěně vypověděla polovinu příběhu a zbytek ochotně doplnil Jacoppo Bartolozzi, který ovšem současně Matlockovi a jeho britskému příteli srozumitelně naznačil, že samotný Sharp i jeho aktivity postrádají skvělé tradice Avonského plaveckého klubu.

John Holden překonal veškeré očekávání. Matlock musel několikrát zatnout zuby, aby se nerozesmál, když ho pozoroval. Angličan nonšalantně hodil pokladníkovi hrst stodolarovek (podrážděný a nervózní Alex Anderson jim peníze osobně přivezl do Websteru) a neobtěžoval se počítáním žetonů, přesto si však všichni u ruletového stolu včetně krupiéra uvědomovali, že moc dobře ví, kolik a na co vsadil. Přestože hrál rozumně a opatrně, v jednu chvíli vyhrával přes devět tisíc dolarů. Nakonec se však jeho výhra scvrkla na pár stovek a personál Windsor Valley vděčně vydechl úlevou.

James Matlock sice hlasitě proklínal druhý smolný večer v řadě, ale v duchu nad ztrátou dvanácti set mávl rukou. Nic pro něj neznamenala.

Ve čtyři ráno seděli Matlock s Johnem Holdenem ve společnosti Aiella, Bartolozziho Sharpa a dvou jejich kamarádů u širokého dubového stolu v jídelně zařízené v koloniálním stylu. Byli sami.

Vrchní a dva číšníci myli nádobí a uklízeli; herna v druhém patře klubu už zavřela.

Pohledný urostlý Aiello a přičáplý tlustý Bartolozzi bavili ostatní historkami o svých zákaznících a trumfovali se, čí klientela je prominentnější. Oba připustili, že by bylo fajn, kdyby se ten druhý seznámil s manželi Johnsonovými z Kantonu, respektive s jistým doktorem Wadsworthem. Naproti tomu Sharp se více zajímal o Johna Holdena a anglickou hazardní scénu a přispěl několika humorným vzpomínkami na své návštěvy londýnských klubů a nepřekonatelné potíže s britskou měnou (V té době se britská libra dělila na 20 šilinku a 240 pencí. (Pozn. překl.)), zejména ve víru hry.

Šarmantní chlapík, pomyslel si Matlock, když Sharpa pozoroval. Není divu, že ho ve Windsor Shoals, stát Connecticut, považovali za respektovaný pilíř místní komunity. Neubránil se srovnání s Jasonem Greenbergem a rychle identifikoval zásadní rozdíl mezi oběma muži. Za oba hovořily jejich oči. Greenbergovy se dívaly měkce a soucitně i ve zlosti, Sharpovy chladně, tvrdě, pronikavě — v podivném rozporu s uvolněným výrazem zbytku obličeje.

Slyšel, jak se Bartolozzi ptá Holdena, kam má namířeno z Carlyle. Johnova pohotová odpověď poskytla Matlockovi příležitost, kterou hledal. Čekal na správný moment.

„Bohužel nejsem oprávněn prozrazovat svůj itinerář.“

„Myslí tím, kam jede,“ vysvětlil Rocco Aiello, aniž se ho někdo prosil.

Bartolozzi po něm střelil ničivým pohledem. „Napadlo mě, že byste se mohl zastavit v Avonu. Mám tam docela hezký podnik. Myslím, že by se vám líbil.“

„Určitě bude krásný. Možná příště.“

„Johnny se mi příští týden ozve. Asi se sejdeme.“ Matlock se natáhl k popelníku a udusil v něm cigaretu. „Mám nějaké jednání v… Carlyle. Jo, tak se to jmenuje.“

V konverzaci nastala sotva postřehnutelná pauza. Sharp, Aiello a jeden z dvojice společníků si vyměnili pohledy. Naproti tomu Bartolozzimu hlubší souvislosti zjevně unikaly.

„Univerzitní město, že?“ zeptal se malý Ital.

„Správně,“ potvrdil Matlock. „Nejspíš zaskočím do Carmountu nebo do Jachtařského a lyžařského. Počítám, že víte, kde to je.“

„Počítám, že víme,“ zasmál se tiše Aiello.

„Co budete v Carlyle dělat?“ zeptal se jeden z neznámých mužů — nikdo se neobtěžoval ho představit — a dlouze potáhl z doutníku.

„To je moje věc,“ odpověděl Matlock přívětivě.

„Jenom se ptám. Nechtěl jsem vás urazit.“

„Neurazil jsem se… A sakra, už je skoro půl páté! Jste až příliš pohostinní, pánové.“ Matlock odstrčil židli a chystal se vstát.

Muž s doutníkem však měl další otázku: „Váš přítel jede do Carlyle s vámi?“

Holden zvedl laškovně ruku. „Je mi líto, žádné dotazy. Jsem obyčejný turista, který navštívil vaše nádherné pobřeží a přeje si shlédnout další pamětihodnosti… A teď už opravdu musíme jít.“

Oba muži vstali od stolu. Sharp se také zvedl a než se ostatní pohnuli, začal udílet instrukce.

„Doprovodím vzácné hosty k autu a ukážu jim cestu. Vy zůstaňte tady. Vyrovnáme účty. Dlužím Roccovi nějaké peníze a Frank visí zase mně. Třeba z toho vyjdu s nulou.“

Kuřák doutníku — nyní bylo jasné, že se jmenuje Frank — se zasmál. Aiello v první chvíli nechápal a význam Sharpova požadavku mu došel až po několika vteřinách. Kromě hostitele mají zůstat sedět.

Matlock přemítal, jestli postupoval správně.

Chtěl nadnést téma Carlyle, aby někoho přiměl k nabídce, že ho v Carmountu či v Jachtařském a lyžařském rezortu předem telefonicky ohlásí. Holdenovo odmítnutí upřesnit svůj pobytový plán to však znemožnilo a Matlock se obával, aby z diskuze nevyplynulo, že jsou oba tak důležití, že žádné doporučení nepotřebují. Navíc si uvědomil, že čím dále postupuje, tím více spoléhá na Loringovo tvrzení, že delegáti pozvaní na konferenci do Carlyle se o dalších účastnících mezi sebou bavit nebudou. Zákon omerty měl být tak mocný, že všem zamkne ústa. Přesto teď Sharp přikázal svým společníkům, aby zůstali. Zmocnil se ho neblahý pocit, jestli při svých omezených zkušenostech nezašel příliš daleko. Neměl by se spojit s Greenbergem?

Chtěl sice počkat, až získá konkrétní důkazy, ale za dané situace mu asi nic jiného nezbude. Na druhé straně, když se s ním nyní spojí, agent by ho mohl postavit — jak zněl ten idiotský termín? — mimo strategii. A to nemohl připustit.

Sharp je doprovodil na téměř prázdné parkoviště. V penzionu Windsor Valley dnes v noci spalo jen velmi málo hostů.

„Ubytování moc neinzerujeme,“ vysvětil Sharp. „Soustřeďujeme se na prvotřídní nabídku jídel v restauraci.“

„To chápu,“ připustil Matlock.

„Pánové,“ začal Sharp váhavě, „rád bych vás o něco požádal, ale bojím se, že mě budete pokládat za nezdvořáka.“

„Žádný strach. Co byste potřeboval?“

„Chtěl bych si s vámi promluvit mezi čtyřma očima, pane Matlocku.“

„Ach, s tím si vůbec nelámejte hlavu,“ prohodil žoviálně Holden a poodešel. „Vaše důvody zcela chápu. Chvilku se projdu.“

„Váš anglický přítel je mimořádně taktní muž,“ ocenil Sharp.

„Výtečný chlapík,“ souhlasil Matlock. „O co jde, Sammy?“

„Chtěl bych ujasnit některá fakta, jak říkáme my obhájci u soudu.“

„Jaká fakta?“

„Jsem opatrný člověk, ale současně velmi zvědavý. Sám jste viděl, že vedu dobrou organizaci.“

„Viděl,“ potvrdil Matlock.

„A rostu. Pozvolna, ale slušně.“

„Ani se nedivím.“

„Nedopouštím se omylů. Jsem zkušený právník a kladu si za čest, že nedělám chyby.“

„Na co narážíte?“

„Napadlo mě — a upřímně přiznávám, že můj partner Frank i Rocco Aiello zastávají stejný názor — jestli vás sem někdo neposlal, abyste obhlédl teritorium.“

„Co vás k této domněnce vede?“

„Co…? Z ničeho nic se tu objeví hráč vašeho formátu. Máte vlivné přátele v San Juanu. Znáte různá místa jako hřbet vlastní ruky. A pak si přivedete velmi bohatého a velmi příjemného společníka z Londýna. Sečteno a podtrženo… Ale nejdůležitější je, jak si sám jistě uvědomujete, že jste se zmínil o Carlyle. Podívejme se pravdě do očí. Ta narážka mluví za celý román.“

„Myslíte?“

„Nejsem žádný ztřeštěnec, naopak. Jak říkám, jsem velmi opatrný. Rozumím pravidlům a zbytečně se nevyptávám. Nemluvím o věcech, které nemám právo znát. Přesto bych chtěl, aby si generálové uvědomili, že mají ve své organizaci několik inteligentních a také ctižádostivých poručíků. Každý vám potvrdí, že já neuklouznu ani neustoupím.“

„Žádáte mě o příznivé hodnocení v případné zprávě nadřízeným?“

„Tak nějak. Mám určitou hodnotu. Jsem uznávaný právník a můj partner je mimořádně úspěšný pojišťovací agent. Oběma nám nechybí přirozené nadání.“

„A co Aiello? Zdá se mi, že jste velicí kamarádi.“

„Rocco je fajn chlap. Slušný. Možná mu to tak rychle nemyslí, ale je na něho spolehnutí. Nedomnívám se však, že hraje naši ligu.“

„A Bartolozzi?“

„K němu nemám co říct. V jeho případě si musíte utvořit názor sám.“

„Tím, že o něm nic neřeknete, toho vlastně říkáte velmi mnoho, nemyslíte?“

„Podle mého názoru moc mluví. Třeba je takový od přírody, ale mně prostě nesedí. Zato Roccovi nevadí.“

Matlock v předjitřním šeru parkoviště poslouchal metodického právníka a začínal chápat, co se stalo. Logický vývoj situace. Sám ho naplánoval, ale když teď k němu došlo, sledoval ho s nečekanou objektivitou. Pozoroval sám sebe; díval se na loutky, které poslušně reagují na povely provázků.

Vstoupil do Nimrodova světa jako cizinec, možná podezřelý a určitě nevyzpytatelný.

Přesto se náhle podezření a nevyzpytatelnost změnily ze zlověstného záporu na oceňovaný klad.

Podezřelý je ceněn za svou nevyzpytatelnost, protože mu ji nadiktovala vyšší autorita. Stal se z něj vyslanec vrcholného vedení a vzbudil strach.

Jak to nazval Greenberg? Stínový svět. Neviditelné armády rozmísťují své jednotky v temnotě a neustále se skrývají před zbloudilými hlídkami a zvědy protivníka.

Čeká ho ošidná cesta po tenkém laně, ale ví, kam směřuje.

„Jste dobrej chlap, Sharpe. A zatraceně chytrý… Co víte o Carlyle?“

„Nic! Absolutně nic!“

„Teď lžete a to není zrovna chytré.“

„Je to pravda. Nevím vůbec nic. Jistě, slyšel jsem nějaké řeči, ale fámy jsou něco jiného než fakta. Jako u soudu.“ Sharp zvedl pravou ruku se dvěma nataženými prsty.

„Jaké řeči? A žádné vytáčky. Ve vlastním zájmu.“

„Prostě řeči. Pověsti. Mluví se o klanovém shromáždění. O setkání vysoce postavených osob. Lidí, kteří údajně musí dospět k nějaké dohodě.“

„Nimrod?“

Sammy Sharp zavřel oči přesně na tři vteřiny, během nichž řekl: „Teď mluvíte jazykem, který nechci poslouchat.“

„Takže jste nic neslyšel.“

„Vyškrtnuto ze záznamu. Spolehněte se.“

„Fajn. Jde vám to výtečně. A až se vrátíte dovnitř, nemyslím, že by byl dobrý nápad bavit se o pověstech, které se k vám donesly. Tak by se choval hloupý poručík, co říkáte?“

„Nejsem hloupý ani šílený.“

„Tak proč jste je požádal, aby zůstali? Je pozdě.“

„Měl jsem k tomu pádný důvod. Chtěl jsem se jich zeptat, co si myslí o vás a o vašem anglickém příteli. Teď vám však mohu s radostí oznámit, že ten rozhovor už je zbytečný, protože jste zmínil jisté jméno. Jak říkám, rozumím pravidlům.“

„Dobře. Věřím vám. Můžete to dotáhnout hodně daleko. A teď byste se měl vrátit ke svým společníkům… Ještě poslední věc. Chci… chceme, abyste zavolal do Carmountu a do Jachtařského a lyžařského rezortu. Řekněte Stocktonovi a Caritorovi, že jsem váš osobní přítel a že se u nich ukážu. Nic víc. Nechceme je zbytečně poplašit. To je důležité, Sammy. Nic víc.“

„S radostí. A nezapomeňte ode mě pozdravovat ostatní.“

„Nezapomenu. Jste fajn chlap.“

„Snažím se. To je vše, co může člověk…“

V tom okamžiku prásklo do velebného jitřního ticha pět hlasitých výstřelů. Zařinčelo vysypané sklo. Z penzionu se ozvaly pádící kroky a nárazy do nábytku. Matlock se vrhl k zemi.

„Johne! Johne!“

„Tady jsem! U auta! Jsi v pořádku?“

„Jo! Ani se nehni!“

Sharp se rozběhl k temnému stínu budovy, schoulil se u rohu a přitiskl se ke zdi. Matlock sotva rozeznával obrys jeho postavy, ale všiml si, že právník vytasil zpod saka revolver.

Za budovou zaburácely nové výstřely, následované výkřiky hrůzy. Ze dveří vyskočil sběrač nádobí a po čtyřech lezl k okraji parkoviště. Hystericky řval v jazyce, jemuž Matlock nerozuměl.

O několik vteřin později vyběhl dveřmi jiný zaměstnanec penzionu v bílém číšnickém saku a vlekl za sebou druhého pomocníka, zjevně zraněného. Pravá paže mu bezvládně visela podél těla a z ramene tekla krev.

Padl další výstřel. Ječící číšník se složil k zemi, zraněný zavrávoral a padl obličejem do štěrku. Z budovy zněl vyděšený řev.

„Zdrháme! Ven! Do auta!“

Matlock očekával, že muži vyběhnou zadním východem na parkoviště, ale ve dveřích se nikdo neukázal. Kdesi na přilehlém pozemku zaburácel motor vytočený na plný plyn a zakvílely protáčené pneumatiky. Za okamžik se asi padesát metrů vlevo vyřítila z porostu černá limuzína a odbočila na příjezdovou cestu k hlavní silnici. Musela projet pod lampou a Matlock ji zřetelně viděl.

Byl to tentýž automobil, který se vynořil ze tmy ulice několik vteřin po vraždě Ralpha Loringa.

Opět se rozhostilo ticho. Šero svítání se projasňovalo.

„Jime! Jime, pojď sem! Myslím, že už odjeli!“

Holden opustil úkryt za vozidlem a krčil se nad mužem v bílém saku.

„Už jdu!“ křikl Matlock a pomalu vstal.

„Tenhle je mrtvý. Dostal kulku mezi lopatky… Tady ten ještě dýchá. Musíme zavolat sanitku.“ Holden se sklonil nad omdlelého pomocného číšníka se zakrvácenou a ochromenou pravou paží.

„Nic neslyším. Kde je Sharp?“

„Právě zmizel uvnitř. Tamtěmi dveřmi. Měl zbraň.“

Oba muži se přikrčili a zamířili k zadnímu vchodu penzionu. Matlock pomalu otevřel dveře a následován Holdenem vešel do haly. Převrácený nábytek, převržené stoly a židle, na dřevěné podlaze se leskla krev.

„Sharpe? Kde jste?“ Matlock opatrně zvýšil hlas. Odpověď se ozvala až za několik vteřin a osloveného bylo sotva slyšet.

„Tady. V jídelně.“

Matlock s Holdenem prošli pod klenutým dubovým obloukem. Žádná z dosavadních životních zkušeností je nepřipravila na pohled, který se jim naskytl.

Největší hrůzu vzbuzovala těla doslova zalitá krví. To, co zbylo z Rocca Aiella, leželo na rudě nasáklém ubruse. Polovinu obličeje měl ustřelenou. Sharpův partner Frank, kterého nikdo nepředstavil, klečel na kolenou, horní část těla měl zvrácenou dozadu přes židli. Z krku se mu valila krev, vytřeštěné mrtvé oči hleděly ke stropu. Jacoppo Bartolozzi skončil na podlaze, obézní tělo stočené do oblouku kolem nohy stolu. Přední část košile mu kulky rozervaly až ke krku, klenuté břicho proděravělé jako cedník, v hustých černých vlasech mu zasychala krev. Bartolozzi se snažil odtrhnout košili od prostříleného hrudníku a mrtvá dlaň dosud svírala kus látky. Za ním ležel čtvrtý muž. Jeho hlava spočívala na Bartolozziho pravé noze, končetiny měl rozhozené jako plachtící orel a záda mu pokrývala souvislá vrstva krve. Děrami v kůži vyhřezávaly vnitřnosti.

„Ach, pro smilování boží,“ vydechl Matlock; stále nemohl uvěřit vlastním očím. John Holden vypadal jako člověk, který v příští vteřině začne zvracet.

„Měl byste odsud vypadnout,“ vybídl ho otřesený Sharp unaveným, zničeným hlasem. „Sbalte toho svého anglického přítele a rychle se ztraťte.“

„Musíte zavolat policii,“ namítl Matlock zmateně.

„Venku leží zraněný,“ ozval se Holden. „Mladý kluk. Ještě dýchá.“

Sharp se podíval na oba muže, pak sklouzl pohledem k revolveru, který držel v ruce. Jeho oči prozrazovaly nejasné podezření.

„Telefonní linky byly určitě přerušené. Nejbližší dům je farma asi kilometr odsud… O všechno se postarám. Vy dva raději zmizte.“

„Myslíte, že je to správné?“ zeptal se Holden s pohledem upřeným na Matlocka.

„Poslyšte, Angličane, mně osobně je srdečně jedno, co uděláte. Mám dost starostí tady s tím bincem. Musím vymyslet… Ve vlastním zájmu odsud odejděte. Méně komplikací, menší riziko. Nemám pravdu?“

„Máte,“ souhlasil Matlock.

„Kdyby vás vyslýchali policajti, řekněte, že jste odsud odešli,“ podíval se na hodinky, „před půl hodinou. Já o vás vím jen tolik, že jste byli Bartolozziho známí.“

„Fajn.“

Sharp nesnesl pohled na zakrvácené mrtvoly a musel se odvrátit. Matlockovi se zdálo, že se právník z Windsor Shoals rozpláče, ale ten se jen zhluboka nadechl a pokusil se pojistit svou pozici.

„Vytrénovaný právnický mozek, pane Matlocku. Mám svou cenu. Vyřiďte jim to.“

„Nebojte se, vyřídím.“

„A taky jim řekněte, že potřebuju ochranu, Zasloužím si ji. Nezapomeňte na to.“

„Spolehněte se.“

„A teď vypadněte.“ Sharp najednou znechuceně odhodil revolver na podlahu a zaječel: „Proboha svatého, tak už jděte! Vypadněte!“ Do očí mu vyhrkly slzy.

22

Matlock a Holden se dohodli, že se okamžitě rozejdou. Profeso anglické literatury vysadil matematika před jeho bytem a vyrazil na jih do Fairfieldu. Chtěl se ubytovat v motelu u dálnice v bezpečné vzdálenosti od Windsor Shoals, aby zmírnil riziko, že bude do případu zapleten, ale současně natolik blízko Hartfordu aby ve dvě odpoledne mohl navštívit sídlo firmy Blackstone Security.

Byl příliš vyčerpaný a příliš vyděšený, aby dokázal jasně uvažovat. Západně od Stratfordu našel podřadný motel a překvapil nočního recepčního — hlavně tím, že krátce nad ránem přijel sám.

Během vyplňování přihlašovacího lístku nešetřil nevybíravou kritiku na žárlivou manželku ve Westportu a desetidolarovou bankovko přesvědčil úředníka, aby zapsal jeho příchod ve dvě hodin po půlnoci. Objednal si buzení na půl jedné a přesně v sedm padl do postele. Když se pět hodin vyspím, uvažoval, řada věcí se projasní.

Spal pět hodin a dvacet minut, ale nic se nezměnilo a dohromady nic se také neujasnilo. Masakr ve Windsor Shoals mu připadal ještě nepochopitelnější. Měl se stát jednou z obětí? Nebo vrahové tiše čekali venku, až se objeví, ale nakonec jim došla trpělivost?

Chyba, nebo varování?

Ve čtvrt na dvě odbočil na Merritt Parkway. Krátce po půl sjel z dálnice a vedlejšími ulicemi se blížil k Hartfordu. Pět minut po druhé vstoupil do kanceláře šéfa bezpečnostní agentury.

„Klademe minimum otázek,“ začal Michael Blackstone nakloněn nad psací stůl, „ale to neznamená, že vystavujeme svým klientům bianko šeky!“

„Jistě. Získal jsem dojem, že se vám líbí opačný postup.“

„Tak si ty své peníze nechte a obraťte se někam jinam. My se bez nich obejdeme.“

„Tak moment,“ ohradil se Matlock. „Najal jsem si vás, abyste chránili ohroženou dívku. To je všechno! Za to vám platím tři sta dolarů na den! Ostatní je vedlejší a domnívám se, že platím i za to.“

„Nevím sice, o čem mluvíte, ale žádné extra platby po vás žádat nebudeme.“ Blackstone se opřel lokty o desku stolu. „Proboha, Matlocku!“ zachraptěl. „Dva muži! Dva muži z toho zatraceného seznamu byli včera zavražděni! Jestli jste šílenec utržený z řetězu, nechci s vámi mít nic společného! Na takové dohody tady nepřistupujeme! A kašlu na to, kdo je váš otec nebo kolik peněz máte!“

„Teď zase nevím já, o čem mluvíte. Jistě, něco jsem četl v novinách. Noc jsem strávil v jednom motelu ve Fairfieldu. Ubytoval jsem se tam ve dvě v noci. Podle toho, co jsem si přečetl, došlo k těm vraždám kolem páté.“

Blackstone se vzepřel o stůl, napřímil se a podezřívavě se na Matlocka zahleděl. „Můžete to dokázat?“

„Chcete název toho motelu? Telefonní číslo? Když mi půjčíte seznam, najdu vám ho.“

„Ne…! Nechci vůbec nic vědět. Byl jste opravdu ve Fairfieldu?“

„Hoďte sem ten telefonní seznam.“

„No dobře, dobře, zapomeňte na to. Myslím, že lžete, ale kryjete si záda. Jak říkáte, naším úkolem je pouze chránit tu dívku.“

„Nějaká změna od sobotního odpoledne? Je všechno v pořádku?“

„Ano… Ano,“ odpověděl Blackstone jako duchem nepřítomný. „Mám pro vás ten Tel-electronic. Je zapojený a funguje. Tato služba stojí dvacet dolarů na den.“

„Akční cena?“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsme levní.“

„To byste ani nemohl.“

„Jistě.“ Blackstone zůstal stát a stiskl tlačítko interkomu. „Přineste prosím panu Matlockovi jeho Tel-electronic.“

Za okamžik vešla do kanceláře atraktivní dívka a přinesla kovový přístroj o velikosti krabičky cigaret. Položila ho na šéfův stůl, vedle něj kartotéční lístek a vypařila se stejně rychle jako přišla.

„Tu máte,“ řekl Blackstone. „Váš kód je Charger tři-nula. To znamená oblast Carlyle, trojčlenný tým. Telefonní číslo, které voláte, je pět, pět, pět, šest, osm, šest, osm. Držíme si v rezervě pár snadno zapamatovatelných čísel. Tel-electronic se hlásí krátkým pípáním. Tímto tlačítkem ho můžete vypnout. Když se ozve signál, zavoláte na číslo, které jsem vám právě dal. Ozve se vám záznamník se zprávou od týmu. Často se dozvíte, že máte volat na jiné číslo, na kterém se spojíte přímo. Rozumíte tomu? Mně se to zdá docela jednoduché.“

„Rozumím.“ Matlock uchopil kovovou krabičku. „Akorát nechápu, proč vaši lidé prostě nezavolají sem k vám do kanceláře a vy mě pak nezkontaktujete. Když odmyslím váš profit, připadá mi to mnohem jednodušší.“

„Takový způsob spojení otevírá prostor chybám a omylům. Máme spoustu klientů a chceme, aby byli v přímém kontaktu s muži, za které platí.“

„Aha.“

„Kromě toho tak chráníme soukromí svých klientů. Příčí se nám předávat důležitá sdělení prostřednictvím třetích nebo čtvrtých osob. Mimochodem, pomocí stejné procedury se můžete spojit s týmem. Každý z nich má takový přístroj. Zavolejte na to číslo a namluvte vzkaz do záznamníku.“

„Chvályhodné.“

„Profesionální.“ Poprvé od chvíle, kdy Matlock vešel do kanceláře, se Blackstone posadil na šéfovskou židli a pohodlně se opřel. „Teď vám něco řeknu, a jestli to budete pokládat za hrozbu, tak právem. A pokud se na základě mého oznámení rozhodnete ustoupit od smlouvy, v pořádku… Víme, že vás aktivně hledají agenti ministerstva spravedlnosti. Na druhé straně je nám známo, že proti vám nebylo formálně vzneseno žádné obvinění ani na vás nebyl vydán zatykač. Jako občan Spojených států máte jistá nezadatelná práva, na což federální agenti ve své horlivosti často zapomínají. To je mimochodem jeden z důvodů, proč naše firma vznikla. Musím vám však oznámit, že pokud se vaše situace změní v tom smyslu, že proti vám bude vzneseno obvinění nebo na vás bude vydán zatykač, služby naší agentury vaší osobě okamžitě skončí a budeme ochotně spolupracovat s úřady. Jmenovitě nebudeme tajit místo vašeho pobytu, bude-li nám známo. Veškeré informace, které jsme o vás a pro vás získali, předáme vašemu právnímu zástupci, protože jsou důvěrné. Opakuji, že tato výhrada neplatí pro informace o místě, kde se zdržujete. Je to jasné?“

„Jasné. A férové.“

„Jsme více než féroví. Proto od vás musím žádat zálohovou platbu, která pokryje naše služby a výdaje na deset dnů. Nespotřebovaná část vám bude vrácena… V případě, že se situace opravdu změní a soud na vás vydá příkaz k zadržení, dostanete — pouze jednou — na záznamník zprávu, která se bude skládat pouze z těchto slov.“

Blackstone se pro efekt odmlčel.

„Z jakých slov?“

„Charger tři-nula je zrušen.“

* * *

Když Matlock vyšel na Bond Street, zmocnil se ho podivný pocit. Tušil, že se ho nezbaví, dokud nedoběhne do cíle, dokud závod neskončí. Zdálo se mu, že na něj všichni hledí. Vrtalo mu hlavou, jestli ho ti cizí lidé nesledují. Najednou si uvědomil, že se mimoděk ohlíží a snaží se zachytit pohled neviditelných očí. Nic však neviděl.

Přesněji řečeno ničeho si nevšiml.

Teď musí dostat korsický papír ze svého bytu. A vzhledem k Blackstoneovu prohlášení pro něj nemůže jít sám. Dům bude určitě pod dohledem. Ze strany obou táborů — federálních agentů i nepřátel.

Použije tým bezpečnostní agentury, jednoho z jeho příslušníků. Spojí se s ním, jen co vyřídí důležitý telefonát, a podrobí zkoušce Blackstonem proklamovanou záruku ochrany důvěrných informací. Ten hovor mu objasní, zda je pozvánka na rozpůleném stříbrném archu skutečně potřebná či ne. Zavolá právníkovi Samuelu Sharpovi do Windsor Shoals, stát Connecticut.

Matlock se rozhodl, že Sharpovi předvede jinou, emocionálnější stránku své nově přejaté osobnosti. Advokát přece také na chvíli ztratil sebekontrolu. Profesor usoudil, že nastal vhodný okamžik ukázat, že i lidé jako on — muži s vlivnými přáteli v San Juanu a v Londýně — mají i jiné pocity než ryzí pud sebezáchovy.

Zašel do haly hotelu Americana a vytočil číslo. Ohlásila se Sharpova sekretářka.

„Jste někde v kanceláři, kam by vám pan Sharp mohl za chvíli zavolat?“

„Ne, v telefonní budce. A spěchám.“

Cvaknutí tlačítka pozastavení hovoru a pak ticho. Čekání však netrvalo ani deset vteřin.

„Můžete mi dát číslo, z kterého voláte, pane Matlocku? Pan Sharp se s vámi spojí během pěti minut.“

Přečetl sekretářce číslo automatu a zavěsil.

Posadil se na plastové sedátko a ve vzpomínkách se vrátil k jiné telefonní budce a k jiné sedačce. A k černému sedanu, který vysokou rychlostí projel kolem mrtvého muže, schouleného v oné budce na kusu plastu, s prostřeleným čelem.

Zadrnčel zvonek; Matlock zvedl sluchátko.

„Matlock?“

„Sharp?“

„Do kanceláře byste mi neměl volat. To snad víte, ne? Musel jsem sejít k placenému aparátu do haly.“

„Promiňte. Nepředpokládal jsem, že by telefon prominentního právníka mohl znamenat nějaké riziko.“

Na druhém konci linky nastala pauza — Sharp zřejmě omluvu neočekával. „Už jsem vám řekl, že jsem opatrný. O co jde?“

„Chtěl jsem se jenom zeptat, jak se vám vede a jak to včera dopadlo. Hrozná noc.“

„Ještě jsem neměl čas o tom pořádně přemýšlet. Mám fůru práce. Policie, organizace pohřbu, reportéři.“

„Co jste jim řekl? Jak to zvládáte?“

„Myslím, že bezchybně. Vzato do důsledků jsem jenom nevinná oběť, kdyby se v tom chtěl někdo rýpat. Frank je další oběť, jenže ten je bohužel mrtvý… Bude mi chybět, byl to dobrý člověk a výborný společník. Horní patro pochopitelně zavřu. Státní policie dostala zaplaceno — předpokládám, že od vašich lidí. Událost bude vyšetřována v tom smyslu, jak o tom už píšou noviny. Parta italských násilníků se postřílela ve slušné venkovské restauraci.“

„Vidím, že jste opravdu chladnokrevný a schopný manipulátor.“

„Mohu jen zopakovat,“ řekl Sharp smutně, „že jsem opatrný. Snažím se být připraven na všechny eventuality.“

„Kdo to udělal?“

Advokát na otázku neodpověděl. Zarytě mlčel.

„Ptal jsem se, kdo to podle vás udělal.“

„Myslím, že to vy a vaši lidé zjistíte dřív než já… Bartolozzi měl nepřátele; byl to dost nepříjemný chlap. Pro Rocca platí totéž… Ale proč Frank? Povězte mi, proč on?“

„Nevím. Zatím jsem s nikým nemluvil.“

„Zjistěte to pro mě. Prosím, Takový osud si nezasloužil.“

„Pokusím se, slibuju… A Sammy, nezapomeňte zavolat Stocktonovi a Cantorovi, ano?“

„Nebojte se. Zaznamenal jsem si je do diáře na dnešní odpoledne. Jak vidíte, jsem opravdu metodický, jak o sobě říkám.“

„Díky. Franka je mi upřímně líto. Vypadal jako fajn chlapík.“

„Byl nenahraditelný.“

„Věřím… Ještě se ozvu, Sammy. A můžete počítat s tím, že se o vás zmíním na patřičných místech, jak jsem vám slíbil. Skutečně jste na mě zapůsobil. Udělám pro vás…“

Přerušil ho klapot mincí padajících do automatu ve Windsor Shoals. Časový limit byl vyčerpán a nemělo smysl v rozhovoru dále pokračovat. Zjistil, co potřeboval. Přes hrůzný zážitek z časného rána Sharp nezapomněl na slíbené telefonáty, což Matlock považoval za zázrak. Opatrný a metodický právník neztratil hlavu. Byl jako led.

Telefonní budka byla těsná a nepohodlná a vznášela se v ní oblaka cigaretového kouře. Spěšně otevřel dveře a rychle kráčel hotelovou halou k východu.

Zabočil za roh na Asylum Street a hledal vhodnou restauraci, kde by mohl poobědvat a počkat na telefonát od Chargera tři-nula. Blackstone mu poradil, aby nechal telefonní číslo, na kterém bude k zastižení. Restaurace mu připadala jako optimální řešení.

Zaujal ho vývěsní štít Lobster House. Typický podnik, do jakého chodí střední a vyšší manažeři obchodních firem, a ne pouze na humry, jak by název napovídal.

Vybral si osamělý box, kterému dal přednost před stolem. Blížila se třetí hodina a nával kolem oběda již pominul. Posadil se, objednal si bourbon s ledem a zeptal se servírky, kde najde nejbližší telefon. Chystal se vstát a zavolat 555-6868, když z kapsy saka uslyšel znepokojující pípání. Ztuhl, jako kdyby se mu v mozku zbláznila ta část, která ovládá hysterii, a chvíli trvalo, než si uvědomil, že se probudil k životu systém Tel-electronic. Chvějící se rukou sáhl do kapsy a vytáhl kovovou krabičku. Našel vypínací tlačítko a vší silou je stiskl. Rozhlédl se v obavě, že zvuk vyvolal nežádoucí pozornost.

Nevyvolal. Nikdo se k němu neotočil, pípání nikdo nepostřehl.

Vyšel z boxu a rychlými kroky zamířil k telefonu. Dokázal myslet pouze na Pat. Něco se stalo a bylo to natolik vážné, že Charger tři-nula pokládal za nutné aktivovat tu hroznou, záludnou mašinku, která ho tak vynervovala.

Pevně za sebou zavřel a vytočil 555-6868.

„Hlásí se Charger tři-nula,“ ozvalo se kovově z magnetofonového pásku. „Zavolejte prosím pět, pět, pět, jedna, devět, pět, jedna. Nelekejte se, pane, nejde o žádný poplach. Na tom čísle budeme k zastižení příštích šedesát minut. Pro jistotu je zopakuju: pět, pět, pět, jedna, devět, pět, jedna.“

Matlock ocenil, že Charger tři-nula si dal tu práci a okamžitě uklidnil jeho obavy. Možná vzal v úvahu, že se jednalo o klientovu první zkušenost se systémem Tel-electronic. Napadlo ho, že i kdyby bylo celé město Carlyle i s okolím zničeno termojaderným výbuchem, slova Chargera tři-nula by působila stejně utěšujícím dojmem. Existovalo i jiné vysvětlení — člověk, kterým zmítá strach, nedokáže tak jasně uvažovat. Ale ať už byla motivace jakákoliv, metoda rozhodně fungovala a Matlock se uklidnil. Sáhl do kapsy pro drobné a v duchu si udělal poznámku, že musí rozměnit pár bankovek na mince, aby je měl pohotově pro další hovory. Telefonní automaty se staly důležitou součástí jeho nového života.

„Je to pět, pět, pět, jedna, devět, pět, jedna?“

„Ano,“ odpověděl tentýž hlas, který před chvílí slyšel ze záznamníku. „Pan Matlock?“

„Ano. Je slečna Ballantyneová v pořádku?“

„Daří se jí velmi dobře, pane. Má výborného ošetřujícího lékaře. Dnes ráno se už posadila. Otoky rychle ustupují. Doktor z ní má radost… Mockrát se na vás ptala.“

„Co jste jí řekli?“

„Pravdu. Najal jste nás, abychom ji pohlídali.“

„Ptal jsem se, co jste jí řekli o mně.“

„Jenom tolik, že jste musel na pár dní odjet. Bylo by asi vhodné, abyste jí zavolal. Počínaje dnešním polednem má dovoleno přijímat hovory. Budeme je samozřejmě prověřovat.“

„Samozřejmě. Proto jste mi volali?“

„Částečně. Druhý důvod je Greenberg, Jason Greenberg. Pořád vás shání a naléhá, abyste se s ním spojil.“

„Co říkal? Kdo s ním mluvil?“

„Já. Mimochodem, jmenuju se Cliff.“

„Fajn, Cliffe, tak co říkal?“

„Mám vás požádat, abyste mu okamžitě zavolal. Prý je to důležité. Použil termín kritické. Mám pro vás číslo. Je ve Wheelingu v Západní Virginii.“

„Dejte mi ho.“ Matlock vytáhl z kapsy propisovačku a zapsal si číslo na dřevěnou poličku pod aparátem.“

„Pane Matlocku?“

„Ano?“

„Greenberg mě taky požádal, abych vám vyřídil, že města neumírají, už jsou mrtvá. Přesně tak to řekl. Města jsou mrtvá.“

23

Cliff bez námitek souhlasil, že vyzvedne korsickou pozvánku z Matlockova bytu. Později si telefonicky dohodnou místo a čas setkání. V případě, že stříbrný papír už z úkrytu zmizel, Charger tři-nula Matlocka okamžitě upozorní.

Profesor anglické literatury se omezil na jedinou sklenku whisky. Dojedl oběd a minutu po půl čtvrté vyšel z Lobster House. Nejvyšší čas přeskupit síly a doplnit munici. Cadillac nechal na volném místě několik bloků od sídla bezpečnostní agentury na Bond Street. Bylo to jedno z městských parkovišť, kde každá kóje měla svůj vlastní parkometr, a jak se k němu blížil, uvědomil si, že se zapomněl vrátit a nastrkat do automatu další mince. Přístroje dovolovaly pouze hodinové stání a on byl pryč skoro dvě. Rozhlížel se a marně hledal cadillac, než mu došlo, že zaparkoval o dvě řady dál. Vyrazil mezi natěsnanými auty ke svému vozidlu, ale pak se zarazil.

Mezi automobily spatřil modrobíle pruhovaný hlídkový vůz hartfordské městské policie, který stál přímo za jeho autem. Jeden strážník zkoušel dveře cadillaku, druhý se opíral o kapotu a mluvil do vysílačky.

Našli jeho vozidlo. Polekalo ho to, ale nepřekvapilo.

Opatrně ustoupil, připraven rozběhnout se, kdyby ho spatřili, a obrátil myšlenky k problémům, které nový vývoj situace přinesl. Ze všeho nejdřív si musí opatřit nový dopravní prostředek. To je nejdůležitější. Co dál? Policie ví, že je v Hartfordu. Tento fakt vylučuje všechny možnosti přepravy kromě automobilu. Železniční nádraží a autobusové stanice už byly jistě upozorněny. Ano, musí si sehnat jiný vůz.

Ale jedna věc mu vrtala hlavou. Blackstone mu přece jasně řekl, že proti němu nebylo vzneseno žádné obvinění, nebyl na něj vydán zatykač. Kdyby ano, byl by už dostal zprávu přes Tel-electronic slyšel by slova Charger tři-nula je zrušen.

A to se nestalo. Ani náznakem. Napadlo ho, že se vrátí k policistům a smíří se s pokutou za přetažené parkování. Vzápětí tu myšlenku zavrhl. Ti policajti nekontrolovali parkovací automaty. Vzpomněl si na jiné parkoviště za nákupním střediskem, kam ho sledoval jiný strážník — tehdy byl ovšem v civilu. Z temnoty pomalu vystupovaly kontury spiknutí, ale konkrétní tvar mu stále unikal. Rychle kráčel po Bond Street a vzdaloval se od městského parkoviště. Odbočil do nejbližší postranní ulice a najednou si uvědomil, že běží. Ihned zpomalil. V rušné ulici není nic nápadnějšího než běžící muž — snad jedině běžící žena. Nasadil stejné tempo jako ostatní chodci a snažil se nenápadně plout s lidskou řekou. Dokonce se občas zastavil a slepě hleděl do výkladních skříní; vystavené zboží ovšem nevnímal. Pomalu mu docházelo, co se s ním děje. V mozku se náhle probudily dosud dřímající primitivní instinkty pronásledovaného tvora. Vysunula se ochranná tykadla štvaného zvířete a začala propátrávat okolí, tělo dělalo, co mohlo, aby jako chameleon splynulo s prostředím.

Ale on přece není kořist! Je lovec! Zatraceně, je lovec!

„Nazdar, Jime! Jak se pořád máš? A co děláš ve velkém městě?“

Nečekaný pozdrav Matlocka šokoval a vyvedl ho z rovnováhy. Doslova, protože zakopl a upadl na chodník. Muž, který ho oslovil, se k němu sklonil a pomohl mu vstát.

„Ach, panebože! Ahoj, Jeffe. Kristepane, tys mě ale vylekal. Díky.“ Matlock si oprášil kolena a rozhlédl se. Viděl ho kromě Jeffa Kramera ještě někdo?

„Protáhl sis oběd, kamaráde?“ zasmál se Kramer. Vystudoval v Carlyle psychologii a magisterským titulem zapůsobil na jednu bohatou firmu specializovanou na vztahy s veřejností natolik, že mu nabídla hned po promoci místo.

„Bože, to ne! Prostě jsem se zamyslel. Sakra, už se ze mě stává starý roztržitý profesor.“ Matlock se zadíval na Jeffa Kramera a najednou v něm neviděl jen zaměstnance bohaté firmy, ale i muže v drahém obleku, jenž měl finančně náročnou manželku a dvě ještě náročnější děti, které studovaly na velmi drahé soukromé škole. Usoudil, že by měl zdůraznit předchozí prohlášení. „Neměl jsem víc než jeden bourbon a ani ten jsem nedopil.“

„Tak to bychom měli napravit, nemyslíš?“ Kramer ukázal na restauraci na druhé straně ulice. „Neviděl jsem tě už kolik měsíců. V Courantu jsem se dočetl, že tě vykradli.“

„No jo. Měl jsem prostě smůlu. Víš, samotné vloupání by mi ani tolik nevadilo, ale kdybys viděl, jak mi zřídili byt! A auto!“ To už kráčeli ke vchodu do restaurace. „Proto jsem ve městě. Vezl jsem triumph do servisu. A to je taky problém, o kterém jsem přemýšlel, když jsi mě povalil.“

Pronásledovaný měl nejen tykadla, která ho varovala před nepřítelem, ale i záhadnou schopnost změnit nevýhodu v přednost, slabinu v silnou stránku.

Usrkával bourbon s vodou, zatímco Kramer dvěma doušky vypil polovinu skotské s ledem. „Při představě, že jedu autobusem do Scarsdale a přesedám v New Havenu a Bridgeportu, se mi dělá zle.“

„Můžeš si přece vzít auto z půjčovny, ne?“

„Už jsem zkusil dvě. První bude mít něco volného až večer, druhá zítra ráno. Prý se tu pořádá nějaká konference nebo co.“

„No tak počkej do večera.“

„To právě nemůžu. Rodinná záležitost. Otec svolal své ekonomické poradce na večeři. A jestli si myslíš, že pojedu do Scarsdale bez vlastních kol, tak se šeredně pleteš!“ Matlock se zasmál a objednal další rundu. Pak sáhl do kapsy a položil na stůl padesátidolarovku. Bankovka ovšem musela upoutat pozornost Jeffa Kramera, manžela finančně náročné ženy.

„Vždycky jsem si myslel, že nedokážeš ani vypsat šek, natož abys působil jako ekonomický poradce.“

„Možná, ale jsem korunní princ a univerzální dědic. Na to nesmíme zapomínat, že?“

„Jsi šťastný parchant, na to nemůžu zapomenout já. Šťastný parchant.“

„Hele, právě jsem dostal fantastický nápad! Máš tu někde auto?“

„Tak moment, kamaráde…“

„Ne, poslouchej.“ Matlock vylovil z kapsy svazek bankovek. „Táta to zatáhne… Půjč mi svoje auto… Na čtyři nebo na pět dnů… Tu máš, dám ti dvě stě, ne, tři sta dolarů.“

„Ty ses zbláznil!“

„Kdepak. Chce, abych přijel, tak ať platí.“

Matlock přímo slyšel, jak Kramerovi cvakají v hlavě kolečka. Počítal, na kolik by ho přišlo vypůjčení levného auta na jeden týden. Sedmdesát devět padesát základní sazba plus sedm centů za kilometr. Denně jich v průměru nenajede víc jak třicet, maximálně pětatřicet. Za týden sto pět, v nejhorším případě sto deset dolarů.

Kramer měl drahou manželku a dvě ještě dražší děti na drahé soukromé škole.

„Nechci tě tak odírat.“

„Neodíráš mě, proboha svatého! Zaplatí to táta!“

„No tak…“

„Víš co? Napíšu kvitanci a ty mi ji podepíšeš. No a hned jak přijedu, tak mu ji předložím.“ Matlock popadl nápojový lístek a otočil ho nepotištěnou stranou nahoru. „Mám lepší nápad. Napíšu jednoduchou smlouvu.“ Cvakl propisovačkou. „Já, James B. Matlock, se tímto zavazuji, že zaplatím Jeffreymu Kramerovi tři sta… Ale co, jsou to jeho prachy… Čtyři sta dolarů za půjčení jeho osobního automobilu… Co máš za auto?“

„Bílého kombíka Ford Squire. Z loňského roku.“ Kramer těkal pohledem ze zadní strany nápojového lístku na svazek bankovek, který Matlock bezstarostně položil na barový pult vedle jeho lokte.

„Ford Squire na dobu… Řekněme jednoho týdne, ano?“

„Dobře.“ Kramer dopil zbytek druhé skotské.

„Jednoho týdne… Podepsán James B. Matlock. Tak, hotovo. Tady mi to podepiš, kamaráde. A tady máš ty čtyři stovky. Jonathan Munro Matlock se nechá poroučet. Kde máš tu káru?“

Není nad instinkty štvance, pomyslel si Matlock, když Kramer schoval peníze do kapsy a utřel si bradu, která se mu začala potit. Pak vylovil klíčky od auta a položil je na pult spolu s parkovacím lístkem. Splnil očekávání i v tom, že se chtěl rychle rozloučit. Pálily ho ty čtyři stovky v kapse.

Matlock mu slíbil, že se do týdne ozve a vrátí vypůjčený automobil. Kramer trval na tom, že zaplatí pití, a sotva vyrovnal účet, odešel z restaurace. Osamělý Matlock dopil bourbon a promýšlel další tah.

Lovec a kořist splynuli v jednu bytost.

24

Ujížděl v Kramerově bílém stejšnu po silnici číslo 72 směrem k Mount Holly. Podle plánu najde během několika minut další telefonní automat, vhodí do něj další minci a absolvuje další hovor. Tentokrát zavolá Howardu Stocktonovi, majiteli Carmountského venkovského klubu. Podíval se na hodinky. Půl deváté. Jestli Samuel Sharp, právní zástupce z Windsor Shoals, splnil svůj slib, mluvil se Stocktonem již před několika hodinami.

Přemýšlel, jak asi Stockton zareagoval. Přemýšlel o samotném Stocktonovi.

Reflektory stejšnu zachytili poutač u silnice.

MOUNT HOLLY. ZALOŽENO 1896

Hned za ním další tabule.

ROTARY KLUB MOUNT HOLLY

HARPEROVA RESTAURACE

KAŽDÉ ÚTERÝ V PRAVÉ POLEDNE

DVA KILOMETRY

Proč ne? pomyslel si Matlock. Nemám co ztratit. Možná něco získám, nebo se dokonce něco dozvím.

Lovec.

Bílé štukové průčelí a červené neony v oknech dostatečně výmluvně představily Harperovu kuchyni. Matlock zaparkoval vedle zaprášené dodávky, vystoupil a zamkl auto. Na zadním sedadle ležel zbrusu nový kufr se zbrusu novým oblečením. Nechtěl nic riskovat a utratil v Hartfordu několik set dolarů.

Přešel široký štěrkový pás a vešel do baru Harperovy restaurace.

„Jedu do Carmountu,“ řekl vrchnímu, když platil sklenku bourbonu dvacetidolarovou bankovkou. „Mohl byste mi prosím říct, kde to sakra je?“

„Asi pět kilometrů na západ. Na první křižovatce se dejte vpravo. Neměl byste něco menšího než dvacku? Já mám jenom dvě pětky a pár jednodolarovek, které potřebuju.“

„Víte co? Dejte mi ty dvě pětky a o zbytek si hodíme mincí. Když vyhrajete, necháte si zbytek. Když vyhraju já, dáte mi ještě jeden drink a zbytek si zase necháte. Já mám orla, vy hlavu.“ Matlock vylovil z kapsy minci, roztočil ji ve vzduchu a po dopadu na umakartový pult ji zakryl dlaní. Pak ji zvedl, mrkl na ni a schoval ji, aniž ji barmanovi ukázal. „Máte smůlu. Dlužíte mi sklenku. A těch deset dolarů si nechte.“

Rozhovor neunikl pozornosti ostatních hostů, kteří vesměs pili točené pivo. Výborně, pochválil se Matlock v duchu a rozhlédl se po telefonu.

„Záchod je vzadu za rohem,“ poradil mu břichatý pivař v plátěné bundě a baseballové čepici, typický novoanglický venkovan.

„Díky. Najde se tady telefon?“

„Vedle hajzlíku.“

„Ještě jednou dík.“ Matlock vytáhl papírek, na který si napsal Howard Stockton, Carmountský V. K., #213—4211100. Kývl na barmana, který úslužně přiskočil. „Mám zavolat tomuto chlapíkovi,“ řekl mu tiše. „Nevím, jestli jsem si to jméno nenapsal špatně. Mám tady sice Stockton, ale možná je to Stackton. Neznáte ho náhodou?“

Barman se podíval na lístek a Matlock v jeho očích spatřil záblesk poznání. „Jasně. Máte to správně. Pan Stockton. Viceprezident místních Rotariánů. Že jo, chlapi?“ dovolával se u hostů potvrzení svých slov.

„Jasně.“

„Jo, Stockton.“

„Fajn chlap.“

Tlusťoch v bundě a baseballové čapce považoval za nutné informaci upřesnit. „Vede Carmountský venkovský klub. Tam je to fakt hezký. Moc hezký.“

„Venkovský klub?“ Matlock vložil do dotazu pobavený tón.

„Jo. Nóbl podnik. Plavecký bazén, golfové hřiště, víkendové tanečné večery. Moc hezký.“ Tentokrát se upřesnění ujal barman.

„Už jsem o něm slyšel,“ přiznal Matlock. „Musím říct, že mi přátelé ten podnik velmi doporučovali.“ Dopil sklenku a ohlédl se za bar. „Říkáte, že telefon je vzadu?“

„Správně, šéfe. Vzadu za rohem.“

Matlock sáhl do kapsy pro drobné a vydal se úzkou chodbou k toaletě a telefonnímu automatu. Hned za rohem se zastavil, přitiskl se ke zdi a zaposlouchal se do konverzace, která se po jeho odchodu rozproudila.

„Pořádnej pracháč, co?“ poznamenal barman.

„To jsou všichni. Neříkal jsem vám to? Muj kluk tam občas nosí hráčům hole. No a tuhle tam jeden chlápek zahrál birdie (V golfu jedna rána pod par, tedy pod „normativní“ počet ran na danou jamku. (Pozn. překl.)) a dal klukovi padesátku. Panebože! Padesát dolarů!“

„Moje stará říká, že všechny ženské, co tam chodí, ze sebe dělají velký dámy, ale ve skutečnosti jsou to štětky. Opravdický kurvy. Párkrát tam obsluhovala na večírku, takže to ví. Opravdický kurvy…“

„Bože, kdybych tak aspoň jednu dostal do postele! Viděl jsem je a přísahám při Kristu, že většina z nich nenosí podprsenku!“

„Tak to jsou fakt děvky…“

„To snad nevadí, ne? Stockton je dobrej chlap. Podle mě teda určitě. Víte, jak pomohl Kingovejm? Znáte Artie Kinga, co měl infarkt? Sekal trávník a svalil se mrtvej. Starej Stockton nejenom že dal rodině hromadu prachů, ale otevřel jim stálej kredit v Supermarketu. Fakt nekecám. Jak říkám, je dobrej.“

„Vopravdový děvky. Lehají si za peníze…“

„Stockton zaplatil většinu rekonstrukce střední školy, na to nezapomínejte. To máš sakra pravdu, že je dobrej. Do tý školy chodí moje dvě děcka.“

„Bohu přísahám, jsou to skutečný štětky…“

Matlock zacouval k telefonnímu automatu a s co nejmenším hlukem za sebou přivřel dveře. Muži u baru stále hlučněji vychvalovali dobré vlastnosti Howarda Stocktona, majitele Carmountského venkovského klubu, takže nehrozilo, že by si jeho opožděného vstupu do budky všimli.

Větší starosti mu kupodivu dělalo jeho vlastní chování. Jestliže lovené zvěři pomáhají v přírodě obranné instinkty, pak lovec má také svoje pudy, v tomto případě agresivní, které se probouzejí v okamžiku zahájení štvanice. Už chápal, jak je pro predátory důležité naučit se vyčenichat pach kořisti a sledovat její stopu, až mu tyto dovednosti přejdou do krve. Znamená to, že lovec disponuje abstraktními nástroji, které doplňují jeho přirozené zbraně. Nástroje, s jejichž pomocí může vyhloubit virtuální jámu, postavit past, do níž kořist spadne.

Vypudil úvahy z mysli.

Howard Stockton, někdejší prezident a dnešní viceprezident rotariánů v Mount Holly, soucitný, šlechetný člověk, který se postaral o rodinu zesnulého zaměstnance Artieho Kinga a financoval přestavbu místní střední školy. Majitel luxusního klubu, v němž hráči dávají padesátidolarové spropitné nosičům holí a movitým klientům jsou k dispozici povolné ženy. A také americký patriot, který pro celé městečko zorganizoval piknik na Den obětí války (V USA se slaví zpravidla 30. května. (Pozn. překl.)).

Pro začátek tyto informace postačí. Má jich dost, aby Howardem Stocktonem otřásly, když — jak říká Sammy Sharp — přijde na věc. Howard Stockton už není beztvará postava, jako byl před patnácti minutami. Matlock ještě netušil, jak vypadá, ale znal základní povahové rysy a další aspekty. Howard Stockton se v Mount Holly, stát Connecticut, stal věcí, nebo, přesněji řečeno, institucí.

Vsunul do štěrbiny desetník a vytočil Carmountský venkovský klub.

* * *

„Je mi velikým potěšením, pane Matlocku!“ zahlaholil Howard Stockton, když přivítal hosta na mramorovém schodišti před Carmountským venkovským klubem. „Chlapec se vám postará o auto. Hej! Hochu! Máš tady práci!“

Mladý černoch obsluhující parkoviště se příkazu svého jižanského pána zasmál. Stockton vyhodil do vzduchu půldolar a mladík ho obratně chytil.

„Díííky, pane,“ protáhl s úsměvem.

„Chovejte se k nim slušně a oni budou slušní k vám. Je to tak, hochu? Zacházím s tebou slušně?“

„Móóóc slušně, pane Howarde.“

Matlock se cítil jako v nějaké nechutné televizní reklamě, než mu došlo, že Howard Stockton hraje sám sebe, že je to dobře živený a dobře situovaný člověk z masa a kostí — od špiček nohou až po čupřinu šedivějících blond vlasů nad dohněda opáleným obličejem s hustým bílým knírem a modrýma očima, obklopenýma vějířky vrásek ve vnějších koutcích.

„Vítejte v Carmountu, pane Matlocku. Není to žádný Richmond, ale na druhé straně taky žádný Okefenokee.“

„Díky. A jmenuju se Jim.“

„Jim? Hezké jméno. Líbí se mi. Zní poctivě. Moji přátelé mi říkají Howarde, takže pro vás jsem taky Howard.“

Carmountský venkovský klub, alespoň to, co z něho viděl, Matlockovi připomínal nesčetné obrázky předválečné architektury. Ostatně není divu, vzhledem k osobě majitele. Všude květináče s palmami, křehké lustry a světle modré látkové tapety s rokokovými výjevy, na nichž skotačily přezdobené postavy v napudrovaných parukách. Howard Stockton byl hlasatelem životního stylu, který se zhroutil roku 1865, ale nehodlal si to přiznat. Dokonce i sloužící, vesměs černoši, nosili livreje, opravdové livreje včetně krátkých kalhot. Z rozlehlé jídelny tlumeně zněla živá hudba — osmičlenný smyčcový orchestr hrál melodie, které dávno vyšly z módy. Z hlavní haly spirálovitě stoupalo majestátní schodiště, které by dělalo čest obydlí Jeffersona Davise — nebo Davida O. Selznicka (J. Davis (1808—1889) — prezident odtržených Konfederovaných států amerických; D. O. Selznick (1902—1965) — slavný filmový producent, který mj. natočil film Jih proti Severu podle románu Margaret Mitchellové. (Pozn. překl.)). V budově i kolem ní se procházely atraktivní ženy doprovodu již ne tak atraktivních mužů.

Neuvěřitelné, pomyslel si Matlock, když kráčel po Stocktonově boku do místnosti, kterou jeho hostitel označil za svou soukromou knihovnu.

Jižan zavřel masivní dřevěné dveře a přistoupil k bohatě zásobenému mahagonovému baru. Nalil dvě sklenky, aniž se návštěvníka zeptal na oblíbené pití.

„Vím od Sama Sharpa, že pijete bourbon. Řeknu vám, že jste muž vytříbené chuti. Je to i moje pití.“ Odnesl Matlockovi obě skleničky. „Vyberte si. Virgiňan dnes může odzbrojit Seveřana pouze absolutní absencí předsudků.“

„Děkuji.“ Matlock si vzal sklenku a posadil se do křesla, na které Stockton ukázal.

„Tento Virgiňan,“ pokračoval Howard Stockton, když si sedl naproti svému hostu, „má také nejižanský zvyk přejít rovnou k věci… Ani nevím, jestli je od vás rozumné, že jste mě navštívil. Jsem upřímný. Proto jsem vás uvedl rovnou sem.“

„Nerozumím vám. Mohl jste mi přece říct do telefonu, že nemám chodit. Co je to za podivnou hru?“

„Na tu otázku možná dokážete odpovědět spíš než já. Sammy říká, že jste velké zvíře. Působíte prý na… mezinárodní scéně. Podle mě je to úžasné. Mám rád inteligentní a ctižádostivé mladíky, kteří rychle stoupají po žebříčku úspěchů. Vskutku chvályhodné… Ale já své účty platím. Pravidelně, každý měsíc. Vedu nejlepší kombinovanou operaci severně od Atlanty a nechci žádné potíže.“

„Kvůli mně se do nich nedostanete. Já jsem jenom unavený obchodník na okružní cestě, to je všechno.“

„Co se stalo u Sharpa? Jsou toho plné noviny! Nic podobného tady nechci!“

Matlock si Jižana pozorně prohlížel. Vlásečnice v sluncem zhnědlém obličeji rudly krví — možná proto dbal na to, aby si udržel celoroční opálení. „Obávám se, že si to špatně vykládáte,“ pečlivě odměřoval slova, když nesl sklenku ke rtům. „Vážil jsem dlouhou cestu, protože tady musím být, ačkoliv tady být nechci. Z osobních důvodů jsem přijel dříve, a tak si teď prohlížím okolí. Nic jiného. Prostě se rozhlížím… Až do té schůzky.“

„Jaké schůzky?“

„Schůzky v Carlyle ve státě Connecticut.“

Stockton přimhouřil oči a zatahal se za dokonale zastřižený knír. „Máte co dělat v Carlyle?“

„Ano. Poslání je důvěrné, ale to vám snad nemusím říkat, že?“

„Zatím jste mi neřekl vůbec nic.“ Stockton mu upřeně hleděl do obličeje a Matlock věděl, že Jižan hledá známky falše, chybné slovo, váhavý pohled, cokoliv, co by protiřečilo jeho dosavadním informacím.

„Dobře… Mimochodem, nemáte náhodou také nějaké jednání v Carlyle? Ode dneška za deset dní?“

Stockton se napil, lehce mlaskl a odložil sklenku na servírovací stolek jako nějaký vzácný umělecký předmět. „Víte, já jsem obyčejný jižanský buran, který se snaží vydělat si nějaký ten dolar. To je všechno. O žádném jednání v Carlyle nic nevím.“

„Tak promiňte, že jsem se o tom zmínil. Byl to… nepodstatný omyl z mé strany. V zájmu nás obou doufám, že o něm nebudete mluvit. Ani o mně.“

„To je poslední, co bych udělal. Co se mě týká, jste Sammyho kamarád, který hledá trochu zábavy… a pohostinnosti.“ Stockton se v křesle předklonil, opřel se lokty o kolena a spojil ruce. Vypadal jako kněz, který zpovídá hříšného farníka. „Kruci, co se stalo ve Windsor Shoals? Co to k čertu bylo?“

„Podle mého názoru šlo o lokální vendetu. Bartolozzi měl nepřátele. Prý moc mluvil. A předpokládám, že Aiello taky. Rádi se předváděli… No a Frank se k tomu ke své smůle náhodou připletl.“

„Zatracení Taliáni! Všechno podělají! Italové na jejich úrovni, jestli víte, jak to myslím.“

Už zase ten inkvizitorský tón. Jenže v Jižanově verzi nezněl jako otázka, spíš jako prohlášení.

„Vím, jak to myslíte,“ odvětil Matlock znaveně.

„Mám pro vás bohužel špatnou zprávu, Jime. Na pár dní jsem zavřel stoly. Po tom masakru ve Windsor Shoals se prostě bojím. Co bojím, jsem vyděšený jako králík.“

„To pro mě není špatná zpráva. V posledních dnech mě opustilo štěstí.“

„Slyšel jsem. Samy se mi o tom zmínil. Můžeme vám však nabídnout jiné rozptýlení. Uvidíte, že Carmount umí být pohostinný. Slibuju.“

Oba dopili a uklidněný Stockton odvedl hosta do elegantní jídelny zaplněné téměř do posledního místa. Jídlo, servírované v tradici nejbohatších plantáží předválečného Jihu, bylo vynikající.

Ačkoliv byla večeře příjemná a svým způsobem relaxační, Matlock ji pokládal za ztrátu času. Nic se nedozvěděl. Howard Stockton odmítl mluvit o své „kombinované operaci“ jinak než v nejobecnějších termínech, přičemž ovšem nezapomněl několikrát zdůraznit, že slouží „nejlepší seveřanské klientele“. Svou řeč kořenil popisnými anachronismy a vůbec se choval jako chodící časový paradox. Uprostřed hlavního chodu se omluvil s tím, že se musí rozloučit s významným členem klubu.

Matlock dostal poprvé možnost prohlédnout si onu „nejlepší seveřanskou klientelu“.

Měřeno bohatstvím ten termín sedí, pomyslel si znechuceně. Od všech stolů přímo křičely peníze. První náznak poskytlo všeobecné opálení na konci novoanglického května. Tihle lidé si mohli zaletět na tropické ostrovy, kdykoliv se jim zlíbilo. Další indikaci nabízel uvolněný hrdelní smích, který zněl ozvěnou sálem. Pak samozřejmě třpyt šperků. A šaty — elegantní kostýmy, hedvábná saka, kravaty od Diora. Viněty na lahvích s vzácným šumivým vínem, usazených v kbelících plných ledu na trojnožkách z třešňového dřeva.

Přesto mu na té umně naaranžované scenerii něco nesedělo. Něco zde chybělo nebo sem naopak nepatřilo a Matlockovi chvíli trvalo, než na to přišel.

Nepatřičný prvek představovaly ženy, či spíše mladé dívky. Ne že by se některé nevyrovnaly svým partnerům, ale ve své většině ne. Byly mladší. Mnohem mladší. A taky jiné.

Zprvu nedokázal určit, v čem ten rozdíl spočívá. Pak na to přišel. Dívky — a byly to skutečně velmi mladé dívky — v sobě měly něco důvěrně známého. Vesměs se vyznačovaly vzhledem, který on sám označoval jako univerzitní. Vypadaly jako studentky, tedy jinak než například sekretářky nebo manažerky. Intenzivnější pohled, mnohem uvolněnější chování při rozhovoru. Ženy, které dosud nezakotvily v rutině psacích strojů nebo porad. Ten rozdíl byl reálný, a proto viditelný. Matlock se v univerzitním prostředí pohyboval přes deset let a nemohl se mýlit.

Pak objevil další, i když ne tak hmatatelný protimluv. Šaty, které ty dívky měly na sobě. Takto se běžné studentky neoblékají. Dokonalý střih, práce módních salonů, žádná konfekce. A v době vyznačující se stíráním vnějších rozdílů mezi pohlavími příliš ženské.

Divadelní kostýmy!

A pak mu jediná téměř hystericky vykřiknutá věta od nedalekého stolu potvrdila, že uvažoval správně.

„Opravdu! Myslím to vážně! Je to prostě paráda!“

Ten hlas! Panebože, ten hlas znal!

Napadlo ho, jestli nechtěla, aby ji zaslechl.

Zvedl ruku k obličeji a pomalu se otočil k místu, odkud zněl zvonivý smích. Dívka právě pila šampaňské a její společník, který mohl být jejím dědečkem, jí spokojeně hleděl na mohutná ňadra. Ta dívka byla Virginie Beesonová. Vytrvalá studentská manželka Archera Beesona, asistenta na katedře historie Univerzity v Carlyle, která tak miluje „červenou parádu“. Manželka muže na počátku akademické kariéry, který má hodně naspěch.

* * *

Matlock odměnil štědrým spropitným černocha, jenž mu vynesl kufr po točitém schodišti do velkého přepychového pokoje, který mu Stockton nabídl. Na podlaze ležel vysoký koberec barvy červeného vína, nad postelí se klenula nebesa, bíle natřené stěny zdobily štukové římsy. Neuniklo mu, že na prádelníku stojí kbelík s ledem, dvě láhve Jacka Danielse a několik skleniček. Otevřel kufr, vylovil z něj toaletní potřeby a odložil je na noční stolek. Pak vytáhl oblek, lehké sako a dvoje kalhoty a pověsil je do skříně. Vrátil se ke kufru, zvedl jej z postele a položil přes dřevěné loketní opěrky židle.

Ozvalo se lehké zaklepání. Domníval se, že návštěvníkem bude Howard Stockton, ale mýlil se.

Za dveřmi stála mimořádně atraktivní, sotva dvacetiletá dívka v tmavě červených šatech s provokativním výstřihem a svůdně se usmívala. Na první pohled falešný úsměv.

„Ano?“

„Pozornost pana Stocktona,“ zašveholila a proklouzla kolem Matlocka do pokoje.

Zavřel dveře a zíral na ni, spíš překvapeně než užasle. „Pan Stockton je velmi pozorný, že?“

„Jsem ráda, že se vám to líbí. Vidím, že zde máte whisky a led. Mohla bych se trochu napít? Tedy pokud nespěcháte.“

Matlock přistoupil k prádelníku. „Nespěchám. Mám jenom Jacka Danielse. Jak ji chcete?“

„Jenom s ledem. A na značce nezáleží.“

Matlock nalil drink a zanesl ho dívce. „Neposadíte se?“

„Na postel?“

Kromě židle, na níž ležel kufr, byla v pokoji ještě jedna — u širokého okna na protější straně místnosti.

„Promiňte.“ Sundal kufr a dívka se posadila. Howard Stockton má dobrý vkus, pomyslel si. Děvče k pomilování. „Jak se jmenujete?“

„Jeannie.“ Pořádně a s chutí se napila. Na značce jí sice nezáleželo, ale pít uměla. Když odtáhla sklenku od rtů, Matlock si všiml prstenu na jejím pravém prostředníku.

Ten prsten velmi dobře znal. Prodával se v knihkupectví několik bloků od bytu Johna Holdena ve Websteru. Prsten Madisonské univerzity.

„Jak byste se tvářila, kdybych vám řekl, že nemám zájem?“ zeptal se jí a opřel se o masivní sloupek, který nesl nebesa nad postelí.

„Překvapeně. Na teplouše nevypadáte.“

„Nejsem teplouš.“

Dívka se k němu otočila. Ze světle modrých očí hleděl vřelý — profesionálně vřelý — výraz, významný pohled, který nic neznamenal. Měla mladé rty. Plné. A napjaté.

„Třeba by vám stačilo trochu povzbuzení.“

„Dokázala byste to?“

„Jsem dobrá,“ prohlásila s klidnou arogancí.

Je tak mladá, pomyslel si Matlock, a přesto z ní vyzařuje věk. A nenávist. Sice skrytá, ale špatně maskovaná. Hrála — kostýmem, očima, rty. Možná svou roli nesnášela, ale smířila se s ní.

Profesionálně.

„Co když si chci jen promluvit?“

„Konverzace je něco jiného. Neplatí pro ni žádná pravidla. V tomto směru máme oba stejná práva. Qui pro quo, pane bezejmenný.“

„Se slovy to umíte. Mělo by mi to něco napovědět?“

„Nechápu proč.“

„Qui pro quo, to není jazyk šlapky od osmi do tří.“

„Toto místo, pokud jste si nevšiml, taky není Avenida de las Putas.“

„Tennessee Williams?“

„Co já vím?“

„Myslím, že víte.“

„Fajn. Proč ne. Můžeme v posteli debatovat o Proustovi. Chci říct, tam mě chcete dostat, ne?“

„Možná se spokojím jen s rozhovorem.“

Dívka sebou náhle škubla. „Jste policajt?“ zachraptěla poplašeně.

„Tak to rozhodně ne,“ zasmál se Matlock. „Právě naopak. Pár těch nejdůležitějších policajtů v zemi by mě rádo našlo, ačkoliv nejsem žádný zločinec… A ani šílenec, když už jsme u toho.“

„Tak o tohle nemám zájem zase já. Můžu ještě dostat napít?“

„Jistě.“ Matlock zašel dolít sklenku, a dokud se s ní nevrátil, oba neřekli ani slovo.

„Nevadilo by vám, kdybych tu chvíli zůstala? Jen tak dlouho, aby to vypadalo, že jste si to se mnou rozdal.“

„Chcete říct, že byste nerada přišla o honorář?“

„Dělá padesát dolarů.“

„Část z nich budete pravděpodobně muset použít na podplacení vrátného na kolejích. Madisonská univerzita je dost staromódní a ve všední den se tam občas kontroluje večerka. Přijdete pozdě.“

Dívka strnula v šoku. „Takže jste polda! Zasraný policajt!“ Začala vstávat, ale Matlock se jí rychle postavil do cesty, chytil ji za ramena a vtlačil ji zpátky na židli.

„Už jsem vám řekl, že nejsem žádný polda. A vy nemáte zájem, pamatujete? Zato já ho mám. Mám velký zájem. A vy mi řeknete, co chci vědět.“

Znovu se pokusila vstát a začala se s Matlockem potýkat. Sevřel jí zápěstí a dost neurvale ji srazil na židli. „Vy si to pokaždé musíte s někým rozdávat, co? Proč si aspoň nesundáte ten prsten? Ale to by nebylo tak nóbl, co?“

„Ach, bože. Bože můj!“ Sevřela dlaní prostředník a pevně stiskla, jako by pouhým tlakem mohl prsten zmizet.

„A teď mě dobře poslouchejte! Buď mi odpovíte na moje otázky, nebo zítra ráno zajedu do Websteru a začnu se vyptávat tam! Tak si vyberte!“

„Prosím vás! Snažně vás prosím!“ Do očí jí vyhrkly slzy. Ruce se jí třásly a trhaně oddechovala.

„Jak jste se sem dostala?“

„Ne! To ne…“

„Jak?“

„Zverbovali mě…“

„Kdo?“

„Ostatní… ostatní holky. Pomáháme si navzájem shánět práci.“

„Kolik vás tady je?“

„Já nevím. Moc ne… Musíme to držet pod pokličkou… Pusťte mě. Prosím! Chci odejít.“

„Kdepak. Ještě ne. Chci vědět, kolik vás tu je. A proč!“

„Vždyť říkám! Jenom pár. Sedm, možná osm.“

„Dole je těch holek nejmíň třicet!“

„Ty já neznám! Jsou odjinud. Neptáme se jedna druhé na jméno!“

„Ale víte, odkud jsou, že?“

„Některé… Ano.“

„Z jiných škol?“

„Ano…“

„Proč, Jeannie? Proboha svatého, proč?“

„Proč myslíte? Kvůli penězům.“

Dívka měla šaty s dlouhými rukávy. Matlock popadl lem pravého a vyhrnul jí ho nad loket. Prala se s ním, ale přemohl ji. Na předloktí neměla vpichy. Narkomanka tedy nebyla. Kopla ho do holeně a Matlock jí vlepil facku, dost silnou, aby ji na chvíli znehybněl. Roztrhl jí levý rukáv.

A uviděl je. Vybledlé, rozhodně ne nové. Ale byly tam. Drobné fialové tečky.

Vpichy po injekční jehle.

„Už měsíce nic neberu! Jsem čistá!“

„Ale peníze potřebujete! Padesát nebo sto dolarů pokaždé, když jste tady! V čem jedete teď? Červené pilulky? Žluté? Kyselina? Speed? V čem jedete?! Tráva tak drahá není!“

Dívka se srdceryvně rozplakala. Po tvářích se jí kutálely slzy a zakryla si obličej dlaněmi.

„Mám problémy…“ kvílela mezi vzlyky. „Vážné problémy. Pusťte mě. Prosím!“

Matlock si před ni klekl, soucitně sevřel její hlavu v dlaních a přitiskl si ji k hrudi.

„Jaké problémy? Řekněte mi, jaké problémy.“

„Nutí nás… Musíme… Tolik nás potřebuje pomoc… Ale oni nepomohou nikomu, když neposlechne… Když neudělá, co po něm chtějí… Prosím vás, pusťte mě. Na kolenou vás prosím! Nikomu nic neříkejte a nechte mě odejít… Prosím!“

„Pustím vás, ale nejdřív mi musíte něco objasnit. Potom vás nechám odejít a nikomu nic neřeknu… Jste tady, protože vám vyhrožovali? Vyhrožovali i ostatním?“

Dívka horlivě přikyvovala a sípavě oddechovala.

„Čím vám vyhrožovali?“ pokračoval ve výslechu Matlock. „Že vás prozradí? Řeknou ve škole, že berete drogy? To dnes přece není zase tak neobvyklé.“

„Vy to nechápete,“ štkala dívka. „Můžou vás zruinovat. Na celý život. Zničit vám rodinu, studium, všechno. Můžou vás poslat shnít do vězení. Užíváte, prodáváte, všechno jedno… Kluk, kterého znáte, spadne do průseru, oni mu ho můžou vyžehlit… Holka je v třetím měsíci, potřebuje doktora, oni ho seženou… Tajně. Nikdo se nic nedozví.“

„Na to přece nepotřebujete je!“ vybuchl Matlock. „Kde to proboha žijete? Existují přece různé organizace, poradny…“

„Ach, Kriste Ježíši! Kde žijete vy, pane? Policie, doktoři, soudy! Všechny mají pod palcem! Oni je řídí! Proti nim se nemůže nikdo postavit! Já určitě ne… Nechte mě na pokoji. Nechte mě na pokoji! Neumíte si představit, kolika lidem můžete ublížit!“

„A vy je budete dál poslouchat a dělat všechno, co vám poručí! Jste banda slabochů! Vyděšená zkažená děcka, co umí akorát mukat! Bojíte se umýt si ruce nebo tváře nebo paže!“ Popadl ji za levý loket a hrubě s ní zatřásl.

Dívka k němu vzhlédla a v uslzených očích jí zablesklo opovržením.

„Jo, správně,“ opáčila podivuhodně klidným tónem. „Vím, že to nedokážete pochopit. Nemáte tušení, o co tady jde… Jsme jiní než vy. Nemáme nikoho než své přátele. Pomáháme jeden druhému… Nechci si hrát na hrdinku. Záleží mi jen na mých přátelích. Nevylepuju si na přední sklo auta mravoučné nálepky a nemám ráda Johna Waynea. Myslím, že je to ubohý sráč. Jako vy všichni. Všichni jste sráči.“

Matlock ji pustil. „Jak dlouho si myslíte, že to vydržíte?“

„Ach, já patřím mezi ty šťastnější. Do měsíce dostanu diplom, na který mi moji rodiče tak dlouho šetřili, a vypadnu odsud. Později vás už neobtěžují. Sice vám řeknou, že vás budou kontaktovat, ale stává se to jen výjimečně… Ale musíte s tou možností počítat.“

Pochopil nevyřčené; její zpověď ho dojala. „Je mi vás líto. Moc líto.“

„Není třeba. Jak říkám, mám štěstí. Hned druhý den poté, co mi vrazí do ruky ten cár ozdobného papíru, po kterém moji rodiče tak touží, sednu do letadla a vypadnu odsud. Vypadnu z téhle podělané země a už mě tu nikdy nikdo neuvidí!“

25

Nedokázal usnout a ostatně v to ani nedoufal. Dal dívce peníze a poslal ji pryč, protože nic jiného ani naději, ani odvahu — jí dát nemohl. Co nabízel, bylo odmítnuto, protože přijetí by znamenalo ohrožení a utrpení pro neznámé děti, které si vzájemně pomáhaly. Naléhat nemohl, chyběla mu důvěra či hrozba, jež by se rovnala břemenu, které ty děti nesly. Nakonec to byl jejich boj. O žádnou pomoc nestály.

Vzpomněl si na varování indického filozofa: Spolehni se na děti. Spoléhej na ně a dávej si pozor. Jsou vyšší a silnější a loví tygra s větší mazaností a pružnějšími šlachami než ty. Ochrání stáda lépe než ty. Jsi starý a neschopný. Spolehni se na děti. Dej si na ně pozor.

Opravdu loví tyhle děti tygra lépe? A i kdyby, čí stáda ochrání? A kdo je ten tygr?

Že by „tahle podělaná země“?

Až tak daleko to zašlo?

Ta otázka ho pálila v mozku. Kolik Jeannií tady je? Kam až sahají sítě Nimrodových náhončích?

Musí to zjistit.

Dívka přiznala, že Carmount je jenom jedna z mnoha štací; existují jiné, jenže Matlock nevěděl kde. Některé její kamarádky poslali do New Havenu, jiné do Bostonu, další skončily na severu v Hannoveru.

Yale. Harvard. Dartmouth.

Nejděsivěji snad působila Nimrodova nejasná hrozba do budoucnosti. Jak to řekla?

Později vás už neobtěžují. Sice vám řeknou, že vás budou kontaktovat, ale stává se to jen výjimečně… Ale musíte s tou možností počítat.

Je-li tomu tak, indický filozof se mýlil. Děti nejsou zdaleka tak mazané a nemají tak pružné šlachy. A není třeba mít se před nimi na pozoru. Jsou politováníhodné.

Pokud ovšem nejsou ty děti rozděleny do jednotek vedených jinými, mnohem silnějšími dětmi.

Matlock se rozhodl, že odjede do New Havenu. Snad tam nalezne odpovědi. Na Yaleově univerzitě má řadu přátel. Původně s tím nepočítal, ale nečekaná zajížďka může být životně důležitá pro výsledek závodu. Stane se součástí nimrodovské odysey.

Tok jeho myšlenek přerušily krátké ostré zvuky. Ztuhl na posteli napětím a vytřeštil v šoku oči. Trvalo mu několik vteřin, než soustředil pozornost na zdroj znepokojivého pípání. Opět Tel-electronic v kapse saka. Ale kde ho odložil? U postele neležel.

Rozsvítil lampu na nočním stolku a rozhlédl se. Srdce mu prudce bušilo, čelo se orosilo potem. Sako viselo na opěradle židle uprostřed pokoje před oknem. Podíval se na hodinky. Pět minut po půl páté ráno. Vyskočil, rozběhl se k saku, vytáhl ten strašný přístroj z kapsy a vypnul ho.

Panika pronásledovaného se vrátila. Zvedl telefon na nočním stolku. Přímá linka dovolovala obejít ústřednu. Oznamovací tón zněl trochu tlumeně, ale jinak normálně. I kdyby byla linka odposlouchávaná, stejně by to nepoznal. Vytočil 555-6868 a čekal na spojení.

„Hlásí se Charger tři-nula,“ oznámil kovový hlas. „Omlouvám se, že ruším. U subjektu nedošlo k žádné změně, situace je uspokojivá. Avšak váš přítel z Wheelingu v Západní Virginii je velmi neodbytný. Volal ve čtvrt na pět a tvrdil, že se mu máte okamžitě ozvat. Prý je to mimořádně naléhavé. Děláme si starosti. Konec.“

Matlock zavěsil a přiměl mozek k nečinnosti, dokud nenašel cigarety a nezapálil si. Ty vzácné vteřiny potřeboval, aby uklidnil splašené srdce.

Bože, jak tu zatracenou mašinku nenáviděl! Nesnášel, co s ním její pištivý tón vyváděl.

Zhluboka potáhl z cigarety a uvědomil si, že nemá na vybranou. Musí odejít z Carmountského venkovského klubu a vyhledat telefonní automat. Greenberg by nevolal ve čtyři ráno, kdyby k tomu neměl pádný důvod. A použití carmountské linky nemohl Matlock riskovat.

Naházel své věci do kufru a rychle se oblékl.

Doufal, že v podniku působí noční hlídač nebo alespoň zřízenec z parkoviště, který by mu přistavil jeho — vlastně Kramerův — automobil. Jestli ne, někoho vzbudí, i kdyby to měl být samotný Stockton. Majitel klubu se bojí možných dopadů masakru ve Windsor Shoals a jistě mu nebude v odjezdu bránit. Dodavatel mladého svůdného masa se spokojí s jakýmkoliv vysvětlením. Opálený jižanský květ v connecticutském údolí páchne Nimrodem.

Tiše za sebou zavřel dveře a vydal se dlouhou ztichlou chodbou k širokému schodišti. Nástěnné svícny ztlumené reostatem vytvářely dojem plápolajících svíček. Ani za hluboké noci Howard Stockton nezapomínal na dědictví předků. Interiér Carmountského venkovského klubu ze všeho nejvíce připomínal spící velkou halu v domě majitele plantáže.

Zamířil k přednímu vchodu, ale než došel ke koberci vedoucímu před dům, věděl, že dál se, alespoň pro tuto chvíli, nedostane.

Prosklenými dveřmi vedle vchodu vešel Howard Stockton v rozevlátém aksamitovém županu z devatenáctého století, doprovázený mohutným mužem, který vypadal jako Ital a jeho temné oči mlčky vypovídaly o generacích příslušníků Černé ruky. Stocktonův společník byl na první pohled zabiják, nájemný vrah.

„Pane Matlocku! Vy nás opouštíte?“

Rozhodl se pro agresivní postup.

„Protože jste mi napíchl ten zatracený telefon, nejspíš předpokládáte, že mám nějaké problémy! Ale i kdyby, je to moje věc, do které vám nic není! Takové narušení soukromí já nestrpím!“

Trik zabral. Matlockův výpad Stocktona šokoval.

„Nerozčilujte se prosím… Jsem obchodník, stejně jako vy. Tím zásahem do soukromí jsem vás chtěl chránit! Přísahám! Je to pravda!“

„No dobře, řekněme, že se s tím chatrným vysvětlením smířím. Moje klíčky jsou v autě?“

„Ehm… V autě zrovna ne. Má je tady můj přítel Mario. Můžu vás ujistit, že Mario je opravdový italský gentleman z té nejvyšší třídy.“

„Ano, vidím na jeho kapse rodinný erb. Můžu dostat ty klíče?“

Očividně zmatený Mario se tázavě zadíval na Stocktona.

„Moment, Mario, zadrž,“ uklidňoval ho majitel klubu. „Žádná unáhlená rozhodnutí… Já jsem rozumný člověk. Velmi rozumný a racionální. Jsem obyčejný virginský…“

„Buran, který se snaží vydělat si nějaký ten dolar,“ skočil mu do řeči Matlock. „Dobře, s tím souhlasím. A teď mi sakra uhněte z cesty a dejte mi ty zatracené klíče!“

„Bože můj, vy jste ale sprosťák! Proč se rozčilujete? Vžijte se do mé kůže… Jakýsi šílený kód Charger tři-nula a naléhavý vzkaz z Wheelingu v Západní Virginii! A vy, místo abyste použil můj zcela vyhovující telefon, se seberete a vypadnete odsud! No tak, Jime, co byste udělal na mém místě?“

Matlock odměřoval slova s mrazivým důrazem. „Snažil bych se pochopit, s kým mám co do činění… Ověřili jsme si pár věcí, Howarde. Děláte mým nadřízeným starosti.“

„Co-tím-myslíte?“ vyhrkl Stockton tak rychle, že mezery mezi jednotlivými slovy splynuly.

„Domnívají se… Domníváme se, že jste na sebe přivolal nežádoucí pozornost. Prezident a viceprezident rotariánů! Panebože! Jako v podstatě jediný sponzor financujete přestavbu školy. Podporujete vdovy a sirotky, dokonce jim poskytujete otevřený kredit v obchodech. Pikniky na oslavu státních svátků! A pak si najmete lidi, aby šířili pověsti o vašich holkách! Jsou to ještě děcka, ale to jim nebrání, aby se tu procházela polonahá! Myslíte si snad, že místní občané mlčí? Vzpamatujte se, Howarde!“

„Kdo sakra jste?“

„Unavený obchodník, kterého štve, když vidí, jak ze sebe jiný obchodník dělá blbce. O co se to tady hergot snažíte? Chcete, aby z vás letos udělali Santa Clause? Máte vůbec ponětí, jak nápadný ten kostým je?“

„Zatraceně! Vy jste si na mě zasedli! Řídím tu nejlepší kombinovanou operaci na sever od Atlanty! Nevím, co vám kdo nakukal, ale můžu vám říct, že tohle městečko by pro mě skočilo do ohně! Jestli jste na mě něco vyhrabali, tak jedině dobré věci! Já se snažím pomáhat lidem a konat dobro! Jenže vy jste všechno překroutili! To není spravedlivé!“

Stockton vytáhl kapesník a utřel si zpocený obličej. Rozrušený Jižan ze sebe chrlil plamennou obhajobu, až se mu zadrhl hlas. Matlock rychle a obezřetně vážil fakta. Možná právě teď, se Stocktonem, nastal ten správný okamžik. Jednou přijít musel. Okamžik, kdy vyšle vlastní pozvání a zahájí poslední kolo závodu, v jehož cíli čeká Nimrod.

„Klid, Stocktone. Uvolněte se. Možná máte pravdu… Neměl jsem čas o té věci přemýšlet. Čelíme krizi. Všichni. Ten telefonát byl míněn vážně.“ Odmlčel se, zabodl do nervózního Stocktona pronikavý pohled a položil kufr na mramorovou podlahu. „Howarde,“ začal pomalu a pečlivě volil slova, „s něčím se vám svěřím a doufám, že si mou důvěru zasloužíte. Jestli to zvládnete, už vás nikdo nebude obtěžovat. Nikdy.“

„O co jde?“

„Řekněte mu,“ Matlock bodl palcem k Italovi, „ať se jde projít. Stačí na konec chodby, jestli ze mě máte strach.“

„Slyšel jsi, Mario. Jdi si zakouřit.“

Naštvaný a zřejmě stále nic nechápající Ital se pomalu odšoural ke schodišti.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se Stockton. „Co mám udělat? Jak říkám, nechci žádné potíže.“

„Všichni budeme mít potíže, jestli se nesetkám s několika delegáty. To mi sdělili z Wheelingu.“

„Cože? S jakými delegáty?“

„Setkání v Carlyle. Porada — konference, chcete-li — mezi našimi lidmi a Nimrodovou organizací.“

„S tím já nemám nic společného!“ vyštěkl Stockton. „Nic o tom nevím!

„Věřím. Bylo by zlé, kdybyste věděl. Ta informace totiž nebyla určena pro vás. Jenže teď jsme v tom namočení všichni… Někdy je třeba porušit pravidla a právě tohle je ten případ. Nimrod zašel příliš daleko. Víc vám toho říct nemůžu.“

„Ani nemusíte. Já s těmi podělanými kazateli žiju! Musím s nimi jednat, a když si stěžuju, víte, co mi řeknou naši vlastní lidé? Tak už to chodí, Howie, starouši. Musíš se s tím smířit. Všichni s nimi obchodujeme. Tohle od nich slýchám. Co je to za blbost? Proč bych zrovna já s nimi měl mít něco společného?“

„Možná se jich brzy zbavíte. Právě proto se musím sejít s jinými delegáty.“

„Já se žádných porad neúčastním. Nic nevím.“

„Samozřejmě. Mohu jen zopakovat, že tyto informace nejsou určeny pro vás. Ta konference se bude týkat vážných témat a proběhne v maximální tichosti. Ovšem utajení zašlo tak daleko, až se obávám, jestli jsme to nepřehnali. My totiž teď ani nevíme, kdo se v oblasti pohybuje a ke které organizaci či rodině patří. Ale mám své příkazy. Aspoň k jednomu či dvěma se musíme dostat.“

„V tom vám nepomůžu.“

Matlock probodl Jižana očima. „Myslím, že byste mohl. Poslouchejte pozorně. Ráno sednete k telefonu a pošlete to dál. Opatrně! Panika je to posední, co teď potřebujeme. Nemluvte s nikým, koho neznáte, a za žádných okolností nesmíte prozradit moje jméno! Stačí, když řeknete, že jste se setkal s člověkem, který má korsický papír. Rozumíte? Stříbrný korsický papír. A tento člověk se musí setkat s někým, kdo rovněž má ten papír. Když to jinak nepůjde, začneme s jediným delegátem. Je vám to jasné?“

„Je, ale vůbec se mi to nelíbí! Tohle není moje starost!“

„Chcete raději zavřít svůj podnik? Chcete ztratit ten svůj krásný starobylý dům a přestěhovat se na deset či dvacet let do cely s malým okénkem pod stropem? Slyšel jsem, že vězeňské pohřby bývají docela dojemné.“

„No dobře… Dobře. Zavolám svému výběrčímu. Řeknu mu, že nic nevím, že jenom předávám vzkaz.“

„Výborně. Jestli navážete kontakt, řekněte druhé straně, že dnes večer nebo zítra budu v Jachtařském a lyžařském rezortu. Ať přinese svůj papír. S nikým bez korsického papíru se bavit nebudu.“

„Bez papíru…“

„A teď mi konečně dejte ty klíčky od auta.“

Stockton přivolal Maria a Matlock mohl odjet.

* * *

Za Mount Rolly odbočil na jih na silnici číslo 72. Cestou z Hartfordu míjel několik telefonních budek. Nepamatoval si, kde přesně, ale věděl, že tam byly. Uvědomil si, že v posledních dnech veřejné automaty podvědomě vyhlíží. Staly se mu jediným pojítkem s reálným světem, jak ho dosud znal. Zdálo se mu, že se pohybuje v jakémsi přechodném vesmíru, kde je všechno nejasné a zmatené, nepřirozené a děsivé. Zavolá Greenbergovi, jak to po něm chtěl Charger tři-nula, ale ještě předtím se spojí s Blackstoneovým mužem a promluví s ním.

Domluví si s ním okamžitou schůzku. Ten korsický papír nutně potřebuje. Vypustil do světa zprávu a nyní musí splnit svou část nabízené dohody, nebo se nic nedozví. Jestli Stockton uspěje a jestli na zprávu někdo zareaguje, onen někdo buď zabije, nebo bude sám zabit, ale přísahu omerty neporuší. Matlock musí předložit svůj díl pozvánky.

Nebo se tragicky mýlí a pracně vymyšlená lest nepřinese žádné ovoce? Že by opravdu byl ten nezkušený a neschopný amatér, jak si to o něm Kressel a Greenberg myslí? Netušil. Snažil se vymyslet optimální postup, zvážit všechny možnosti, využít vycvičenou představivost vědce. Jenže postačí to? Nebo z něj smysl pro povinnost, touha po pomstě a totální znechucení udělaly dalšího dona Quijota?

Pokud ano, bude se s tím muset nějak smířit. Ale udělá, co bude v jeho silách, aby uspěl. Hnaly ho pádné důvody — mladší bratr David, jeho dívka Pat, slušný starý pán Lucas, fajn chlap Loring, vyděšená studentka z Madisonu Jeannie. Tolik nešťastných lidí!

Našel telefonní budku na pustém osamělém úseku silnice a zavolal neosobní záznamník na druhém konci linky 555-6868. Uvedl číslo automatu, z kterého volá, zavěsil a čekal, až se ozve Charger tři-nula.

Kolem přehrčela cisterna s mlékem. Řidič si za jízdy zpíval a vesele Matlockovi zamával. O sedm minut později projela dodávka elektrárenské společnosti a hned za ní náklaďák se zeleninou. Blížila se pátá a východní obzor začal blednout do ocelové šedi dešťových mraků.

Zazvonil telefon.

„Haló?“

„Co se stalo, pane? Už jste mluvil se svým přítelem v Západní Virginii? Zase vás sháněl a byl pořádně napružený.“

„Za pár minut mu zavolám. Jste ten člověk, s kterým jsem už jednou mluvil? Jmenujete se Cliff?“ Věděl, že ne — hlas zněl jinak.

„Ne, pane. Jmenuju se Jim. Stejně jako vy.“

„Dobře, Jime. Povězte mi, udělal váš kolega, o co jsem ho požádal? Sehnal mi ten papír?“

„Ano, pane. Tedy pokud je to ten podivný stříbrný list popsaný italsky. Aspoň myslím, že je to italsky.“

„Ano, to je on…“

Domluvil se, že si jej vyzvedne za dvě hodiny. Pracovník bezpečnostní agentury, konkrétně Cliff, na něj bude čekat v bufetu s celonočním provozem na Scofield Avenue na západním předměstí Hartfordu. Charger tři-nula trval na tom, aby k předání došlo na parkovišti a aby proběhlo co nejrychleji. Matlock popsal auto, v kterém přijede, a zavěsil.

Pak zavolal Jasonu Greenbergovi do Západní Virginie. Federální agent běsnil vztekem.

„Do prdele! Jako kdyby nestačilo, že jsi nedodržel slovo, ještě si musíš najmout vlastní armádu! Co si sakra myslíš? Že ti šašci dokážou něco, co nezvládne vláda Spojených států?“

„Ti šašci mě stojí tři sta dolarů denně, Jasone. Měli by být dobří.“

„Zdrhl jsi. Proč jsi to udělal? Slíbils mi, že budeš spolupracovat s naším člověkem.“

„Váš člověk mi dal ultimatum, které jsem nemohl akceptovat! A jestli to byl tvůj nápad, řeknu ti to samé, co jsem řekl Houstonovi.“

„Co to sakra plácáš? Jaké ultimatum?“

„Nehraj si na nevědomého! Víš to zatraceně dobře! A teď mě poslouchej…“ Matlock se nadechl a pak po hlavě skočil do lži a přednesl ji se vší autoritou, na jakou se zmohl. „Jeden právník v Hartfordu má dopis, velmi konkrétní a mnou podepsaný. Něco podobného, jako jsi mi předložil ty. Jenom informace v něm obsažené se trochu liší. Nic nezastírají. Detailní popis toho, jak jste mě zverbovali, jak jste mě vy parchanti zatáhli do svého vyšetřování a pak jste mě nechali na holičkách. Jak jste mě donutili podepsat lživé prohlášení… Jestli se o něco pokusíte, právník ten dopis zveřejní a hromadě manipulátorů na ministerstvu spravedlnosti najednou poteče do bot… Ten nápad mám od tebe, Jasone. A byl to zatraceně dobrý nápad. Možná dokonce přiměje pár militantních fanatiků srovnat Univerzitu v Carlyle se zemí. Třeba vyvolají sérii občanských nepokojů, které při troše štěstí zasáhnou celou zemi. Akademická půda má nejvyšší čas, aby se konečně probudila ze zimního spánku. Tak nějak to Sealfont řekl, ne? Jenže tentokrát to nebudou demonstrace proti válce nebo proti odvodům do armády, dokonce ani proti drogám. Najdou si lepší důvod — pronikání vládních úřadů tam, kde nemají co hledat, policejní stát, gestapácké metody. Jste na něco takového připravení?“

„Proboha svatého, ať tě to ani nenapadne! Ničemu a nikomu tím nepomůžeš! A tak důležitý zase nejsi… Tak, a teď mi laskavě řekni, o jakém ultimatu to sakra mluvíš. Já jsem Houstona přesně instruoval a slovem jsem nezmínil žádnou podmínku, snad kromě té, že bys ho měl pravidelně informovat o tom, co podnikáš.“

„Blbost! Podle něho jsem nesměl opustit univerzitu a nesměl jsem mluvit s nikým ze zaměstnanců. Měl jsem se omezit pouze na pátrání mezi studenty, a pokud jsem to správně pochopil, to mělo být ukončeno jako první! Až na tato drobná omezení jsem ovšem byl volný jako pták! Snad sis nemyslel, že na něco takového přistoupím! Viděl jsi Pat! Viděl jsi, jak ji zřídili. Víš, co jí udělali. Říká se tomu znásilnění, Greenbergu! Co jste čekali? Že Houstonovi poděkuju za pochopení?“

Greenberg potlačil zlobu. „Věř mi,“ řekl tiše, „tyto podmínky se objevily až poté, co jsem s Houstonem mluvil. Uznávám, měli mě o nich informovat. Ale přidali je pouze kvůli tvé ochraně. Copak to nechápeš?“

„Ty podmínky nebyly součástí naší dohody!“

„To je pravda. A měli mi o nich říct…“

„Taky by mě zajímalo, koho chtěli chránit. Mě, nebo spíš sebe?“

„Dobrá otázka. Měli mě informovat. Nemůžou pořád delegovat odpovědnost a přitom člověka zbavovat pravomocí. To postrádá logiku.“

„Především to postrádá morálku. Něco ti řeknu. Tahle moje malá odysea mě přivádí stále blíž k základní otázce morálky.“

„To jsem rád. Ale obávám se, že tvá odysea spěje ke konci.“

„Jen to zkuste!“

„Oni to udělají. A žádné prohlášení uložené u právníka na tom nic nezmění. Řekl jsem jim, že bych raději nejdřív… Jestli se během osmačtyřiceti hodin nepřihlásíš úřadům, bude na tebe vydán zatykač.“

„Na základě jakého obvinění?“

„Představuješ hrozbu pro své okolí. Jsi duševně nevyrovnaný. Stručně řečeno blázen. Ocitují tvůj služební záznam z armády. Dvakrát jsi byl vojenským soudem obžalován pro závažný prohřešek, opakovaně jsi projevil psychickou labilitu v bojových situacích, Užíváš drogy. A jsi alkoholik. Na to mají svědky. Kromě toho jsi rasista — Kressel jim předal oznámení, které na tebe podala Lumumbova síň. A pokud je mi známo, jsi důvodně podezříván — ačkoliv zatím chybějí přímé důkazy — ze spojení se známými zločinci. Mají fotografie z Avonu… Vzdej se, Jime. Jinak ti zničí život.“

26

Osmačtyřicet hodin! Proč tak dlouho? Proč ne čtyřiadvacet nebo dvanáct? Proč ne ihned? To přece nedává smysl! Pak pochopil a uzavřen v telefonní budce na pustém úseku silnice nedaleko Mount Holly v půl šesté ráno se hlasitě rozesmál.

Ti pragmatici mu dávají právě tolik času, aby něčeho dosáhl — pokud vůbec může něčeho dosáhnout. Jestli nemůže nebo se něco stane, jsou z obliga. Podle protokolu jej oficiálně pokládali za duševně narušeného narkomana a alkoholika se sklony k rasismu, který se spolčil se známými zločinci, a varovali ho. Vzhledem k zaběhané praxi, že s šílenci je nutno jednat v rukavičkách, mu dali čas na rozmyšlenou v naději, že se riziko sníží. Ach, kristepane! Hnusní manipulátoři!

* * *

K bufetu v západním Hartfordu dojel ve tři čtvrtě na sedm a objednal si pořádnou snídani v naději, že mu jídlo nahradí spánek a dodá tolik potřebnou energii. Sledoval hodinky — věděl, že v půl osmé musí být na parkovišti.

Uvažoval, jak jeho kontakt s Chargerem tři-nula asi vypadá.

Byl to obrovský chlap, a to se Matlock nikdy nepovažoval za drobného. Cliff mu připomínal boxerského šampiona v těžké váze Prima Carneru — až na obličej. Z Cliffovy usměvavé štíhlé tváře vyzařovala inteligence.

„Nevystupujte, pane Matlocku.“ Vsunul paži otevřeným okénkem do kabiny a potřásl Matlockovi rukou. „Tady máte ten papír. Strčil jsem ho do obálky. Mimochodem, slečna Ballantyneová se už v noci smála. Cítí se mnohem líp. Encefalograf neukázal žádnou poruchu, metabolismus se vrací k normálu, dilatace zornic ustupuje. Říkal jsem si, že byste to rád věděl.“

„Děkuju za dobré zprávy.“

„Nemáte zač. Spřátelili jsme se s jejím doktorem. Jedná s námi na rovinu.“

„Jak se na vaši přítomnost v nemocnici tváří personál?“

„Pan Blackstone řeší tyto problémy s předstihem. Obsadili jsme pokoje po obou stranách subjektu.“

„Nepochybuju, že mi to bude připsáno k účtu.“

„Víte, jak to v naší firmě chodí.“

„Začínám se s tím smiřovat. Blackstone cestuje první třídou.“

„Jeho klienti také. No nic, měl bych se vrátit. Rád jsem vás poznal.“ Pracovník bezpečnostní agentury rychle odešel a nasedl do nenápadného ojetého automobilu.

A Matlock se rozjel do centra New Havenu.

* * *

Neměl žádný pevný plán, nemyslel na konkrétní osobu. Nevedl, nechal se vést. Informace, jimiž disponoval, byly v nejlepším případě nejasné a zamlžené a svou neúplností neumožňovaly postup za pevně daným cílem. Přesto však doufal, že i na základě kusých údajů si někdo dá dvě a dvě dohromady. Ale ať už to bude kdokoliv, jestli to dokáže, musí to být osoba, která má dokonalý přehled o dění na univerzitě. Někdo, kdo už se — jako Sam Kressel — setkal s všeobecným napětím, které na akademické půdě vládne.

Ovšem Yale je pětkrát větší než Carlyle a nesrovnatelně rozptýlenější. Zabírá část New Havenu, netvoří izolovaný kampus jako Carlyle. I v Yale však existuje přirozený středobod — kancelář pro studijní záležitosti. Matlock bohužel neznal nikoho z jejích pracovníků, a kdyby tam vpadl rovnou z ulice s neuvěřitelným tvrzením, že část studentek se zapojila — nebo byla zapojena — do okruhu prostitutek, který podle dosavadních poznatků zasahuje státy Connecticut, Massachusetts a New Hampshire, vyvolal by nepopsatelné pozdvižení. Pokud by mu uvěřili. V tom případě by se ovšem nic nedozvěděl.

Existovala ještě jedna možnost. Sice jen ubohá náhražka za kancelář pro studijní záležitosti, přesto však pracoviště, které si udržuje celkový přehled — oddělení pro přijímací řízení. A Matlock znal člověka, který tam pracoval. S Petrem Danielsem stál několikrát na pódiu v rámci programu náborových přednášek, kdy přesvědčovali zájemce o výhodách přípravného ročníku. Znal Danielse natolik dobře, že mu mohl předložit nepřikrášlená fakta, jak je znal. Petr nepatřil k lidem, kteří by jeho tvrzení automaticky zpochybnili nebo zpanikařili. Omezí se ovšem pouze na dívky nabízející sexuální služby.

Zaparkoval na Chappel Street nedaleko křižovatky s York Avenue. Na jedné straně ulice se tyčil hranatý průchod k Sillimanově koleji, na druhé se táhl trávník protkaný betonovými chodníky až k budově rektorátu. Daniels měl kancelář v prvním patře. Matlock vystoupil z auta, zamlkl dveře a zamířil ke starobylé cihlové stavbě, před níž vlál na stožáru vedle americké vlajky prapor Yaleovy univerzity.

* * *

„To je absurdní! Žijeme ve věku Vodnáře. Za sex se neplatí. Dostáváš ho zadarmo.“

„Vím, co jsem viděl. Vím, co mi ta holka řekla. Nelhala.“

„Opakuju, že si tím nemůžeš být jistý.“

„Souvisí to s mnoha dalšími fakty, které jsem odhalil.“

„Můžu ti položit otázku, která se sama nabízí? Proč s tím nejdeš na policii?“

„Odpověď se také nabízí. Vysoké školy mají i tak dost potíží. Fakta, o nichž jsem mluvil, jsou izolovaná. Potřebuju další informace. Nechci nést odpovědnost za rozpoutání honu na čarodějnice a za všeobecné pozdvižení. Toho už jsme zažili až až.“

„Dobře, to beru. Ale pomoct ti nemůžu.“

„Dej mi pár jmen. Studentů nebo pedagogů. Lidí, o kterých víš… Víš o nich s jistotou, že se namočili do průšvihu… Do vážného průšvihu. Při svém postavení je musíš znát. Vím to… Přísahám, že se žádný z nich nedozví, od koho jsem se o nich dozvěděl.“

Daniels vstal z křesla a zapálil si dýmku. Matlock si vzpomněl na tlumeně osvětlenou místnost plnou tabákového kouře ve zdánlivě opuštěné budově v centru Hartfordu. Lovecký klub Rocca Aiella. A na štíhlého mladíka v číšnickém saku, který přinesl Aiellovi k podpisu účtenku. Veterán z Vietnamu, bojovník od Da Nangu. Student obchodní administrativy z Yale, který hledá kontakty a buduje databázi, aby si mohl založit vlastní podnik. „Už vím, s kým si chci promluvit.“

„Jak se jmenuje.“

„Tak tohle nevím… Ale je to veterán z Indočíny. Dvaadvacet, možná třiadvacet, dost vysoký, světle hnědé vlasy, hlavní specializace obchodní administrativa.“

„Ten popis sedí na pět stovek našich studentů. Kromě hrstky, která skončila na medicíně, technice nebo právech, se všichni vietnamští veteráni dali na ekonomii. Museli bychom projít tisíce záznamů.“

„Máte na přihláškách fotografie?“

„Ty jsou přece zakázané! To snad víš, ne?“

Matlock hleděl z okna a vraštil čelo usilovným přemýšlením. Pak se otočil k Danielsovi. „Petře, je květen…“

„No a? I kdyby bylo září, nic to nemění na platnosti zákona o rovném přístupu…“

„Za měsíc jsou promoce… Fotky studentů z vyšších ročníků. Portréty v ročenkách.“

Daniels okamžitě pochopil. Vytáhl dýmku z úst a zamířil ke dveřím.

„Pojď se mnou.“

* * *

Jmenoval se Alan Pace. Studoval poslední rok a nespecializoval se na obchodní administrativu, nýbrž na politologii. Nebydlel na koleji, našel si podnájem na Church Street, výpadovce směrem na Hamden. Podle záznamů byl vynikající student s průměrem jedna celá nula a prestižní Maxwellova škola politických věd v Syracuse mu nabídla místo asistenta. V uniformě strávil osmadvacet měsíců, o čtyři více, než byla jeho povinnost. Jako většina válečných veteránů omezoval své mimoškolní aktivity na minimum.

V armádě sloužil jako nižší důstojník v zásobovacím oddělení. Na přihlášce zdůraznil fakt, že dobrovolně požádal o prodloužení závazku. Alan Pace věnoval své vlasti o čtyři měsíce života více, než od něj požadovala. V dnešní době vyznačující se lhostejným cynismem zajisté záslužný čin hodný ocenění.

Rozený vítěz, pomyslel si Matlock.

Jízda do Church Street mu poskytla šanci uspořádat si myšlenky. Musí brát jednotlivé položky pěkně po řadě a každou vyřízenou si mentálně odškrtnout, než přistoupí k další. Nesměl připustit, aby jeho představivost promítala izolovaná fakta mimo jejich skutečný dosah a interpretovala je v neexistujících souvislostech. Nemohl všechno smíchat a dospět k součtu, který by přesahoval sumu jednotlivých částí.

Je docela dobře možné, že Alan Pace hraje sólo, bez vazeb a závazků.

Ale příčí se to logice.

Pace žil v obyčejném uniformním činžáku z hnědých cihel, tak typickém pro novoanglická předměstí. Kdysi, před čtyřiceti padesáti lety, představoval hrdý symbol vzestupu střední třídy, která se z betonových džunglí center stěhovala na venkov, ale neměla tolik odvahy, aby se s městem úplně rozloučila. Ne že by byla budova zchátralá nebo dokonce na spadnutí, prostě jenom… neudržovaná. Matlocka však na ní zaujalo něco jiného — v takových činžácích studenti obvykle nebydlí.

Petr Daniels ho nicméně ujistil, že adresa je správná.

* * *

Pace odmítal sundat zajišťovací řetízek a podvolil se teprve tehdy, když Matlock opakovaně zdůraznil, že není policista, a když se zmínil o Roccovi Aiellovi.

„Co chcete? Mám spoustu práce a nemám čas se s vámi vybavovat. Zítra mě čeká souborka.“

„Můžu se posadit?“

„Proč? Říkám, že mám moc práce.“ Vysoký hnědovlasý student se vrátil k psacímu stolu zavalenému knihami a poznámkami. Až na stůl ovšem panoval v poměrně velkém bytě úzkostlivý pořádek. Z krátké chodby vedly dveře do jiných místností. O takový podnájem se většinou dělí pět nebo šest studentů. Alan Pace žádné spolubydlící neměl.

„Stejně si sednu. Aspoň tolik Roccovi dlužíte.“

„Co tím chcete říct?“

„Jenom to, že Rocco Aiello byl můj přítel. Byl jsem u něj tehdy večer, když jste mu přinesl k podpisu účet. Vzpomínáte? Choval se k vám slušně… a teď je mrtvý.“

„Já vím. Četl jsem o tom v novinách. Nemám však pocit, že bych mu něco dlužil.“

„Ale nakupoval jste od něj.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Nechte toho, Pace. Nemáte čas a já taky ne. Vím, že do Aiellovy smrti zapletený nejste. Ale potřebuju informace a vy mi je poskytnete.“

„Mluvíte se špatnou osobou. Neznám vás. A vůbec nic nevím.“

„Zato já znám vás. Nechal jsem si vás podrobně prověřit. Uvažovali jsme s Aiellem o společném podniku. Uvědomuju si samozřejmě, že to není vaše starost, ale vyměnili jsme si… osobní informace. Přicházím za vámi, protože nemám jinou možnost. Rocco zemřel a je nutno vyplnit některé mezery. Vlastně vás žádám o laskavost a jsem ochoten za ni zaplatit.“

„Jak říkám, nejsem váš člověk. Aiella jsem sotva znal. Obsluhoval jsem u jeho stolů a vydělal si pár dolarů. Jistě, něco jsem zaslechl, ale to je všechno. Netuším, o co vám jde, ale měl byste se obrátit na někoho jiného.“

Ostrý chlapík, pomyslel si Matlock. Kryje si záda, ale není tak hloupý, aby všechno popřel a dělal ze sebe úplné neviňátko. Na druhé straně třeba mluví pravdu. Lze to zjistit jediným způsobem.

„Zkusím to ještě jednou… Osmadvacet měsíců ve Vietnamu. Saigon, Da Nang; výlety do Hongkongu, do Japonska. Zásobovací důstojník — nudná a otravná služba pro mladého muže, jehož intelektuální potenciál mu umožní studovat s vyznamenáním na jedné z nejtěžších univerzit v zemi.“

„Mně se u zásobování líbilo. Nemusel jsem bojovat ani se potit na cvičáku. A ty turistické výlety si dopřával každý. Podívejte se do přehledu cestovních příkazů.“

„A potom,“ pokračoval Matlock, jako by přerušení neslyšel, „se tento oddaný důstojník vrací do civilního života. Po čtyřměsíčním dobrovolném prodloužení vojenské služby v Saigonu — divím se, že vás při tomhle nechytli — se vrací s dostatkem prostředků pro velmi výhodnou investici, na kterou si rozhodně nemohl ušetřit z armádního platu. Stane se jedním z největších dodavatelů v New Havenu. Mám pokračovat?“

Pace stál u psacího stolu a zdálo se, že přestal dýchat. Bledý jako stěna hleděl na Matlocka, a když promluvil, zajíkal se jako vyděšený kluk.

„Nic z toho nemůžete dokázat. Nespáchal jsem žádný zločin. Můj služební rejstřík z armády i moje výsledky tady jsou moc dobré. Vynikající.“

„Ty nejlepší. Bez poskvrnky. Můžete být na své výkony hrdý. To myslím vážně. A nerad bych udělal cokoliv, abych vám je pokazil. To taky myslím vážně.“

„Ani byste nemohl. Jsem čistý.“

„Bohužel nejste. Vězíte v tom až po svůj asistentský krk. Aiello se vyjádřil jasně. A písemně.“

„Jste sprostý lhář!“

„A vy zase hlupák. Myslíte si, že Aiello by si něco začínal s člověkem, kterého by si ze všech stran důkladně neproklepal? Myslíte, že by mu to dovolili? Vedl si velmi rozsáhlé záznamy a ty teď mám já. Řekl jsem vám přece, že jsme chtěli založit společný podnik. Měl byste vědět, že partnerství se neuzavírá s někým, kdo před vámi neodkryje všechny karty.“

„Takové záznamy nemohou existovat,“ zašeptal Pace sotva slyšitelně. „Nevedou se. Města, kódy, to ano. Ale jména ne. Jména nikdy.“

„Tak proč jsem tady?“

„Viděl jste mě v Hartfordu a naslepo hledáte možná spojení.“

„Nebuďte blázen. Sám víte, že tak to není.“

Matlockův rychle odvozený logický závěr už byl na šokovaného mladíka příliš. „Proč jste přišel za mnou? Já přece zase tak důležitý nejsem. Tvrdíte, že jste si mě prověřil, takže vám nemohlo uniknout, že zastávám jen podřízené postavení.“

„Opakuju, že potřebuju informace. A zatím se mi nechce kontaktovat ty nahoře, velekněze se skutečnou pravomocí. Nerad bych tahal za kratší konec. Proto jsem ochoten vám zaplatit. A taky roztrhat všechny kompromitující materiály na vaši osobu.“

Pace očividně nemyslel na nic jiného než na možnost, že unikne ze spárů nelítostného cizince. „A co když na vaše otázky nedokážu odpovědět?“ vyhrkl. „Budete se domnívat, že vám lžu.“

„Hůř už na tom být nemůžete. Nezbývá vám, než to se mnou zkusit.“

„Tak se ptejte.“

„Seznámil jsem se s jistou dívkou… studentkou nejmenované univerzity v blízkém okolí. Setkal jsem se s ní za okolností, které jednoznačně svědčí o faktu, že pracuje jako profesionální prostitutka. Profesionální v každém smyslu toho slova. Domluvené schůzky, předem stanovené taxy, o klientovi do poslední chvíle nic neví… Co mi o tom můžete říct?“

Pace se o několik kroků přiblížil k neodbytnému návštěvníkovi. „Co bych měl říkat? Prostě to tak je. Víc k tomu není co dodat.“

„Jak je to rozsáhlé?“

„Hodně. Setkáte se s tím všude. To přece není žádné tajemství.“

„Pro mě ano.“

„Protože tohle prostředí neznáte. Obejděte si pár univerzitních měst a uvidíte.“

Matlock naprázdno polkl. Že by skutečně ztratil kontakt s realitou? „A co když vám povím, že důvěrně znám… řadu univerzitních měst?“

„Pak se pohybujete v jiných kruzích. Já s těmito aktivitami nemám nic společného, takže víc se toho ode mě opravdu nedozvíte. Co dál?“

„Moment, ještě to téma neopouštějme… Proč?“

„Co proč?“

„Proč to ty dívky dělají?“

„Aby měly na chleba, ne? Pro co jiného lidi vůbec něco dělají?“

„Jste dost inteligentní, než abyste tomu věřil… Jde o organizovanou síť?“

„Počítám, že ano. Ale jak říkám, nemám s tím nic společného.“

„Dejte si pozor! Mám toho na vás opravdu hodně…“

„No dobře. Jo, jde o organizovanou síť. Jestli má něco fungovat, musí se to zorganizovat.“

„Kde přesně tyto aktivity probíhají?“

„Vždyť to říkám! Všude.“

„I na akademické půdě?“

„Tak to ne. Vždycky mimo. V blízkém okolí. Ne dál než pár kilometrů, pokud kampus leží na okraji města. Staré domy mimo předměstskou zástavbu. Ve městech potom hotely v centru, soukromé kluby, obytné domy v rezidenčních čtvrtích. Ale nikdy přímo v areálu školy.“

„Mluvíme o školách jako… Columbia, Radcliffe, Harvard, Smith, Holyoke? A dál na jih?“

„Všichni vždycky zapomínají na Princeton,“ odvětil Pace s jízlivým úsměškem. „Kolem těch okresních silniček leží řada starých usedlostí… Ano, mluvíme o místech, která jste uvedl.“

„V životě by mě nenapadlo…“ řekl Matlock spíš pro sebe. „Ale proč? A nechci slyšet žádné kecy o tom, aby měly na chleba.“

„Chléb znamená svobodu, člověče! Aspoň pro tyhle děcka. Nejsou to žádní psychopati, nepobíhají tady v černých baretech a maskáčích. Takových mezi námi moc nenajdete. Jsme vzdělaní a poučení. Sežeň si prachy, kamaráde, a slušní lidé tě budou mít rádi… Možná vám to uniklo, ale dnes se hotové peníze shánějí hůř než kdysi. A většina těch děcek je potřebuje.“

„Ta dívka, o které jsem prve mluvil… Získal jsem dojem, že ji do té práce někdo nutil.“

„Ach, bože můj, nikdo nemusí nikoho nutit! To je blbost.“

„Neřekl bych. Podle toho, co mi řekla… Nejpřiléhavější termín možná zní ovládání. Soudy, doktoři, dokonce pracovní místa…“

„Tak o tom opravdu nic nevím.“

„A po ukončení školy následné kontakty, třeba i o několik let později. Staré dobré a osvědčené vydírání. Tak jako teď vydírám vás.“

„V tom případě už měla ta holka nějaké potíže předtím. Kdyby to byla jenom nějaká prkotina, nemusela se na to dávat. Spíš se mi zdá, že někomu něco dlužila a nemohla to jinak splatit.“

„Kdo je Nimrod?“ Matlock otázku položil tiše, bez důrazu, ale vysoký mladík se otočil a přešel na opačný konec místnosti.

„Nevím. Tuto informaci skutečně nemám.“

Matlock se zvedl ze židle a nehnutě stál. „Zeptám se už pouze jednou, a když nedostanu odpověď, odejdu odsud a vy jste vyřízený. Velmi slibný život — máte-li nějaký — bude do základů vyvrácen… Kdo je Nimrod?“

Mladík se k němu prudce obrátil a Matlock opět spatřil hrůzu. Stejnou, jakou viděl v obličeji a očích Lucase Herrona.

„Bůh je mi svědkem, že na tuto otázku vám nemohu odpovědět.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“

„Nemůžu. Já to nevím!“

„Myslím, že víte. Ale jak jsem řekl, víckrát se vás ptát nebudu. Skončili jsme.“ Matlock bez dalšího pohledu na studenta vykročil ke dveřím bytu.

„Ne! Zatraceně, já to vážně nevím! Nikdo mi nic neřekl…! To nemůžete!“ Pace přiskočil k Matlockovi.

„Co nemůžu?“

„To, co chcete udělat… Tak mě přece poslouchejte! Já nevím, co jsou zač! Nemám…“

„Jsou?“

Student nechápavě zamrkal. „No… Myslím, že je jich víc. Ale určitě to nevím. Nemám na ně žádný kontakt. Jiní ano, ale já ne. Se mnou se neobtěžovali.“

„Ale víte o nich.“ Konstatování.

„No… Ano, o nich vím. Ale ne kdo jsou. Přísahám, že jejich totožnost neznám.“

Matlock se obrátil k mladíkovi. „Dobrá, jsem ochoten přistoupit na dočasný kompromis. Řekněte mi, co víte.“

A vyděšený student se rozpovídal. A s každým jeho slovem se Matlocka zmocňoval stále intenzivnější děs.

Nimrod byl neviditelný vůdce v pozadí. To on tahal za všechny nitky. Neznámá beztvará identita, avšak vládnoucí děsivou a hmatatelnou autoritou. Podle Alana Pacea to nebyl ani tak on nebo oni, nýbrž abstraktní síla. Složitá organizace, která rozprostřela svá neviditelná chapadla do všech významnějších vysokých škol na severovýchodě Spojených států, do radnic všech univerzitních měst, do všech finanční korporací, které dodávaly životodárnou krev vyššímu vzdělání v Nové Anglii i „dále na jih“, pokud bylo na jistých pověstech zrnko pravdy.

Narkotika byla jen jedním z mnoha aspektů Nimrodových aktivit. A vzhledem k tomu, že obchod s nimi ležel zločineckým strukturám v žaludku nejvíce, stal se důvodem ke svolání květnové konference a k sepsání korsické pozvánky.

Vedle výnosného obchodu s narkotiky a s bílým masem Nimrod podstatným způsobem zasahoval i do vlastního chodu univerzit. Pace byl přesvědčen, že na jeho popud se měnily učební plány, přijímali se a propouštěli pedagogové, udělovala se stipendia i rovnou diplomy, vše podléhalo instrukcím Nimrodovy organizace. Matlock ve vzpomínkách zalétl do Carlyle, k prorektorovi pro přijímací řízení, o němž mrtvý Loring tvrdil, že je na Nimrodově výplatní listině. K Archeru Beesonovi, který rychle stoupal po kariérním žebříčku na katedře historie. K trenéru univerzitního fotbalového družstva. K desítkám jmen zaměstnanců školy na Loringově seznamu.

Kolik jich tam ještě je? Jak hluboko nákaza prolezla?

Proč?

Síť prostitutek představovala jen doplňkovou činnost. Sotva zletilé dívky verbovaly mezi svými vrstevnicemi další adeptky nejstaršího řemesla. Obdržely adresy, kam se mají dostavit, a za odvedenou práci dostávaly zaplaceno v předem dohodnuté výši. Mladým tělům v atraktivním obalu stačila elementární inteligence k tomu, aby se vetřela k Nimrodovi a uzavřela pakt s ďáblem. A děti se bláhově domnívaly, že smlouvou s Nimrodem získaly „svobodu“ a „chleba“.

A také „nikdo neutrpěl žádnou škodu“. Byl to zločin bez obětí.

„Žádný zločin, člověče, svoboda. Žádný tlak, který by přerostl přes hlavu. A žádné dohadování nad desetinami bodu při hodnocení žádostí o stipendia.“

Alan Pace viděl v aktivitách tajemného pragmatického Nimroda hodně dobrého. A nejen to.

„Myslíte si, že na školách najdete něco jiného než ve zbytku země, který údajně jedná na rovinu? Omyl, vážený pane. Univerzity jsou Amerika v malém — organizované, komputerizované a strukturované jako industriální korporace. Stejný vzorec jako americký syndrom. Firemní politika! Někdo prostě dostal fantastický nápad přesadit úspěšné schéma General Motors nebo Bell Atlantic do úrodné akademické půdy. A ono to funguje, člověče. Organizace roste jako z vody. Nebojujte proti ní. Připojte se k ní!“

„Vy to máte v úmyslu, že?“ zeptal se Matlock.

„Jinak to nejde, člověče. Je to jako náboženství. Co já vím? Třeba k němu taky patříte. Nejste náhodou Nimrodův náborčí? Ti jsou totiž všude. Už jsem vás očekával.“

„Předpokládejme, že jím nejsem.“

„Tak to jste se pořádně namočil. I s hlavou.“

27

Kdyby se nezaujatý pozorovatel díval na bílý stejšn a jeho řidiče, kterak se vracejí do centra New Havenu, napadlo by ho — pokud by o tom přemýšlel — že tak drahé auto přirozeně patří k drahému předměstí a muž za volantem svým vzhledem tento dojem jen potvrzuje.

Onen pozorovatel by nejspíš nepostřehl, že řidič je sotva schopen orientovat se v provozu, obluzený závažností informací, které během posledních několika desítek minut získal. Že je to totálně vyčerpaný muž, jenž osmačtyřicet hodin nespal a má pocit, že visí nad nekonečně hlubokou propastí na tenkém provázku, který se každým okamžikem přetrhne.

Matlock se snažil potlačit divoké myšlenkové pochody, které se mu honily hlavou. Léta zkušeností a zejména náročné měsíce, kdy běžel akademický závod proti termínům, které si sám stanovil, jej naučily, že lidský mozek — přinejmenším jeho mozek — nedokáže spolehlivě pracovat, když na něj spojenými silami doléhají smrtelná únava a nesnesitelný vnější tlak. A právě teď svůj mozek nejvíc potřeboval.

Plul v nezmapovaných vodách, mořem, nad jehož hladinu tu a tam vystupovaly ostrůvky obydlené groteskními domorodci. Lidmi jako Julian Dunois a Lucas Herron, Bartolozzi a Aiello, Sharp a Stockton, Pace a desítky a stovky jim podobných. Lovci a jejich kořist.

Nimrod.

Neznámé vody?

Ne tak docela, pomyslel si Matlock.

Mnozí se po nich plavili — největší cynikové této planety.

Zajel do hotelu Sheraton a ubytoval se.

Posadil se na okraj postele a zavolal Howardu Stocktonovi do Carmountu. Majitel klubu byl mimo.

Strohým autoritativním hlasem vzkázal po slečně v ústředně, že se s ním Stockton musí bezpodmínečně spojit za — pohled na hodinky mu prozradil, že je za deset dvě — čtyři hodiny. Přesně v šest. Odrecitoval číslo do Sheratonu a zavěsil.

Potřeboval nejméně čtyři hodiny spánku. Netušil, kdy si bude moci zase lehnout. Ještě jednou zvedl sluchátko a objednal si buzení na pět čtyřicet pět.

Zabořil hlavu do polštáře a položil si předloktí přes oči. Látka košile zašustěla o strniště na bradě. Musí zajít k holiči. Kufr s náhradním oblečením nechal v autě. Byl příliš unavený a měl plnou hlavu starostí, takže na něj zapomněl.

* * *

Přesně ve tři čtvrtě na šest dokázalo trojí krátké ostré zazvonění, že personál Sheratonu plní požadavky hostů na výtečnou. O patnáct minut později se telefon znovu ozval; tentokrát zvonil normálně dlouze. Hodiny nedalekého kostela odbíjely šestou a volajícím byl Howard Stockton.

„Budu stručný, Matlocku. Máte kontakt. Jenže se s vámi nechce sejít přímo v Jachtařském a lyžařském rezortu. Máte zajít k lanovce na East Gorge, která slouží v létě pěším turistům a v zimě lyžařům, a vyjet nahoru. Schůzka je domluvená na osm třicet dnes večer. Váš kontakt tam pošle svého člověka. To je vše, co jsem vám měl vyřídit. Tohle není moje akce!“

Stockton praštil sluchátkem do vidlice tak prudce, až Matlockovi zatrnulo v uchu.

Ale zvládl to. Zvládl to! Získal spojení s Nimrodem! Přiblížil se ke konferenci.

* * *

Matlock kráčel po stezce k lanovce. Deset dolarů pomohlo obsluze parkoviště u Jachtařského a lyžařského rezortu pochopit jeho problém: slušně oblečený gentleman v bílém stejšnu má milostnou schůzku. Manžel dnes přijede pozdě a… Tak už to prostě v životě chodí. Zřízenec ochotně spolupracoval.

Než došel ke spodní stanici, spustil se déšť. Počasí v Connecticutu vykazuje jistou zvláštnost — prakticky zde chybí dubnové přeháňky, ovšem vláhový deficit více než vyrovnávají pravidelné květnové bouřky. V duchu si spílal, že si zapomněl koupit nepromokavý plášť.

Rozhlédl se po opuštěné lanovce, jejíž lana se v houstnoucím lijáku leskla jako lodní úvazníky v přístavu zahaleném mlhou. Ve strojovně, z níž se složité zařízení ovládalo, se svítilo. Matlock přistoupil ke dveřím a zaklepal. Otevřel mu drobný kostnatý mužíček a přeměřil si ho pohledem.

„Chcete nahoru?“

„Ano.“

„Jak se jmenujete?“

„Matlock.“

„Jo, správně. Umíte nasedat?“

„Kdysi jsem lyžoval. Rukou chytím trubku, posadím se, nohy na bidýlko, sklopit závoru.“

„Fajn, takže mou pomoc nepotřebujete. Počkejte, až ji rozjedu, a potom si nasedněte.“

„Jo.“

„Promoknete.“

„Co nadělám.“

Matlock si stoupl stranou a díval se, jak se lanovka pomalu a trhaně dává do pohybu. Obě větve lana se napjaly a rozjely jedna proti druhé. A to už mu strojník pustil sedačku. Obratně ji zachytil a s mírným zhoupnutím nasedl. Uvelebil se, opřel nohy o spodní trubku a zaklapl bezpečnostní závoru ve výšce pasu. Cítil, jak se lano mezi stožáry pohupuje, a pomalu stoupal vzhůru.

Stoupal k vrcholu East Gorge, kde na něj čeká Nimrodova spojka. Jak klouzal tři metry nad svahem, hustý déšť jej přestal obtěžovat; spíš umocňoval radostné vzrušení. Blížil se ke konci cesty, dobíhal do cíle závodu. Spoléhal na to, že osoba, s níž se na vrcholu kopce setká, bude naprosto zmatená. Na tomto předpokladu postavil svůj plán. Pokud vše, co mu řekli mrtvý Loring a až příliš živý Greenberg, byla pravda, nemůže tomu být jinak. Nejpřísnější utajení chystané konference. Delegáti neznající jeden druhého. Přísaha omerty. Používání hesel a kódů, jímž zločinecké podsvětí chrání své členy. To přece musí být pravda. Na vlastní oči viděl, jak organizace funguje. Tak komplikovaná logistika při svém náhlém narušení nevyhnutelně vede k podezřívání, strachu a v konečném důsledku ke zmatku. A na tento zmatek Matlock spoléhal.

Lucas Herron ho obvinil, že se nechává ovlivňovat spikleneckými teoriemi. Nuže, nenechává se ovlivňovat teoriemi, zato pochopil jedno konkrétní spiknutí. V tom spočívá zásadní rozdíl. Díky pochopení teď získal na Nimroda náskok a je o krok před ním.

Déšť ještě zhoustl, hnán větrem, který nad zemí foukal silněji než těsně u povrchu. Sedačka se houpala a uklidňovala se, jen když s rachotem přejížděla po vodicích kladkách na sloupech. Ohlédl se k pohonné stanici — světlo uvnitř jen blikavě prosvítalo oponou lijáku a ztrácelo se. Odhadoval, že už překonal polovinu vzdálenosti k vrcholu.

Náraz, škubnutí — a lano se zastavilo. Matlock sevřel opěrku a podíval se nad sebe k nedalekému stožáru. Nic zvláštního neviděl, lano volně leželo v drážkách kladek.

Natočil se na úzké sedačce dozadu a přimhouřenýma očima se snažil proniknout závojem tmy a deště, který clonil spodní stanici. Světlo už vůbec neviděl. Přiložil k čelu dlaň jako stříšku před vodní záplavou a napínal zrak. To přece není možné. Obsluha nemohla jen tak odejít. Třeba mu výhled zakrývají sloupy. Vyklonil se na jednu stranu, pak na druhou. U paty svahu nespatřil sebeslabší záblesk.

Možná že namáhaný motor vyhodil pojistky nebo došlo ke zkratu. V hustém dešti by to nebylo nic divného. Pak samozřejmě zhasla i žárovka.

Podíval se pod sebe. Vznášel se čtyři nebo pět metrů nad zemí, přesnějšímu odhadu bránila snížená viditelnost. Kdyby se spustil z opěrky pro nohy, musel by seskočit do hloubky dvou až tří metrů. To snad zvládne a zbytek cesty dojde pěšky. Ale v tom případě si musí pospíšit. Od vrcholu ho možná dělí ještě dvacet minut chůze — horní stanici zatím ani nezahlédl — a nemůže riskovat, že kontakt zpanikaří a odejde dříve, než se k němu dostane.

„Zůstaňte, kde jste! Nezvedejte závoru!“

Hlas od země ponořené do tmy prořízl déšť hnaný větrem. Nečekaný rozkaz pronesený drsným tónem Matlocka doslova paralyzoval. K šoku se přidružil strach. Muž nestál přímo pod ním, ale několik metrů stranou. Na sobě měl nepromokavý plášť a kapuci neurčitého tvaru. Nejen že mu neviděl do obličeje, ale nedokázal ani odhadnout jeho vzrůst či postavu.

„Kdo jste? Co chcete?“

„Jsem spojka, s kterou jste se měl setkat. A chci ten papír, který máte v kapse. Hoďte mi ho.“

„Papír vám ukážu, až uvidím vaši polovinu. Tak zněla dohoda.“

„Vy pořád nechápete, do čeho jste se namočil, Matlocku! Hoďte mi ten papír, jinak bude zle.“

„O čem to sakra mluvíte?“

Od země vystřelil kužel světla a oslepil ho. Matlock hmátl po západce závory.

„Nedotýkejte se toho! Držte ruce před sebou, nebo jste mrtvý!“

Ostré světlo kleslo z obličeje na hrudník a Matlockovy oslněné oči několik vteřin viděly jen tisíce hvězdiček. Když se mu konečně vrátil zrak, postřehl, že muž pod ním se přemístil pod lano a svítí si na cestu baterkou. V její záři postřehl i velkou automatickou pistoli, kterou svíral v pravé ruce. V příštím okamžiku se oslepující kužel vrátil k jeho obličeji.

„Přestaň mi vyhrožovat, ty sráči!“ křikl Matlock; vzpomněl si, jaký efekt měl jeho vztek na Stocktona ve čtyři ráno. „Schovej tu podělanou bouchačku a pomoz mi dolů! Času se zoufale nedostává a já nemám náladu na nějaké pitomé hry!“

Efekt byl tentokrát jiný. Muž pod lanovkou se rozesmál a jeho smích zněl Matlockovi jako hrana. Šel totiž od srdce a byl naprosto upřímný. Ten chlap se bavil.

„Z tebe by se jeden fakt posral. Kdyby ses viděl, jak tam sedíš na prdeli zavěšený ve vzduchu. Víš, jak vypadáš? Jako poskakující terč na pouťové střelnici! Je ti jasné, co tím chci říct? A teď sklapni a hoď mi ten papír!“

Znovu se rozesmál a v tom okamžiku Matlock pochopil.

Nenavázal spojení. Nikoho nezahnal do kouta. Veškeré pečlivé plánování a dokonale promyšlené akce byly k ničemu. Nepřiblížil se k Nimrodovi o nic víc, než mu byl ve chvíli, kdy neměl ponětí o jeho existenci.

Nechal se chytit do pasti.

„Děláš největší chybu svého života.“

„Ach, panebože, nech těch keců a dej mi ten zasraný papír! Hledáme ho celý týden! Mé rozkazy zní jasně! Zmocnit se ho za každou cenu!“

„Nemůžu ti ho dát.“

„Ustřelím ti hlavu!“

„Říkám, že nemůžu, ne že nechci!“

„Už mě neser! Máš ho u sebe! Bez něj bys sem nepřišel!“

„Mám ho v balíčku upevněném řemínkem dole na zádech.“

„No tak ho vytáhni!“

„Říkám, že nemůžu. Sedím na deseticentimetrovém prkénku šest metrů nad zemí!“

Déšť unášený větrem odvál dobrou polovinu slov. Navztekaný muž pod lanovkou rychle ztrácel trpělivost.

„Vytáhni ten zkurvený papír a hoď mi ho!“

„Budu muset seskočit. Nedosáhnu dozadu na přezku!“ zařval Matlock z plných plic. „Nic ti neudělám! Nemám zbraň!“

Muž ustoupil o několik kroků, pozvedl velkorážnou automatickou pistoli a namířil ji spolu se světlem silné baterky na Matlocka.

„Dobře, tak pojď dolů! Jediný pohyb, který se mi nebude líbit, a nemáš hlavu!“

Matlock uvolnil západku a zvedl závoru. Cítil se jako malý kluk na ruském kole, které se zastavilo v horní poloze a kabince upadla dvířka.

Klesl do dřepu, opatrně přeručkoval po konstrukci a chytil se za podložku pro nohy, pak spustil tělo dolů. Houpal se ve vzduchu, bičovaný prudkým lijákem a oslepený světlem baterky. Jestli někdy musel bleskurychle uvažovat, pak je to teď. Má sotva pár vteřin, aby vymyslel nějakou fintu. Pro lidi jako ten chlap dole má jeho život mnohem menší cenu, než měly životy obětí masakru ve Windsor Shoals.

„Sklop tu zatracenou baterku! Nic nevidím!“

„Drž hubu a skákej!“

Matlock se pustil.

Při dopadu vyrazil hlasitý výkřik, zkroutil se bolestí a chytil se za nohu.

„Aaaauuu! Můj kotník! Do prdele! Zlomil jsem si kotník!“ Svíjel se na mokré trávě a sténal bolestí.

„Sklapni! Dej mi ten papír! Hned!“

„Pro smilování boží! Co po mně ještě chceš? Nevidíš, že mám úplně překroucenou nohu? Ten kotník je zlomený!“

„Tvoje smůla! Naval ten papír!“

Matlock ležel na břiše, házel hlavou ze strany na stranu, napínal krk a sahal si rukou na záda.

„Nedostanu se k přezce,“ sípal mezi trhanými nádechy. „Musíš mi ji rozepnout.“ Vyhrnul si košili na zádech, aby bylo vidět plátěný pásek.

„Odepni ji sám! A hod sebou!“

Muž však postoupil kupředu. Nebyl si jistý. Další krok. Baterka se ocitla přímo nad ním a pak klesla a Matlock spatřil rozšklebené ústí hlavně.

Na tento okamžik čekal.

Vymrštil pravou ruku ke zbrani a současně švihl celým tělem k nohám muže v nepromokavém plášti. Sevřel hlaveň a vší silou ji strhl k zemi. Pistole dvakrát vyštěkla a rázy výstřelů Matlockovi málem rozdrtily kůstky dlaně. Mokrá hlína a prudký liják utlumily zvuk.

To už se soupeř ocitl pod ním. Matlock měl na své straně výhodu urostlejší a těžší postavy, ale soupeř se tvrdě bránil nohama i volnou paží. Matlock sklonil hlavu k ruce s pistolí a zakousl se do zápěstí těsně nad pažbou. Zuby pronikaly do masa a mezi nimi vyrazily pramínky krve, které se mísily s deštěm a stékaly do trávy.

Muž pustil zbraň a zmučeně zaječel. Matlock hrábl po pistoli, vyrval mu ji z dlaně a začal bušit pažbou do soupeřova obličeje. Baterka se odkutálela do vysoké trávy a svítila na mokrá stébla.

Muž upadl do bezvědomí. Matlock se vztyčil do dřepu a hleděl na rozmašírovaný zakrvácený obličej. Těžce lapal po dechu a z nasládlé chuti krve v ústech se mu zvedal žaludek.

Zraněný se po chvíli probral; Matlock ho chytil za límec a zvedl mu hlavu.

Přesto se musel alespoň o něco pokusit. Nic jiného mu nezbývalo.

„Tak, a teď mi řekni, co se stalo! Byla to past, že?“

„Papír,“ zasípaly popraskané rty. „Musím dostat ten papír!“

„Nastražili jste na mě past, co? A celý minulý týden byl její součástí!“

„Jo… Jo… Ten papír.“

„Je pro vás ztraceně důležitý, nemám pravdu?“

„Zabijou vás… Zabijou vás, aby ho dostali. Nemáte žádnou šanci, pane… Žádnou šanci…“

„Kdo? Co je to za lidi?“

„Já nevím… Nevím.“

„Kdo je Nimrod?“

„Nevím… Omerta…! Omerta!“

Muž vytřeštil oči a Matlock v tlumeném světle zatoulané baterky spatřil, že se s jeho obětí udála změna. Zraněného jako by se zmocnila nějaká utkvělá představa, jako by mu mozek ovládla pochmurná myšlenka. Matlocka bodlo u srdce. Náhle jako by se znovu díval na vyděšeného Lucase Herrona nebo na strachem rozklepaného mladého veterána z Vietnamu.

„Vstaňte. Odvedu vás dolů a…“

Dál se nedostal. Muž se zakrváceným obličejem vypětím vůle zmobilizoval zbytky sil a vrhl se na soupeře v posledním zoufalém pokusu zmocnit se pistole. Matlock uskočil, ztratil rovnováhu a instinktivně stiskl spoušť. Do vzduchu vyletěla sprška zakrvácené tkáně. Kulka ustřelila zraněnému polovinu krku.

Matlock pomalu vstal. Nad mrtvým tělem se vznášel chuchvalec kouře, ale silný liják jej rychle zadupal do země. Sklonil se pro baterku a uprostřed pohybu začal zvracet.

28

O deset minut později se díval na parkoviště pod sebou schovaný za kmenem mohutného javoru, který rostl vedle stezky o padesát metrů výš a jeho listoví jej částečně chránilo před přívaly deště. Šaty měl špinavé, pokryté rozbředlým blátem a krví. Bílý stejšn stál vpředu nedaleko kamenné vstupní brány do areálu Jachtařského a lyžařského rezortu, v jehož okolí panoval mrtvý klid. Nové automobily nepřijížděly a řidiči těch zaparkovaných čekali uvnitř, až se přežene průtrž, než vyrazí na cestu. Zřízenec, kterému dal deset dolarů, stál v přátelském rozhovoru s uniformovaným vrátným pod stříškou u vstupu do restaurace. Matlock by se nejradši rozběhl k autu a co nejrychleji odjel; uvědomoval si však, že pohled na jeho oděv by oba muže poplašil a přiměl je k úvahám, co se asi na svahu East Gorge stalo. Nezbývalo mu než čekat, až někdo vyjde a upoutá jejich pozornost, nebo dokud oba nezajdou dovnitř.

Čekání nesnášel. A nejen nesnášel, děsilo ho. Ve strojovně lanovky nikoho neslyšel ani neviděl, což však neznamenalo, že je opuštěná. Nimrodův kontakt si s největší pravděpodobností přivedl pomocníka, který se teď možná někde nedaleko skrývá a čeká stejně jako on. Jestli nepřítel objeví mrtvolu, pokusí se Matlocka zastavit, pokusí se ho zabít — když ne pro pomstu, pak kvůli korsickému papíru.

Teď už neměl jinou možnost. Dosáhl hranice svých schopností a na soupeře prostě nestačil. Nimrod s ním manipuloval stejně jako muži z ministerstva spravedlnosti. Zavolá Jasonu Greenbergovi a udělá, co mu federální agent poradí.

Svým způsobem byl rád, že jeho role v operaci končí. Rád by nějak přispěl, ale cítil, že už nikomu a ničemu nemůže prospět. Selhal.

Dole pod ním se otevřely dveře restaurace. Objevila se v nich servírka a mávla na vrátného, který spolu s obsluhou parkoviště vystoupil po schodech a oba muži se začali s dívkou vybavovat.

Matlock seběhl na štěrkem vysypanou plochu. Běžel před maskami chladičů vozidel zaparkovaných v krajním pruhu a mezerami mezi nimi nahlížel k restauraci. Servírka podala vrátnému termosku s kávou; všichni tři si zapálili a hlasitě se smáli.

Oběhl parkoviště a přikrčil se před svým stejšnem. V podřepu se přesunul k bočnímu okénku a nahlédl do kabiny. Vydechl úlevou, když viděl, že klíč vězí v zapalování. Zhluboka se nadechl, tiše otevřel dveře, vklouzl za volant a rychle za sebou zavřel, aby zhasl vnitřní osvětlení a neupozornil na sebe. Oba muži a servírka se pořád vesele bavili a ničeho si nevšimli. Usadil se, nastartoval, zařadil zpátečku a prudce vycouval před vchod do restaurace. Okamžitě se znovu rozjel a na plný plyn prosvištěl mezi pilíři kamenné brány na dlouhou příjezdovou cestu k dálnici.

Trojice na schodech pod stříškou strnula úžasem, který vzápětí vystřídala zvědavost. Ze zadní části parkoviště totiž dunivě zaburácel mnohem silnější motor dalšího automobilu. Oponu deště proťala dvojice reflektorů a ze tmy se vynořila dlouhá černá limuzína, která nabírala rychlost.

Kola zaskřípala ve smyku, jak se hrozivě vyhlížející vůz stočil k bráně a jako závodní kůň vyrazil za bílým stejšnem.

* * *

Provoz na dálnici byl poměrně řídký, přesto Matlock usoudil, že se do Carlyle dostane rychleji po vedlejších silnicích. Rozhodl se, že zajede rovnou ke Kresselovi, navzdory tomu, že Sam v poslední době jevil sklon k hysterii. Společně pak zavolají Greenbergovi. Před chvílí brutálně zabil člověka, a přestože jednal v oprávněné sebeobraně, stále jím lomcoval šok. Obával se, že se nepříjemných pocitů nezbaví do konce života. Sam Kressel asi nebude tím nejvhodnějším rádcem a pomocníkem, blesklo mu hlavou.

Nevěděl však o nikom jiném, na koho by se mohl obrátit. Leda že by se vrátil do svého bytu a nečinně čekal, až si ho tam vyzvedne federální agent. Jenže co když místo příslušníka FBI přijde další Nimrodův vyslanec?

Blížil se k protáhlé esovité zatáčce a vzpomněl si, že za ní se otevírá dlouhý rovný úsek mezi poli, na němž by mohl nahnat trochu času. Dálnice samozřejmě umožňovala vyšší rychlost, ale trasa byla delší, a pokud na okresních silnicích nenarazí na hustý provoz, dojede po nich do Carlyle dříve. Vyjel z druhé poloviny esíčka a uvědomil si, že svírá volant tak silně, že ho bolí předloktí. Tělo spustilo ochranné reakce — svalové napětí uklidnilo roztřesené končetiny a udrželo automobil na vozovce hrubou bezcitnou silou.

Déšť polevil. Vyřítil se na přímý úsek a sešlápl plyn k podlaze. Stejšn poslušně poskočil kupředu.

Opakovaně se díval do zpětného zrcátka a pátral, zda se za ním nevynoří hlídkový vůz dopravní policie. Při třetím pohledu spatřil dvojici reflektorů, která se rychle blížila. Mrkl na tachometr. Ukazoval sto čtyřicet kilometrů v hodině. Přesto ho světla nezadržitelně doháněla.

Instinkty štvané zvěře opět převzaly vládu. Věděl, že za ním nejede policejní hlídka. Do mokrého ticha nekvílela siréna, neblikaly modročervené majáčky ohlašující nepopíratelnou autoritu.

Došlápl plynový pedál na doraz. Víc už z motoru vymačkat nemohl. Ručička tachometru se usadila na sto padesátce, vůz dosáhl maximální rychlosti.

Reflektory již planuly těsně za ním. Neznámého pronásledovatele dělily od jeho nárazníku jen decimetry, pak už pouze centimetry. Světla sebou náhle škubla vlevo a automobil se zařadil vedle bílého stejšnu.

Stejná černá limuzína, kterou viděl po Loringově vraždě! Tentýž dlouhý automobil, který se vyřítil z temnoty na příjezdovou cestu chvíli po masakru ve Windsor Shoals! Matlock se částí mysli soustředil na silnici před sebou a druhou polovinou na řidiče zlověstného vozu, který ho tlačil k pravé krajnici. Stejšn ve vysoké rychlosti divoce vibroval a udržet jej v přímém směru bylo stále obtížnější.

Pak se v obdélníku okna pronásledujícího automobilu objevila hlaveň pistole a namířila mu na hlavu. Matlock postřehl nad nataženou paží těkající oči, které se usilovně snažily určit přímou linii palby.

Pak uslyšel výstřely a cítil, jak se mu do tváře zarývají ostré střepiny skla. Roztříštěné boční okénko se mu vysypalo do klína. Dupl na brzdu a strhl volant doprava. Stejšn přeletěl krajnici, prorazil plot z ostnatého drátu a začal poskakovat po nerovném terénu. Projel vysokou trávou a po dvaceti metrech narazil do hromady kamení, která vyznačovala hranici pozemku. Oba reflektory se vysypaly, mřížka masky chladiče se promáčkla. Setrvačnost vymrštila Matlocka proti palubní desce a jen ruce zapřené do volantu zabránily, aby neprorazil hlavou čelní sklo.

Zůstal však při vědomí a instinkty pronásledovaného jej neopustily.

Slyšel otevření a zabouchnutí automobilových dveří a věděl, že lovec vyrazil do pole za kořistí. A za korsickým papírem. Cítil, jak mu po čele stéká stružka krve. Netušil, jestli ho škrábla kulka nebo krvácí tržná rána způsobená skleněnou střepinou, ale byl za zranění vděčný. Potřeboval ho, potřeboval zakrvácené čelo. Zůstal ležet zhroucený na volantu, nehybný, tichý. A pod sakem nahmatal pažbu těžké automatické pistole, kterou pod lanovkou na svahu East Gorge zabavil mrtvému muži v nepromokavém plášti. Její hlaveň mířila pod levou paží na dveře.

Slyšel čvachtavé kroky blížící se k bílému stejšnu a doslova cítil — jako cítí slepci — obličej, který se sklonil k rozbitému okénku a díval se na něj. Pak cvakla klika a ozvalo se vrzání zdeformovaných závěsů otevíraných dveří.

Silná ruka ho neurvale popadla za rameno a Matlock stiskl spoušť.

Do ohlušujícího zaburácení výstřelu zazněl bolestný výkřik zraněného, který jako nůž prořízl promáčenou temnotu. Matlock vyskočil ze sedadla, vrhl se celým tělem na zabijáka, který si se zmučenou grimasou svíral levý loket, a začal ho mlátil pažbou pistole hlava nehlava, dokud ho nesrazil k zemi. Protivník měl prázdné ruce, jeho zbraň nikde neviděl. Položil mu nohu na krk a silně přišlápl.

„Přestanu, ty zkurvysynu, až mi naznačíš, že jsi ochotný mluvit! Jinak ti rozdrtím hrdlo!“

Muž vytřeštil oči, zachraptěl a zvedl ruku v prosebném gestu. Matlock odtáhl nohu a klekl si vedle zraněného. Byl to udělaný chlap s hustými černými vlasy a tupým obličejem brutálního zabijáka.

„Kdo tě za mnou poslal? Jak jsi věděl, že máš sledovat právě toto auto?“

Muž pozvedl hlavu, jako by se chystal promluvit, ale místo toho hrábl pravou rukou k pasu, vytasil nůž, překulil se na levý bok a vyrazil gorilím kolenem Matlockovi do rozkroku. Čepel prořízla košili, a když profesor ucítil, jak mu ocel pronikla kůží do těla, pomyslel si, že se ocitl na pokraji smrti.

Zuřivým rozmachem zabořil pažbu těžké pistole útočníkovi do spánku. Stačilo to. Zabijákova hlava ucukla dozadu a jeho vlasy se slepily krví. Matlock vstal a šlápl na ruku s nožem.

Vrah otevřel oči.

V příštích pěti minutách Matlock nepoznával sám sebe. Ani v nejdivočejších snech si nedokázal představit, že by někdy v životě mučil jinou lidskou bytost. Použil zabijákův vlastní nůž, kterým mu propíchal kůži kolem očí a rozřízl rty stejnou čepelí, jež pronikla do jeho těla. A když zraněný křičel bolestí, praštil ho hlavní pistole do úst a rozdrtil mu zuby. Netrvalo to dlouho.

„Ten papír!“

„Co ještě?“

Zabiják se svíjel bolestí, sténal a plival krev, ale odmítal promluvit. Mluvil tedy Matlock; tiše, přesvědčivě, smrtelně vážně. „Odpovíš mi, nebo ti vypíchnu oči. Klidně a bez výčitek. Věř mi.“

„Ten stařec…“ zasípal zajatec chraplavě. „Říkal, že si všechno zapsal… Nikdo o tom neví… Mluvil jsi s ním…“

„Jaký stařec…?“ Matlock se zarazil, děsivá myšlenka ho připravila o řeč. „Lucas Herron? Myslíš Lucase Herrona?“

„Říkal, že si to zapsal. Oni si myslí, že to víš. Ale možná lhal… Panebože, mohl klidně lhát…“

Zraněný omdlel.

Matlock pomalu vstal. Ruce se mu klepaly, tělo se křečovitě otřásalo. Ohlédl se k silnici, kde v drobném mžení stála obrovská černá limuzína. Využije ji k poslednímu pokusu, k poslední sázce.

V mozku mu neustále vrtala nejasná, přesto hmatatelná myšlenka. Bude muset tomu pocitu věřit, jako se spolehl na instinkty lovce a kořisti.

Stařec!

Odpověď se nachází někde v domě Lucase Herrona.

29

Zaparkoval limuzínu půl kilometru od Herronova sídla a pokračoval pěšky vedle silnice, připraven uskočit do lesa, kdyby se blížil jiný automobil.

Žádný nepřijel.

Minul první dům, pak další — vždy klusem a za pozorného sledování osvětlených oken, jestli se z nich někdo nedívá. Nikoho neviděl.

Dosáhl okraje Herronova pozemku. Přikrčil se a pomalu, opatrně a tiše se plížil k příjezdové cestě. Dům tonul ve tmě. Žádná auta, žádní lidé, žádné známky života. Jen smrt.

Vyrazil po dlážděné stezce a za chvíli stanul přede dveřmi, na nichž visel sotva rozeznatelný oficiálně vyhlížející papír. Rozžal zápalku a přečetl si šerifovo upozornění, že dům je úředně uzavřen a zapečetěn.

Další zločin, pomyslel si Matlock.

Obešel stavení dozadu, a když se zastavil u verandy, na mysli mu živě vytanul obraz starého pána, jak běží přes svůj udržovaný trávník k neprostupné hradbě lesa, do níž hbitě pronikl a pak v ní zmizel.

Zadní vchod nesl další papír s šerifovou pečetí, přilepený páskou na skleněný panel.

Vytáhl z opasku automatickou pistoli, rozbil tabulku vedle úředního varování, otevřel dveře a vstoupil do domu.

Jako první ho překvapila neproniknutelná temnota. V posledních dnech zjistil, že světlo a tma jsou relativní pojmy. I v noci září slabé zdroje, na něž se oko dokáže adaptovat, a denní světlo bývá často zavádějící, plné stínů a zamlžených slepých míst. V domě Lucase Herrona však panovala absolutní tma. Rozsvítil zápalku a pochopil příčinu.

Okna v kuchyňce zakrývaly neobyčejně husté závěsy, navlečené nahoře i dole na vodicí tyče a přichycené hliníkovými sponami k svislým bočním lištám. Přistoupil k oknu nad výlevkou a rozškrtl další zápalku. Všiml si, že těžká látka závěsů je vlastně uchycena v pevném rámu, který dokonale přiléhá ke stěně a je zajištěn západkou, takže ven nemohl proniknout sebeslabší paprsek.

Starý pán projevoval vskutku mimořádnou touhu po soukromí. Nebo potřebu? Zatemněná okna, pokud jsou i v ostatních místnostech, však Matlockovi jeho úkol značně ulehčí.

S další sirkou v ruce se přesunul do obývacího pokoje. Pohled, který se mu ve svitu třepotajícího se plamínku naskytl, ho připravil o dech a donutil ho strnout uprostřed kroku.

Obraz zkázy. Knihy rozházené na podlaze, převrácený a rozštípaný nábytek, shrnutý koberec, otlučené zdi. Jako by se ocitl ve svém zničeném bytě po návratu od Beesona. Někdo pečlivě — a zoufale — prohledával Herronův obývák.

Vrátil se do kuchyně, aby si ověřil, zda kvůli tmě a zatemněným oknům něco nepřehlédl. Taky že ano. Všechny zásuvky vytažené, skříňky vyrabované. Na dně kredence objevil dvě baterky, jednu plochou, druhou dlouhou válcovou na tři monočlánky. První nefungovala, druhá se rozsvítila.

Spěšně se vrátil do obývacího pokoje a rozhlédl se, aby se zorientoval. Pak přejel kuželem světla po oknech a ujistil se, že jsou stejně pečlivě zatemněna jako v kuchyni.

Na konci úzké chodby před ještě užším schodištěm zahlédl otevřené dveře. Vedly do Herronovy studovny, v níž panovala snad ještě větší spoušť než v obýváku. Dvě registratury ležely na boku, jejich zadní stěny odtržené. Velký psací stůl s deskou pokrytou kůží byl odtažen od okna a doslova rozštípán na třísky. I tady nesly zdi stopy bourání. Matlock se domníval, že v těch místech zněly na poklep dutě.

Zkázonosné prohlídce neunikly ani dvě malé ložnice a koupelna v patře.

Sešel zpátky do přízemí a všiml si, že někdo nahlížel i pod uvolněná prkna schodů.

Dům Lucase Herrona prohledali profesionálové. Může sám objevit něco, co jim uniklo? Vrátil se do obývacího pokoje a klesl na trosky křesla přemožen zklamáním, že i jeho poslední snaha vyzní naprázdno. Zapálil si cigaretu a pokusil se uspořádat myšlenky.

Ti, kdo dům prohledávali, nejspíš nenašli, pro co přišli. Nebo snad ano? Chyběl důkaz pro i proti, ale existovala indikace svědčící pro negativní výsledek pátrání. Zabiják, který ho pronásledoval v černé limuzíně, při brutálním výslechu prozradil, že si „stařec všechno zapsal“. Jako kdyby tato skutečnost byla stejně důležitá jako korsický papír. A potom dodal: „Ale možná lhal… Panebože, mohl klidně lhát…“ Lhal? Divné. Proč by člověk podrobený krutému fyzickému mučení vůbec přidával zpochybňující hodnocení k tak životně důležitému faktu?

Mohl si to vysvětlit jedině tím, že nekonečně složitá a křehká lidská mysl se na pokraji šílenství brání tím, že podvědomě odmítá největší zlo. Musí je zavrhnout, aby si člověk udržel duševní zdraví.

Ne… Nenašli, co hledali, co zoufale museli najít. A protože to nenašli ani po tak důkladné a namáhavé snaze, znamená to, že ta věc neexistuje.

Matlock však věděl, že existuje.

Lucas Herron se možná stal součástí Nimrodova světa, ale ne z vlastní vůle. Neměl k němu vřelý vztah, právě naopak — trpěl kvůli němu. A někde na neznámém místě zanechal obviňující dokument. Jako poctivý a slušný člověk to musel udělat. Někde…

Kde?

Vstal z rozbitého křesla a začal přecházet temnou místností. Tu a tam rozsvítil baterku, spíš z nervozity než z potřeby vidět. V duchu si přehrál každé slovo, každý výraz tváře Lucase Herrona onoho časného večera před čtyřmi dny. Znovu se z něj stal lovec, který se žene po stopě a větří pach kořisti. A ta je blízko. Zatraceně blízko! Herron už ve chvíli, kdy mu otevřel dveře, věděl, kvůli čemu Matlock přišel. V očích mu na prchavý moment blesklo poznání a Matlockovi to neuniklo. Dokonce to starému pánovi v průběhu rozhovoru naznačil. Herron se mu ovšem vysmál a obvinil ho, že se nechává ovlivňovat spikleneckými teoriemi.

Ale něco mu stále unikalo. Stalo se to tady, uvnitř, v obývacím pokoji… Před rozhovorem na terase za domem. Starý pán ho pozval k posezení venku… Ale spíš než jako pozvání zněla jeho slova jako rozkaz a Lucas Herron vyšel na verandu, aniž počkal na jeho odpověď.

A než to pozvání vyslovil a zamířil dozadu, starý pán se vrátil z kuchyně do pokoje tak tiše, že svého hosta, který ho vůbec neslyšel, překvapil a vylekal. Otevřel lítací dveře se dvěma sklenkami v rukou a nezpůsobil přitom žádný hluk.

Matlock rozsvítil baterku a přejel paprskem po dveřích do kuchyně. Tvrdou parketovou podlahu nekryl koberec, který by pohltil zvuk kroků. Přistoupil k nim a prohlédl si závěsy obou křídel, pak do nich prudce strčil, prošel na druhou stranu a nechal je za sebou zavřít. Vrátil se do pokoje, přičemž si otevřel nohou, jak to musel udělat s plnýma rukama i Herron. Panty podle očekávání hlasitě cvakly, jako ostatně u tohoto typu dveří vždycky. Zopakoval manévr, ale tentokrát otevřel pomalu, centimetr po centimetru.

Ani vrznutí.

Lucas Herron připravil pití a pak se tiše vrátil do obývacího pokoje, aby ho návštěvník neslyšel. Mohl ho tedy pozorovat, aniž o tom Matlock věděl. A pak zavelel, aby se odebrali na terasu.

Namáhal paměť, aby si přesně vybavil, co Lucas Herron v tom kterém okamžiku řekl a udělal.

„Posadíme se vzadu na verandě. Venku je krásně, škoda sedět uvnitř. Jdeme.“

A potom, aniž počkal na odpověď, aniž počkal aspoň na tichý souhlas svého hosta, Herron rychle prošel kuchyňskými dveřmi. Žádná formální zdvořilost, ani stopa po dvornosti, kterou by člověk od Lucase čekal.

Vydal povel pevným tónem důstojníka a gentlemana.

Rozkaz, kterému se neodporuje.

To je ono! Matlock stočil kužel světla nad psací stůl.

Fotografie! Fotografie důstojníka námořní pěchoty, který stojí s mapou v jedné ruce a samopalem v druhé uprostřed džungle na jakémsi bezvýznamném ostrůvku v jižním Pacifiku.

„Ta stará fotka mi připomíná doby, kdy věk ještě na mě neměl tak zničující účinek.“

Herron vešel neslyšně do obývacího pokoje přesně ve chvíli, kdy si Matlock zblízka prohlížel fotografii z války v Tichomoří! A tato skutečnost starého pána tak rozrušila, že odložil obvyklou zdvořilost a nevybíravě trval na okamžitém odchodu na terasu. Choval se velmi netypicky.

Matlock přistoupil k psacímu stolu. Nevelká fotografie krytá celofánem pořád visela na svém místě vpravo nad deskou. Několik jejích družek utrpělo při prohlídce domu šrámy — rozbité sklo, polámané rámy — ale tato zůstala nedotčena. Možná unikla pozornosti díky své malé velikosti.

Uchopil lepenkovou paspartu a svěsil snímek z háčku zatlučeného do zdi. Pozorně si fotografii prohlížel, otáčel ji v prstech, studoval úzké okraje.

Přiblížil baterku a její ostré světlo odhalilo škrábance na pravém horním rohu rámu. Vrypy po nehtu? Možná. Posvítil si na desku psacího stolu. Neořezané tužky, poznámkový blok, pár volných listů. A nůžky. Uchopil je a snažil se vsunout jejich hrot do mezery mezi dvěma vrstvami lepenky. Po krátké námaze se mu podařilo podobenku oddělit.

A tak to našel.

Na zadní straně fotografie spatřil diagram nakreslený plnicím perem s širokou špičkou. Měl tvar obdélníku s horní a dolní hranou obklopenou tečkami. Nad ním byly nakresleny dvě šipky. Jedna mířila nahoru, druhá vpravo, a obě nesly označení 30.

Dvakrát třicet.

Po stranách plánku nakreslila ruka starého pána dětskou představu stromů.

Úplně nahoře nad šipkami s čísly se nacházela další zjednodušená črta. Oblouky spojené vlnovkami nejspíš znázorňovaly mraky, pod nimi další stromy.

Plánek na první pohled znázorňoval zahradu za Herronovým domem, linie stromů představovaly neprostupné zelené stěny lesa.

Čísla, třicítky, označovala míry, ale nejen to — také moderní symboly.

Lucas Herron, dlouhá desetiletí vedoucí katedry románských jazyků, totiž miloval slova a jejich neobvyklá užití. Existuje snad vhodnější symbol pro označení konečnosti než třicítka?

Každý student prvního ročníku žurnalistiky vám potvrdí, že číslo 30 pod jakýmkoliv článkem znamená, že příběh, který popisuje, je uzavřený. Skončil.

Víc netřeba dodávat.

* * *

Matlock držel snímek obrácený rubem vzhůru v levé ruce, v pravé svíral baterku. Vešel do lesa uprostřed protější stěny stromů — mírně vlevo, jak napovídal plánek. Číslo 30 mohlo znamenat metry, stopy, yardy, kroky, ale rozhodně ne palce.

Zkusil nejdřív nejmenší jednotku, stopu. Třicet rovně, pak třicet vpravo.

Nic.

Nic než hustý mokrý podrost a ostnaté šlahouny, které se mu sápaly po nohou.

Vrátil se do otvoru v zelené stěně a rozhodl se zkombinovat yardy a kroky; v prostředí obtížně prostupné džungle je délka kroku velmi proměnlivá veličina.

Urazil třicet kroků rovně, označil si místo, a pokračoval až do vzdálenosti odhadnuté na třicet yardů. Pak se vrátil k ohnutým větvím a odbočil kolmo doleva.

Zase nic. Nedaleko třiceti krokové mety stál starý uschlý javor, jinak Matlock nic neobvyklého neviděl. Prodral se zpátky k větvím a pokračoval ke druhé značce.

Třicet yardů rovně za nosem, devadesát stop plus minus dvě. Pak dalších namáhavých třicet yardů provlhlými křovinami, nových devadesát stop. Celkem sto osmdesát, skoro dvě třetiny fotbalového hřiště.

Matlockovi se zdálo, že podrost ještě zhoustl a zpomaloval i tak obtížný postup. Litoval, že nemá mačetu nebo jiný nástroj, s jehož pomocí by odstranil z cesty mokré větve. V jednom místě zapomněl počítat a namáhal si hlavu, jestli těch dlouhých kroků udělal dvacet nebo o dva víc. Ale záleží na tom? Jakou roli můžou hrát tři nebo čtyři stopy? A i kdyby jich bylo pět či šest?

Zastavil se osmadvacet nebo třicet yardů od místa, kde odbočil. Jestli zde je něco k vidění, na dvou krocích nezáleží. Sklopil světlo baterky k zemi a začal jím pohybovat v rovnoběžných pruzích.

Nic. Pouze stovky lesklých listů a pod nimi stébla trávy vyrůstající z nahnědlé vlhké hlíny. Mával baterkou ze strany na stranu, pomalu postupoval kupředu a upřeně hleděl k zemi. Pokryv vegetace mu připadal monotónně jednolitý — každý decimetr vypadal úplně stejně — a uvažoval, zdali již nezašel příliš daleko.

Možnost selhání dostávala reálné obrysy. Mohl by se vrátit a začít znovu. Třicítky možná vyjadřují metry nebo násobky jiných jednotek ukrytých v diagramu. Co ty tečky podél horní a dolní hrany obdélníku? Neměl by je spočítat? Proč je tam Herron vyznačil?

Propátral okruh vymezený šestistopovou tolerancí a ještě ho rozšířil.

Nic nenašel.

Vrátil se v myšlenkách k tečkám a vytáhl fotografii z náprsní kapsy. Když se napřímil, aby si narovnal záda rozbolavělá neustálým předklonem, lehce přešlápl — a špičkou boty narazil na tvrdý výčnělek. Skála nebo zlomená větev, napadlo ho v prvním okamžiku.

Vzápětí si uvědomil, že je to něco jiného.

Nic neviděl, výstupek zakrýval hustý trs přerostlé trávy, z níž tu a tam vyčnívalo stéblo s polorozvinutým květem. Rostlina, která nepotřebuje prostor ani sluneční svit.

Rostlina původem z džungle, které tento pozemek není domovem. Byla sem přivezena a na tomto místě zasazena. Odhrnul trávu nohou a sklonil se. Spatřil nalakovanou dřevěnou desku, asi šedesát centimetrů dlouhou a čtyřicet širokou, která se na jedné straně zabořila hlouběji do měkké půdy, takže její roh mírně vyčníval. Vrstva laku byla tak silná, že se prkno ve světle baterky lesklo jako sklo.

Matlock zabořil prsty do hlíny a desku zvedl. Pod ní ležela matná kovová plaketa, možná z bronzu.

Majoru Lucasovi N. Herronovi, USMRC

S vděčností od důstojníků a mužstva roty Bravo

Čtrnáctý úderný prapor První divize námořní pěchoty

Šalamounovy Ostrovy — jižní Pacifik

Květen 1943

Když se ve světle baterky díval do mělké jámy, Matlockovi se zdálo, že hledí do otevřeného hrobu.

Odhrnul hlínu a vyhloubil kolem plakety úzký příkop. Klekl si, uchopil těžký bronzový odlitek oběma rukama a opatrně ho odvalil stranou.

Našel, co hledal.

V zemi ležel zakopaný kovový kontejner, jaký se v knihovnách používá k uchování cenných rukopisů. Odolná vzduchotěsná schránka, která přetrvá věky.

Rakev, pomyslel si Matlock.

S námahou kontejner vytáhl, položil ho do trávy a vsunul prsty pod pružnou sponu. Musel vynaložit hodně velkou sílu, aby západku uvolnil, ale konečně povolila. Ozvalo se zasyčení, jaké doprovází otevírání vakuově balené kávy, a mezi gumovým těsněním na okrajích se objevila mezera. Matlock zvedl víko a nahlédl do schránky. Uvnitř ležel balíček voskovaného plátna o velikosti poznámkového bloku.

Věděl, že našel obvinění, které starý pán sepsal.

30

Silný notes obsahoval přes tři stovky stránek a každé slovo bylo zapsáno ručně plnicím perem. Dokument měl formu deníku, ale jednotlivé zápisy se diametrálně lišily délkou i tematicky a postrádaly časovou pravidelnost. Někde následovaly dny jeden za druhým, jindy uplynuly týdny nebo měsíce, než se autor znovu chopil pera. I styl se lišil. Úseky obsahující přehledné a logicky vystavěné vyprávění se střídaly s nesouvislými a nesmyslnými bláboly. V pozdějších obdobích se pisateli třásla ruka a některá slova byla téměř nečitelná.

Deník Lucase Herrona se četl jako výkřik děsu, jako výlev bolesti. Zpověď muže, jenž ztratil veškerou naději.

Jak Matlock seděl na mokré zemi, fascinován Herronovými slovy, pochopil, proč starý pán žil v absolutní izolaci, oddělen od světa zdí neproniknutelného lesa i těsnými závěsy na oknech.

Lucas Herron byl po čtvrt století těžce závislý narkoman. Bez drog by nesnesl mučivé bolesti. A nikdo pro něj nemohl udělat nic jiného, než že by ho umístil na zbytek nepřirozeného života do chráněného oddělení nemocnice pro veterány.

Odmítnutí tohoto života ve smrti vrhlo Lucase Herrona do jiného pekla.

Major Lucas Nathaniel Herron, příslušník námořní pěchoty Spojených států, důstojník obojživelných výsadkových sil v Pacifiku, velel několika rotám 14. úderného praporu, součásti 1. divize námořní pěchoty, při vyloďování a následných bojích na Japonci obsazených ostrovech v Šalamounech a Karolínách.

Ostrůvek Peleliu pak opustil na nosítkách, když předtím vyvedl dvě roty z vražedné palby v džungli zpět do relativního bezpečí vyloďovacích pláží. Nikdo nevěřil, že by mohl zranění přežít.

Japonská kulka mu uvízla ve spodině lebeční v těsné blízkosti vitálních nervových center. Lékaři v Brisbane, pak v San Diegu a nakonec na špičkové klinice válečného námořnictva v Bethesdě považovali další operaci za vyloučenou — pacient by buď zemřel hned na sále, nebo by se jeho život zredukoval na vegetativní stadium a ohrozila by ho každá infekce. A takovou odpovědnost na sebe nikdo nechtěl vzít.

Místo toho mu naordinovali silné dávky léků tlumících bolest a déle než dva roky ho ponechali na nemocničním lůžku kliniky v Marylandu.

Léčba, která nikdy nemohla skončit celkovým uzdravením, probíhala v pomalých a nesmírně bolestivých fázích. Nejprve krční límec a silné dávky analgetik. Potom límec, kovová konstrukce umožňující chůzi a další medikamenty. Nakonec límec, berle a neodmyslitelné tablety proti bolesti. Lucas Herron se vrátil do světa živých opíraje se o pilulky. A v nejmučivějších chvílích mu pomáhaly injekce morfia na noc.

Podobný osud připravila válka v Pacifiku stovkám a tisícům nešťastníků, ale jen hrstka z nich se mohla pochlubit stejnou kvalifikací jako Lucas Herron, kvalifikací přímo fantastickou pro ty, kdo ji potřebovali a hledali. Autentický válečný hrdina, uznávaný vynikající vědec a pedagog, muž bez poskvrnky.

Dokonalý. A mohl být dokonale využit.

Na jedné straně nemohl přežít bez silných dávek narkotik v podobě tablet a stále častějších injekcí, které zmírňovaly nesnesitelné bolesti. Na straně druhé by okamžitě putoval na psychiatrii, kdyby jeho závislost vešla ve známost.

S oběma alternativami ho postupně a šetrně seznámili vyslanci tajemné organizace. Naznačili mu, že zdroje jeho dodávek potřebují tu a tam pomoc — předat zprávu spojce do Bostonu, zaplatit překupníkovi v New Yorku. Podobné služby se stávaly stále častější, stále nutnější. A pak byl Lucas Herron posílán do vzdálenějších teritorií. Vánoční volno, jarní prázdniny, letní dovolené — Kanada, Mexiko, Francie… Středomoří; Stal se kurýrem.

Nemohl se vzepřít, zmučenému tělu a mysli neustále hrozila hospitalizace.

Brilantní manipulace. Nikdy na vlastní oči nespatřil výsledky své práce, nikdy se nedozvěděl o existenci stále rostoucí ničivé sítě, kterou pomáhal plést. A když konečně poznal pravdu, bylo už příliš pozdě. Síť už byla vybudována.

A Nimrod pevně svíral otěže moci.

* * *

22. dubna 1951. O jarních prázdninách mě posílají zpátky do Mexika. Jako obvykle se zastavím na U. of Mass. A na zpáteční cestě v Bayloru. Jaká ironie: místní kvestor mi volal, aby mi sdělil, že Carlyle s radostí uhradí náklady na můj „výzkum“. Odmítl jsem s tím, že mi na to postačí můj invalidní důchod. Možná jsem měl přijmout…

13. června 1956. Na tři týdny do Lisabonu. Prý okružní cesta pro malou loď, jak mi řekli. Přistání na Azorách, pak na Kubě (hrůza!) a nakonec Panama. Moje zastávky: Sorbonna, U. Toledo, U. Madrid. Stávám se vědeckou osinou v zadku. Metody mě netěší — koho by také těšily? — ale také nemohu za archaické zákony. Tolika, tolika nešťastníkům to může pomoci. A oni pomoc potřebují! S řadou z nich jsem mluvil po telefonu. Oni mě s nimi spojili. S lidmi, kteří stejně jako já nepřežijí ani den bez pomoci… Přesto si dělám starosti… Ale co zmůžu? Když to neudělám já, najdou se jiní…

24. února 1957. Bojím se, ale řeším své obavy (doufám!) v klidu a rozumně. Dozvěděl jsem se, že když navazuji kontakty, jimiž mě pověřili, působím jako Nimrodův posel! To jméno je prý kódové označení bez dalšího významu, ale otevírá dveře zasvěceným. Připadá mi to hloupé — jako zpravodajské informace, které jsme dostávali z MacArthurova velitelství v So-Paku. Tam taky měli samé kódy, ale žádná fakta… Bolest se zhoršuje, jak předpověděli doktoři. Ale… Nimrod je pozorný a vděčný… Já také…

10. března 1957. Zlobili se na mě! Na dva dny mi zadrželi dávku! Myslel jsem, že se zabiju! Vyrazil jsem autem do nemocnice pro veterány v Hartfordu, ale oni mě zastavili na dálnici. Seděli v hlídkovém voze městské policie v Carlyle… Mělo mě napadnout, že mají místní policii pod palcem… Dali mi na vybranou — kompromis, nebo psychiatrie! Měli pravdu! Odjíždím do Kanady s úkolem přivézt muže ze severní Afriky… Musím to udělat. Neustále mi volají. Dnes večer jeden z 27. armádní divize — oběť od Nahy. Žije v East Orange, N. J. Řekl mi, že on a šest dalších na mě závisí! Je nás strašně moc! Proč? Pro smilování boží, proč námi všichni opovrhují? Potřebujeme pomoc, ale jediné, co nám nabízejí, je psychiatrické oddělení…!

19. dubna 1960. Přednesl jsem své názory! Zacházejí příliš daleko! Nimrod není jen kódové označení místa, je to konkrétní člověk! Lokalita se nemění, on ano. Už nepomáhají lidem jako já — no, možná ano — ale zdaleka nejde jen o mě! Roztahují se — přitahují lidi — lákají je velkými penězi…!

20. dubna 1960. Teď mi vyhrožují. Říkají, že až mi dojdou zásoby, novou zásilku už nedostanu… Je mi to jedno! Mám dost na celý týden… Když budu šetřit… Možná na dva… Škoda, že mi nechutná alkohol a že se mi po něm dělá tak špatně…

28. srpna 1960. Klepal jsem se od hlavy po kotníky, ale zašel jsem na policejní oddělení v Carlyle. Nepřemýšlel jsem. Požádal jsem o rozhovor s nejvyšším důstojníkem, ale řekli mi, že je po páté a že odešel domů. Oznámil jsem, že mám informace o obchodu s drogami, a policejní šéf se dostavil během deseti minut… To už jsem byl vyřízený. Nedokázal jsem se ovládat. Pomočil jsem se do kalhot… Náčelník mě odvedl do malé místnosti, otevřel kazetu a píchl mi injekci. Patřil k Nimrodovi!

7. října 1965. Tento Nimrod je se mnou nespokojený. S předchozími Nimrody — setkal jsem se se dvěma — jsem vycházel celkem dobře, ale tento je tvrdší a mé výsledky hodnotí přísněji. Odmítám ubližovat studentům, což on chápe a nic proti tomu nenamítá, ale tvrdí, že při svých přednáškách ztrácím soudnost a moc se jim podbízím. Nevadí mu, že se nesnažím je zverbovat, ani to po mně nechce, ale doporučuje mi konzervativnější postoj. Podivné… Jmenuje se Matthew Orton a pracuje jako bezvýznamný asistent viceguvernéra v Hartfordu. Ale je Nimrod a já ho poslechnu…

14. listopadu 1967. Bolest v zátylku je nesnesitelná. Doktoři říkají, že se rozpadne — jejich slovo — ale ne takto! Vydržím čtyřicet minut přednášet a pak se musím omluvit… Pořád se ptám — stojí to za to…? Musí, jinak bych nemohl pokračovat… Nebo jsem příliš velký egoista — nebo příliš velký zbabělec — abych si vzal život…? Dnes večer mě navštíví Nimrod. Za týden bude Den díkůvzdání — přemýšlím, kam pojedu…

27. ledna 1970. Tohle už musí být konec. V Carlyle. Fryova krásná metafora, „divoká jahoda zářící ve svém lůžku“, se změní v kopřivu. Už ve mně nic nezbylo, Nimrodova infekce zasáhla příliš mnoho lidí příliš hluboko. Ukončím svůj život vlastní rukou… pokud možno bezbolestně… Už jsem dost vytrpěl…

28. ledna 1970. Pokusil jsem se zabít! Nedokážu to! Přiložím si hlaveň ke spánku, potom nůž k srdci, ale nic se nestane! Opravdu jsem tak vyždímaný, že neudělám ani to, po čem nejvíc toužím…? Teď mě zabije Nimrod. Vím to a on také.

29. ledna 1970. Nimrod — teď je to Arthur Latona! Neuvěřitelné! Arthur Latona, autor projektu obytného komplexu pro střední třídu v Mount Holly! — Každopádně mi dal nepřijatelný rozkaz. Řekl jsem mu, že ho nesplním! Mám příliš velkou cenu, než aby se mě mohl snadno zbavit. To jsem mu taky řekl… Chce po mně, abych dopravil obrovskou sumu do Toros Daglari v Turecku…! Proč, ach, proč nemůže můj život skončit…?

18. dubna 1971. Úžasně podivný svět. Aby člověk přežil, aby vydržel a dýchal, musí dělat spoustu věci, které nenávidí. Konec je hrozný… Omluvy a zdůvodnění stále obtížnější… Pak se stane něco, co vyloučí — nebo aspoň odloží — nutnost zaujmout stanovisko. Bolest se rozšířila z oblasti krční páteře níže do těla, Vím, že to není pouze následek zranění. Musí to být něco víc… Zašel jsem za Nimrodovým doktorem — jiného navštívit nesmím. Ztratil jsem na váze, moje reflexy jsou ubohé. Lékař si o mě dělá starosti a zítra mě posílá do nemocnice v Southbury, prý na vyšetření… Jistě pro mě udělají, co bude v jejich silách. Mají pro mě nachystány další výlety. Nimrod říká, že jsou moc důležité a že strávím celé léto na cestách… A když to nebudu já, pojede někdo jiný. Bolest je strašná.

22. května 1971. Starý unavený voják se vrátil domů; Můj dům je moje spása! Chybí mi jedna ledvina a osud té druhé je podle doktorů nejistý. Já však vím svoje. Umírám… Bože, jak jsem tomu rád! Už žádné cesty, žádné výhrůžky. Nimrod už mi nemůže ublížit… Pokusí se udržet mě naživu. Co nejdéle. Musí…! Naznačil jsem lékaři, že si dlouhá léta vedu deníkové záznamy. Hleděl na mě neschopen slova. V životě jsem neviděl tak vyděšený výraz…

23. května 1971. Dnes ráno se u mě zastavil Lantona — Nimrod. Než stačil otevřít ústa, řekl jsem mu, že umírám. Že už mi na ničem nezáleží — rozhodnutí ukončit můj život učinil někdo jiný. Řekl jsem mu, že jsem připraven — že se mi uleví. Že jsem se pokoušel o sebevraždu, ale nenašel jsem dost odvahy. Vyptával se mě na to, co jsem řekl doktorovi. Nedokázal to ani vyslovit! Jeho strach zahalil pokoj jako mlha… Odpovídal jsem chladně a s velkou převahou. Pokud si vzpomínám, řekl jsem mu, že mu všechny své záznamy odevzdám, ovšem jen tehdy, když mi ulehčí poslední týdny nebo měsíce. Vztekal se jako čert, ale poznal, že nic nezmůže. Co může udělat starému člověku, který nevýslovně trpí a ví, že umírá? Jaké argumenty mu zbývají?

14. srpna 1971. Nimrod je mrtvý! Lantona zemřel na infarkt! Před mýma očima! Jak ironické…! Podnik přesto funguje dál beze změny. Stále dostávám jednou týdně svou dávku. A každý týden mi vystrašení poslové kladou tutéž otázku: Kde jsou? Kde jsou ty záznamy? Vyhrožují mi, ale já jim připomínám, že jsem dal Nimrodovi slovo umírajícího. Proč bych je měl brát zpět…? Zase se jich zmocní strach… Brzy bude zvolen nový Nimrod… Řekl jsem, že nechci vědět, kdo to bude. Opravdu nechci!

20. září 1971. V Carlyle začíná nový školní rok. Můj poslední. Neuhýbám od odpovědnosti… Nimrodova smrt mi dodala odvahu. Nebo snad vědomí vlastního konce? Bůh je mi svědkem, že toho moc napravit nemůžu, ale pokusím se…! Pátrám, hledám ty, kdo hodně trpěli, a nabízím jim aspoň pomoc. Zdá se, že jim útěchu přináší nejen rada, ale i vědomí, že jsem zažil totéž co oni. Pro ty, s nimiž mluvím, je to vždy velké překvapení! Jen si to představte! Starý moudrý výr! Bolest už se nedá vydržet. Možná se ani nedočkám…

23. prosince 1971. Dva dny mě dělí od posledních Vánoc. Mnohým, kteří mě na svátky zvali k sobě domů, jsem řekl, že odjíždím do New Yorku. Samozřejmě jsem lhal. Strávím Vánoce tady, kde jsem doma… Znepokojující vzkaz. Posel mi oznámil, že nový Nimrod je tvrdší a silnější než všichni předchozí. Prý je velmi bezohledný. Nařizuje popravy se stejnou lehkostí, s jakou jeho předchůdci vysílali na cestu své kurýry. Nebo mi to řekl, aby mě vystrašil? Jako kdyby mě ještě něco mohlo vystrašit!

18. února 1972. Lékař mi sdělil, že mi nasadí účinnější léky, a varoval mě před předávkováním. I on mluvil o novém Nimrodovi a i on má strach — naznačil, že ten člověk je šílenec. Řekl jsem mu, že mě to nezajímá, že nechci nic vědět. Že už jsem z toho venku.

26. února 1972. Pořád tomu nemůžu uvěřit! Nový Nimrod je netvor! Určitě zešílel! Vydal rozkaz, že všichni, kdo zde působili déle než tři roky, musí odejít, musí se odstěhovat ze země — a pokud odmítnou — budou zlikvidováni! Popraveni! Doktor odjíždí příští týden. Opustí ženu, děti, zavedenou praxi… Lantonova manželka — vdova — byla zabita při „automobilové nehodě“! Jeden z poslů — Pollizzi — byl zastřelen v New Havenu. Druhý — Capablo — zemřel na předávkování a povídá se, že mu někdo drogu podal!

5. dubna 1972. Nimrod mi vzkazuje: Buď předám veškeré své záznamy poslům, nebo mi přeruší dodávky. Můj dům bude čtyřiadvacet hodin denně pod dohledem. Mě budou sledovat na každém kroku. Neumožní mi vyhledat lékařskou pomoc. Nedokážu si představit, jak se projeví spojený efekt abstinenčních příznaků a rakoviny. Nimrod ovšem netuší, že mi doktor před odchodem předal zásobu drogy, která mi vydrží několik měsíců. Upřímně přiznal, že nevěří, že vydržím tak dlouho… Vůbec poprvé v tomto strašném, děsivém životě jednám z pozice síly. Vzhledem k blízkosti smrti je mé odhodlání pevnější než kdy dříve.

10. dubna 1972. Nimrod je ze mě na pokraji hysterie. Vyhrožuje, že mě odhalí. Jako kdyby mi na tom záleželo. Prostřednictvím poslů jsem mu vzkázal, že je mi to srdečně jedno. Tvrdí, že zničí celou Univerzitu v Carlyle, ale jestli to udělá, zničí i sám sebe. Kolují pověsti, že svolává konferenci, důležité setkání mocných mužů… Můj dům je sledován — Nimrod splnil svou hrozbu — čtyřiadvacet hodin denně. Samozřejmě carlyleskou policií. Nimrodovou soukromou armádou!

22. dubna 1972. Nimrod zvítězil! Je to hrozné, ale zvítězil! Poslal mi dva novinové výstřižky. Každý informuje o studentovi, který zemřel na předávkování. Jedna dívka v Cambridge a pak chlapec z Trinity. Pohrozil mi, že seznam se bude rozšiřovat každý týden, dokud mu nevydám své záznamy… Popravy rukojmí! Nimrod musí být zastaven! Ale jak? Co můžu dělat…? Mám plán, ale nevím, jestli ho dokážu zrealizovat. Pokusím se své záznamy zfalšovat a podstrčím místo pravých padělky. Bude to obtížné — často se mi třesou ruce! Zvládnu to? Musím! Slíbil jsem, že je budu předávat po částech. Pro svou vlastní ochranu. Přemýšlím, zdali na to přistoupí.

24. dubna 1972. Nimrod je ztělesněním zla, ale současně je realista. Ví, že mu nic jiného nezbývá! Oba běžíme závod s časem, při kterém je cílovou metou okamžik mé smrti. Patová situace! Měním plnicí pera i papíry a některé pasáže píši na stroji. Vraždy ustaly, ale bylo mi řečeno, že znovu začnou, když se opozdím s jedinou předávkou! Držím ve svých rukou životy Nimrodových rukojmí! Jejich popravám mohu zabránit jen já!

24. dubna 1972. Děje se něco divného. Mladý Beeson volal naší spojce v útvaru prorektora pro přijímací řízení. Navštívil ho Jim Matlock a Beeson ho podezřívá. Kladl otázky a ztrapnil se s Beesonovou manželkou… Matlock není na žádném seznamu! Nepatří k Nimrodovi — k žádné straně. Nikdy si nic nekoupil, nic neprodal… Od mého domu se nehne policejní hlídkový vůz. Nimrodova armáda má nejvyšší pohotovost. Co se děje?

27. dubna 1972 večer. Tentokrát přišli dva poslové. To, co mi řekli, je tak neuvěřitelné, že se zdráhám to svěřit papíru… Nikdy jsem nepátral po totožnosti nového Nimroda, nechtěl jsem vědět, kdo to je. Ale teď propukla panika a události se vymykají zpod kontroly. A poslové mi prozradili, kdo je Nimrod… Lhali! Nemohu, nedokážu tomu uvěřit! Jestli je to pravda, skončíme všichni v pekle!

Matlock bezmocně hleděl na poslední záznam. Sotva čitelný rukopis, slova bez mezer, jako by pisatel nedokázal zastavit pero v divokém letu.

28. dubna 1972. Matlock mě navštívil. Ví to! Vědí to i jiní! Řekl mi, že se do šetření zapojily federální úřady… Je po všem! Neuvědomují si však, co bude následovat. Krveprolití, vraždy — popravy! Nimrod to udělá! Způsobí obrovskou bolest. A to masové vraždění vyprovokuje bezvýznamný učitel alžbětinské literatury… Volal posel. Nimrod se mě chystá osobně navštívit. Čeká mě konfrontace. Teď poznám pravdu… Zjistím, kdo to je… A jestli se potvrdí informace poslů, pokusím se tyto záznamy nějak dostat na veřejnost. Nějak! Poslední řádky dopíšu, až si budu jistý…

* * *

Matlock sklapl notes. Jak to řekla kněžka lásky Jeannie? Policie, doktoři, soudy! Všechny mají pod palcem! A vynikající student Alan Pace k tomu doplnil vedení všech univerzit na severovýchodě. Nimrod podle něj rozhoduje o studijních programech, o přijetí či nepřijetí, o pracovním zařazení a ovládá ohromné finanční zdroje. Mají všechno.

Ale Matlock teď měl obvinění.

To postačí. Postačí k zastavení Nimroda, ať je to kdokoliv. Zastaví krveprolití, zastaví popravy.

Teď musí sehnat Jasona Greenberga.

Sám.

31

S balíčkem z voskového plátna v ruce vyrazil pěšky osamělými venkovskými silnicemi s minimálním nočním provozem ke Carlyle. Uvědomoval si, že jízda autem by byla příliš nebezpečná. Zabiják, kterého nechal zraněného na louce, se už určitě natolik zotavil, že někomu zavolal. Nimrodova organizace vyhlásila poplach, po jeho stopě vyrazila neviditelná armáda. Má jedinou šanci — spojit se s Jasonem Greenbergem. Federální agent mu poradí, co dál.

Měl zakrvácenou košili, kalhoty i sako pocákané blátem. Vypadal jako ztroskotanci z Billova baru a grilu u železničního depa. Je půl třetí ráno, ale podobné podniky na noc nezavírají. Předpisy jsou pro ně zdrojem nepříjemností, nikoliv nepřekročitelnými zákony. Došel na College Parkway a sestupoval z kopce k nádraží.

V rámci možností si očistil mokré šaty, dopnul si sako, aby zakryl krvavé skvrny na košili, a vešel do špinavého baru. Nad rozcuchanými hlavami neupravených zákazníků se vznášel kouř laciného tabáku. Automat na desky vyhrával jakousi slovanskou melodii, muži hulákali u šipek. Matlock cítil, že zapadl do atmosféry, a těšil se na několik minut úlevy.

Posadil se do zadního boxu.

„Co se vám k čertu stalo?“

Barman. Tentýž podezřívavý barman, s nímž se před několika dny nakonec spřátelil. Před několika lety… celou věčností.

„Chytla mě bouřka a párkrát jsem spadl. Hnusná whisky… Máte něco k jídlu?“

„Sýrové sendviče. Maso vám raději nenabízím. A chleba taky není moc čerstvý.“

„To je jedno. Přineste mi dva sendviče. A sklenici piva. Uděláte to pro mě?“

„Jistě, jistě, šéfe… Víte určitě, že chcete jíst zrovna tady? Chci říct, tohle není zrovna místo, kam lidi jako vy chodí, jestli víte, jak to myslím.“

Už zase! Toho irelevantního dovětku se snad nikdy nezbaví. Není to otázka, a přitom zní jako při křížovém výslechu. Jestli víte, jak to myslím… Musí trpět i během krátkého oddechu, který si chtěl dopřát.

„Vím, jak to myslíte, a vím určitě, že se u vás chci najíst.“

„Jak chcete. Je to váš žaludek.“ Barman se odšoural na své stanoviště.

Matlock vyhledal Greenbergovo číslo a vydal se k páchnoucí telefonní budce. Hodil do automatu minci a vytočil číslo.

„Je mi líto, pane, ta linka byla odpojena,“ oznámila mu slečna v ústředně. „Chcete si zavolat na jiné číslo?“

„Zkuste to ještě jednou! Určitě jste se spletla.“

Zkusila a nespletla. Po složitém pátrání oznámila ústředna ve Wheelingu, Západní Virginie, ústředně v Carlyle, Connecticut, že všechny hovory pro pana Greenberga mají být přesměrovány do Washingtonu, D. C. Má se za to, že každá osoba, která by se chtěla s panem Greenbergem spojit, to bude vědět.

„Ale pan Greenberg bude na tom čísle k zastižení až ráno,“ končila operátorka ve Wheelingu. „Informujte prosím v tomto smyslu volajícího.“

Matlock usilovně přemýšlel. Může riskovat hovor do Washingtonu? Může věřit ministerstvu spravedlnosti, oddělení pro boj s narkotiky? Co když za stávajících okolností Washington — aby ušetřil čas — upozorní Hartfordskou pobočku, aby ho zatkli? A Greenberg se vyjádřil jasně agentům v Hartfordu nevěří!

Teď už Greenbergovy starosti chápal mnohem lépe. Stačí pomyslet na policii v Carlyle, Nimrodovu soukromou armádu. Ne, do Washingtonu nezavolá. Spojí se s Sealfontem. Rektor univerzity je jeho poslední naděje. Vytočil Sealfontovo číslo.

„Jamesi! Proboha, Jamesi! Jsi v pořádku?! Kde jsi, pro smilování boží, celou dobu byl?!“

„Na místech, o kterých jsem předtím nevěděl. Netušil jsem, že existují.“

„Ale jsi v pořádku, ne? Na ničem jiném nezáleží! Jsi v pořádku?!“

„Ano, jsem. A mám důkazy. Všechny důkazy, které potřebujeme. Lucas Herron si všechno zapsal. Jeho záznamy pokrývají třiadvacet let.“

„Takže do toho byl namočený?“

„Až po uši.“

„Chudák. Byl moc nemocný… Stejně ho nechápu. Ale to teď není důležité. Musíme informovat úřady. Kde jsi? Pošlu pro tebe auto… Ne, přijedu sám. Všichni jsme si o tebe dělali starosti. Byl jsem v neustálém spojení s ministerstvem spravedlnosti.“

„Nikam nejezdi,“ vyhrkl Matlock. „Přijedu za tebou. Tvoje auto tady každý zná. Takto to bude bezpečnější. Vím, že mě hledají. Požádám tady někoho, aby mi sehnal taxík. Chtěl jsem se jenom ujistit, že jsi doma.“

„Jak myslíš. Musím ti říct, že se mi ulevilo. Zavolám Kresselovi. Nevím, co nám povíš, ale měl by tě taky slyšet. Ať máme svědka.“

„Souhlasím. Brzy se uvidíme.“

Vrátil se do boxu a zakousl se do nechutného sendviče. Napil se piva, když vtom se mu v kapse saka ozvalo krátké naléhavé pípání systému Tel-electronic. Vytáhl krabičku a stiskl tlačítko.

S číslem 555-6868 v hlavě vyskočil ze sedadla a spěchal dozadu k toaletám a k telefonu. Roztřesenou rukou hodil minci do štěrbiny a začal vytáčet.

Slova ze záznamníku na něj zapůsobila jako šlehnutí bičem do tváře.

„Charger tři-nula je zrušen.“

Následovalo ticho. Jak Blackstone slíbil, zazněla jen tato jediná věta. Neměl si s kým promluvit, ohradit se, hájit se. Neměl nic a nikoho.

Ale to přece nemůže být konec! Nesmí ho takto hodit přes palubu! Jestli ho Blackstone odepsal, má právo znát důvod! Má právo přesvědčit se, jestli je Pat v bezpečí!

Potřeboval několik minut a musel použít několik hrozeb, než se probojoval k šéfovi bezpečnostní agentury.

„Nejsem povinen s vámi mluvit!“ vyštěkl ospalý hlas. „Vyjádřil jsem se snad jasně! Ale to nevadí. Jestli se mi podaří tento hovor vysledovat, zjistím, odkud voláte, a v momentě, kdy zavěsíte, je pošlu za vámi!“

„Přestaňte mi vyhrožovat! Dal jsem vám snad dost peněz na to, abyste se mnou jednal na rovinu… Proč jste mě odepsali? Mám právo to vědět.“

„Protože smrdíte! Smrdíte jako žumpa!“

„To mi nestačí! To nic neznamená!“

„Dám vám tedy stručné shrnutí. Byl na vás vydán zatykač. Podepsaný soudem…“

„Za co, zatraceně? Ochranná vazba? Preventivní opatření?“

„Jste obviněn z vraždy, Matlocku! Ze zločinného spiknutí za účelem prodeje narkotik! Z napomáhání známým distributorům drog! Zaprodal jste se… Jak říkám, smrdíte jako žumpa! Bože, jak já lidi jako vy nenávidím!“

Matlock zůstal jako zasažený bleskem. Vražda? Spiknutí? O čem to Blackstone mluví?

„Nevím, co vám kdo nakukal, ale všechno to jsou lži! Nic z toho není pravda! Riskoval jsem vlastní život — svůj život, slyšíte? — abych přinesl to, co…“

„Kecat umíte,“ přerušil ho Blackstone, „ale jste neopatrný! A taky záludný parchant. Na louce nedaleko Carlyle leží chlap s podříznutým hrdlem. Agentům FBI netrvalo ani deset minut, než našli bílý stejšn a vystopovali jeho majitele.“

„Já jsem toho člověka nezabil! Přísahám při všech svatých, že jsem ho nezabil!“

„Ne, jistě že ne! A toho chudáka, kterému někdo ustřelil hlavu na svahu East Gorge, toho jste ani neviděl, že? Až na to, že vás nedaleko místa činu viděla obsluha parkoviště a několik dalších svědků! Na něco jsem zapomněl. Jste také hloupý. Nechal jste pod stěračem parkovací lístek!“

„Ne! Počkejte! Počkejte! To je šílené! Na East Gorge jsem byl proto, že mě tam ten člověk vylákal! Pozval mě na schůzku! Pokusil se mě zavraždit!“

„Povězte to svému právníkovi. Dostali jsme ty informace přímo od agentů ministerstva spravedlnosti! Vyžádal jsem si je. Moje firma má zatraceně dobrou pověst… Ale jedno vám musím uznat. Když už zradíte, prodáte se sakra vysoko! Přes šedesát tisíc dolarů na běžném účtu. Jak říkám, smrdíte jako žumpa, Matlocku!“

V šoku nedokázal ani zvýšit hlas. „Vyslechněte mě,“ zasípal sotva srozumitelně. „Musíte mě vyslechnout. Všechno, co jste řekl… můžu vysvětlit. Až na toho mrtvého na poli. To nechápu. Mně je jedno, jestli mi věříte či ne. Na tom nezáleží. Držím v ruce veškeré důkazy, které potřebuju. Kompletní obvinění… Důležité je, abyste dál hlídali tu dívku! Neodepisujte mě! Hlídejte ji!“

„Mám dojem, že nerozumíte anglicky. Jste odepsaný. Charger tři-nula je zrušen!“

„A co ta dívka?“

„Nejsme tak nezodpovědní,“ opáčil Blackstone zahořkle. „Je v naprostém bezpečí. Chrání ji carlyleská policie.“

* * *

U baru propukl zmatek. Barman chtěl zavírat a pijáci protestovali. Nad odřeným mahagonovým pultem politým pivem létaly nadávky a klátící se postavy v různých stupních opilosti jen neochotně směřovaly k východu.

Otřesený Matlock stál obklopený zápachem toalet u ztichlého telefonu. Řev u baru dosáhl vrcholu, ale on ho nevnímal a postavy mu před očima splývaly v rozmazané skvrny. Zvedal se mu žaludek a musel si přitisknout ruce k břichu. Za opaskem nahmatal balíček z voskovaného plátna, který obsahoval deník Lucase Herrona. Obával se, že se každou vteřinou pozvrací podobně jako u mrtvoly na svahu pod lanovkou.

Jenže — neměl čas. Pat je v rukou Nimrodovy soukromé armády. Musí okamžitě jednat! A až začne, pružina sklapne a už ji nikdo nenatáhne.

Nejhorší bylo, že nevěděl, kde začít.

„Co je s vámi, šéfe? Ty sendviče, že?“

„Cože?“

„Vypadáte, jako kdybyste se měl každou vteřinou poblít.“

„Ach… Ne.“ Matlock si teprve teď všiml, že většina hostů již bar opustila.

Deník! Použije Herronův deník jako výkupné! Nikdo se nebude muset obtížně rozhodovat. Ani ti kluzcí hadi, odporní manipulátoři! Ať si Nimrod ten deník vezme! I s obviněním!

Ale co potom? Nechá ho Nimrod naživu? Dovolí mu žít?! Jak napsal Lucas Herron: Nový Nimrod je netvor… Zešílel. Nařizuje popravy…

Nimrod vraždí z mnohem slabších pohnutek než jsou informace z deníku Lucase Herrona.

„Podívejte, šéfe, je mi líto, ale musím zavřít.“

„Zavolal byste mi prosím taxi?“

„Taxi? Je po třetí ráno. I kdyby ještě nějaké taxíky jezdily, v tuhle dobu by sem žádný nepřijel.“

„Máte auto?“

„Tak moment, šéfe! Musím to tady zamést a spočítat tržbu. Čeká mě ještě dost práce. Jenom pokladna mi zabere dvacet minut.“

Matlock vytáhl svazek bankovek s nejmenší nominální hodnotou sto dolarů. „Potřebuju auto — hned teď. Kolik chcete? Nejpozději za hodinu vám ho vrátím.“

Barman fascinovaně zíral na peníze. Takovou sumu ještě v životě neviděl. „Je to stará rachotina. Může se vám cestou rozsypat.“

„Nerozsype se! Tady! Tu máte stovku! Jestli vám to auto nabourám, dám vám zbytek, co držím v ruce. Tak berte! Dělejte!“

„Jistě, jistě, šéfe.“ Barman hrábl pod zástěru pro klíčky od vozu. „Ten hranatý je od zapalování. Stojí za barákem. Chevy z dvaašedesátýho. Jděte tamhle zadem.“

„Díky.“ Matlock zamířil ke dveřím, které mu barman ukázal.

„Hej, pane!“

„Co je?“

„Jak jste říkal, že se jmenujete? Něco jak… rock? Nějak jsem zapomněl… Chci říct… Panebože, dávám vám svý auto a ani neznám vaše jméno!“

Matlock se na vteřinku zamyslel. „Ne rock, ale rod. Nimrod. Jmenuju se Nimrod.“

„To není žádné jméno, šéfe.“ Mohutný barman vykročil k Matlockovi. „To je muška na pstruhy. Jak se jmenujete. Chcete mý auto, tak mi prozraďte svý jméno.“

Matlock stále držel bankovky v ruce. Odloupl další tři stovky a hodil je na podlahu. Připadlo mu to spravedlivé. Kramerovi dal za půjčení stejšnu čtyři sta dolarů. Někde by měla existovat symetrie. Nebo alespoň zdání logiky.

„Čtyři stovky. Tolik byste za chevrolet z dvaašedesátého roku nedostal. A já vám to auto vrátím.“ Rozběhl se ke dveřím. Poslední slova, která zaslechl, za ním vyslal zmatený a vděčný vládce Billova baru a grilu.

„Prej Nimrod! Sranda k posrání.“

* * *

Auto opravdu bylo ve zbědovaném stavu, jak ho barman upozornil, ale pohybovalo se vlastní silou a na ničem jiném nezáleželo. Sealfont mu pomůže analyzovat fakta a alternativy dalšího postupu. Dva názory jsou vždy lepší než jeden a Matlock se obával převzít totální odpovědnost. Cítil, že na to nemá. A Sealfont kromě toho disponuje kontakty na vysokých místech, na které se může obrátit. Sam Kressel, spojka, bude poslouchat, namítat a třást se o své království. Nevadí, bez jeho pomoci se obejdou. Nejdůležitější je Patina bezpečnost. Sealfont to pochopí.

Třeba nastala ta správná chvíle sáhnout k hrozbám, jak to nakonec udělal i Herron. Nimrod má Patricii, Matlock zase Herronovo obvinění. Jeden lidský život za záchranu stovek, možná tisíců. I Nimrod musí pochopit jejich vyjednávací pozici. Nebude moci odmítnout, výhoda je na jejich straně.

Když se blížil k železničnímu depu, uvědomil si, že sám uvažuje jako manipulátor. Pat byla zredukována na veličinu X, Herronův deník je veličina Y. Pak bude sestavena rovnice a pozorovatelé-matematici se rozhodnou na základě předložených proměnných. Ledově chladná logika přežití. Emocionální faktory záměrně vyřazeny, svědomí vyloučeno ze hry.

Děsivé!

Za nádražím odbočil vpravo na College Parkway. Sealfontův dům stál na temeni svahu. Mačkal z rozhrkaného chevroletu maximální výkon, ale do kopce se rychleji než padesátkou nerozjel. Opuštěné ulice se po průtrži mračen leskly čistotou. Výkladní skříně, domy i areál univerzity obklopovalo velebné ticho.

Vzpomněl si, že Kressel bydlí na High Street jen půl bloku od College Parkway. Zajížďka nepotrvá déle než půl minuty a vyplatí se, pomyslel si Matlock. Jestli zastihne prorektora ještě doma, vyzvedne ho a cestou k Sealfontovi si mohou promluvit. Potřeboval se vymluvit, potřeboval někde začít. Každá vteřina izolace mu připadala nesnesitelná.

Na nejbližší křižovatce zahnul vlevo do High Street. Kressel žil ve velké šedé budově postavené v koloniálním stylu. Rozlehlý udržovaný trávník ohraničovaly rododendrony. V přízemí se svítilo. Při troše štěstí prorektor ještě neodešel. Před domem stály dva automobily, jeden z nich na příjezdové cestě. Matlock zpomalil.

Jeho pozornost upoutal bledý odlesk na konci příjezdové cesty. Světlo z okna kuchyně dopadlo na karoserii třetího vozu a Matlock věděl, že Kresselovi mají jen dvě auta.

Zaostřil pohled na automobil těsně u domu. Hlídkový vůz místní policie! Carlylští policisté navštívili Kressela! Nimrodova soukromá armáda je u Kressela!

Anebo je Nimrodova soukromá armáda u Nimroda?

Strhl volant doleva, o vlásek minul hlídkový vůz, přidal plyn a ujížděl k nejbližšímu rohu. Odbočil vpravo a zabořil plyn do podlahy. Chvěl se strachem, byl zmatený, nechápal. Jestli Sealfont Kresselovi zavolal — což zřejmě udělal — a Kressel pracuje pro Nimroda, případně je sám Nimrod, pak by u jeho domu parkovalo více policejních aut, čekalo by na něj více vojáků jeho soukromé armády.

Matlock se v duchu vrátil na policejní oddělení v Carlyle — století smrštěné do jednoho týdne — oné noci, kdy byl zavražděn Loring. Tehdy ho Kressel vyrušil a znepokojil. A i předtím, s Loringem a Greenbergem, přesahovalo prorektorovo nepřátelství k federálním agentům rozumné hranice.

Ach, panebože! Jak je všechno najednou jasné! Instinkty ho nezklamaly. Posloužily kořisti stejně jako lovci a nelhaly! Nepřítel ho sledoval až příliš zblízka, předvídal každý jeho krok. Kressel nebyl spojka, ale stopař, pátrač, nejvyšší kat. Všechno bylo jiné, než na první pohled vypadalo, a člověk se musel dívat za vnější tvar a formu. Musel se řídit citem, ne smysly.

Potřebuje se dostat k Sealfontovi. Varovat ho. Odhalit Jidáše v Samu Kresselovi. Teď se musí mít na pozoru oba. Potřebují pevnost, do které se stáhnou, než vyrazí k protiútoku.

Jinak dívka, kterou miluje, zemře.

Nesmí ztratit ani vteřinu. Sealfont určitě Kresselovi řekl, že Matlock našel deník Lucase Herrona, a Kressel víc nepotřeboval. Nimrod víc nepotřeboval.

Nimrod ví, že se musí zmocnit nejen deníku, ale i korsického papíru, a teď také ví, kde je hledat. Vydal své soukromé armádě přísné rozkazy okořeněné poznámkou, že nastal okamžik, kdy se rozhoduje mezi triumfem a katastrofou. Teď už na něj určitě u Sealfonta čekají. Rektorův dům se má stát pastí, do níž Matlock podle očekávání vleze.

Na příští křižovatce zamířil na západ. Na kroužku v kapse kalhot visel kromě jiných navlečený i klíč od Patriciina bytu. Zamyslel se a usoudil, že o tom kromě nich dvou nikdo další neví. To znamená, že tam na něj čekat nebudou. Musí to risknout. Nemůže se odvážit telefonovat z veřejného automatu. Ve světle pouličních lamp by ho mohl nepřítel snadno zahlédnout. Ulice se jistě hemží hlídkovými vozy.

Za zády zaslechl burácení automobilového motoru a pocítil bodnutí v žaludku. Někdo ho sleduje a blíží se — a ve staré chevroletce nemá šanci na únik.

V pravé noze mu škubalo, jak se snažil zabořit plynový pedál do podlahy. Ruce křečovitě svíraly volant, a když Matlock zatočil do postranní uličky, vystřelila mu do ztuhlých paží ostrá bolest. Další křižovatka. Strhl volant doleva — automobil ve smyku narazil do obrubníku a odrazil se zpátky do středu vozovky. Vůz za ním udržoval stejný rozestup a nikdy se nevzdálil na více než tři metry. Světla jeho reflektorů odrážející se ve zpětném zrcátku Matlocka oslepovala.

Pronásledovatel nechce mezeru zkrátit! blesklo mu hlavou. Alespoň zatím. Ještě ne. Mohl to udělat už o sto, o dvě stě metrů dřív. Vyčkává. Na něco čeká. Ale na co?

Tolik toho nechápal! Tolikrát se zmýlil v odhadu, přepočítal se. Na každé důležité křižovatce ho nepřítel přelstil. Je přesně to, co o něm tvrdili — amatér! Od samého počátku si ukousl větší sousto, než na jaké stačil. A jeho poslední pokus o útok končí v léčce.

Zabijí ho, seberou mu korsický papír i deník s obviněním. Zabijí i dívku, kterou miluje, nevinné dítě, jehož život tak krutě zničil.

A také Sealfont je odsouzen k smrti — ví toho už příliš mnoho!

A jen bůh ví, kolik dalších chudáků přijde jeho vinou o život. Budiž.

Spějí-li události skutečně k tragickému finále, ztratil-li opravdu jakoukoliv naději, aspoň může odejít s hrdinským gestem. Sáhl k opasku pro automatickou pistoli.

Ulice, po níž nyní ujížděli — pronásledovatel a pronásledovaný — vedla okrajem univerzitního areálu, kde stály budovy laboratoří obklopené rozlehlými parkovišti. Obytné domy se daly spočítat na prstech jedné ruky.

Strhl chevrolet k pravé krajnici, natáhl pravačku přes hrudník, vystrčil ji z okna dozadu a namířil na automobil za sebou. Dvakrát vystřelil. Pronásledovatel prudce zrychlil a vzápětí Matlock uslyšel skřípání plechu. Síla nárazu do levého zadního blatníku mu škubla hlavou dozadu přes opěradlo. Znovu stiskl spoušť, ale místo hlasitého zaburácení se ozvalo jen tupé cvaknutí úderníku o prázdnou komoru.

I poslední gesto vyšlo nazmar.

A to už do něj druhý vůz opět narazil. Matlock ztratil kontrolu nad řízením. Volant se mu vytrhl z dlaní a málem mu zlomil předloktí. Chevrolet klouzal mimo vozovku. Horečně nahmátl kliku a zoufale se snažil automobil stabilizovat, aby mohl otevřít dveře a v případě.potřeby vyskočit.

Jeho mozek přestal pracovat, instinkty vypověděly službu. V těch zlomcích vteřiny jako by se zastavil čas. Druhý vůz se dotáhl vedle něho a Matlock spatřil tvář pronásledovatele.

Pod brýlemi kolem očí ji částečně zakrývaly obvazy a náplasti, ale ani ony nedokázaly zamaskovat obličej černého revolucionáře Juliana Dunoise.

A to byl poslední vjem, na který si pamatoval, než chevrolet sklouzl přes pravou krajnici a zřítil se z náspu.

Matlocka pohltila temnota.

32

Probrala ho bolest. Celou levou polovinu těla měl jako v ohni. Zakroutil hlavou a ucítil pod sebou polštář.

Místnost byla jen spoře osvětlena stolní lampou u protější stěny. Zvedl hlavu a zkusil se vzepřít pravým ramenem. Zabořil loket do matrace a nehybná levá paže následovala pohyb těla jako mrtvá váha.

Náhle se zarazil.

V nohách postele seděl na židli muž v civilním obleku. Matlock jeho rysy zprvu nerozeznával. Světlo nestálo za řeč a oči měl zakalené bolestí a vyčerpáním.

Chvíli trvalo, než zaostřil pohled na temný obličej pod dokonalou polokoulí afro účesu Adama Williamse, buřičské hlásné trouby černé levice na Univerzitě v Carlyle.

„Oznámím bratru Julianovi, že jste vzhůru. Přijde se na vás podívat.“ Williams se zvedl ze židle a zamířil ke dveřím, „Vymkl jste si levé rameno. Nezkoušejte vstát. Nejsou tu okna a chodba je hlídaná. Uvolněte se. Potřebujete si odpočinout.“

„Já nemám čas odpočívat, vy zatracený blázne!“ Matlock se zapřel o loket a chtěl se vztyčit, ale prudká bolest ho srazila zpátky na lůžko. Ještě si na ni nezvykl.

„Nemáte na vybranou.“ Williams rychle prošel dveřmi a pevně je za sebou zavřel.

Matlock se svalil na záda… Bratr Julian… Už si vzpomínal. Ovázaná tvář Juliana Dunoise za oknem rychle ujíždějícího automobilu, která ho pozorovala ze sotva čtvrtmetrové vzdálenosti. A jeho hlas, slova, kterými přikazoval svému řidiči v karibském dialektu.

„Napal to do něj, chlape! Ještě jednou! Shoď ho ze silnice!“

Pak ho obklopila tma, vyplněná ohlušujícím rachotem drceného kovu, v níž se jeho tělo převracelo a kroutilo a řítilo se do černé prázdnoty.

Ach, bože můj! Kolik času uplynulo? Zkusil zvednout levou ruku a podívat se na hodinky, ale nedokázal pohnout paží. Natáhl pravačku, aby stáhl pružný řemínek ze zápěstí, ale nic nenahmatal. Vzali mu hodinky!

S obrovskou námahou se zvedl do sedu, přesunul se na okraj postele a svěsil nohy na podlahu. Přitiskl chodidla na dřevo a vyslal k nebi děkovnou modlitbu… Teď musel posbírat střípky vzpomínek a zrekonstruovat, co se stalo a kam vlastně jel. Byl na cestě k Pat. Ale ne do nemocnice, do jejího bytu. Potřeboval bezpečný telefon, z něhož by zavolal Adrianu Sealfontovi. Chtěl ho varovat, že Kressel je nepřítel, že je Nimrod. A rozhodl se, že deník Lucase Herrona použije jako výkupné za Pat. Jenže potom začala štvanice, která ovšem žádnou štvanicí nebyla. Vůz, v němž ho Julian Dunois se svým řidičem pronásledoval, s ním hrál hrůznou hru na kočku a myš. Nakonec zaútočil, kov na kov, a srazil ho ze silnice.

Matlock si uvědomil, že musí utéct. Jenže odkud a ke komu?

Dveře místnosti bez oken se znovu otevřely a vstoupil jimi Dunois následovaný Williamsem.

„Dobré ráno,“ pozdravil černý právník. „Vidím, že se vám povedlo si sednout. Výborně. Dobré znamení pro vaše těžce zkoušené tělo.“

„Kolik je hodin? Kde to jsem?“

„Bude půl páté. A jste v jedné z místností Lumumbovy síně. Vidíte? Nic před vámi netajím… A vy byste teď měl udělat na oplátku totéž. Nic přede mnou nezatajujte.“

„Poslouchejte mě!“ řekl Matlock pevně. „Nic proti vám nemám. Proti nikomu z vás. Musím…“

„Ach, v tom s vámi nesouhlasím,“ usmál se Dunois. „Podívejte se na můj obličej. Jen díky obrovskému štěstí, které stálo na mé straně, jste mě neoslepil. Snažil jste se mi nacpat rozbité čočky brýlí do očí. Umíte si představit, jak by moje práce utrpěla, kdybych byl slepý?“

„Zatraceně! Nacpali jste mě kyselinou!“

„Koledoval jste si o to. Provokoval jste nás, zapojil jste se do aktivit nepřátelských vůči našim bratrům! Do aktivit, do nichž jste neměl právo se zapojit… Ale to bychom se pořád motali v kruhu a nikam se nedostali… Vážíme si toho, co jste nám přinesl. Přesáhlo to naše největší očekávání.“

„Máte ten sešit…“

„A také korsický dokument. Italskou pozvánku, o jejíž existenci jsme věděli. O tom deníku se jen spekulovalo. Pověsti, které o něm kolovaly, se potvrdily až dnes ráno. Můžete být na sebe hrdý. Podařilo se vám něco, na čem si vylámali zuby lidé mnohem zkušenější a schopnější než vy. Našel jste poklad. Opravdový poklad.“

„Musíte mi ho vrátit!“ vyhrkl Matlock.

„Pošetilý nápad,“ ušklíbl se Williams, který poslouchal rozhovor opřený o stěnu.

„Jestli ho nedostanu, moje dívka zemře! Se mnou si dělejte, co vás sakra napadne, ale dovolte mi, abych ji s pomocí toho deníku zachránil. Prosím. Pro smilování boží, snažně vás prosím.“

„Chováte k ní hluboké city, že? Vidím ve vašich očích slzy…“

„Proboha svatého, jste přece rozumný, vzdělaný člověk! To nemůžete udělat… Poslyšte! Vytáhněte si z toho notesu všechny informace, které chcete! Ale potom mi ho vraťte a pusťte mě! Potom se k vám vrátím. Přísahám! Dejte jí šanci! Jenom jí dejte šanci!“

Dunois přistoupil k židli u nohou postele, k židli, na níž předtím seděl Adam Williams. Přitáhl si ji ještě blíž, posadil se a elegantně položil nohu přes nohu. „Cítíte se bezmocný, viďte? Možná tušíte, že… nemáte žádnou naději.“

„Prošel jsem peklem.“

„To věřím. A teď apelujete na můj rozum… vzdělaného člověka. Uvědomujete si, že je v mé moci podat vám pomocnou ruku, a tudíž jsem vůči vám v nadřazeném postavení. Kdyby tomu tak nebylo, neprosil byste mě.“

„Ach, panebože! Nechte těch keců!“

„Teď poznáváte, jaké to je. Jste bezmocný. Bez naděje. Bojíte se, že vaše prosby narazí na hluché uši… Opravdu si myslíte, že mi záleží na životě slečny Ballantyneové? Opravdu věříte, že pro mě něco znamená? Víc, než znamenají životy našich dětí, našich milovaných pro vás?“

Matlock věděl, že musí Dunoisovi odpovědět. Černoch mu nepomůže, když bude před otázkami uhýbat. Další hra — a on ji musí hrát, i kdyby jen krátce.

„Tohle si nezasloužím a vy to dobře víte. Nesnáším rasisty, nenávidím je. Tvrdíte, že mě znáte, takže to musíte vědět.“

„Ach, jenže já to nevím! Sám jste si vybral, sám jste se rozhodl, že budete pracovat pro vyšší rasu! Dlouhá desetiletí, dvě století, moji lidé prosebně vztahovali ruce k bílým vládcům ve Washingtonu! Pomozte nám, volali. Neberte nám všechnu naději, naříkali. Ale nikdo je neposlouchal. A vy si teď myslíte, že já budu naslouchat vám?“

„Ano, myslím! Protože já nejsem váš nepřítel. Možná nejsem takový, jak byste si bělocha představoval, ale nejsem váš nepřítel. Jestli učiníte ze mě a z lidí jako já cíl své nenávisti, jste vyřízení. Nezapomínejte, že je vás míň, Dunoisi! Nevyrazíme do ulic stavět barikády pokaždé, když zakřičíte faul, ale nasloucháme vám. Jsme ochotni vám pomoci, chceme vám pomoci.“

Dunois si ho změřil ledovým pohledem. „Dokažte to.“

Matlock mu upřeně hleděl do očí. „Využijte mě jako návnadu, jako rukojmí. Zabijte mě, jestli chcete. Ale zachraňte tu dívku.“

„To všechno — vzít vás jako rukojmí nebo vás zabít — můžeme udělat i bez vašeho souhlasu. Projevil jste odvahu, ale tu sotva můžeme považovat za důkaz.“

Matlock nedovolil Dunoisovi odvrátit zrak. „Poskytnu vám prohlášení,“ řekl tiše. „Písemné, ústní — na magnetofon. Svobodně, z vlastní vůle, bez donucení. Řeknu všechno. Jak mě zneužili, co jsem udělal. Každý detail. Dostanete Nimroda i své protivníky ve Washingtonu.“

Dunois založil ruce na prsou a odpověděl stejně tiše a naléhavě: „Uvědomujete si, že tím ve své profesi skončíte? Že se připravíte o způsob života, který tak milujete? Že vás nezaměstná žádná univerzita, která dbá na své dobré jméno? Už vám nikdy nikdo nebude věřit. Žádná frakce. Stanete se vyvržencem.“

„Chtěl jste důkaz. Víc vám nabídnout nemohu.“

Dunois seděl bez hnutí na židli. Williams se u stěny napřímil a přestal se opírat. Dlouho nikdo nepromluvil, až se nakonec Dunois vlídně usmál. Jeho oči mezi obvazy vyzařovaly soucit.

„Jste dobrý člověk. Možná neschopný, ale vytrvalý. Dostane se vám pomoci, kterou potřebujete. Nesebereme vám naději. Souhlasíš, Adame?“

„Souhlasím.“

Dunois vstal ze židle a přistoupil k Matlockovi.

„Jistě znáte otřepané klišé, že politika vytváří podivná spojenectví. Také však platí, že praktické cíle někdy vedou k podivným politickým aliancím. Dějiny to potvrzují… Toužíme po hlavě toho Nimroda stejně silně jako vy. Chceme zničit i mafiány, s nimiž se hodlá dohodnout. Lidé jako oni kořistí na našich dětech. Předhodíme světu odstrašující příklad, který zaseje hrůzu do srdcí dalších Nimrodů a dalších mafiánů… Pomůžeme vám, ale jen tehdy, když splníte naší podmínku.“

„Jakou?“

„To, jak naložíme s Nimrodem a s ostatními záleží jen na nás. Nevěříme vašim soudcům ani vašim porotám. Vaše soudy jsou zkorumpované, vaše zákony jsou výsledkem finančních manipulací… Narkoman ze slumu shnije za mřížemi, bohatý gangster se tak dlouho odvolává, až ho pustí… Vyřídíme si to s nimi, jak uznáme za vhodné.“

„To je mi lhostejné. Udělejte si s nimi, co budete chtít.“

„Vaše lhostejnost nám nestačí. Žádáme víc. Žádáme záruky.“

„Co vám já můžu dát za záruky?“

„Své mlčení. Necháte si pro sebe, že jsme se do toho zapojili. Zjistíme, kde se ta konference pořádá, a s pomocí korsické pozvánky na ni pronikneme. Z deníku vytáhneme všechny důležité informace — už se na tom mimochodem pracuje — a použijeme je… Ale prvořadé je vaše mlčení. Teď vám pomůžeme. Nesmíte samozřejmě čekat zázraky, prostě uděláme, co bude v našich silách. A vy se v budoucnosti o našem zásahu slovem nezmíníte. Nikdy. Bez ohledu na výsledek nebo na to, co se stane, nikdy přímo ani nepřímo nenaznačíte, že jsme se nějak zapojili. Pokud byste tak učinil, zabijeme vás i vaši dívku. Je vám to jasné?“

„Naprosto.“

„Jsme tedy dohodnutí?“

„Jsme.“

„Děkuji,“ usmál se Dunois.

33

Když Julian Dunois nastínil alternativy a začal formulovat strategii, Matlock pochopil, proč ho černoši tak usilovně hledali a proč mu Dunois tak ochotně nabídl pomoc — potřebovali základní informace, které jim mohl poskytnout jen on, Kdo jsou jeho kontaktní osoby? V rámci univerzity i mimo ni? Kdo jsou vládní agenti a kde je hledat? Jak s nimi komunikuje?

Jinými slovy, komu se má Julian Dunois při útoku na Nimroda vyhýbat?

„Musím konstatovat, že vás vůbec nepřipravili na náhodné situace,“ ušklíbl se Dunois. „Odvedli velmi lajdáckou práci.“

„Taky mě to napadlo. Ale domnívám se, že je to částečně moje vina.“

„To bych řekl.“ Dunois se rozesmál a Williams se k němu připojil. Všichni tři zůstali v místnosti bez oken, kam dva černoši přinesli stolek a několik poznámkových bloků. Dunois si zapisoval každý střípek relevantních informací, které mu Matlock poskytl. Ověřoval si, jak se hláskují jednotlivá jména i přesnost adres — dokonalý profesionál. Matlock si — jako při rozhovorech s Greenbergem — znovu uvědomil svůj amatérismus.

Dunois spojil několik listů sponkou a začal psát do nového bloku. „Co to děláte?“ zajímal se Matlock.

„Předchozí poznámky nechám dole okopírovat a pošlu je do své kanceláře v New Yorku… Stejně jako každou stránku z deníku profesora Herrona.“

„Berete to od podlahy, co?“

„Samozřejmě. Jak jinak?“

„Víc už vám toho neřeknu. Tak, co podnikneme teď? Co mohu udělat já? Bojím se, to vám snad nemusím povídat. Neodvažuju se ani pomyslet, co by se jí mohlo stát.“

„Nic se jí nestane. Věřte mi. V této chvíli je slečna Ballantyneová v bezpečí jako v matčině náruči. Nebo ve vaší. To ona je návnada ne vy. A návnady se musí udržovat živé a zdravé. Máte to, co oni bezpodmínečně potřebují k vlastnímu přežití.“

„Tak jim to nabídněme! Čím dřív, tím líp.“

„Žádný strach, nabídneme. Ale musíme pečlivě zvážit všechny nuance, jak to provedeme. Zatím jsme se shodli na dvou alternativách. První je přímá konfrontace se samotným Kresselem. Druhá je využití policie, jejímž prostřednictvím předáme Nimrodovi váš vzkaz.“

„Proč chcete použít zrovna policii?“

„Pouze uvádím možnosti… Proč policie? Těžko říct. Snad proto, že Herronův deník jasně naznačuje, že v minulosti byl Nimrod několikrát vyměněn. Ten současný je od chvíle, kdy byla organizace založena, třetí, jehož totožnost známe. Říkám to správně?“

„Ano. První se jmenoval Orton a působil v úřadu viceguvernéra. Druhý, Angelo Latona, byl stavitel. Třetím je zjevně Kressel. Kam tím míříte?“

„Jenom spekuluji. Ten, kdo se funkce Nimroda ujme, získá prakticky neomezenou moc. Nejde tedy ani tak o konkrétního člověka, jako spíše o jeho postavení. Člověk může svou pozici pouze co nejlépe využít a záleží jen na něm, co z ní udělá.“

„Ale to postavení,“ namítl Williams, „se uděluje a může být odejmuto. Nimrod nemá poslední a rozhodující hlas.“

„Přesně tak. Proto může být pro Matlocka výhodné nechat prosáknout informaci, že je to právě on, kdo drží v rukou nebezpečnou zbraň. A Kressel — Nimrod — se musí mít zatraceně na pozoru, aby neohrozil zájmy všech.“

„Neznamená to, že po mé stopě vyrazí ještě více lovců?“

„Možná. Současně to však znamená, že vás bude chránit kohorta vystrašených zločinců — do chvíle, kdy bude hrozba, kterou představujete, eliminována. Dokud riziko trvá, nikdo se proti vám nedopustí násilí. A nikdo to také nedovolí Nimrodovi.“

Matlock si zapálil cigaretu a napjatě poslouchal. „To znamená, že se snažíte Nimroda částečně oddělit od jeho vlastní organizace.“

Dunois luskly prsty obou rukou jako kastanětami; znělo to jako pochvalný potlesk.

„Jste chápavý student,“ řekl s úsměvem. „Základní pravidlo každé revoluce a její prvotní cíl je proniknutí do řad protivníka. Infiltrovat a pak rozdělit. Rozdělit!“

Dveře se otevřely a vstoupil značně rozrušený černoch. Beze slova podal Dunoisovi vzkaz. Právník si ho přečetl a na chvíli zavřel oči — tímto způsobem dával najevo úlek a strach. Pak poslovi klidně poděkoval a zdvořile ho propustil. Podíval se na Matlocka, ale lístek podal Williamsovi.

„Naše strategie má možná historický precedens, ale obávám se, že pro nás jsou to jen prázdná slova. Kressel a jeho manželka jsou mrtví. Doktor Sealfont byl násilím nucen opustit dům v doprovodu ozbrojených strážníků. Odvezli ho v hlídkovém voze carlyleské policie.“

„Cože? Kressel? Tomu nevěřím! To nemůže být pravda!“

„Bohužel je. Naši lidé hlásili, že obě těla byla před necelou čtvrthodinou vynesena z domu. Mluví se o vraždě a sebevraždě. Pochopitelně. To dokonale sedí.“

„Ach, bože můj! Kristepane! Je to moje chyba! Udělali to kvůli mně! Donutil jsem je k tomu! Sealfont! Kam ho odvezli?“

„Nevíme. Bratři na hlídce se neodvážili policejní auto sledovat.“

Matlock nebyl mocen slova. Ochromení způsobené hrůzou se vrátilo. Jako omámený se odvlekl k posteli, ztěžka na ni dosedl a hleděl do prázdna. Přemohl ho pocit marnosti, neschopnosti, porážky. Způsobil tolik bolesti! Tolik lidí kvůli němu přišlo o život!

„To je závažná komplikace,“ utrousil Dunois opřený loktem o stůl. „Nimrod odstranil vaše jediné kontakty. Současně nám tím však odpověděl na kardinální otázku a uchránil nás od tragické chyby, jíž jsme se mohli dopustit. Mluvím samozřejmě o Kresselovi. Musíme nicméně zvolit jiný postup. Nimrod nám omezil počet alternativ. Už nemáme z čeho vybírat. Musíte jednat prostřednictvím jeho soukromé armády, carlyleské policie.“

Matlock k Julianu Dunoisovi otupěle vzhlédl. „Na víc se nezmůžete? Budete tady jenom sedět a nezaujatě promýšlet další tah? Kressel je mrtvý! Jeho manželka je mrtvá! A Adrian Sealfont už možná taky nežije. Byli to moji přátelé!“

„A vy máte mou soustrast. Budu však zcela otevřený. Ztráty těch tří jedinců nelituji. Upřímně řečeno, jedinou skutečnou ztrátu představuje Adrian Sealfont — byl úžasně vstřícný a chtěli jsme s ním spolupracovat — ale ani jeho odchod mi neláme srdce. My ztrácíme ve slumech každý měsíc tisíce bratrů. Pro ně spíš uroním slzu… Vraťme se však k naší věci. Opravdu nemáte na vybranou. Musíte navázat kontakt přes policii.“

„A právě v tom se mýlíte.“ Matlock náhle pocítil nečekanou vnitřní sílu. „Mám na vybranou… Greenberg odjel časně ráno ze Západní Virginie. Touhle dobou už bude ve Washingtonu. Znám jisté telefonní číslo do New Yorku, jehož prostřednictvím se s ním mohu spojit. Seženu Greenberga.“ To stačí. Způsobil už dost hrůzy. Nemůže riskovat i Patin život. Už ne. Na tuhle akci prostě nemá.

Dunois se na židli zaklonil a zvedl loket ze stolku. Pak se zadíval na Matlocka. „Před chvílí jsem vás pochválil, že jste chápavý student. Myslel jsem to vážně. Opravdu vám to rychle uvažuje, jenže zůstáváte na povrchu, nejdete do hloubky. S Greenbergem se nespojíte, protože to není součástí naší dohody a vy tu dohodu nesmíte porušit. Budete postupovat na základě podmínek, které jsme si domluvili, jinak se vystavíte trestu, o němž jsem se rovněž zmínil.“

„Zatraceně, přestaňte mi vyhrožovat! Už se mi z těch hrozeb zvedá žaludek!“ Matlock vstal; Dunois sáhl pod sako a vytasil zbraň. Profesorovi neušlo, že černoch na něj míří velkou automatickou pistolí, která původně patřila muži na svahu East Gorge. Dunois se rovněž zvedl.

„Pitevní nález určí dobu vaší smrti kolem svítání.“

„Ježíši Kriste! Tu dívku drží zabijáci!“

„Vás taky,“ ušklíbl se Dunois. „Copak to nechápete? Naše motivy jsou jiné, ale nic si nenalhávejte. I my jsme zabijáci. Musíme jimi být.“

„Tak daleko byste snad nezašli!“

„Ale zašli. Už jsme to udělali. Jsme schopni zajít mnohem, mnohem dál. Pohodíme vaši bezvýznamnou mrtvolu před policejní stanici a na zakrvácenou košili přišpendlíme vzkaz. A smrt vaší slečny si vyžádáme jako podmínku pro zahájení vyjednávání. Druhá strana na to bezvýhradně přistoupí, protože ani oni, ani my si nemůžeme dovolit nechat ji naživu. A jakmile bude mrtvá i ona, titánům se uvolní pole ke vzájemnému souboji.“

„Jste bestie.“

„Jsem to, čím musím být.“

Oba muži dlouho mlčeli. Pak Matlock zavřel oči a zašeptal: „Co mám udělat?“

„To už je lepší.“ Dunois se posadil a ohlédl se po nervózním Adamu Williamsovi. Matlock nečekaně pocítil vlnu sounáležitosti s univerzitním radikálem. I on byl nejistý, vyděšený. I on byl jen chabě vybavený pro střetnutí se světem Juliana Dunoise nebo Nimroda. Haiťan jako by Matlockovi četl myšlenky.

„Musíte si věřit. Uvědomte si, že jste dosáhl víc než kdokoliv jiný. S mnohem omezenějšími zdroji. A máte mimořádnou odvahu.“

„Moc odvážný se zrovna necítím.“

„To stateční muž zřídkakdy. Není to pozoruhodné? No tak, posaďte se.“ Matlock poslechl. „Víte, mezi námi dvěma není až takový rozdíl. V jiné době bychom dokonce mohli být spojenci. Až na to, jak říká řada mých bratrů, že já hledám svaté.“

„Žádní nejsou,“ poznamenal Matlock.

„Asi ne. Ale na druhou stranu možná… O tom si promluvíme někdy jindy. Teď musíme plánovat. Nimrod vás bude očekávat. Nemůžeme ho zklamat. Současně se však musíme krýt na všech křídlech.“ Přisunul se ke stolu s náznakem úsměvu na rtech a žárem v očích.

* * *

Strategie černého revolucionáře obsahovala, kromě jiného, řadu tahů určených k ochraně Matlocka a jeho dívky, jak musel profesor, byť neochotně, přiznat.

„Vede mě k tomu dvojí motiv,“ vysvětloval Dunois. „Přiznávám, že ten druhý je pro mě důležitější. Nimrod se neukáže, dokud k tomu nebude donucen, a já chci Nimroda. Nespokojím se s žádným náhradníkem, s žádnou kamufláží.“

Středobodem plánu se stal deník Lucase Herrona, respektive poslední záznamy v něm.

Nimrodova totožnost.

„Herron výslovně uvádí, že jméno, které mu sdělil posel, nezapíše. Ne že by nemohl. Cítil však, že nesmí toho muže kompromitovat, dokud si tu informaci neověří. Obvinit někoho bez důkazů se mu příčilo. Byl jako vy, Matlocku. Vy jste také odmítl odhalit Herrona pouze na základě hysterického telefonátu. Starý pán věděl, že může každým okamžikem zemřít; jeho tělo už další zátěž nemohlo vydržet… Ale do poslední chvíle si zachoval sobě vlastní pozitivní přístup.“ Dunois kreslil na čistou stránku v notesu propletené geometrické obrazce.

„A pak byl zavražděn,“ dodal Matlock. „Tak, aby jeho smrt vypadala jako sebevražda.“

„Ano. Deník to ostatně potvrzuje. Jakmile si Herron ověřil, kdo Nimrod ve skutečnosti je, udělal by všechno na světě, aby jeho jméno uvedl ve svém deníku. Nepřítel nemůže vědět, že ho už nestihl zapsat. A to bude náš Damoklův meč zavěšený nad jeho hlavou.“

Matlockova první obranná linie stála na tom, že náčelník městské policie v Carlyle dostane vzkaz v tom smyslu, že profesor zná Nimrodovu totožnost a že se chce dohodnout výhradně s hlavou organizace. Tato dohoda bude představovat menší ze dvou zel. Matlock je štvaná zvěř. Je na něj vydán zatykač, o čemž carlyleská policie bezpochyby ví. Z méně závažných obvinění se snad očistí, ale vražda — možná dvojnásobná — je něco jiného. Skutečně zabil, důkazy jsou jednoznačné a nemá žádné alibi. Muže, kterého připravil o život, vůbec neznal. Na údajnou sebeobranu nemá svědky. Okolnosti obou vražd jsou dostačující k tomu, aby byl pachatel natrvalo odstraněn z lidské společnosti. Nejlepší, v co může doufat, je řada let strávených za mřížemi.

A pak uvede podmínky, za nichž je ochoten se s Nimrodem dohodnout. Deník Lucase Herrona za svůj život a za život své dívky. Deník má jistě cenu vyjádřitelnou finanční částkou, která jim oběma umožní začít někde znovu.

Nimrod to může zařídit. Musí to zařídit.

„Klíčem k této… řekněme první fázi, je přesvědčivost, s jakou budete vystupovat,“ prohlásil Dunois ostražitě. „Nezapomeňte, že musíte sehrát roli vyděšeného muže na pokraji hysterické paniky. Zabil jste, připravil jste o život jiné lidské bytosti. Nemáte násilí v krvi, byl jste k němu donucen, okolnosti vás přiměly spáchat děsivé zločiny.“

„Vždyť je to taky pravda. Víc, než si myslíte.“

„Výborně. Tyto pocity tedy musíte předat dál. Vyděšený člověk netouží po ničem jiném než zmizet z míst, kde trpěl. Nimrod tomu musí uvěřit. To vám zaručí bezpečí pro nejbližší hodiny.“

Dalším telefonátem se Matlock ujistí, že Nimrod na schůzku přistoupil. Místo, kde proběhne, si protivník může určit sám. Pak Matlock zavolá potřetí a dozví se, kde se s Nimrodem sejde. K setkání však musí dojít před desátou dopoledne.

„V té chvíli se vás, uprchlíka, který již vidí světélko svobody na konci tunelu, zmocní pochybnosti,“ řekl Dunois. „V narůstající panice si vyžádáte dodatečnou záruku.“

„To je?“

„Třetí strana. Pověstná třetí strana…“

Matlock měl informovat Nimrodův kontakt na velitelství carlyleské městské policie, že sepsal místopřísežné prohlášení, v němž popisuje Nimrodovy aktivity. Herronův deník, identity, prostě všechno. Prohlášení uložil do zapečetěné obálky, kterou předal důvěrnému příteli. A ten ji v deset dopoledne odešle poštou na ministerstvo spravedlnosti do Washingtonu, pokud mu Matlock nedá příkaz, aby to neudělal.

„Druhá fáze opět závisí na vaší přesvědčivosti, ale jiného druhu. Viděl jste někdy polapené zvíře, kterému se náhle otevřela dvířka klece? Je podezřívavé, k útěku se odhodlává s největší ostražitostí. Jste uprchlík a nepřítel od vás bude takové chování očekávat. V průběhu uplynulého týdne jste prokázal mimořádné schopnosti. Podle vší logiky jste měl být touhle dobou mrtvý, ale přežil jste. Pokračujte stejně lstivě dál.“

„Rozumím.“

Poslední fázi Julian Dunois naplánoval tak, aby zajistila — samozřejmě na základě nejlepší snahy, ovšem bez záruky — záchranu Patricie Ballantyneové a Matlockovu osobní bezpečnost. Její součástí bude poslední telefonát Nimrodově spojce na policejním velitelství, jehož výsledkem bude upřesnění detailů lokality a časového průběhu schůzky.

Jakmile se Matlock dozví definitivní místo a čas, bez námitek je přijme.

Dočasně.

O chvíli později — zdánlivě pouze z důvodu extrémní paniky a podezřívavosti — Nimrodovu volbu odmítne.

Přesněji řečeno odmítne místo, ne dobu schůzky.

Bude váhat, koktat, zamlouvat, chovat se pokud možno jako člověk na pokraji šílenství. A pak vyhrkne svůj vlastní návrh místa schůzky. Jako okamžitý nápad, o kterém předem nepřemýšlel. Pak měl znovu zdůraznit existenci neexistujícího místopřísežného prohlášení, které tajemný přítel odešle v deset hodin do Washingtonu. No a potom bez dalšího slova zavěsí.

„Nejdůležitějším faktorem třetí fáze je hmatatelné pokračování vaší paniky. Nimrod si musí být vědom, že reagujete na základě primitivních instinktů. Jako zvíře zahnané do kouta. Lovci jsou vám v patách. Jste připraven se zuřivě bránit, uděláte všechno, abyste neuvízl v případné pasti. Ve své hysterii jste Nimrodovi stejně nebezpečný jako zraněná kobra tygrovi. Vaše chování se neřídí rozumem, nýbrž pudem sebezáchovy. Ví, že teď už opravdu nemá jinou možnost, než se s vámi osobně setkat a přivést tu dívku. Na schůzku se pochopitelně dostaví v doprovodu své pretoriánské gardy. Jeho záměr se nezmění. Převezme deník a možná s vámi probere okolnosti vašeho útěku, ale jakmile zjistí, že žádné místopřísežné prohlášení neexistuje, ani přítel, který by je poslal na ministerstvo spravedlnosti, bude vás chtít oba odstranit… To se mu však nepodaří, protože my na něj budeme připraveni.“

„Jak? Jak se na něco takového můžete připravit?“

„Povoláme vlastní pretoriánskou gardu… My dva se nyní musíme domluvit, kterou náhradní lokalitu ve svém hysterickém výbuchu navrhnete. Mělo by to být místo, které dobře znáte, kam často chodíte. Ne moc daleko, protože se předpokládá, že nemáte k dispozici automobil. Někde v ústraní, protože prcháte před zákonem. Přesto snadno dosažitelné, protože se musíte pohybovat rychle postranními cestami.“

„Popisujete dům Lucase Herrona.“

„Teoreticky by připadal v úvahu, avšak použít ho nemůžeme. Odporovalo by to vašemu předpokládanému psychologickému profilu. Tak se uprchlík prostě nechová. Herronův dům je pramenem vaší hrůzy. Nikdy byste se tam nevrátil… Musí to být jiné místo.“

„Myslím, že by možná…“ ozval se Williams, stále nejistý, stále se obávající vstoupit do Dunoisova světa.

„Ano, bratře Williamsi? Co navrhuješ?“

„Profesor Matlock často večeří v restauraci U Cheshirské kočky.“

Matlock se prudce otočil k černošskému radikálovi. „Vy taky? Vy jste mě taky sledovali?“

„A ne jednou. Do takových podniků však nechodíme. Byli bychom tam moc nápadní.“

„Pokračuj, bratře,“ vyzval Williamse právník.

„Restaurace U Cheshirské kočky leží osm kilometrů od centra Carlyle a asi kilometr od hlavní silnice, po níž se tam nejčastěji jezdí. Lze se k ní však dostat i vedlejšími cestami. V jejím zadním traktu i po stranách jsou zahrady a altánky, kam si mohou hosté v létě sednout. Jinak je restaurace obklopena lesy.“

„Hlídá to tam někdo?“

„V noci a ráno jenom jeden hlídač, pokud vím. Otevírají až jednu. Uklízečky a kuchaři přicházejí tak v půl desáté v deset, zřídkakdy dřív.“

„Výborně.“ Dunois se podíval na hodinky. „Je čtvrt na šest. Počítejme s patnácti minutami na jednotlivé fáze a přidejme dvacet minut na přesun mezi stanovišti. Vyjde nám začátek někdy kolem čtvrt na sedm. Pro jistotu ho posuneme na půl sedmé. Schůzku domluvíme na sedmou hodinu za Cheshirskou kočkou. Vezmi deník, bratře. Já upozorním naše lidi.“

Williams vstal ze židle a zamířil ke dveřím. Na prahu se zastavil. „Nezměníš názor?“ zeptal se Dunoise. „Nedovolíš mi, abych se připojil k ostatním?“

Dunois se neobtěžoval vzhlédnout od papírů. „Neštvi mě,“ odsekl stroze, „a nech mě přemýšlet.“

Williams rychle opustil místnost.

Matlock se zahleděl na právníka, který stále kreslil do bloku nesmyslné obrazce. Teď však přitlačil na tužku a vyrýval do papíru hluboké čáry. Profesor si všiml, že nákres tvoří klikaté linie sbíhající se v jednom bodě.

Blesky.

„Prosím vás, vyslechněte mě,“ oslovil právníka. „Ještě není pozdě. Informujte úřady. Pro smilování boží, přece nevydáte všanc tolik mladých životů! Vždyť to jsou ještě děti!“

Dunoisovy oči se zpoza brýlí obklopených obvazy zavrtaly do Matlocka. Když promluvil, pohrdání se z jeho hlasu vytratilo. „Myslíte si, že bych ty děti hodil do vody, kdybych netušil, jestli v ní přežiji já sám? My nejsme jako vy. My si své mládeže vážíme mnohem víc, chováme ji v mnohem větší úctě.“

Matlock si vzpomněl na Williamsův protest u dveří. „Takže tohle Williams myslel, když chtěl jít s ostatními?“

„Vy teď pojďte se mnou.“

Dunois odvedl profesora z malé místnosti bez oken dlouhou chodbou ke schodišti. Cestou potkali jen pár studentů. Zbytek Lumumbovy síně spal. Sestoupili dvě podlaží ke dveřím, které, jak si Matlock vzpomínal, vedly do sklepa, do někdejší kapitulní síně s vysokým stropem, kde se stal svědkem hrozivě vyhlížejícího afrického divošského rituálu. Nemýlil se. Další chodba je dovedla k masivním dubovým dveřím sálu. Od chvíle, kdy Matlocka vyzval, aby jej následoval, Dunois nepromluvil jediné slovo.

V kapitulní síni sedělo osm černochů, každý z nich vysoký přes metr devadesát. Všichni měli na sobě stejný oděv: bílé košile s rozhalenkou, tmavě zelené přiléhavé kombinézy a měkké kožené kotníkové boty se silnými gumovými podrážkami. Někteří hráli karty, jiní si četli, další spolu tiše rozmlouvali. Matlock si všiml, že mnozí mají vyhrnuté rukávy. Na předloktích s vystouplými žílami jim hrály vypracované svaly. Všichni neformálně pokynuli Dunoisovi na pozdrav a dva nebo tři se na Matlocka smířlivě usmáli, jako kdyby ho chtěli uklidnit.

„Pretoriánská garda,“ představil je Dunois tiše.

„Můj bože!“

„Elitní jednotka. Každý z nich absolvoval tříletý výcvik. Neexistuje zbraň, z níž by neuměli střílet nebo ji použít, vozidlo, které by nedokázali řídit či opravit… nebo filozofie, o níž by nemohli debatovat. Do jednoho ovládají ty nejbrutálnější formy bojových umění, vyznají se ve všech taktických nuancích klasické i gerilové války. A jeden vedle druhého jsou připraveni bojovat až do konce a v případě nutnosti položit život.“

„Teroristické komando, co? Nic nového pod sluncem.“

„To označení neberu. Nic nemůže být vzdálenější pravdě. Uvědomte si, že jsem prožil mládí pronásledován těmi nejvzteklejšími psy. Tonton Macoutes, Duvalierovi katani, jsou jako smečka hyen. Na vlastní oči jsem viděl, čeho jsou schopní. Tito muži nemají s těmi zvířaty nic společného.“

„Neměl jsem na mysli Duvaliera.“

„Na druhé straně uznávám, že jsem Papá Docovi zavázán. Jeho osobní milice mě inspirovaly. Jenom jsem ten koncept upravil a rozšířil. Podobné jednotky dnes vyrůstají po celé zemi.“

„Už kdysi vyrůstaly,“ ušklíbl se Matlock. „V jiné zemi. Tehdy se jim říkalo elitní oddíly. A také jednotky SS.“

Dunois obdařil Matlocka zraněným pohledem. „To přirovnání mě bolí. Není spravedlivé. Děláme, co musíme. Máme právo se bránit.“

„Ein Volk, ein Reich, ein Führer, (Jeden národ, jedna říše, jeden vůdce; heslo německých fašistů. (Pozn. překl.))“ splynulo Matlockovi ze rtů.

34

Všechno se seběhlo velmi rychle. Matlock dostal přiděleny dva elitní gardisty, ostatní odjeli na místo schůzky s Nimrodem, aby se připravili na střetnutí s jinými elitními gardisty, vybranými příslušníky Nimrodovy soukromé armády, kteří budou svého velitele bezpochyby doprovázet. Když průzkumná hlídka ohlásila, že vzduch je čistý, mohutní černoši provedli profesora přes univerzitní areál k telefonnímu automatu v suterénu koleje pro studenty prvního ročníku, aby poprvé zavolal na policejní centrálu.

Zjistil, že intenzivní strach, který ho ovládal, posiluje dojem, který chtěl Dunois vyvolat. Vůbec mu nepřišlo obtížné vyjádřit paniku uprchlíka, jenž žadoní o slitování a snaží se dosáhnout úkrytu, protože tu paniku skutečně cítil. Jak hystericky drmolil do telefonu, nedokázal rozlišit, co je realita a co pouhá fikce. Chtěl zachránit Pat a užívat si s ní svobodného života. Pokud by mu to Nimrod mohl zajistit, proč s ním nejednat v dobré víře?

Připadal si jako ve zlém snu. Bál se, že se neovládne a vykřičí pravdu — a vydá se tak Nimrodovi na milost a nemilost. Pohled na dva Dunoisovy gardisty ho přivedl zpět k rozumu a první hovor dokončil bez rušivého přerušení. „Superintendent“ carlyleské policie informaci předá, obdrží odpověď a bude čekat na další Matlockovo zavolání.

Černoši obdrželi hlášení od hlídky, že druhý veřejný automat není bezpečný. Budka stála na rohu ulice a nedaleko se pohyboval hlídkový vůz. Dunois věděl, že i hovory z placených telefonů se dají vysledovat, i když to trvá déle, a pro zbývající hovory, z nichž poslední proběhne z budky u dálnice, měl připraveny záložní aparáty. Matlock spěchal k alternativní budce u zadního vstupu do budovy studentského svazu.

Druhý telefonát proběhl snadněji, ačkoliv se mohl jen dohadovat, zda je to ku prospěchu věci. Matlock důrazně upozornil na místopřísežné prohlášení, které bude v deset hodin odesláno do Washingtonu, a v duchu děkoval bohu, že se mu vrátily duševní síly. „Superintendent“ se ani nesnažil zakrýt obavy. Že by Nimrodovu soukromou armádu začaly nahlodávat pochybnosti? Třeba si vojáci představují, jak jim kulky nepřítele trhají žaludky. Generálové se tedy musí mít na pozoru před nebezpečím, které jim hrozí.

V doprovodu osobních strážců doběhl k automobilu. Čekal na ně ojetý buick, zaprášený, otlučený, nenápadný. Exteriér však klamal, vnitřek kabiny připomínal bojové vozidlo. V palubní desce byla zabudována výkonná vysílačka, okna kryla centimetr silná neprůstřelná skla, na dveřních panelech visely upevněny pušky velké ráže s krátkou hlavní a karoserie byla na mnoha místech opatřena gumou utěsněnými střílnami. A podle zvuku Matlock poznal, že pod kapotou se skrývá úžasně výkonný motor.

Mírnou rychlostí následovali předsunutý vůz a za okamžik se k nim zezadu připojil další. Dunois nepřeháněl, když řekl, že se budou krýt na všech křídlech. Zjevně své práci rozuměl. A Matlock se zachvěl, když pomyslel na povahu té práce.

Další ein Volk, ein Reich, ein Führer, tentokrát v černém provedení.

A totéž v bílém platí pro Nimroda a jeho přisluhovače.

V uších mu znovu zněla slova, která v poslední době slyšel.

Vypadnu z téhle podělané země a už mě tu nikdy nikdo neuvidí!

Až tak daleko to zašlo?

A také: Myslíte si, že na školách najdete něco jiného…? Amerika v malém… Firemní politika…

Země je nemocná. Kde hledat lék?

„Jsme na místě. Fáze tři.“ Černý revolucionář, který malé jednotce velel, mu zlehka poklepal na rameno a obdařil ho uklidňujícím úsměvem. Matlock vystoupil z auta. Stáli na dálnici jižně od Carlyle. Přední hlídka poodjela asi o sto metrů a s vypnutými světly sjela na krajnici. Vůz vzadu zaostal o stejnou vzdálenost.

Matlock hleděl na dvě telefonní budky se skly v hliníkovém rámu na betonovém podstavci. Podřízený černoch přistoupil k té vpravo, špičkou boty otevřel dveře a rozsvítil tak světlo pod stropem. Spěšně sundal skleněný panel, odkryl žárovku a vyšrouboval ji. Kabinka se ponořila do tmy. Na Matlocka hluboce zapůsobilo, že obrovský černý bojovník zhasl osvětlení tímto způsobem. Jednodušší a rychlejší by bylo světlo prostě rozbít.

Podle Dunoisových instrukcí bylo cílem třetího a posledního telefonátu odmítnout Nimrodem navržené místo schůzky. Odmítnout ho způsobem, který Nimrodovi nedá jinou možnost než přistoupit na Matlockovu v panice vyhrknutou alternativu, restauraci U Cheshirské kočky.

Hlas z carlyleské policejní centrály mluvil odměřeně a zřetelně.

„Náš společný přítel chápe vaše obavy, Matlocku. A nejen chápe, on je sdílí. Přivede vaši dívku a setká se s vámi u jižního vstupu na sportovní stadion v hledišti za bariérou. Víte, kde to je? Malý stadion vedle tělocvičny nedaleko kolejí. Jsou tam noční strážní, nic se vám nemůže stát…“

„Jo, jasně, rozumím,“ drmolil Matlock zajíkavě ve snaze co nejlépe připravit půdu pro překvapivé odmítnutí. „Kolem budou lidé, takže kdybyste se proti mně o něco pokusili, můžu začít ječet a přivolat pomoc. A taky to uděldm!“

„Samozřejmě. Ale nebudete muset. Nikdo vám nechce ublížit. Náš přítel mě požádal, abych vám vyřídil, že to bude jednoduchá výměna a nic jiného. Mimochodem, obdivuje vás a…“

„Jak můžu vědět, že přivede Pat? Musím si být jistý!“

„Je to obchodní transakce, Matlocku.“ V úlisném hlase zazněl náznak zoufalství. Dunoisova „kobra“ se chovala nevyzpytatelně. „O nic jiného nejde. Nezapomeňte, že náš přítel chce dostat to, co jste našel.“

„Já vím…“ Matlock horečně uvažoval. Uvědomoval si, že musí udržet hysterický tón, umocnit dojem nepředvídatelného chováni. Současně však musel změnit místo schůzky tak, aby nevzbudil podezření. Jestli Nimrod vycítí zradu, Dunois odsoudil Pat k smrti. „A vy zase řekněte našemu příteli, aby nezapomínal na moje místopřísežné prohlášení uložené v obálce s adresou ministerstva spravedlnosti ve Washingtonu.“

„Ví o něm, prokristapána… Chci říct, dělá mu jisté starosti, jestli víte, jak to myslím. Dobře, uvidíme se na stadionu, ano? Asi za hodinu. Souhlas?“

Nastal vhodný okamžik. Už se nemusí opakovat.

„Ne! Počkejte…! Tam já nepůjdu! Federální agenti mají celý areál školy pod kontrolou! Je jich tam jako much! Určitě by mě sbalili!“

„Ale ne, nebojte se…“

„Jak to můžete vědět?“

„Nikdo tam není. Přísahám! Prosím vás, hlavně se uklidněte.“

„To se vám lehko řekne! Kdepak! Řeknu vám, kde…“

Matlock ze sebe trhaně chrlil slova, jako kdyby se teprve rozmýšlel. Nejdřív navrhl Herronův dům, a než mohl hlas na druhém konci linky souhlasit nebo odmítnout, sám ho zavrhl. Následovalo železniční depo, ale vzápětí si našel iracionální důvod, proč je pro něj nepřijatelné.

„Proboha, uklidněte se!“ zaúpěl hlas z policejní centrály. „Jde o jednoduchou výměnu…“

„Už vím!“ vyjekl Matlock. „Ta restaurace! Za městem! U Cheshirské kočky! Vzadu je zahrada…“

Zmatený majitel hlasu jen s obtížemi držel krok s Matlockovými hysterickými tirádami a profesor cítil, že trik vychází. Naposled se zmínil o deníku a kompromitujícím místopřísežném prohlášení a praštil sluchátkem do vidlice.

Stál v budce vyčerpaný a zbrocený potem, který mu stékal po obličeji a v chladném ranním vzduchu studil.

„Zvládl jste to perfektně,“ ocenil černý velitel oddílu. „Pokud jsem dobře pochopil, nepřítel zvolil místo v areálu školy. Z jeho strany inteligentní tah. Předvedl jste opravdu dokonalý herecký výkon, pane.“

Matlock vděčně vzhlédl k bojovníkovi v khaki kombinéze. Jeho chvála ho potěšila a sám žasl nad svou duchapřítomnou vynalézavostí. „Pochybuju, že bych ho dokázal zopakovat.“

„Ale dokázal, o tom vás mohu ujistit,“ opáčil černoch a odváděl ho k autu. „Extrémní napětí aktivuje paměťové bloky, podobně jako v počítači. Mozek ve zlomku vteřiny zkouší, ověřuje, odmítá a přijímá různé možnosti — samozřejmě dokud nezpanikaří. Byla publikována řada zajímavých studií, které zkoumaly proměnlivé prahové možnosti lidského mozku.“

„Skutečně?“ podivil se Matlock, když došli ke dveřím. Černoch mu pokynem naznačil, aby nastoupil. Automobil vyrazil a ujížděl po dálnici, znovu v sevření přední a zadní eskorty.

„K restauraci dojedeme po vedlejších silnicích,“ oznámil černoch za volantem. „Přiblížíme se od jihozápadu a vysadíme vás asi sto metrů od stezky, po které chodí zaměstnanci k zadnímu vchodu do budovy. Ukážeme vám cestu. Jděte přímo k té části zahrady, kde stojí bílý altánek u jezírka se zlatými rybičkami. To poznáte podle velkých plochých kamenů na obvodu.“

„Já vím, znám to tam. Ale divím se, že to znáte vy.“

Řidič se usmál. „Nejsem jasnovidec. Zatímco jste volal z budky, mluvil jsem vysílačkou s našimi lidmi. Scéna je nachystána a my jsme připraveni. Pamatujte, bílý altánek a jezírko s rybičkami… A tady máte ten blok a obálku.“ Řidič sáhl do kapsy na dveřích a vytáhl balíček z voskovaného plátna, k němuž byla gumičkou upevněna bílá obálka.

„Na místo dorazíme za necelých deset minut,“ vysvětlil velitel, přesunul váhu a sedl si pohodlněji. Matlock spatřil, že má ke stehnu přiléhavé kombinézy přišitou koženou pochvu, a udivilo ho, že si jí nevšiml už dříve. Pochopil teprve po chvíli. Nůž s kostěnou rukojetí a pětadvacet centimetrů dlouhým ostřím byl do ní vsunut teprve nedávno.

Dunoisovo elitní komando bylo nyní opravdu připraveno.

35

Stál vedle vysokého bílého altánu. Nad východním obzorem stoupal oranžový kotouč a z nedalekého lesa se valily chuchvalce ranní mlhy. Listnaté stromy lemovaly cihlové chodníky, které se sbíhaly u jezírka obloženého kameny. Kolem kruhové nádrže s fontánou a zlatými rybkami byly rozmístěny mramorové lavičky, jejichž povrch se leskl rosou. Štěbetající ptáci vítali slunce a zahajovali každodenní hon za potravou.

Matlock se v duchu vrátil k Herronovu domu a k odstrašující zelené stěně, která starého pána izolovala od vnějšího světa. Shledával jistou podobnost s prostředím, v němž se ocitl. Možná je správné, že to skončí právě tady, pomyslel si. Zapálil si cigaretu, ale po dvou tazích ji zahodil. Na prsou svíral zabalený deník, jako by to byl nějaký neproniknutelný štít, a otáčel hlavu za všemi zvuky, které k němu dolehly. Zdálo se mu, že každý pohyb odměřuje jednu krátkou etapu jeho života. Uvažoval, kde se asi Dunoisovi muži skrývají. Kam se ukryla elitní garda? Pozorují ho a smějí se jeho nervózním gestům, přímo hmatatelnému strachu? Rozmístili se po vzoru gerilových bojovníků? Krčí se k zemi nebo k silným větvím stromů, připraveni vyskočit a zabíjet?

A koho zabijí? V jakém počtu a jak vyzbrojené dorazí Nimrodovy síly? Přijde samotný Nimrod? Přivede mu dívku, kterou miluje, živou a zdravou? A i kdyby, neuváznou nakonec oba s Pat v křížové palbě, nepadnou za oběť masakru, který se určitě rozpoutá?

Kdo je Nimrod?

Přestal dýchat, svaly už tak zkroucené nervózní křečí ztuhly hrůzou. Pevně sevřel víčka, aby… Lépe slyšel? Pomodlil se? Nevěděl, ale protože jeho věrouka postrádala existenci Boha, napínal uši a poslouchal se zavřenýma očima, až si byl jistý. Z dálnice odbočil na příjezdovou cestu ke vchodu do restaurace U Cheshirské kočky automobil, hned za ním druhý. Oba vozy se přiblížily vysokou rychlostí a jejich pneumatiky zakvílely ve smyku, když vjížděly na parkoviště.

Pak se opět rozhostilo ticho. Dokonce i ptáci zmlkli, všechny zvuky jako by odumřely.

Matlock ustoupil pod střechu altánu a opřel se o dřevěnou mříž vedle nosného sloupu. Přes usilovnou snahu nic neslyšel.

Nebo snad ano? Lehký šelest, který téměř splýval s tichem, mohl připsat pohybu listí.

Znovu. Sotva slyšitelné zaškrábání, přerušované, váhavé zaškrábání, které přicházelo od jedné ze stezek vedoucích k jezírku.

Chvíli nevěděl, zda ho neklame sluch, ale pak zvuk zesílil, zněl výrazněji, méně váhavě, jistěji.

Potom se ozvalo tlumené, zmučené zasténání, které Matlockovi projelo do mozku jako žhavá čepel meče.

„Jamie… Jamie? Prosím tě, Jamie…“

Úpěnlivý hlas, jenž vyslovil jeho jméno, se zlomil v žalostném vzlyku a Matlock pocítil tak zuřivý vztek, jaký dosud nepoznal. Zahodil balíček z voskovaného plátna, oči mu oslepily slzy bezmezného hněvu. Vyběhl z ochranného stínu altánu a zařval, zaburácel tak hlasitě, že jeho hlas vyplašil ptáky, kteří vylétli ze svého tichého útočiště v korunách stromů.

„Pat! Pat! Kde jsi? Pat, proboha, kde jsi? Kde?“ Vzlykot — bolesti i úlevy — zazněl hlasitěji.

„Tady… Tady, Jamie! Nic nevidím.“

Rozběhl se za zvukem prostřední stezkou. Spatřil ji v polovině vzdálenosti k budově, schoulenou na kolenou u kmene stromu, zavázanou hlavu opřenou o zem. Upadla. Po zátylku jí stékala krev z prasklých stehů.

Přiskočil k ní a něžně jí zvedl hlavu. Pod obvazy na čele se od jednoho spánku k druhému táhlo několik asi sedm centimetrů širokých pruhů leukoplasti, napjatých, jak jí mučitelé brutálně zalepili oči, pevných a nepoddajných jako ocelová maska zakrývající obličej. Kdyby se pokusil ten krunýř odstranit, způsobil by jí utrpení, jaké zakoušejí hříšníci v pekle.

Tiskl ji k sobě a neustále opakoval její jméno.

„Všechno bude zase dobré… Všechno bude zase dobré...“

Opatrně ji zvedl ze země a přitiskl tvář k její. Uklidňoval ji slovy, která pronikala krunýřem zoufalé zloby.

Náhle, bez nejmenšího varování, oslepená dívka zaječela, její domlácené tělo se křečovitě vzepjalo, rozbitá hlava sebou začala házet.

„Dej jim to! Pro smilování boží, ať si to vezmou! Ať je to cokoliv, dej jim to!“

Podpíral ji a klopýtal po cihlovém chodníku zpět k altánu. „Dám, dám jim to, moje milovaná…“

„Proboha tě prosím, Jamie, nedovol jim, aby se mě dotkli! Už nikdy!“

„Neboj se, miláčku. Už se tě nikdo nedotkne. Nikdy. Slibuju…“

Pomalu ji položil do měkké trávy vedle kamenného obložení jezírka.

„Sundej mi tu náplast! Prosím tě, sundej mi ji.“

„Teď nemůžu, lásko. Bolelo by tě to. Za chvíli…“

„To je jedno! Už ji nesnesu ani vteřinu!“

Co mám dělat? křičel němě. Co mám sakra dělat? Ach, ty bezcitný, lhostejný bože, řekni mi, co mám dělat! Řekni mi to! Řekni!

Měl jedinou možnost. Už mu bylo všechno jedno.

„Nimrode…! Nimrode! Tak pojď, Nimrode! Přiveď tu svou proklatou armádu! Přijď si pro to, Nimrode! Mám to tady!“

Do ticha, které následovalo, zazněly kroky.

Jisté, odměřené, rozhodné.

Na prostředním chodníku se objevil Nimrod.

Adrian Sealfont došel k okraji jezírka.

„Promiň, Jamesi.“

Matlock položil dívčinu hlavu na trávu. Jeho mozek odmítl poslušnost; v absolutním šoku nedokázal vstřebat strašlivou, neuvěřitelnou skutečnost, na kterou zíral vytřeštěnýma očima. Pomalu vstal.

„Dej mi to, Jamesi. Dohodli jsme se. Postaráme se o tebe.“

„Ne… Ne. To není pravda. Nevěřím ti. Vyloučeno. To se mi jenom zdá.“

„Obávám se, že nezdá.“ Sealfont luskl prsty. Signál.

„Ne… Ne! Ne! Ne!“ Matlock si uvědomil, že křičí. Dívka se hlasitě rozplakala. Otočil se k Sealfontovi. „Řekli mi, že tě usnesli! Myslel jsem, že jsi mrtvý! Tvou smrt jsem si kladl za vinu!“

„Neunesli mě, pouze doprovodili. Dej mi ten deník.“ Sealfont znovu luskl prsty, tentokrát už podrážděně. „A korsický papír. Doufám, žes ho přinesl.“

Tichý zvuk, tlumené zakašlání, zachraptění, přidušený výkřik. Sealfont se ohlédl a ostře přivolal své neviditelné vojáky.

„Pojďte sem!“

„Proč?“ zeptal se ho Matlock.

„Protože jsme museli. Já jsem musel. Nebyla jiná alternativa.“

„Nebyla jiná alternativa?“ Matlock nevěřil svým uším. „Jiná alternativa k čemu?“

„Ke zhroucení! K totálnímu kolapsu! Ocitli jsme se finančně na dně! Vyčerpali jsme poslední rezervy a už nebylo odkud čerpat. Morální korupce dosáhla vrcholu. Úpěnlivé žádosti o posílení investic do vyššího vzdělání byly mávnutím ruky zamítány jako ztrátové a celý národ už nudily jako stokrát obehraná písnička. Nemohli jsme zareagovat jinak než přechodem do útoku a ovládnutím… těch zkorumpovaných. Jedině tak jsme mohli přežít. A dokázali jsme to!“

V mučivém zmatku konfrontace Matlockovi konečně zapadly všechny díly skládačky na své místo. Jako by náhle zvolil správnou kombinaci číselného zámku a dveře tajemného trezoru se před ním otevřely, aby vydaly strašné tajemství… Mimořádné dotace a sponzorské dary pro Carlyle… Ale zdaleka nešlo jen o Carlyle. Sealfont právě vyřkl klíčová slova. Úpěnlivé žádosti… už celý národ nudily. Náznak, ale zřetelný!

Celá země!

Všechny školy dál sháněly sponzorské příspěvky, ale v posledních letech umlkly zoufalé výkřiky o hrozícím kolapsu, hlasité kampaně za zvýšení dotací, které ještě před nedávnem hýbaly univerzitami, ustaly.

Veřejnost předpokládala — pokud si s tím vůbec lámala hlavu — že krize byla zažehnána a situace se vrátila k normálu. Jenže se mýlila. Normou se stala děsivá noční můra.

„Ach, bože můj,“ vydechl hrůzou omráčený Matlock.

„Ten nám nepomohl, to mi věř,“ opáčil Sealfont. „Naše výsledky jsou výhradně dílem lidských rukou. Podívej se, čeho jsme dosáhli. Jsme nezávislí! Naše síla neustále roste. Do pěti let vytvoří všechny univerzity na severovýchodě soběstačnou federaci.“

„Jste nemocní… Jste jako rakovina!“

„Ale přežijeme! Volba skutečně nebyla moc těžká. Nikdo se nesnažil tu neúnosnou situaci změnit. A nejméně my sami… A tak jsme se před deseti lety rozhodli vyměnit klíčové hráče.“

„Ale že zrovna ty…“

„A proč ne? Dobrá volba, nemyslíš?“ Sealfont se znovu ohlédl k restauraci, ke spící zahradě protkané cihlovými chodníky.

„Kde jste?“ vykřikl. „Pojďte sem! Našemu příteli je jedno, kdo jste. Brzy odejde… Je to tak, ne, Jamesi?“

„Tys zešílel! Jsi…“

„To rozhodně ne! Nikdo nemůže být rozumnější. A praktičtější… Dějiny se opakují. To bys měl vědět. Sociální předivo se roztrhlo, společnost je rozdělena do krutě znepřátelených táboru. Nenech se zmást zdánlivým klidem. Zařízni jen trochu pod povrch a vytryskne krev.“

„Ale ta krev teče kvůli tobě a lidem jako ty!“ zařval Matlock. Došel na konec cesty. Pružina sklapla.

„Právě naopak! Ty nafoukaný pokrytecký slabochu!“ Sealfont ho probodával pohledem mrazivého vzteku a jeho hlas zněl jako syčení jedovatého hada. „Kdo ti dal právo nás odsuzovat? Kde jsi byl, když muži jako já — ve všech institucích — čelili velmi reálné hrozbě uzavření? Hověl sis v klidu bezpečného hnízdečka, které jsme ti my zajistili… Všechny naše prosby zůstávaly nevyslyšeny. Na naše potřeby nebral nikdo ohled…“

„Nesnažili jste se. A když, tak nedostatečně…“

„Jsi blázen! A lhdř!“ To už Sealfont řval. Ten člověk je posedlý ďáblem, pomyslel si Matlock. Nebo ho mučí pocit viny. „Co nám zbývalo? Snižování nákladů? Sponzorské dary? Existují výhodnější způsoby, jak si snížit daňový základ. Nadace? Úzkoprsí malí tyrani a příspěvky, které za moc nestojí. Vláda? Spolek slepých sprosťáků! Nechala se koupit za peníze a hlasy voličů! My jsme neměli žádné fondy, kterými bychom voliče uplatili! Pro nás se systém financování zhroutil! Byli jsme vyřízení… A nikdo to neviděl zřetelněji než já. Roky shánění, žebrání, natahování dlaní k ignorantům a jejich nabubřelým výborům… Bylo to beznadějné, umírali jsme na úbytě. Nikdo nám nenaslouchal. A pokaždé, pokaždé, se za výmluvou a zdůvodněním odkladu ozval tajemný, ale o to bolestnější výsměšný odkaz na naši všeobecnou, samotným bohem seslanou slabost. Koneckonců, jsme jenom ubozí učitelé, ne muži činu…“

Sealfont náhle snížil hlas, který zněl tím naléhavěji a přesvědčivěji. „Nuže, mladíku, teď jsme muži činu. Stávající systém je oprávněně odsouzen k zániku. Vůdcové se nikdy nepoučí. Podívej se na ty děti. Ty to viděly. A pochopily… A my jsme je získali na svou stranu. Naše spojenectví není dílem náhody.“

Matlock se nezmohl na nic než na upřený pohled do rektorových očí. Sealfont jako by opakoval slova indického filozofa. Spolehni se na děti… Spoléhej na ně a dej si na ně pozor. Vůdcové se nikdy nepoučí… Ach, bože můj! Je to tak? Opravdu jsme takto skončili? Nimrodové a Dunoisové. „Federace“, „elitní gardy“. Jsme odsouzeni prožít dějiny znovu?

„A teď mluv, Jamesi! Kde je ten dopis, o kterém jsi mluvil? Kdo ho má?“

„Cože? Dopis?“

„Ano. Dopis, který má být dnes dopoledne zaslán do Washingtonu. Nebude, že?“

„Nechápu, co…“ Matlock se snažil, zoufale se snažil uspořádat myšlenky.

„Komu jsi dal ten dopis!“

„Jaký dopis?“ Už když je vyřkl, Matlock si uvědomil, že použil nesprávná slova, ale nemohl si pomoci. Hlavou se mu honily zmatené myšlenky, mozek se zcela vymkl jeho vůli.

„Rozumím… Takže žádný dopis neexistuje, že?! Neexistuje žádné podepsané místopřísežné prohlášení, které má být v deset hodin odesláno ministerstvu spravedlnosti! Lhal jsi!“

„Lhal jsem… Lhal.“ Matlock vyčerpal poslední rezervy psychických sil. Už se nedokázal bránit. Zbývala holá realita.

Sealfont se tiše zasmál. Matlock rektorův typický smích dobře znal, ale tentokrát v něm zazněla krutost, kterou v něm nikdy neslyšel.

„To bylo chytré. Ale nakonec ses projevil jako slaboch. Tušil jsem to od samého začátku. Vládní agenti v tobě našli ideálního adepta. Ty se totiž nedokážeš ničemu skutečně oddat. Oni tomu říkají mobilita. Já to nazývám oportunistická flexibilita. Umíš mluvit, ale víc nic. A navíc jsou to plané žvásty… Jsi vlastně reprezentativní vzorek naší společnosti.“ Sealfont se obrátil ke stezce. „Všichni poslouchejte! Profesor Matlock nebude moci prozradit žádná jména, nikoho z vás. Zvedněte zadky a ukažte se, zbabělci!“

„Auugh…“

Krátký hrdelní výkřik prořízl ticho a Sealfont sebou prudce škubl.

Další zalapání po dechu, doprovázené nezaměnitelným bublavým zvukem vzduchu unikajícího proříznutou průdušnicí. Pak zaječení udušené v zárodku.

„Kdo je tam…? Co se stalo?“ Sealfont vyběhl na stezku, od níž zaznělo poslední zasténání.

Zastavil ho další výkřik — vzápětí useknutý — z jiné části zahrady. Spěšně se vrátil; propukající panika ho zbavila dosavadního sebeovládání.

„Kdo je tam?! Kde jste všichni? Okamžitě pojďte sem!“

Znovu ticho. Sealfont nechápavě zíral na Matlocka.

„Cos to udělal? Cos to udělal, ty bezvýznamný nýmande? Koho sis s sebou přivedl? Kdo je tam? Odpověz mi!“

I kdyby ze sebe dokázal vypravit slovo, Matlock odpovídat nemusel. Na konci zahrady vykročil na chodník Julian Dunois.

„Dobrý den, Nimrode.“

Sealfont vytřeštil oči. „Kdo jste? Kde jsou moji lidé?“

„Jmenuji se Jacques Devereaux. A také Heysoú Daumier. Nebo Julian Dunois. Můžete si vybrat. Proti nám jste neměl šanci. Vzal jste si deset mužů, já jen osm. Neměl jste šanci. Vaši lidé jsou mrtví. S mrtvolami si nedělejte starosti. Uklidíme je.“

„Kdo jste?“

„Váš nepřítel.“

Sealfont levou rukou rozevřel kabát a vsunul pravačku pod sako. Dunois varovně vykřikl. Matlock se vrhl na muže, kterého deset let uznával a vážil si ho. Skočil na něj ovládán jedinou myšlenkou a s jediným cílem, i kdyby to měl být poslední čin jeho života.

Zabít.

Obličej nepřítele se ocitl na dosah, lincolnovská tvář, teď zrůzněná zděšením a strachem. Rozmáchl se a vší silou do něj udeřil — jako raněný lev ohánějící se tlapou. Zaryl klouby prstů do masa a cítil, jak pod nimi vytryskla krev. Uslyšel burácivý výbuch a levým ramenem mu projela palčivá bolest. Nevnímal ji a pokračoval v útoku.

„Pusťte ho, Matlocku! Pusťte ho!“

Silné, svalnaté černé paže ho odtáhly stranou, strhly ho k zemi a nepouštěly. Ale nevěnoval jim pozornost, protože zaslechl zmučený křik a své jméno, opakované hlasem nelidského utrpení.

„Jamie… Jamie… Jamie…“

Hnán zběsilou zuřivostí zmobilizoval síly a vymrštil tělo. Mohutné černé paže útok nečekaly a povolily sevření. Matlock přikrčil kolena k tělu a prudce vykopl. Podrážky se zabořily do žeber. Další úder přistál na páteři.

Alespoň na okamžik byl volný.

Vystartoval, vzápětí zakopl a natáhl se na zemi. Natloukl si lokty a kolena o kámen, ale nevšímal si toho. Bylo mu jedno, co se s ním stane, ignoroval bolest, která mu teď ochromovala celou levou polovinu těla, hlavně když se dostane k dívce, která leží zhroucená opodál. K dívce, která kvůli němu tak trpěla.

„Pat!“

Přemohla ho bolest. Znovu upadl, ale to už ji popadl za ruku. Drželi se zoufale jeden druhého, jako by si vzájemně chtěli dodat sílu a útěchu, dobře si vědomi, že mohou každým okamžikem zemřít.

Matlockova ruka v její dlani náhle ochabla.

Jeho svět pohltila tma.

* * *

Když otevřel oči, uviděl mohutného černocha, který před ním klečel. Položili jej k mramorové lavičce a opřeli ho o ni. Měl svlečenou košili, levé rameno mu pulzovalo bolestí.

„Myslím, že ta bolest je horší než samotná rána,“ řekl černoch. „Levou část hrudníku jste si těžce pohmoždil v tom autě a teď vám kulka pronikla chrupavkou pod levým ramenem. Taková kombinace musí nesnesitelně bolet.“

„Píchli jsme vám lokální umrtvení. Za chvíli by se vám mělo ulevit.“ To promluvil Julian Dunois, který stál vedle lavičky. „Slečnu Ballantyneovou jsem odvezli k doktorovi. Sundá jí náplast z očí. Je to černoch a sympatizuje s naším hnutím, ale ne natolik, aby ošetřil pacienta se střelným zraněním. Přivolali jsme vysílačkou našeho lékaře z Torringtonu. Přijede asi za dvacet minut.“

„Proč jste s Pat nepočkali? Mohl se postarat i o ni.“

„Protože si s vámi musím promluvit. Krátce, ale důvěrně. A taky pro její dobro. Čím rychleji se ty náplasti odstraní, tím méně bude trpět.“

„Kde je Sealfont?“

„Zmizel. Víc vědět nepotřebujete a také se nikdy víc nedozvíte. To musíte pochopit. Protože když ne, pořád můžeme naplnit hrozbu vůči vám a slečně Ballantyneové. Ale to bychom nechtěli… Víte, my dva, vy a já, nejsme nepřátelé.“

„Mýlíte se. Jsme.“

„Nakonec se z nás možná nepřátelé stanou. To je, zdá se, nevyhnutelné. Teď však můžeme jeden druhému pomoci ve chvíli, kdy se vzájemně nejvíce potřebujeme. Jsme si toho vědomi a věříme, že vy také.“

„Máte pravdu.“

„A možná jsme se jeden od druhého i něco naučili.“

Matlock pohlédl černému revolucionáři do očí. „Pochopil jsem mnohé souvislosti. Ale není mi jasné, co jste se ode mě mohli naučit vy.“

Revolucionář se mile usmál. „Že se jedinec díky svým činům — díky odvaze, chcete-li — dokáže povznést nad stigma společenské nálepky.“

„Teď vám nerozumím.“

„Tak se zamyslete a pochopíte.“

„Co bude dál? S Pat? Se mnou? Jakmile mě uvidí první policista, zatkne mě.“

„O tom upřímně pochybuji. Během hodiny si Greenberg přečte dokument, který připravila moje organizace. Přesněji řečeno jsem ho připravil já. Domnívám se, že skončí ve složce, která bude navěky pohřbena v archivu. Je to výbušný dokument, který by mohl způsobit obrovské nepříjemnosti. Z hlediska morálky, práva a samozřejmě politiky. Vedoucí představitelé se dopustili obrovské spousty fatálních chyb… Dnes dopoledne budeme jednat jako vaši prostředníci. Možná byste mohl použít část svých peněz, které jste tak okázale inzeroval, a odjet se slečnou Ballantyneovou na dlouhou zdravotní dovolenou… Věřím, že se tato myšlenka setká s nadšeným souhlasem. Jsem si tím jistý.“

„A Sealfont? Co bude s ním? Zabijete ho?“

„Zaslouží si Nimrod žít? Nemusíte odpovídat, o tomto tématu nebudeme diskutovat. Stačí říct, že bude žít tak dlouho dokud neodpoví na jisté otázky.“

„Máte ponětí, co se stane, až vyjde najevo, že zmizel?“

„Propuknou divoké spekulace. O spoustě věcí a nebudou moc pěkné. Když se boří ikony, věřící zpanikaří. Budiž. Carlyle se s tím bude muset nějak vyrovnat… A teď odpočívejte. Doktor se objeví každou chvilku.“ Dunois obrátil svou pozornost na černocha v kombinéze, který k němu přistoupil a něco mu pošeptal. Další černoch, který klečel vedle Matlocka a obvazoval mu rány, se napřímil. Profesor se díval, jak vysoký, štíhlý Julian Dunois s klidnou autoritou tiše udílí rozkazy, a pocítil záchvěv vděčnosti. O to hlubší, když na sebe Dunois V jeho očích vzal jinou podobu.

Jako by mu přes rameno nahlížela smrt.

„Dunoisi…“

„Ano?“

„Buďte opatrný.“

Epilog

Modrozelené vody Karibiku odrážely horké odpolední slunce a nespočetnými vlnkami vrhaly oslepující blesky. Měkký písek hřál do bosých chodidel. Odlehlá, izolovaná část ostrova žila v míru sama se sebou i s okolním světem, který sotva brala na vědomí.

Matlock sešel k čáře příboje a nechal si omývat kotníky slanou vodou, stejně teplou jako písek pláže.

Otevřel noviny, které mu poslal Greenberg, a začetl se do zatrženého článku.

MASAKR V CARLYLE, CONNECTICUT

23 OBĚTÍ, BĚLOŠI I ČERNOŠI

MĚSTO OCHROMENO ŠOKEM

REKTOR UNIVERZITY NEZVĚSTNÝ

CARLYLE, 10. KVĚTNA — Včera došlo v části univerzitního městečka, kde stojí starobylé a okázalé obytné domy, k brutálnímu masakru, jehož příčiny dosud nebyly objasněny a kterému padlo za oběť třiadvacet bělochů a černochů. Federální úřady se domnívají, že jde o výsledek nastražené léčky, která si vyžádala životy četných obránců i útočníků…

Následoval chladný výčet jmen obětí a krátký výtah z policejních protokolů.

Mezi mrtvými byl i Julian Dunois.

Takže smrt, která mu nahlížela přes rameno, nebyla pouhou vidinou. Dunois jí neunikl. Rozpoutal vlnu násilí, která nakonec pohltila i jeho.

Zbytek článku obsahoval složité spekulace ohledně motivů a dopadů masakru ve vztahu k podivnému okruhu jednajících postav a také ohledně možné spojitosti se zmizením Adriana Sealfonta.

Pouhé spekulace. Žádná zmínka o Nimrodovi, o Matlockovi ani slovo, stejně jako o dlouhodobém federálním vyšetřování. Pravda chyběla.

Matlock zaslechl, jak se otevírají dveře bungalovu, a otočil se. Za písečnou dunou, asi třicet metrů daleko, stála na malé terase Pat. Zamávala na něj, seběhla po schodech a rozběhla se k němu.

Na sobě měla šortky a lehkou hedvábnou blůzku, byla bosá a smála se. Obvazy z nohou a rukou zmizely a karibské slunce dodalo pokožce nádherný bronzový nádech. Chvíle hrůzy připomínala už jen široká oranžová čelenka, která milosrdně zakryla rány nad čelem.

Neprovdá se za něj. Prohlásila, že sňatek nesmí být důsledkem lítosti či pocitu dluhu — skutečného nebo imaginárního. Matlock však věděl, že nakonec si ho vezme. Jinak by zůstali oba do smrti svobodní. Julian Dunois to tak zařídil.

„Přineslas cigarety?“ zeptal se.

„Ne. Cigarety ne,“ odpověděla. „Zato jsem přinesla sirky.“

„Proč tak tajemně?“

„To samé jsem řekla Jasonovi. Pamatuješ?“

„Jistě. Bylas vzteklá jako čert.“

„A ty jsi vzteky málem vyletěl z kůže… Pojďme k molu.“

„K čemu ti budou sirky?“ Strčil noviny do podpaždí a vzal ji za ruku.

„Zapálím pohřební hranici. Archeologové jim přikládají velký význam.“

„Cože?“

„Nosíš ty zatracené noviny celý den. Chci je spálit.“ Něžně se na něj usmála.

„To, co se v nich píše, spálením nezměníš.“

Pat poznámku ignorovala. „Proč myslíš, že ti je Jason poslal? Domnívala jsem se, že podle původního plánu jsme se zde měli na několik týdnů odříznout od světa. Žádné noviny, žádné rádio, žádné kontakty, jenom teplá čistá voda a bílý písek. Sám stanovil pravidla a potom je změnil.“

„Nebyla to pravidla, nýbrž doporučení, a od počátku mu bylo jasné, že je budeme jen obtížně dodržovat.“

„Tak je měl aspoň porušit někdo jiný. Není tak dobrý přítel, jak jsem si o něm myslela.“

„Třeba je právě proto ještě lepší.“

„Hele, nechoď na mě se sofistikou.“ Stiskla mu ruku. Výjimečně vysoká vlna jim umyla chodidla. Z oblohy se tiše snesl racek a dopadl na vodu nedaleko pobřeží. Zlostně pohodil hlavou, zatřepal křídly a s vřískotem se vznesl — kořist mu unikla před nosem.

„Greenberg ví, že mě čeká velmi nepříjemné rozhodnutí.“

„Už ses přece rozhodl. To taky ví.“

Matlock se na ni zadíval. Samozřejmě že to Greenberg ví, stejně jako ona, blesklo mu hlavou. „To rozhodnutí způsobí obrovskou bolest. Možná větší, než lze ospravedlnit.“

„Ano, přesně tohle ti řeknou. Budou po tobě chtít, abys je nechal udělat to, co chtějí oni. Tiše, efektivně, s co nejmenším obtěžováním a znepokojováním veřejnosti. Pro dobro všech.“

„Co když mají pravdu? Třeba by to tak bylo nejlepší.“

„Tomu přece nevěříš.“

„Jistě že ne.“

Chvíli kráčeli mlčky. Před nimi se z vln vynořilo kamenné molo vybudované před několika staletími, aby se postavilo do cesty dávno zapomenutému mořskému proudu. Za tu dobu se z něj stala součást přirozené scenerie.

Stejně jako Nimrod. I on se stal přirozeným prodloužením, extrapolací předvídaného — nepříjemného, nicméně očekávaného. Něčeho, proti čemu je nutno bojovat v hlubokém utajení.

Amerika v malém… Těsně pod povrchem.

Firemní politika, člověče.

Všude.

Lovci, stavitelé. Predátoři a zabijáci se spojili s kořistí a oběťmi.

Spolehni se na děti… Děti pochopily… Získali jsme je na svou stranu.

Vůdcové se nikdy nepoučí.

Mikrokosmos neodvratného? Nevyhnutelného, protože naplňuje skutečné potřeby? Léta nedoceňované?

A přesto se vůdcové nikdy nepoučí.

„Jason kdysi řekl, že pravda není dobrá ani špatná. Je prostě pravda. Proto mi ty noviny poslal.“ Matlock se posadil na široký plochý balvan; Pat stála vedle něho. Sílil příliv a pleskavé vlnky se šplhaly výš po pláži. Pat se natáhla pro složené noviny.

„Takže tohle je pravda,“ konstatovala.

„Jejich pravda. Podle jejich úsudku. Přiděl patřičné nálepky a pokračuj ve hře. Dobří hoši a zlí hoši, všechny oddíly dosáhnou průsmyku právě včas. Pro tentokrát.“

„A jaká je tvoje pravda?“

„Vrátit se a všechno zveřejnit. Do posledního písmene.“

„Odmítnou. Předloží ti stovky důvodů, proč bys to neměl dělat.“

„Nepřesvědčí mě.“

„Tak se postaví proti tobě. Už vyhrožovali. Nestrpí žádné zásahy. Jason chce, abys to pochopil.“

„Chce, abych na to myslel.“

Pat podržela rozložené listy před sebou, o suchý drsný povrch balvanu rozžala dlouhou dřevěnou zápalku a přidržela ji pod novinami.

Papír se váhavě rozhořel; spršky slané vody dusily plamínky. Ale hořel.

„To není zrovna působivá pohřební hranice,“ poznamenal Matlock.

„Ale postačí, než se vrátíme.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai