Operace Tortugas

Robert Ludlum

(1993)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Špionážní román se zabývá tajnou akcí CIA, která se odehrála v roce 1944 a ve které došlo ke spolupráci tajných služeb USA a fašistického Německa.Kniha odkrývá pozadí rozsáhlých potíží s nimiž se na jedné straně potýkala americká armáda a na straně druhé nacistického Německa. Ve vrcholně tajné operaci Tortugas došlo na krátkou dobu ke spolupráci a tím i vyřešení potíží na obou stranách. Agent CIA, který je hlavním protagonistou děje, je hluboce rozčarován a znechucen nečestnými praktikami neohlížejícími se na čest, vlastenectví a lidské dimenze těchto událostí.

Robert Ludlum

Operace Tortugas

Copyright © 1974 by Robert Ludlum

Cover art copyright © by Milan Hrčka 1993

Czech edition © Fortuna Print Ltd. for Athéna Ltd. 1993

Z anglického originálu Robert Ludlum, The Rhinemann Exchange, Bantam Books, 1989 přeložily Daria Dvořáková a Naďa Klevisová v roce 1993. Vydání první.

ISBN 80-85736-05-5

Úvod

20. března 1944, Washington, D.C.

„Davide?“

Do místnosti vstoupila dívka, chvíli tiše stála a hleděla na vysokého důstojníka, který se díval z hotelového okna. Březnovým chladem padal březnový deštík a na zamlženém obzoru se tvořily větrné víry.

David se otočil, uvědomil si její přítomnost, ne její hlas. „Promiň. Říkala jsi něco?“ Viděl, že drží plášť do deště. Viděl také v jejích ocích obavy – a strach, který se snažila skrýt.

„Už je to pryč,“ řekla jemně.

„Už je to pryč,“ opakoval. „Nebo asi tak za hodinu bude.“

„Budou tam všichni?“ přistoupila k němu a držela kabát před sebou jako štít.

„Ano. Nic jiného jim nezbývá… nic jiného mi nezbývá.“

Spauldingovo levé rameno pod vojenskou blůzou bylo v obvazech, ruka byla zavěšena na široké černé pásce. „Pomoz mi prosím tě do kabátu. Pršet asi jen tak nepřestane.“

Jean Cameronová před ním váhavě rozevřela kabát.

Podívala se pozorně na limec vojenské košile a zarazila se. Pak sjela pohledem na klopy uniformy.

Scházely tam distinkce.

Tam, kde kdysi byly, měla látka trochu jiný odstín.

Žádné označení, hodnosti, ani měď, ani stříbro. Ani zlaté iniciály země, které slouží.

Sloužil.

Všiml si jejího pohledu.

„Tak jsem začínal,“ řekl tiše. „Beze jména, bez hodnosti, bez minulosti. Jenom číslo. A za nim písmeno. Chci jim to připomenout.“

Dívka strnule svírala kabát. „Zabijí tě, Davide,“ řekla téměř neslyšně.

„To jediné neudělají,“ řekl klidně. „Nebudou už žádné vraždy, žádné nehody, nikdo mě náhle nepřeloží do Barmy nebo Dáresalámu. S tím už je konec… Nevědí totiž, co jsem udělal.“

Něžně se usmál a dotkl se její tváře. Její krásné tváře.

Hluboce se nadechla a snažila se vypadat klidně, ale on věděl, že to jen předstírá. Když si navlekl plášť do deště na pravou ruku, opatrně mu ho přetáhla přes levé rameno. Na mm chvilinku přitiskla obličej k jeho zádům, slyšel, jak se jí trochu třese hlas.

„Nebudu se bát. Slíbila jsem ti to.“

Prošel skleněným vchodem hotelu Shoreham a zavrtěl hlavou na vrátného pod stříškou. Nechtěl taxi, chtěl jít na dlouhou procházku. Aby už konečně oheň jeho hněvu dohořel a vyhasl.

Prožije poslední hodinu svého života v uniformě.

V uniformě, která teď nemá žádné označení, kterou nelze identifikovat.

Vejde bočními dveřmi ministerstva války a řekne své jméno vojenské policii.

David Spaulding.

Nic víc. To postačí, nikdo ho nezastaví, nikdo se ho na nic nebude ptát.

Anonymní velitelé nechali příkaz a on bude moci projít jen s uvedením divize, projít šedými chodbami do neoznačené místnosti.

Tyto příkazy budou u bezpečnostní služby, protože byl vydán další rozkaz. Rozkaz, jehož původce nedokázal nikdo vystopovat.

Nikdo z nich…

Vyslovovali své rozkazy rozhořčeně.

Ale on byl rozhořčen víc než oni.

I to věděli, anonymní velitelé.

Jména, která pro něj ještě před několika měsíci v oné neoznačené místnosti nic neznamenala. Jména, která nyní byla pro něj symbolem nejhlubší zrady, tak otřesné, až si skutečně myslel, že přišel o rozum.

Hdward Oliver.

Jonathan Craft.

Walter Kendall.

Jména sama zněla neškodně. Mohla patřit stovkám nebo tisícům lidí. Zněla tak… americky.

Jenže tato jména, tito lidé ho přivedli téměř k šílenství.

Budou tam, v oné neoznačené místnosti, a on jim připomene ty zbývající.

Erich Rhinemann. Buenos Aires..Alan Swanson. Washington.

Franz Altmüller. Berlín.

Jiné symboly. Jiné nitky…

Nejhlubší zrada, jíž se na něm dopustili… nepřátelé.

Jak se to proboha stalo?

Jak se to mohlo stát?

Ale stalo se to. A on všechna fakta, jak je znal, sepsal.

Sepsal je a dokument… uložil do schránky na archívní materiály v trezoru coíoradské banky. Nikdo je nevystopuje. Budou uzamčeny pod zemi tisíc let. Bylo by to nejlepší.

Pokud ho muži v neoznačené místnosti nedonutí jednat jinak.

Kdyby ano… jestliže ho donutí… zdravý rozum miliónů lidí projde těžkou zkouškou… Pocit hnusu nebude respektovat žádné státní hranice, neušetří žádný lidský kmen na zeměkouli.

Vůdcové budou psanci.

Jako je on teď.

Číslo a pak písmeno.

Došel ke schodům do ministerstva války, jehož hnědé kamenné sloupy.už pro něj nebyly symbolem síly. Jakási světle hnědá hmota.

Nepřetrvávajicí věky.

Prošel dvojitými dveřmi ke kontrole, kterou prováděl pod-plukovník ve středních letech a dva seržanti.

„Spaulding David,“ řekl tiše.

„Prokažte svou totožnost…“ podplukovnik se podíval na nárameniky pláště do deště a potom na límec, „Spaulding…“

„Jmenuji se David Spaulding. Jsem z Fairfaxu,“ opakoval David mírně. „Ověřte si to v materiálech,“

Podplukovnik hněvivě zvedl hlavu, ale když se zadíval na Spauldinga, jeho hněv pomalu přerůstal v úďiv. Protože David svá slova nepronesl hrubě, ba ani nezdvořile. Pouze věcně. Seržant po podplukovníkové levici mu okamžitě předložil list papíru. Podplukovnik do něj nahlédl.

Pak krátce pohlédl zpět na Davida a pokynul rukou dopředu. Spaulding šel šedou chodbou, plášť do deště přes rameno, a cítil na sobě oči, zkoumavě hledící na uniformu bez distinkcí. Několikrát ho váhavě pozdravili.

8. září 1939, New York City

Dva prostovlasí armádní důstojníci v pečlivě vyžehlených uniformách sledovali skleněnou přepážkou muže a ženy v civilním oblečení. Místnost, v niž důstojníci seděli, byla neosvětlená.

Bliklo červené světýlko, z opletených beden, které byly v každém rohu neosvětlené krychle se skleněnou čelní stěnou, zaburácely varhany. Po nich zazněl vzdálený štěkot psů – velkých krvelačných psů – a pak do zvuků varhan a štěkotu psů promluvil hlas, hluboký, jasný, hrozivý.

Všude, kde vládne nenávist, všude, kde zní volání bezmocných, tam se setkáte s vysokou postavou Jonathana Týna, který ukryt ve stínuje připraven pustit se do boje s pekelnými silami. Viděni a neviděni…

Najednou se ozval pronikavý, do uši se zařezávající jekot.

„Áááááááá.“ V osvětlené místnůstce mrkla tlustá žena na mužíčka s tlustými brýlemi, který četl tištěný text, a s usilovným přežvykováním odešla od mikrofonu.

Hluboký hlas četl dál.

Dnes večer přichází Jonathan Týne na pomoc vystrašené lady Ashcroftové, jejíž manžel zmizel před třemi týdny přesně o půlnoci v mlhách skotských blat. A každé noci přesně ve dvanáct hodin se rozléhá nad temnými poli štěkot neznámého psa.

Snad vyhrožuje muži, který nyní pokradmu vstupuje do vše pohlcující mlhy. Bojovník se zlem, protivník Lucifera. Spása bezmocných oběti temných sil…

Varhanní hudba se opět rozvinula do crescenda, štěkot psů zněl stále zběsileji.

Starší plukovník pohlédl na svého společníka, nadporučíka. Mladší muž se zaujetím sledoval nenucené se chovající skupinku herců v osvětleném studiu.

Plukovník pokývl hlavou.

„Zajímavé, viďte?“ řekl.

„Cože?… Ovšem, pane. Ano, pane, velmi zajímavé. Který z nich to je?“

„Ten dlouhán támhle v koutě. Co si Čte noviny.“

„On hraje Týna?“

„Koho? To ne, nadporučíku. Ten má myslím jen malou roli. Ve španělském dialektu.“

„Malou roli… ve španělském dialektu.“ Nadporučík opakoval zaraženě a s užaslýma očima plukovníkova slova. „Promiňte, pane, ale nerozumím tomu. Není mi jasné, co tu děláme, co tu dělá on. Měl jsem dojem, že je stavební inženýr.“

„To taky je.“

Varhanní hudba se ztišila do pianissima, štěkání psů utichlo. Z obou opletených beden bylo teď slyšet veselejší, přátelštější hlas, který ničím nepřipomínal nadcházející drama.

Poutník. Mýdlo s vůní májových květin, mýdlo Mayflower. Poutníci vám opět přinášejí…“Příhody Jonathana Týna“.

Vypolstrované dveře temné krychle se otevřely a vstoupil holohlavý muž oblečený jako konzervativní obchodník. V levé ruce nesl hnědou obálku. Přistoupil k nim a pravou ruku natáhl k plukovníkovi. Mluvil tiše, ale ne šeptem. „Ahoj, Ede. Rád tě vidím. Nemusím snad říkat, že mě tvůj telefonát překvapil.“

„To je mi jasné. Jak se máš, Jacku?… Nadporučíku, seznamte se s panem Johnem Ryanem, dříve majorem Johnem N.M.I. Ryanem z Šesté armády.“

Důstojník vstal.

„Posaďte se, nadporučíku,“ řekl Ryan mladému muži a potřásl si s ním rukou.

„Těší mě. Děkuji, pane.“

Ryan došel k řadě černých kožených křesel a usedl vedle plukovníka čelem ke skleněné přepážce. Varhanní hudba opět zesílila a smísila se znovu se zvuky vyjících psů. Několik herců a hereček se shromáždilo kolem mikrofonu a všichni sledovali muže za panelem v jiné skleněné kóji – tentokrát osvětlené – na druhé straně studia.

„Jak se má Jane?“ zeptal se Ryan. „A co děti?“

„Nesedí jí Washíngton.a klukům zrovna tak. Nejraději by se viděli v Oahu. Ale Cynthii se tu strašně líbí. Teď jí je osmnáct a tady je to samý velký bál.“

Muž v osvětlené kóji dal rukou signál. Herci začali dialog.

Ryan pokračoval. „A co ty?’Washington‘ vypadá na rozpis-ce dobře.“

„To nejspíš ano, ale nikdo neví, že tam jsem. To mi nepomůže.“.“Hrn?“

„G2.“

„Koukám, že se ti daří, Jacku.“

„Taky se mi zdá.“

Ryan se trochu rozpačitě zasmál. „Je to pohoda. Asi tak deset lidí je schopno v agentuře dělat to co já… a líp. Ale nemají na čele ten punc nejvyšší dokonalosti. Já jsem symbol agentury, bez něhož by se to rozsypalo. Přesně správný typ pro předvádění na slavnostních přehlídkách.“

Plukovník se zasmál. „Nesmysl. Skvělejší to uměl se všemi těmi napomádovanými pajduláky. Dokonce i na velitelství odkazovali kongresmany na tebe.“

„Lichotíš mi. Alespoň si myslím, že to je líchotka.“

„Áááááá!“ Tlustá herečka, stále zpracovávající žvýkačku, zavnskla do druhého mikrofonu. Pak se obrátila a dloubla do hubeného, zženštile vyhlížejícího herce, který byl na řadě.

„Je to samé ječeni, co říkáte?“ Plukovník se vlastně ani neptal.

„A štěkání psů a rozladěných varhan a hekání a supěni.’Tyne‘ je snad ze všech našich programů ten nejsledovanější.“

„Přiznávám se, že jsem to taky poslouchal. S celou rodinou. Než jsme se vrátili.“

„Kdybych ti řekl, kdo napsal nejvíc scénářů, nevěřil bys.“* „Jak to myslíš?“

„Básník s Pulitzerovou cenou. Pod jiným jménem, samozřejmé.“

„Podivuhodné.“

„Nic podivuhodného na tom není. Jde o to přežít. U nás se platí. Za poezii ne.“

„Je to i jeho případ?“ Plukovník kývl hlavou směrem k vysokému tmavovlasému muži, který odložil noviny, ale stále se držel v rohu studia a opíral se kousek od ostatních herců o bílou polstrovanou zeď.

„Kdybys mě zabil, tak nevím. Než jsi zavolal, vůbec jsem nevěděl, kdo to je. Chci říct, že jsem ho znal, ale nic bližšího jsem o něm nevěděl.“ Ryan plukovníkovi podal hnědou obálku. „Tady je seznam programů a agentur, pro které dělal. Měli jsme v úmyslu ho obsadit do hlavní role..Hammertoni‘ s ním spolupracovali často…“

„To je kdo?“

„Hodně pracuji s externisty. Mají asi patnáct programů, denní seriály i večerní programy. Podle nich je spolehlivý, dobře se s ním pracuje. Zřejmě ho obsazovali výhradně do rolí s dialektem. A v cizím jazyce, když bylo třeba.“

„V němčině a španělštině.“ To bylo konstatování.

„Tak.“

„Jenže to není španělština, ale portugalština.“

„Kdo to pozná? Ty víš, kdo jsou jeho rodiče.“ Další konstatování, anticipující souhlas.

„Richard a Margo Spauldingovi. Koncertní pianisté, velmi slavní v Anglii a na kontinentě. V současnosti částečně na odpočinku v Costa del Santiago v Portugalsku.“

„Jsou to ale Američani, ne?“

„Zajisté. Moc chtěli, aby se jejich syn narodil tady. Ať bydleli, kde chtěli, posílali ho do americké internátní školy. Pak ho sem poslali na poslední dva roky přípravky na fakultu a na vysokou Školu,“

„Jak přišli k Portugalsku?“

„Těžko říct. Byl to jejich první velký úspěch v Evropě, a tak se rozhodli, že tam zůstanou. Za což bychom jim nejspíš měli být vděčni. Sem se vracejí jenom na turné, což už v současné době není tak často… Věděl jsi, že je stavební inženýr?“

„To jsem nevěděl. Zajímavé.“

„Zajímavé? Jenom’zajímavé‘?“

Ryan se usmál, v jeho očích zakmital smutek. „Během posledních řekněme šesti let toho asi na stavění moc nebylo, že? Chci říct, že žádná velká poptávka po stavebních inženýrech nebyla… kromě státních zakázek.“ Zvedl pravou ruku a rozmáchlým gestem opsal skupinu mužů a žen uvnitř studia. „Víš, co jsou ti lidé zač? Advokát, jehož klienti, když se mu podařilo jich pár sehnat, mu nemohli zaplatit. Jeden z vedení od Rolls-Royce, kterého v třiceti osmi dali na neplacenou dovolenou, bývalý senátor jednoho státu, který při kampani před několika lety přišel nejen o zaměstnání, ale i o spoustu zaměstnavatelů. Získal si pověst, že je komunista. Neblázni, Ede. Musíš se na to dívat z té lepší stránky. Sotva jsme se vyhrabali z deprese. Tito lidé mají štěsti. Měli koníčka, který je teď živí a možná je bude živit po celý život.“

„Když se pustím do práce já, nejpozději do měsíce jeho zaměstnání skončí.“

„Počítal jsem s něčím podobným. Blíží se bouře, viďte? Bude tu velmi brzo. Také se vrátím… Kam ho pošlete?“

„Do Lisabonu.“

David Spauiding se odlepil od bílé stěny studia. V ruce držel stránky textu a šel k mikrofonu, aby počkal na svou narážku. Pace ho sledoval přes skleněnou přepážku a byl zvědavý, jaký bude mít Spauiding hlas. Zaregistroval, že když se Spauiding přiblížil ke skupině herců, shromážděných kolem mikrofonu, vědomě se od něj odtáhli, jako by byl nový aktér mezi nimi svým způsobem cizinec. Mohla to být i pouhá zdvořilost, která měla novému příchozímu udělat místo, ale plukovník si to nemyslel. Scházely mu tam třeba úsměvy, nebo výměna pohledů, nebo jiné důvěrné projevy, které postřehl u ostatních.

Nikdo ani nemrkl. I ta ječící a přežvykující tlustá pani, která s oblibou do svých partnerů dloubala, jenom stála a zírala na Spauldinga a žvýkačka jí v puse ztuhla.

A pak se to stalo, zvláštní věc. Spauiding se na ně široce usmál a všichni, včetně útlého zženštilého človíčka, který právě přednášel svůj monolog, zareagovali zářivými úsměvy a pokyvováním. Tlustá paní zamrkala. Podivuhodné, pomyslel si plukovník Pace.

Opletenými bednami k němu pronikal Spauldingův hlas – středně hluboký, jasný a s tvrdým přízvukem. Četl roli šíleného doktora, která byla téměř komická. Vlastně to měla být komická role, přemýšlel Pace, jenže Spauiding jí dodal na opravdovosti. Pace toho o hraní dohromady moc nevěděl, ale přesvědčivý výkon poznal. A Spauiding přesvědčivý byl. Což by pro Lisabon mohlo být životně důležité. Za pár minut Spauldingova role evidentně skončila. Tlustá paní opět zaječela, Spauiding se vytratil do rohu a potichu, aby nešustil stránkami, vytáhl složené noviny. Opřel se o stěnu a z kapsy vyndal tužku. Nejspíš luštil křížovku v The New York Times.

Pace ze Spauldinga nespustil oči. Bylo důležité, aby si ze všech možných úhlů pozorně prohlédl každý subjekt, se kterým měl navázat kontakt. Sledoval maličkosti: způsob chůze, držení hlavy, klid nebo neklid v očích. Oblečení, hodinky, manžetové knoflíčky, vyčištěné nebo špinavé boty, sešlapané podrážky, držení těla.

Pace se snažil onu lidskou bytost, opírající se o stěnu a píšící něco do novin, porovnat s materiály ve své washingtonské kanceláři.

Jeho jméno se poprvé objevilo v materiálech pro technické jednotky armády. David Spauiding se informoval na možnosti obdržení zakázky-jako civilista: jaké by měl šance? Počítá se perspektivně s nějakými stavebními projekty? Na jakou dobu by musel vstoupit do armády? Otázky, které kladly tisíce kvalifikovaných mužů, počítajících s tím, že maximálně do dvou týdnů vstoupí v platnost zákon o selektivní službě. Kdyby měli dobrovolníci kratší službu anebo by jim to umožnilo pracovat v oboru, pak by se vyplatilo vstoupit dobrovolné než být hozen v niobilizaci do jednoho pytle.

Spauiding vyplnil příslušný formulář a bylo mu řečeno, že mu armáda dá vědět. To bylo před šesti týdny, a dosud se nikdo neozval. Ne že by armáda neměla zájem, zájem měla. Z Rooseveltových kruhů se proslechlo, že návrh zákona bude každým dnem schválen, a počítalo se s natolik mimořádným rozšiřováním armádních táborů, rozsahu téměř neuvěřitelného, že každý inženýr, zejména stavební inženýr se Spauldingovou kvalifikací, byl vítán.

Ale pánové ve vedení stavební sekce věděli, po čem se shání výzvědná služba, výbor náčelníků štábů a ministerstvo války. Polehoučku, pomaloučku. Nesmělo dojít k žádné chybě. A tak předali dotazník Davida Spauldinga na G2 a na oplátku se dozvěděli, že od něj mají dát ruce pryč.

Muž, kterého tajná služba potřebovala, musel mít tři základní předpoklady. Měl-li je, musel být zbytek jeho osobnosti prozkoumán pod mikroskopem, jestli celá bytost vlastní to ostatní, co je nezbytně nutné. Tři základní předpoklady byly dost náročné samy o sobě: za prvé plynná portugalština, za druhé němčina na stejné úrovni, za třetí natolik solidní profesionální zkušenost ve stavebnictví, aby dokázal rychle a přesné porozumět technickým výkresům, fotografiím i slovnímu popisu nejrozmanitějších průmyslových projektů. Od mostů a továren až po obchodní domy a dopravní systém.

Muž v Lisabonu bude všechny tyto schopnosti potřebovat. Bude jich využívat v příští válce, ve válce, které se Spojené státy nevyhnutelně zúčastní.

Muž v Lisabonu bude muset vytvořit výzvědnou síť, jejímž prvořadým úkolem bude destrukce staveb hluboko v nepřátelském území.

Jisti muži a ženy už vyrazili přes území nepřítele a v neutrálních zemích započali svou nedefinovatelnou činnost. S těmi lidmi by měl muž v Lisabonu spolupracovat… než to udělá někdo jiný.Tyto všechny lidi bude muset vyškolit pro infiltraci. Špionážní jednotky. Týmy bi– a trilingvních agentů, které bude vysílat přes Francii na německé hranice. Aby přinesli zpět svá pozorování, eventuálně sami zasadili úder.

Angličané souhlasili, že by takového Američana bylo v Lisabonu zapotřebí. Britská výzvědná služba připustila, že má v Portugalsku slabiny, prostě tam už byli moc dlouho a všem na očích. A čas od času docházelo v londýnské rozvědce k velkým přehmatům. MI-5 bylo infiltrováno.

Lisabon bude patřit Američanům.

Jestliže takového Američana najdou.

Žádost Davida Spauldinga základní nezbytné požadavky obsahovala. Mluvil třemi jazyky, a to od dětských let. Jeho rodiče, slavní Richard a Margo Spauldingovi, měli tři bydliště, malý elegantní byt v londýnské Belgravii, v zimě se stěhovali do německého Baden-Badenu a jejich posledním útočištěm byl rozlehlý přímořský dům v umělecké čtvrti v Costa del Santiago v Portugalsku. Spaulding v tomto prostředí vyrostl. Když mu bylo šestnáct, rozhodl jeho otec, navzdory matčiným námitkám, že bude střední školu studovat ve Spojených státech a přihlásí se na americkou univerzitu.

Andover v Massachusetts, Dartmouth v New Hampshiru a pak Carnegie v Pensylvánii.

Všechny tyto informace výzvědná služba pochopitelně nevy-četla ze Spauldingovy žádosti. Všechny dokreslující skutečnosti, a mnohem více, získala od muže jménem Aron Mandel v New Yorku. Pace, s očima stále upřenýma na vysokého hubeného muže, který odložil noviny a pozoroval s klidným úsměvem herce kolem mikrofonu, si promítl své jediné setkání s Mandelem. A zpětně srovnával Mandelovy informace s mužem, na kterého se právě díval.

Mandel byl uveden na dotazníku v kolonce Ověření údajů. Zplnomocněný umělecký manažer rodičů. Byla tam adresa: apartmá v budově Chryslera. Mandel byl velmi úspěšný umělecký manažer, ruský Žid, který přetahoval klienty Sol Huro-kovi, aniž pro to hnul jen malíčkem.

„David byl jako můj syn,“ řekl Mandel Paceovi. „Ale to už jistě víte.“

„Proč myslíte? Vím jen to, co jsem vyčetl z jeho žádosti. A pár nahodilých informací: zprávy z vysokoškolských studií a posudky od zaměstnavatelů.“

„Nejspíš jsem vás očekával. Nebo někoho podobného.“

„Prosím?“

„To je tak. David strávil spoustu let v Německu, dalo by se říct, že tam prakticky vyrůstal.“

„V jeho žádosti, vlastně vjeho pasu se uvádí, že jeho rodina bydlí také v Londýně a v miste, které se nazývá Costa del Santiago v Portugalsku.“

„Řekl jsem prakticky. V němčině konverzuje bez problémů.“

„V portugalštině také, jestli dobře rozumím.“

„Stejně snadno. I v sesterském jazyku, ve španělštině… Uniklo mi, že plukovníci mají takový zájem o lidi, kteří jsou zařazeni do stavební sekce v armádě. Včetně jejich pasů.“

Mandel se usmál a kolem očí se mu složily vrásky.

„Na vás jsem nebyl připravený.“ Plukovník odpověděl velmi prostě. „Většina bdí se na podobné záležitosti dívá jako na rutinní věci. Nebo si to začnou myslet… když jim trochu pomůžeme.“

„Většina lidí nežila jako Židé v carském Kyjevě… Co ode mne chcete?“

„Nejdříve ze všeho, řekl jste Spauldingovi, že nás čekáte? Nebo někomu…“

„To jistě ne,“ přerušil ho jemně Mandel. „Řekl jsem vám, že v něm vidím svého syna. Neměl jsem žádný zájem strkat mu do hlavy takové myšlenky.“

„To se mi ulevilo. I když z toho třeba nic nebude.“

„Vy ovšem doufáte, že ano.“

„Abych byl upřímný, ano. Ale musíme si o něm ještě něco zjistit. Prostředí, ve kterém vyrůstal, není jenom neobvyklé, je jakoby plné protikladů. Abych tak řekl, člověk by nečekal, že syn známých hudebních umělců.,, chci říct…“

„Koncertních umělců.“ Mandel vyslovil termín, který Pace hledal.

„Ano, koncertních umělců. Člověk by nečekal, že se dítě podobných lidí stane inženýrem. Nebo ekonomem, jestli mi rozumíte. Když si jednou zvyknete na to, že jejich syn je inženýr, velice vás překvapí, a v tom mě jistě pochopíte, když zjistíte, že většina jeho příjmů pochází z herecké činnosti v rozhlase. Tato skutečnost v sobě skrývá jistý nedostatek stálosti? Snad víc než nedostatek.“

„Jste posedlý americkou utkvělou představou o důslednosti. Nemyslím to zle. Já bych byl velmi špatným neurochirurgem, vy možná hrajete velmi slušně na piano, ale pochybuju, že bych s vámi počítal na Covent Garden… Na vaši otázku se dá snadno odpovědět. A slovo stálost bude asi slovem klíčovým… Umíte si představit, dovedete pochopit, jak vypadá život na koncertním pódiu? Je to blázinec, David žil v tomto světě téměř dvacet let. Předpokládám… ne, nepředpokládám, ale vím, že se mu naprosto zprotivil.

Kromě toho lidé obvykle nechápou podstatu hudebního nadání. Je do značné míry dědičné. Výteční hudební umělci bývají často i výjimeční matematici. Bach, řekněme. Matematický génius…“

Podle Arona Mandela objevil David Spaulding svou budoucí profesi v druhém ročníku fakulty. Trvalost a stálost strukturálního světa v kombinaci s technickým detailem se staly tehdy jeho odpovědí na nestálý svět „koncertního jeviště“ a jeho útěkem z něj. Ale c se týče profese, zdědil i jiné rysy. Spaulding měl své ego, smysl pro nezávislost. Potřeboval pochvalu, vyžadoval uznání. Jenže takové odměny mladý inženýr těsně po absolvování školy ve velké newyorské firmě koncem třicátých let málokdy dosáhl. Buď nebyla žádná práce, nebo zase peníze.

„Z newyorské firmy odešel,“ pokračoval Mandel, „a vzal spoustu individuálních stavebních projektů, o nichž se domníval, že mu vynesou víc peněz a přinesou zajímavou práci. Nic ho nevázalo, mohl cestovat podle libosti. Několikrát byl na Středním západě, jednou… ne, dvakrát ve Střední Americe, čtyřikrát v Kanadě. Myslím, že tak nějak to bylo. Dosáhl prvních úspěchů, pak následovaly další. Asi před osmnácti měsíci se vrátil do New Yorku. Zas tolik períěz si nevydělal, říkal jsem mu to. Projekty nebylý jenom jeho práce. Musel se bránit provinčním a místním nátlakům.“

„A to tedy byly důvody, které ho přivedly do práce v rozhlasu?“

Mandel se zasmál a opřel se o opěradlo židle. „Jak vidíte, pane plukovníku, rozšířil jsem pole své působnosti. Koncertni jeviště a válka v Evropě, která brzy dorazí i k tomuto pobřeží, jak všichni víme, nejdou spolu moc dobře dohromady. Během několika posledních let přešli mi klienti k jiným uměleckým oborům, včetně velmi slušně placené práce v rozhlase. David rychle rozpoznal svou příležitost ajá souhlasil. Jak víte, jde mu to mimořádně dobře.“

„Ale není školený profesionál.“

„Ne, to není. Jenomže disponuje něčím jiným… Přemýšlejte.

Má to co většina dětí významných umělců, úspěšných politiků, velkých boháčů nebo podobných lidí. Je to jistota ve vystupování na veřejnosti, sebedůvěra, chcete-li, která překrývá všechny osobní nejistoty. Pohybovali se koneckonců před očima davu od doby, kdy se naučili chodit a mluvit. David tuto schopnost má zcela určitě taky. Navíc má dobrý sluch, jako pochopitelně oba jeho rodiče. A sluchovou paměť pro hudební i větný rytmus. On nehraje, on čte. Vynikající je v dialektech nebo cizích jazycích, které zná perfektně…“

Přechod Davida Spauldinga do „dobře placené rozhlasové práce“ byl motivován výhradně finančně. Byl zvyklý na určitý životní standard. V době, kdy majitelé stavebních společností měli problémy, aby si vydělali sto dolarů týdně, si Spaulding přišel na tři nebo čtyři stovky jen svou „prací v rozhlase“.

„Jak jste si asi domyslel,“ řekl Mandel,’íDavidovým současným cílem je našetřit si dost peněz a otevřít si vlastni společnost. Současným říkám proto, že změny ve světě a státě mohou jeho cíl pozměnit. Není slepý, každý, kdo umí přečíst noviny, vidí, že budeme vtaženi do války.“

„Myslíte, že bychom do války měli vstoupit?“

„Já jsem Žid. Co mě se týče, tak už jsme dávno měli.“

„Vraťme se ke Spauldingovi. Nastínil jste mi, jak se zdá,. velmi schopného muže.“

„Nastínil jsem vám jenom to, co byste mohl najít v každém jeho materiálu. A vy jste nastínil závěry, ke kterým jste došel po mých povrchních informacích. Není to ale kompletní obraz.“ Tehdy, jak si Pace vzpomněl, se Mandel zvedl ze židle, záměrně se mu vyhnul očima a začal přecházet po kanceláři. Hledat nějaké záporné vlastnosti, snažil se najít správná slova, která by Jeho syna“ pro využití ve státním zájmu diskvalifikovala. A Pace si toho byl vědom. „V mém povídání vás jistě upoutalo, že se David stará především o sebe a své pohodli. Z obchodního hlediska je to výhodná vlastnost. Proto jsem vás opravil ohledně jeho vytrvalosti. Nebyl bych ovšem zcela upřímný, kdybych se nezmínil o Davidové abnormální tvrdohlavosti. Pod vedením, řekl bych, pracuje velmi špatně. Jedním slovem, je to egocentrický tvor, který nemá žádnou disciplínu. Moc mě mrzí, že to musím říct, mám ho velmi rád…“

A čim víc Mandel mluvil, tím zřetelnějších obrysů nabývalo slovo schváleno na Spauldingově spisu. Ani minutu nevěřil extrémním vlastnostem, které Davidu Spauldingovi Mandel tak náhle připisoval – jestliže mluvil Mandel pravdjETfitedo se nedokázal chovat tak „vyrovnaně“ jako Spauldíng. A jestli měl pravdu jenom zpoloviny, určitě to nebylo vůbec na Škodu, ale naopak ku prospěchu.

Poslední požadavek.

Protože kdyby byl v armádě Spojených států jediný voják, v uniformě nebo v civilu, od něhož by se žádalo, aby jednal podle vlastního uvážení, bez pohodlné subordinace, bez toho polštářku, že obtížná rozhodnutí učiní jeho nadřízení, měl to být důstojník výzvědné služby v Portugalsku.

Muž v Lisabonu.

8. října 1939, Fairfax, Virginia

Neexistovala žádná jména.

Jenom čísla a písmena.

Čísla a pak písmena.

Dva-Šest-B. Tři – Pět-Y. Pět-Jedna-C.

Neexistovaly žádné životopisy, žádné vlivy prostředí… žádné informace o manželkách, dětech, otcích, matkách… žádné země, města, rodná města, školy, univerzity, jenom těla a duše a jednotlivé, specifické a reagující mozky.

Místo bylo hluboko ve virginských lesích, 220 akrů polí a kopců a horských bystřin. Byly tam úseky hustého lesa, které hraničily s pásy nížinných pastvin. Nebezpečné močály, do kterých mohl člověk zapadnout, plné nepřátelských obyvatel, plazů a hmyzu, byly jen pár kroků od virginských oblázků, navršených pod prudkými svahy.

Místo bylo vybráno pečlivě, precizně. Bylo ohrazeno protihurikánovou bariérou o výšce pěti metrů, permanentně nabitou paralyzujícím, ale ne usmrcujícím elektrickým proudem. Každé čtyři metry tam byla výstražná značka, varující návštěvníky, že tento speciální úsek země, lesů, bažin, pastvin a kopců je výhradním majetkem vlády Spojených států. Osoby, které vnikly neoprávněně na toto území, byly tímto informovány, že vstup je nejenom zakázán, ale i mimořádně nebezpečný. Nadpisy a odstavce specifických zákonů, pojednávajících o výhradním vlastnictví, patřily i s proudem neoddělitelně k ohradě.

Byl to ten nejrozmanitější terén, který se podařilo nalézt v přijatelné vzdálenosti od Washingtonu. Tak či onak, to či ono místo do značné míry odpovídalo topografii lokalit, na něž se výcvik v tomto obrovském táboře zaměřoval. Čísla a pak písmena.

Žádná jména.

K jediným vratům uprostřed severní části ohrady vedla zastrčená silnice. Nad vraty byl mezi dvěma strážními stanovišti kovový nápis. Stálo na něm:

Štáb polní divize – Fairfax

Pak už nic, žádné bližší určeni.

Na čelní straně obou strážních stanovišť byly totožné nápisy a stejná varování jako tam na plotě, která do vzdálenosti tří a půl metru proklamovala výhradní právo, zákon a elektrický proud.

Žádný prostor pro omyl.

David Spaulding obdržel svou totožnost –svou fairfaxskou totožnost. Stal se Dva –Pět –L.

Žádné jméno. Jenom číslo a pak písmeno.

Dva-Pět-L.

Překlad: jeho výcvik měl být ukončen pátého dne druhého měsíce. Místo určení: Lisabon.

Bylo to neuvěřitelné. V období čtyř měsíců měl do sebe nasát nový životni styl. Jeho tělo se tomu vzpíralo.

„Možná to nezvládnete,“ řekl plukovník Edmund Pace.

„Ani nevím, jestli chci,“ odpověděl Spaulding.

Ale součástí výcviku byla motivace. Hluboká, solidní, silnější než veškeré pochybnosti, ale nevybočující u jednotlivých kandidátů z rámce jejich psychologického vnímání reality. Před Dva –Pět –L nemávaly Spojené státy vlajkami a neprovolávaly zuřivá patriotická hesla. Nemělo by to žádný smysl. Kandidát totiž vyrůstal mimo hranice země v mezinárodním prostředí. Hovořil jazykem budoucího nepřítele, znal ho jako směsici všech možných lidí –taxíkářů, hokynářů, bankéřů, právníků –a naprostá většina těchto lidí se nepodobala Němcům, jejichž obraz vykreslovala propaganda. Jenomže – a tady Fairfax naprosto legálně skočil po své příležitosti –to byli blázni blázniví, kteří se nechali vést psychopatickými zločinci. Jejich vůdcové byli, nade vši pochybnost, fanatikové a jejich zločiny byly jasně prokázány. Takové zločiny jako vilnost, surová vražda, mučení a genocida. Nade vši pochybnost.

Zločinci.

Psychopati.

Patřil k nim i Adolf Hitler.

Adolf Hitler vraždil Židy. Po tisících a brzy to mělo být po miliónech, jestli porozuměli jeho konečnému řešeni správně. Aron Mandel byl Žid. Jeho druhý „otec“ byl Žid, jeho „otec“, kterého miloval víc než vlastní rodiče. A ti blázni blázniví strpěli vykřičník za slovem Juden!

David Spauldíng se mohl sám dopracovat k nenávisti k těm bláznivým taxíkářům, hokynářům, bankéřům, právníkům, aniž by si kvůli tomu za uvedených okolností dělal výčitky.

Kromě této racionální metody používal Fairfax i druhotné psychologické „zbraně“, která nikdy nechyběla.

Frekventanti ve Fairfaxu měli společný dar nebo kaz, jak se to vezme. Bez něj nikoho nepřijímali. Byl to vysoce vyvinutý smysl pro soutěž a víra ve vlastni vítězství. Na arogantní chování nehleděl ve Fairfaxu nikdo s opovržením, o tom nebylo pochyb.

V souladu s psychologickým profilem Davida Spauldinga –výzvědná služba stále více důvěřovala jeho materiálům – zjistili velitelé ve Fairfaxu, že školený kandidát pro Lisabon je v jádru měkký, což by se ovšem v praxi mohlo změnit. Nepochybně by z něj byl tvrdší člověk, kdyby tuto činnost provozoval dlouho. Spaulding byl sebejistý, samostatný, dokázal se mimořádně dobře přizpůsobit svému okolí… to všechno bylo velmi dobré. Ale Dva – Pět – L měl svou slabinu. V hloubi duše nebyl ochoten využit okamžité výhody, váhal zabíjet, když měl všechny trumfy v ruce. Jak verbálně, tak i fyzicky.

Plukovník Edmund Pace postřehl tuto slabinu ve třetím týdnu výcviku. Dva – Pět – L by se svou abstraktní představou o slušnosti v Lisabonu neuspěl. A plukovník Pace věděl, jak na to. K mentálnímu přizpůsobení přispěje zdokonalení v tělesné přípravě. –

„Chytit, držet, uvolnit se“– tak zněl nic neříkající název kursu. Za ním se skrývala ta nejnáročnější tělesná příprava ve Fairfaxu: boj zblízka. Nůž, řetěz, drát, jehlice, provaz, prsty, kolena, lokty… nikdy zbraň.

Reakce, reakce, reakce.

Vyjma případu vlastního útoku.

Dva – Pět – L dělal slušné pokroky. Byl velký, ale byla mu dána rychlá koordinace drobnějších lidí. Což nutně překáželo dalšímu zdokonalováni, muž se ostýchal. Bylo třeba, aby se od menších agresivnějších mužů naučil využívat všech svých výhod.

Plukovník Edmund Pace si „vypůjčil“ od Britských přepadových oddílů to nejlepší, co tam v uniformě měli. Tři zmatené specialisty převezlo velení bombardovacího a transportního letectva tajně do Fairfaxu, kde dostali instrukce.

„Vyrazte duši z Dva –Pět –L.“

Vyrazili. A vyráželi po celou řadu výcvikových týdnů. A pak si to najednou nemohli dovolit.

David Spaulding už se neostýchal, začínal se „specialistům“ vyrovnávat.

Muž pro Lisabon: se zdokonaloval. Plukovník Edmund Pace dostával ve své kanceláři ministerstva války zprávy.

Všechno bylo naplánováno.

Týdny přecházely v měsíce. Fairfaxští frekventanti do úmoru nacvičovali každou známou přenosnou obrannou i útočnou zbraň, každý sabotážní trik, všechny myslitelné metody obrany a útoku –zjevné i tajné. Šifry a jejich variace byly pro ně denním chlebem, okamžité vypracování plánu druhou přirozeností. A Dva –Pět –L se stále zdokonaloval. Kdykoli začal trochu povolovat, obdrželi „specialisté“ v „chytit, držet, uvolnit se“ instrukce, aby přitvrdili. Klič k duši byl zjevný tělesný ostych. Dokud se projevoval. Pak byli muži z přepadového oddílu poraženi. Všechno podle plánu.

„Asi to nakonec zvládnete,“ řekl plukovník. „Ani nevím, co jsem vlastně zvládl,“ odpověděl David, když ve své první uniformě nadporučíka popíjel drink v baru Mayflower. A pak se tiše zasmál. „Kdyby se tak dávala absolutoria na vyšší zločinecké, tam bych nejspíš prošel.“

Výcvik Dva –Pět-L měl být dokončen za deset dnů. Jeho čtyřiadvacetihodinová dovolená byla proti předpisům, ale Pace si ji vyžádal. Musel si se Spauldingem promluvit.

„Vadí vám to?“ zeptal se Pace.

Spaulding se nad malým stolkem podíval na plukovníka. „Kdybych měl čas o tom přemýšlet, určitě by mi to vadilo. Vám by to nevadilo?“

„Ne… Já totiž vím, proč to je.“

„O.K. Já to také vím.“

„V terénu se všechno vyjasní.“

„Jistě,“ souhlasil David stručně.

Pace si Spauldinga pozorně prohlížel. Jak se dalo očekávat, mladý muž se změnil. Ta tam byla trochu zjemnělá, trochu zhýčkaná, okouzlující modulace hlasu a gestikulace. Jeho pohyby a řeč byly teď úsporné a rozhodné. Transformace nebyla zcela dovršena, ale mnoho k tomu nescházelo.

Začal dostávat profesionální patinu. Lisabon jí ještě víc prohloubí.

„Co říkáte tomu, že vás ve Fairfaxu nepovýšili? Já jsem si vysloužil stříbrný prýmek až za osmnáct měsíců.“

„Stejná odpověď, neměl jsem na přemýšlení čas. Neměl jsem čas na to zareagovat. Do dnešního dne jsem si uniformu neoblékl, připadala mi nepohodlná.“ Spaulding klepl rukou přes vojenskou blůzu.

„Fajn. Tak si na to ani nezvykejte.“

„To zní dost divně, když říkáte…“

„Jak se cítíte?“ přerušil ho Pace.

David se podíval na plukovníka. Na několik okamžiků jako by se vrátilo jeho něžné kouzlo, snad i suchý humor. „Sám nevím… Jako by mě smontovali na hodně rychlém montážním pásu. Cítím se trochu jako výkonný šlapací mlýn, jestli mi rozumíte.“

„Do jisté míry je to výstižný popis. Až na to, že jste do fabriky přinesl dost materiálu.“

Spaulding otáčel pomalu sklenicí. Díval se, jak v ni plavou kostky ledu, pak vzhlédl na Pacea. „Kdybych to tak mohl brát jako kompliment,“ řekl mírně. , Jenomže nemůžu. Znám lidi z výcviku. Byla to pěkná sbírka.“

„Mají Vynikající motivaci.“

„Ti Evropané jsou stejní šílenci jako ti, proti kterým chtějí válčit. Já vím, mají své důvody, nechci o nich diskutovat…“

„Totiž,“ skočil mu do řeči plukovník, „moc Američanů nemáme. Zatím.“

„Ti, které máte, patří spíš do káznice.“

„Nejsou z armády.“

„To jsem nevěděl,“ řekl Spaulding rychle s chápavým úsměvem. „Pochopitelně.“

Pace byl na sebe rozmrzelý. Byla to indiskrece sice malá, ale byla. „Není to důležité. Za deset dní ve Virginii skončíte. Pak uniformu svléknete. Abych řekl pravdu, byla to v první řadě chyba vysílat vás. Ještě v tom neumíme pořádně chodit, zákon nabídky a poptávky se těžko mění.“ Pace se napil a uhnul Spauldingovým očím.

„Myslel jsem, že mám být vojenským atašé na vyslanectví. Jedním z mnoha.“

„Ve spisech to tak bude. Vypracují na vás materiály. S jistými odlišnostmi, to je součást legendy. Moc o uniformu nestojíte. Nejspíš žádnou nebudete nosit. Nikdy.“ Pace položil sklenici a podíval se na Davida. „Snaží! jste se získat velmi bezpečnou a pohodlnou práci. Vzhledem k vašim jazykovým schopnostem, k tomu, kde všude jste žil, a s přihlédnutím ke konexím vašich rodičů. Stručně řečeno, dělal jste, co bylo ve vašich silách, když vám došlo, že by se vaše pěkná hlava mohla ocitnout pod vojenskou čepicí.“

Spaulding se na chvíli zamyslel. „Zní to logicky. Proč vás to znepokojuje?“

„Protože pravdu bude znát jenom jediný člověk na vyslanectví. Ohlásí se sám… Po jisté době vás ostatní začnou podezírat –po dlouhé době. Ale nebudou vědět. Ani velvyslanec, ani personál… Chci vám tímto naznačit, že moc oblíbený nebudete.“

David se tiše zasmál. „Doufám, že mě necháte vystřídat, než dojde k lynčování.“

Pace odpověděl tiše, málem stroze. „Ostatní vystřídáme. Vás ne.“

Spaulding se mlčky zahleděl na plukovníka. „Nerozumím.“

„Nejsem si jist, jestli mohu mluvit otevřeně.“ Pace položil drink na koktejlový stoleček. „Budete muset začínat pomalu, mimořádně opatrné. Britská Ml-5 nám předala několik jmen –moc ne, ale začít se s tím dá. Budete však muset vybudovat vlastní síť. Lidé, kteří budou v kontaktu pouze“ s vámi, s nikým jiným. S tím bude spojena spousta cestování. Předpokládáme, že vás to potáhne na sever, do okolí španělských hranic. Baskicko… v naprosté většině protífalangistické. Domníváme se, že oblast na jih od Pyrenejí by se dala využít ke schůzkám a útěkovým trasám… Nic si nenalháváme: Maginotova linie nevydrží. Francie padne…“

„Bože,“ přerušil ho mírně Spaulding. „Naplánován“ jste toho spoustu.“

„To už je téměř všechno. Proto ten Fairfax.“ Spaulding se opřel o opěradlo žídle a znovu otočil sklenicí v ruce. „Té věci se sítí rozumím, tak či onak nás všechny v tábore na to vyškolili. Poprvé slyším o severním Španělsku, o území Basků. Já tu oblast znám.“

„Možná se mýlíme. Je to pouze teorie. Možná zjistíte, že vodní trasy… Středozemní moře, Malaga, Biskajský záliv nebo portugalské pobřeží… jsou příhodnější. To budete muset rozhodnout sám. A vypracovat.“

„Dobře. Rozumím… Co to má společného se střídáním?“ Pace se usmál. „Ještě jste nenastoupil. A už máte zájem o odjezd?“

„Vy jste to nadhodil. Řekl bych, že trochu nečekaně.“

„Ano, je to tak.“ Plukovník poposedl na židličce. David dokázal vyhmátnout jistá slova a v krátkých časových úsecích z nich vytěžit maximum. Bude dobrý na výslechy. Rychlé, tvrdé dotazy. V terénu. „Rozhodli jsme se, že zůstanete v Portugalsku dlouhodobě. Všechny řádné i’mimořádné‘ dovolené budete trávit na jihu. Je tam na pobřeží šňůra letovisek.“

„Mezi jiným i Costa del Santiago,“ přerušil ho Spaulding. „Útočiště mezinárodních boháčů.“

„Tak. Směrujte svou legendu tam. Dávejte se vidět se svými rodiči. Staňte se pravidelným návštěvníkem společenských události.“ Pace se opět usmál, trochu váhavě. „Dokážu si představit i horší povinnosti.“

„Vy to tam neznáte… Jestli vás mám přečteného-jak říkáme ve Fairfaxu –měl by se kandidát Dva –Pět-L raději pořádně porozhlédnout po washingtonských a newyorských ulicích, protože je velmi dlouho neuvidí.“

„Nemůžeme si dovolit riziko, že vás povoláme zpět, jakmile tam vybudujete síť, totiž v případě, že se vám to povede. Kdybyste odletěl z jakéhokoliv důvodu z Lisabonu na území Spojenců, nepřítel bude pozorně sledovat po mnoho měsíců každý váš pohyb. Mohlo by to všechno ohrozit. Vy budete v největším bezpečí –naše zájmy budou v největším bezpečí – zůstanete-li tam trvale. Jsou to britské zkušenosti. Někteří z jejich agentů patřili dlouhá léta k místnímu inventáři.“

„Moc příjemné to není.“

„Nepatříte k MI-5. Vaše poslání je dlouhodobé. Válka nepotrvá navěky.“

Teď byla řada na Spauldingovi, aby se usmál úsměvem muže, který je písmenem v dosud nedefinovaném vzorci. „To vaše prohlášení zní trochu šíleně…’Válka nepotrvá navěky‘…“

„Proč?“

„Ještě v ní ani nejsme.“

„Vy ano,“ řekl Pace.

8. září 1943, Peenemůnde, Německo

Muž v proužkovaném obleku, z krejčovství na Alte Strasse hleděl nedůvěřivě na tří muže na protější straně stolu. Měl by se vší vehemencí protestovat proti tomu, aby ti tři laboratorní experti měli na klopách svých bitých naškrobených plášťů čtvercové červené kovové odznaky, které dovolovaly vědcům projit do míst všem, vyjma peenemůndské elity, zakázaných. 1 on měl podobný odznak na klopě svého pruhovaného obleku, byla to dočasná výsada, jenže si nebyl jist, jestli o ni stojí. V této chvíli zcela jisté ne.

„Vaší zprávě nevěřím,“ řekl klidně. „Je to absurdní.“

„Tak pojďte s námi,“ odpověděl vědec, sedící uprostřed, a kývl na svého společníka na pravé straně.

„Není čas přešlapovat na místě,“ dodal třetí muž.

Čtyři muži vstali a vydali se k ocelovým dveřím, které tvořily jediný vstup do místnosti. Jeden po druhém si odepnuli červené odznaky a přitlačili je k šedé tabulce na stěně. V okamžiku, kdy se jí dotkli, rozsvítila se na dvě vteřiny bílá žárovička a pak zhasla.

Fotografie byla provedena. Poslední muž, který patřil k peenemůndskému personálu, pak otevřel dveře a jeden po druhém vešli do chodby. Kdyby vešli jenom tři muži, nebo pět, nebo jakýkoliv jiný počet neodpovídajíc! počtu fotografií, spustil by se poplach. Mlčky kráčeli dlouhou, zářivě bílou chodbou, vpředu Berlíňan s vědcem, který seděl u stolu uprostřed a byl zjevným mluvčím svých dvou kolegů, jeho společnici šli za nimi.

Došli k systému výtahů a tam se znovu opakoval rituál s červenými jmenovkami, šedou tabulkou a bílým světélkem, zářícím přesně dvě vteřiny. Pod tabulkou se rozsvítilo číslo.

Šest.

Z výtahu číslo šest zazněl tlumený zvuk zvonku a silné ocelové dveře se zvolna otevřely. Muži jeden po druhém vešli dovnitř. Výtah s nimi sjel o osm poschodí, z nichž byla čtyři pod zemi, do nejhlubších prostor Peenemůnde. Jakmile se muži objevili v další bílé chodbě, převzal je vysoký muž v přiléhavé zelené kombinéze a s velkým pouzdrem na pistolí připevněným k Širokému hnědému pásu. V pouzdru byl Lůger Sternlicht, speciálně vyvinutá vojenská zbraň s teleskopickým hledím. Podle nápisu na štítku čepice onoho muže byla ta zbraň vyrobena pro gestapo.

Důstojník gestapa tři vědce zjevně znal. Zběžně se na ně usmál a soustředil pozornost na muže v pruhovaném obleku. Natáhl ruku, a naznačil tak Berlíňanovi, aby si odepnul červený odznak. Berlíňan si ho sundal. Důstojník gestapa ho vzal, zamířil k telefonu na zdi chodby a zvolil na tlačítkách jistou kombinaci. Uvedl Berlíňanovo jméno a čekal, snad deset sekund.

Položil sluchátko a vrátil se zpět k muži v pruhovaném obleku. Arogantní chování, které měl ještě před několika vteřinami, zmizelo.

„Omlouvám se za zdržení, Herr Strasser. Měl jsem si to uvědomit…“

Odevzdal Berlíňanovi jeho odznak.

„Neomlouvejte se, Herr Oberleutnant. Omluvy by byly na místě jenom v případě, kdybyste zanedbal své povinnosti.“

„Danke,“ řekl důstojník gestapa a pokynul čtyřem mužům za své strážní stanoviště.

Šli dál k dvojitým dveřím, když odemykali, bylo slyšet cvaknutí západek. Nad římsami svítily bílé žárovičky, znovu fotografování mužů, kteří pronikli dvojitými dveřmi.

Zvolili doprava se větvící chodbu –už nebyla bílá, ale naopak hnědočerná, tak tmavá, že Strasserovy oči si několik vteřin musely zvykat na přechod ze zářivé běloby hlavních chodeb do nečekaného nočního zbarvení této chodby. Jediným osvětlením tu byla droboučká stropní světla.

„Tady jste ještě nebyl,“ řekl mluvčí vědců Berlíňanovi. „Tato chodba byla projektována pro optiky. Má to přizpůsobit vidění na vysoce intenzivní mikroskopová světla. Většina z nás je toho názoru, že to k ničemu není.“

Na konci dlouhého tmavého tunelu byly ocelové dveře. Strasser automaticky sáhl pro svůj červený kovový odznak, vědec ale zavrtěl hlavou a řek] s lehkým pokynutím ruky:

„Málo světla na fotografování. Stráž vevnitř už byla upozorněna.“

Dveře se otevřely a čtyři muži vstoupili do velké laboratoře. Podél pravé stěny stála řada židlí, každá před výkonným mikroskopem, všechny mikroskopy ve stejné vzdálenosti od sebe na vestavěném pracovním stole. Za každým mikroskopem byla velmi silná lampa na dlouhém ramínku se stínidlem, které vystupovalo z neposkvrněného bílého povrchu. Levá stěna se podobala pravé. Jenom tu nebyly žádné židle a mikroskopů pouze několik. Pracovní deska byla vyšší, projektována na porady, kdy se mnoho párů očí upírá přes stejné čočky. Židle by tu byly na obtíž, muži, rokující nad zvětšenými předměty, stáli.

V odlehlém konci místnosti byly další dveře, ale nebyl to vchod. Byl to trezor. Sedm stop vysoký, čtyři stopy široký, trezor ze silné oceli. Byl černý, jen dvě páky a kombinační číselník byly ze třpytivého stříbra.

Mluvčí vědců k němu přistoupil.

„Máme patnáct minut, než spínač zablokuje panel a zásuvky. Vyžádal jsem si týdenní uzávěr. Budu samozřejmě potřebovat pro kontrolu vaše zplnomocnění.“

„A jste si jím jist, že?“

„Jsem.“ Vědec otočil číselníkem doprava a doleva v patřičné kombinaci. „Čísla se mění automaticky každých čtyřiadvacet hodin,“ řekl, když držel číselník nehybně v konečné pozicí a sahal po stříbrné Pace. Tu horní za téměř neslyšitelného bzučení stáhl dolů a o pár vteřin později vytáhl spodní páku nahoru. Bzučeni ustalo, bylo slyšet kovové cvakání a vědec odsunul silné ocelové dveře. Otočil se ke Strasserovi. „To jsou nástroje pro Peenemůnde. Podívejte se sám.“

Strasser přistoupil k trezoru. Uvnitř bylo odshora dolů pětřad posuvných skleněných poliček. Každá řada dohromady obsahovala sto poliček, dohromady pět set.

Prázdné police byly označeny na čelním skle bílým pruhem, se zřetelně vytištěným nápisem Auffullen. Plné poličky byly označeny podobné černým pruhem na Čelním skle. Bílých poliček bylo čtyři a půl řady. Prázdných. Strasser si je pozorně prohlížel, otevřel několik poliček, pak je zavřel a zíral na peenemůndské vědce.

„Je to jediný zdroj?“ zeptal se tiše.

„Ano. Máme kompletovat Šest tisíc plášťů. Bůh ví, kolik jich odejde na testování. Posuďte sám, kolik toho můžeme udělat.“

Strasser hleděl vědci upřeně do očí. „Uvědomujete si, co říkáte?“

„Uvědomuji. Z požadovaného plánu provedeme pouze část. Naprosto nedostačující. Peenemůnde je katastrofa.“

9. září 1943, Severní moře

Pro oblačné počasí letka bombardérů B-I7 neuspěla při náletu na primární cíl Essen. Velitel eskadry přes námitky ostatních pilotů určil náhradní cíl operace: loděnice na sever od Bremerhavenu. Nikdo nelétat rád nad Bremerhavert. Křídla stíhaček Messerschmitt a Štuka rozsévala kolem sebe zkázu. Říkali jim sebevrazi z luftwaffe, byla to skupina mladých fanatických nacistů, kteří dokázali zrovna tak do nepřátelského letadla narazit jako ho sestřelit. Nemusel to nutné být výsledek mimořádné odvahy, často to byla pouhá nezkušenost, nebo ještě hůř, prachšpatný výcvik. Vybrat si území severně od Bremerhavenu jako náhradní cíl bylo kruté. Kdyby to byl jejich primární cíl, osmá stíhací eskorta by otupila hlavní úder. V případě náhradního cíle stíhačky před nimi neletěly.

Velitel eskadry byl ovšem tvrdohlavec. A co hůř, odchovanec West Pointu. Náhradní cíl neměl být pouze zasažen, ale zasažen z výšky garantující co nejvyšší míru přesnosti. Nevšímal si velmi hlasité kritiky zástupce velitele v souběžně letícím letadle, který upozorňoval na to, že taková výška by se stěží dala logicky zdůvodnit za přítomnosti stíhací eskorty, ale protože před nimi neletí a protože očekávají silnou protiletadlo-vou palbu, nabývá celá akce absurdních rozměrů. Velitel eskadry na to odpověděl stručným určením navigačního kursu a ukončením rádiového kontaktu. Když se dostali do bremer-havenskéhů koridoru, vynořily se ze všech stran německé stíhačky, protiletecká palba byla vražedná. A velitel eskadry vedl své letadlo přesně do výšky pro precizní zásah a byl vyzmizíko-ván z oblohy.

Zástupce velitele si cenil života i letadla více než jeho westpo-intský nadřízený. Nařídil eskadře zvýšit výšku a pumometčí-kům bombardovat dole vše, co je napadne, a hlavně se proboha zbavit té zatracené zátěže, aby všechna letadla mohla nabrat maximální výšku a zredukovat protileteckou palbu a útoky stíhaček.

V několika okamžicích už bylo pozdě. Jeden bombardér dostal zásah a začal rotovat, pod ním se objevily pouze tři padáky. Dvě letadla byla tak těžce poškozena, že začala prudce klesat. Piloti a většina posádky vyskočili padákem.

Zbytek nabíral výšku, messerschmitty s nimi. Stoupali stále výš a výš, až překročili bezpečnou hranici. Byly nařízeny kyslíkové masky, ne všechny fungovaly.

Ale během Čtyř minut se zbytek eskadry ocitl v čisté půlnoční obloze, vzhledem k absenci vzdušných částic ve stratosféře fantasticky průzračné. Hvězdy mimořádně jasně zářily a měsíc patřil pumometčíkům víc než kdy jindy. Bylo to místo, kam se dalo přede vším na světě utéct.

„Navigátore!“ řekl vyčerpaný zástupce velitele S úlevou do rádia, „udej kurs! Zpět do Lakenheathu, prosím tě.“

Odpověď v rádiu zkalila chvíli úlevy. „Ten je mrtvý, plukovníku. Nelson je mrtvý.“

Tady ve vzduchu nebyl na vyptávání čas. „Vezmi to, letadlo tři. Budete navigovat,“ řekl plukovník v letadle dvě. Byl udán kurs. Letka se zformovala, a jakmile klesli do bezpečné výšky a měli nad sebou mraky, rychle zamířili k Severnímu moři. Uběhlo pět minut, pak sedm, pak dvanáct. Nakonec dvacet Pod nimi byla poměrně malá oblačnost, pobřeží Anglie se v jejich dohledu mělo objevit už nejméně přede dvěma minutami. Většina pilotů začala mít obavy. Několik to řeklo nahlas.

„Udal jsi přesný kurs, letadlo tři?“ zeptal se velitel eskadry.

„Rozkaz, plukovníku,“ zaznělo v rádiu.

„Mají k tomu někteří navigátoři připomínky?“

Ze zbývajících letadel se ozývalo mnoho připomínek.

„Neházejte to na kurs plukovníku,“ zazněl hlas kapitána letadla číslo pět. „Já mám námitky proti provedení.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Podle mých údajů jste udal dva –tři –devět. Soudil jsem, že mám zasažené přístroje…“

Teď se do debaty vložili všichni piloti ze zdecimované letky.

„Já mám jedna –sedm…“

„Já měl kurs zatraceně dva –devět –dva. Měli jsme přímý zásah do…“

„Bože! Já mel šest –Čtyři…“

„Hodné z nás má na tom vinu. Já jsem údaje nebral vůbec v úvahu!“

Potom bylo ticho. Všichni pochopili.

Nebo pochopili to, co bylo mimo veškeré chápání.

„Uvolněte všechny frekvence,“ řekl velitel eskadry. „Zkusím se spojit se základnou.“

Mraky se na chvíli roztrhly, ne sice na dlouho, ale stačilo to. V rádiu zazněl hlas kapitána třetího letadla.

„Krátká poznámka, plukovníku, soudím, že letíme směrem na severozápad.“

Zase bylo ticho..

Po chvilce řekl velitel: „Někoho seženu. Ukazují všechny nádrže to co moje? Palivo na deset až patnáct minut?“

„Byla to dlouhá cesta,“ řeklo letadlo sedm. „Víc ani kapku, bez diskuse.“

„Měl jsem před pěti minutami za to, že opíšeme kruh, když to bude nutné,“ řeklo letadlo osm.

„Neopisujeme,“ řeklo letadlo čtyři.

Plukovník na letadle dvě se spojil na nouzové frekvenci s Lakenheathem.

„Podle mého odhadu,“ promluvil rozrušený, ale dosud se ovládající anglický hlas, „a podle nekrytých míst v linii pobřežní obrany země a voda se blížíte k dunbarskému sektoru, plukovníku. Co tam pro všechno na světě děláte?“

„Proboha, já nevtml Jsou tam nějaké dráhy?“

„Pro vaše letadlo ne. Určitě ne pro celou eskadru, snad jedna nebo dvě…“

„To mě nezajímá, ty pitomče! Uveď nouzové instrukce!“

„Na to tady skutečně nejsme připraveni…“

„Ty mi nerozumíš? Mám tady zbytek rozstřílené eskadry! Máme paliva ani ne na šest minut! Tak dělej!“

Ticho trvalo přesně čtyři vteřiny. Lakenheath se poradil bleskově. S konečnou platností.

„Brzy s největší pravděpodobností uvidíte pobřeží, asi skotské. Přistaňte na moři… Uděláme, co budeme moct, chlapci.“

„Tady je jedenáct bombardérů, Lakenheath! Žádné hejno kachniček!“

„Není čas, veliteli, logika je neúprosná. Když se to tak vezme, my vás tam nenavedlí. Posaďte se do moře. Uděláme, co jen budeme moct. „Šťastnou cestu.“

Část první

10. září 1943, Berlín, Německo

Říšský ministr zbrojního průmyslu Albert Speer běžel po schodech ministerstva letectví na Tiergartenu. Nevnímal v protisměru ostrý déšť, který se valil z šedé oblohy, nevšiml si, že se mu rozepnutý plášť shrnul a vydal jeho blůzu a košili napospas průtrži zářijové bouře. Byl natolik rozzuřený, že se nedokázal soustředit na nic kromě oné krizové situace, šílenství! Absolutní, naprosté, neomluvitelné šílenství! Rezervy pracovní síly v průmyslu celého Německa byly na hranici vyčerpání, ale on by tento obrovský problém dokázal vyřešit. Zvládl by to patřičným využitím pracovního potenciálu okupovaných zemí, změnami v nekontrolovatelném importu pracovní síly. Pracovní síly? Otroků!

Výrobní katastrofy: neustávající sabotáže, bez konce. Co vlastně čekali?

Nastal čas k obětem! Hitler už nemohl být pro všechny lidi prvním a posledním! Nemůže už vyrábět obrovské mercedesy a pořádat oslňující opery a naplňovat restaurace k prasknutí, místo toho musí vyrábět tanky, munici, lodě, letadla! Tohle byly priority! Ale Fůhrer nedokázal nikdy zapomenout na revoluci v roce 1918. Jak je plný rozporů! Jediný člověk, jehož vůle měnila historii, který se přiblížil splnění neskutečného snu o tisícileté říši, byl zakletý do pradávných vzpomínek na divoký dav, na neuspokojené masy.

Speer přemýšlel, jestli budoucí historikové tento fakt zaznamenají. Jestli dokážou pochopit, jaký byl ve skutečnosti Hitler slaboch, když šlo o jeho vlastní krajany. Jak se mu podlamovala kolena, když klesala výroba spotřebního zboží pod předpokládanou úroveň.

Šílenství!

Ale stále ještě on, říšský ministr letectví, by dokázal tuto katastrofální vrtkavost zvládnout, protože byl přesvědčen, že je to pouhá otázka Času. Několik měsíců, snad maximálně šest.

Protože tu bylo Peenemůnde.

Rakety.

Všechno se zredukovalo na Peenemůnde!

Peenemiinde je nepřemožitelné. Peenemůnde mělo způsobit,že se Londýn a Washington zhroutí. Obě vlády poznají, jak marné jsou jejich snahy rozsévat zkázu.

Rozumní muži potom usednou a sepiší rozumné smlouvy. I kdyby to mělo znamenat umlčeni nerozumných mužů. Umlčení Hitlera.

Speer věděl, že i někteří jiní uvažují tímto způsobem. Na Fuhrerovi se zjevně začaly projevovat některé chorobné příznaky stresu. Obklopoval se teď průměrnými lidmi ve snaze zůstat v pohodlné společnosti intelektuálně sobě rovných. Ale zašlo to příliš daleko, když měla být zasažena i Říše sama. Obchodník s vínem ministrem pro východní záležitosti! Bývalý stíhač vrchním inspektorem nad veškerou ekonomikou!

A on sám. On, tichý, ostýchavý architekt, v současnosti ministrem zbrojního průmyslu.

To vše mělo Peenemůnde změnit.

I jeho. Díky Bohu!

Ale nejdřív muselo být Peenemůnde. Nesměly být sebemenší pochybnosti o úspěchu operace. Protože bez Peenemíinde byla válka ztracená.

A teď mu řekli, že se vyskytla pochybnost. Trhlina, která mohla být předzvěstí německé porážky.

Tupě zírající desátník otevřel dveře do zasedací místnosti. Speer vešel a spatřil dlouhý konferenční stůl ze dvou třetin obsazený, židle sesazené do skupinek, které jako by jedna druhou z něčeho podeziraly. Což taky ve skutečnosti byla rjravda, v těchto časech neustále se vyhraňující rivality uvnitř Říše.

Kráčel do čela stolu, kde po jeho pravé ruce seděl jediný muž v místnosti, kterému mohl důvěřovat. Franz Altmüller. Altmüller byl dvaačtyřicetiletý cynik. Vysoký, blond, aristokratický, vzorový árijec Třetí říše, který ani na minutu neschvaloval rasové nesmysly proklamované Třetí říši. Schvaloval ovšem teorii získání všech možných výhod předstíráním souhlasu s každým, kdo mu mohl v něčem prospět.

Na veřejnosti.

V soukromí, mezi svými velmi blízkými spolupracovníky, říkat pravdu, ovšem jen když se mu ta pravda mohla nějak vyplatit. Speer nebyl jenom Altmüllerovým spolupracovníkem, byl i jeho přítelem. Mezi jejich rodinami byly víc než jenom přátelské vztahy, jejich otcové spolu často podnikali obchodně, matky spolu kdysi chodily do školy. Altmüller se svému otci podobal. Byl velmi schopný byznysman, dělal expertizy pro výrobní administrativu. „Dobré ráno,“ řekl Altmüller a oprašoval si imaginární smítko z klopy své blůzy. Oblékal si uniformu své strany mnohem častěji, než bylo nezbytné, soudě, že přeháněním nemůže nic pokazit.

„To se těžko podaří,“ podotkl Speer a rychle si sedl. Skupinky kolem stolu spolu pokračovaly v rozhovoru, ale slyšitelně se ztišily. Všechny oči blýskaly směrem ke Speerovi, pak rychle změnily směr. Každý byl připraven okamžitě zmlknout, ale nikdo si nepřál dát najevo obavy, vypadat provinile. Ztichnou, až buď Altmüller, nebo Speer vstanou ze židle, aby oslovili společnost. To bude signál. Kdyby projevili pozornost dříve, mohlo by to vypadat jako strach. Strach se rovnal přiznání chyby. To si nikdo kolem konferenčního stolu nemohl dovolit.

Altmüller rozevřel hnědé desky a předložil je před Speera. Byl to seznam přítomných osob. Byly zde v podstatě tři jasné kliky s vnitrními frakcemi a každá měla svého mluvčího. Speer četl jména a nenápadně si ověřoval, kde oni Jídři sedí. Na opačném konci stolu seděl v plném lesku své generálské uniformy, s blůzou posetou řády získanými za posledních třicet let, šéf vojenské zásobovací správy Ernst Leeb. Byl jenom průměrně vysoký, ale měl mimořádné vyvinuté svaly a svou tělesnou kondici si udržel do svých šedesáti. Kouřil cigaretu ve špičce ze slonoviny, kterou měl ve zvyku podle své nálady utínat debaty svých podřízených. V jistém smyslu by] Leeb groteskní figurkou, jenže stále velmi vlivnou. Hitler ho měl rád, spíše však pro vojenské vystupování než pro jeho schopnosti.

Na levé straně uprostřed stolu seděl Albert Vógler, chytrý a agresivní šéfmanažer říšského průmyslu. Vógler byl mohutný muž, vzhledem připomínající starostu, masité záhyby v jeho obličeji byly permanentně složeny do tvaru podmračeného údivu. Často se smál, ale byl to tvrdý smích, účelový, nemající s radostí nic společného. Vógler zde byl mužem na svém místě. Nic nemiloval vice než urovnávání sporů mezi průmyslovými soupeři. Byl skvělým prostředníkem, protože se ho všechny strany většinou obávaly. Naproti Vóglerovi, mírně napravo směrem k Altmüllerovi a Speerovi, seděl Wilhelm Zangen, říšský zmocněnec pro Německou průmyslovou asociaci. Zangen měl úzké rty, byl vyzáblý a absolutně mu scházel smysl pro humor, jeho nejšťastnější chvíle byly, když se jeho vychrtlá kostra mohla sklánět nad mapami a grafy. Byl to pedant, který se při nervozitě potil od svých ustupujících vlasů, kolem nosu až k bradě. Což se zrovna dělo, a tak neustále vytahovalkapesník a otíral znervózňující krůpěje. Trochu překvapivě, vzhledem k svému zjevu, byl Zangen přesvědčivý diskutér. Nikdy totiž nedebatoval bez faktických znalostí.

Všichni vypadají přesvědčivě, pomyslel si Speer. A nebýt jeho hněvu, cítil, že by z oněch mužů mohl mít i strach. AJbert. Speer byl v hodnocení sebe sama upřímný, věděl, že nedokáže působit příliš autoritativně. Dělalo mu potíže vyjadřovat před těmito potenciálními nepřáteli otevřeně své názory. Ale v této chvíli byli tito potenciálně nepřátelští muži v defenzivním postaveni. Nemohl si dovolit popustit uzdu svému rozhořčení, jestliže mezi nimi nechtěl vyvolat paniku, v níž by se každý jenom snažil setřást ze sebe vinu.

Potřebovali lék. Německo potřebovalo lék. Peenemůnde se muselo zachránit. „S čím bychom tak měli začít?“ zeptal se Speer Altmüllera tlumeným hlasem, aby je nikdo jiný u stolu neslyšel.

„Na tom nesejde. Tak jako tak budou asi tak hodinu velmi hlasitě a velmi nudně plácat nesmysly, než se dostaneme k něčemu konkrétnímu. , „Žádné nesmysly mě nezajímají…“

„Omluvy třeba.“

„Omluvy ze všeho nejméně. Já chci najít řešení.“

„Jestli ho nalezneme u tohoto stolu, o čemž, upřímně řečeno, pochybuju, budeme se k němu muset prokousat záplavou slov. Třeba k něčemu dojdeme. Ale, jak jsem řekl, pochybuju o tom.“

„Mohl bys mi to laskavě vysvětlit?“ Altmüller pohlédl Speerovi přímo do očí. „Já si skutečné myslím, že zde řešení neexistuje. Ale jestli nějaké existuje, nemyslím, že ho najdeme u tohoto stolu… Možná se mýlím. Proč je nejdříve nevyslechneme?“

„Tak dobře. Otevři prosím tě tu zprávu, kterou jsi vypracoval. Nejspíš jsem ztratil cestou trpělivost.“

„Jestli ti mohu něco navrhnout,“ zašeptal Altmüller, „tak ji budeš muset ztratit ještě jednou někdy uprostřed jednání. Jinou cestu nevidím.“

„Rozumím.“

Altmüller odsunul židli a vstal. Ve skupinkách pomalu doznívaly hlasy do ztracena.

„Pánové. Toto krizové zasedání bylo svoláno z důvodů, o nichž předpokládáme, že jsou vám známy. Přinejmenším by měly být. Zřejmě jediní, kdo o nich nebyli informováni, byli říšský ministr pro zbrojní průmysl a jeho zaměstnanci, kterýžto fakt považuje říšský ministr za konsternující… Krátce řečeno, pracím v Peenemiinde hrozí bezprecedentní krize. Navzdory miliónům, investovaným do tohoto nejnadějnějšího vývoje nové zbraně, navzdory ubezpečováním, která přicházela shodně z vašich jednotlivých ministerstev, jsme se nyní dozvěděli, že během několika týdnů hrozi nebezpečí naprostého zastavení výroby. Několik měsíců před závazným datem pro první funkční raketu. To datum iiebylo nikdy zpochybňováno. Byl to úhelný kámen pro celou válečnou strategii, celé armády vzhledem k němu musely koordinovat svou činnost. Závisí na něm německé vítězství… Teď’je ale Peenemůnde ohroženo, ohroženo je i Německo… Jestliže zpráva, kterou vypracovali na říšském ministerstvu, je pravdivá, Peenemůnde vyčerpá zásoby průmyslových diamantů během devadesáti dnů. Bez průmyslových diamantů nemohou precizní práce v Peenemůnde pokračovat.“

Když si Altmüller zase sedl, vybuchla změť hlasů, vzrušených, hrdelních, soupeřících o pozornost. Cigaretová špička generála Leeba protínala vzduch před ním jako šavle. Albert Vógler se mračil a mrkal svýma sádelnatýma očkama a s rukama položenýma na stole hovořil monotónním hromovým hlasem. Kapesník Wilhelma Zangena zuřivě vlál kolem jeho obličeje a krku a jeho vysoko položený hlas konkuroval mužnějším tónům jeho kolegů. Franz Altmüller se naklonil ke Speerovi. „Viděl jsi někdy v zoo klece s rozzuřenými oceloty? Jejich ošetřovatelé si nemohou dovolit nechat je umlátit o mříže. Asi budeš muset ztratit svou trpělivost daleko dříve, než jsme mysleli. Třeba teď.“

„To nejde.“

„Aby si nemysleli, že máš strach…“

„Nebo že jim budu ustupovat.“ Speer přerušil svého přítele s náznakem úsměvu na rtech. Vstal. „Pánové.“

Hlasy utichly.

„Herr Altmüller mluvil tvrdě, jsem si jist, že proto, že i já jsem mluvil tvrdě s ním. Bylo to dnes ráno, velmi časně ráno. Teďmáme větší možnosti posoudit situaci, na rekriminace není vhodná doba. Není teď čas kriticky posuzovat aspekty celé záležitosti, protože jsou akutní. Ale rozčilování nevyřeší nic. A my potřebujeme řešení… Proto se obracím na vás o pomoc – o pomoc nejlepších průmyslových a vojenských mozkův Říši. Nejdříve musíme ovšem znát specifika. Začnu Herr Voglerem. Můžete nám jako manažer říšského průmyslu poskytnout svůj pohled na věc?“

Vógler zneklidněl, nechtěl být vyzván jako první. „Nejsem si jistý, jestli mám tak dokonalý přehled, Herr Reichsminister. I já jsem závislý na informacích, které dostávám. Až do minulého týdne byly optimistické, bez náznaku těžkostí.“

„Co myslíte tím optimistické?“ zeptal se Speer.

„Byl jsem informován, že množství bortu a černých diamantů je dostačující. Navíc se průběžně konají pokusy s lithiem, uhlíkem a parafínem. Naše výzvědná služba sdělila, že anglické odděleni v Britském muzeu ověřovalo Hannay-Moissanovy teorie. Diamanty se skutečně tímto způsobem vyráběly.“

„A kdo ověřil Angličany?“ Franz Altmüller nemluvil přívětivě. „Nenapadlo vás, že by se podobné údaje měly prověřit?“

„Ověřování podobných údajů je práce výzvědné služby. To není má věc, Herr Altmüller.“

„Pokračujte,“ řekl Speer rychle. „Co dál?“

„Je tu ten anglo-americký experiment pod vedením Bridgeman-nova týmu. Vystavují grafit obrovskému tlaku dvou miliónů liber na čtvereční centimetr. Ale zatím ani náznak úspěchu.“

„A náznak neúspěchu?“ zeptal se Altmüller zdvořile a po-vytáhl své aristokratické obočí.

„Znovu připomínám, že nepracuji ve výzvědné službě. Zatím mi o žádných náznacích-nikdo nic nesdělil.“

„Což je důvod k zamyšlení, viďte,“ položil Altmüller řečnickou otázku.

„Nicméně,“ vmísil se do rozhovoru Speer dřív, než Vógler stačit odpovědět, „odůvodněně jste předpokládal, že množství bortu a černého diamantu je dostačující. Nebo ne?“

„Ano, dostačující. Nebo přinejmenším dosažitelné, Herr Reichsminister.“

„V jakém smyslu dosažitelné?“

„Soudím, že generál Leeb ví o záležitosti mnohem více.“

Leebovi málem upadla cigaretová špička ze slonoviny. Altmüller jeho překvapení zpozoroval a rychle se vložil. „Proč by měla vojenská zásobovací správa disponovat podobnými informacemi, Herr Vógler? Ptám se z pouhé zvědavosti.“

„Opět hlášení. Podle mého chápání je vojenská zásobovací správa odpovědná za hodnocení průmyslového, zemědělského a minerálního potenciálu okupovaných území. Nebo potenciálně okupovaných území.“

Ernst Leeb nebyl zcela nepřipraven. Byl pouze nepřipraven na Vóglerovy narážky, nikoli na samotný problém. Když se Speer začal vyptávat, obrátil se k svému pobočníkovi, který neustále listoval materiály.

„Vojenská zásobovací správa je v těchto dnech pod mimořádným tlakem, tak jako i vaše ministerstvo, Herr Vógler. Nevím, jestli měl generál Leeb čas…“

„Udělali jsme si čas.“ Leebův ostrý vojenský hlas prudce uťal VÓglerovo starostenské bručení. „Když jsme obdrželi zprávu od podřízených Herr Voglera, že hrozí bezprostřední krize v blízké budoucnosti, okamžitě jsme hledali možnosti diferencování.“

Franz Altmüller si dal ruku před ústa, aby schoval bezděčný úsměv. Podíval se na Speera, ale ten byl příliš rozzlobený, než aby si všiml humorné stránky situace.

„Jsem rád, že je vojenská zásobovací správa tak spolehlivá, generále,“ řekl Speer. Říšský ministr zbrojního průmyslu příliš nespoléhal na armádu a nedařilo se mu to skrývat. „Vaše diferencování, prosím?“

„Řekl jsem možnosti, Herr Speer. Nalézt praktické řešení si vyžádá víc času, než jsme měli k dispozici.“

„Velmi správně. Vaše možnosti?“

„Existuje okamžitá pomoc, která má historický precedens.“ Leeb se odmlčel, vyndal cigaretu, vědom si toho, že ho všichni kolem stolu napjatě sledují. „Dovolil jsem si předložit předběžnou studii generálnímu štábu. Jde o expediční armádu o síle maximálně čtyř praporů… Afrika. Diamantové doly v Tanganice.“

„Cože?“ Altmüller se předklonil, evidentně se nedokázal ovládnout. „To nemyslíte vážně.“

„Prosím!“ Speer nedovolil svému příteli, aby se vmísil. Když už Leeb uvažoval o takové drastické akci, třeba stála za úvahu. Žádný voják, který znal slabost bojové linie, jež se hroutila na východní frontě a v Itálii povolovala pod smrtícím náporem Spojenců, by nemohl takový nesmysl navrhnout, pokud by nebyla reálná naděje na úspěch. „Pokračujte, generále.“

„Williamsonovy doly v Mwadui. Území mezi Tanganikou a Zanzibarem v centrálním sektoru. Doly v Mwadui produkují přes milión karátů černých diamantů ročně. Výzvědná služba nás informovala, že tam jsou zásoby za posledních několik měsíců. Naši agenti v Dáresalámu jsou přesvědčeni, že by vpád byl úspěšný.“

Franz Altmüller podstrčil Speerovi list papíru. Načmáral tam: „Přišel o rozum!“

„Na jaký historický precedens se tady odvoláváte?“ zeptal se Speer a schoval Altmüllerův list, pod dlani.

„Veškeré území na východ od Dáresalámu náleží podle práva Třetí říši, Německé západní Africe. Od své otčiny bylo odtrženo po Velké válce. Sám Fuhrer tuto záležitost před čtyřmi roky vysvětlil.“

Kolem stolu zavládlo ticho. Rozpačité ticho. Ani oči pobočníků tohoto starého vojáka si netroufaly k němu zaletět. Nakonec se ozval tiše Speer.

„To je oprávnění, nikoli precedens, pane generále. Světu málo záleží na našich oprávněních, a i když mám své pochyby o logice vyslání několika praporů přes půl zeměkoule, snad nám dokážete svůj návrh patřičně zdůvodnit. Kde bliž… třeba ve východní Africe, by se dal bort nebo černý diamant najít?“

Leeb se podíval na své pobočníky, Wilhelm Zangen zvedl kapesník k nosu a sklonil svou malou hlavu ke generálovi. Měl tenký hlas a při mluveni navíc supěl.

„Odpovím vám, Herr Reichsminister. A hned seznáte, jak neplodnou debatu zde vedeme… Šedesát procent světových zásob drcených bortových diamantů se nalézá v Belgickém Kongu. Hlavní dvě naleziště jsou Kasai a Bakwanga mezi řekami Kanshi a Bushimaie. Pierre Ryckmans, generální guvernér celého území, loajální vládě belgické, která je v exilu v Londýně. Mohu Leeba ujistit, že loajalita Konga vůči Belgii je mnohem větši, než kdy byla vůči nám v Dáresalámu.“

Leeb si vztekle zapálil cigaretu. Speer se opřel o židli a řekl Zangenovi:

„Tak dobře. Šedesát procent drceného bortu, ale co černé diamanty a to ostatní?“

„Francouzská rovníková Afrika je kompletně spojencem de Gaullovy Svobodné Francie. Ghana a Sierra Leoně jsou pod maximální britskou kontrolou. Angola je portugalské dominium s neporušenou neutralitou, bez jakýchkoli pochybností. Francouzská západní Afrika je nejenom pod mandátní správou Svobodné Francie, ale s předsunutými posádkami Spojenců. Tady jsme měli pouze jedinou příležitost, ale o tu jsme asi tak před rokem a půl přišli. Vichistická vláda odešla z Pobřeží slonoviny… Do Afriky nemáme žádný přístup, pane říšský ministře. Žádný vojenský.“

„Takže,“ Speer si čmáral na papír, který mu přistrčil Altmüller. „Navrhujete nevojenské řešení?“

„Jinak nelze. Otázka zni jaké.“

Speer se otočil na Franze Altmiillera. Jeho vysoký dlouhý společník upřeně pozoroval zaražené a zmatené obličeje.

11. září 1943, Washington, D.C.

Brigádní generál Alan Swanson vystoupil z taxíku a zadíval se na mohutné dubové dveře georgetownského sídla. Jízda ulicemi, vydlážděnými kočičími hlavami, mu připadala jako nepřetržité bubnování.

Předehra k popravě.

Teď půjde nahoru po schodech, projde dveřmi, a kdesi uvnitř aristokratického domu z hnědého kamene a cihel vstoupí do velké místnosti. A v té místnosti bude pronesen rozsudek smrti nad tisíci lidi, aniž tomu bude moct někdo z těch, kdož budou sedět kolem stolu, zabránit.

Předehra ke zkáze.

Bude-Ii dodržen plán. A nepřicházelo v úvahu, aby dodržen nebyl.

Hromadná vražda.

Podle nařízení pohlédl nahoru a dolů ulicí, aby se ujistil, že ho nikdo nesledoval. Pitomost! CIC je měla všechny pod neustálým dohledem. Který asi z chodců nebo ploužicích se automobilů ho sledoval? Bylo to jedno, místo setkání bylo také nemožné. Copak si skutečně mysleli, že udrží krizovou situaci v tajnosti? Copak se skutečně domnívali, že pomůže, když se bude konference konat v některém z nenápadných georgetownských domů?

Oslové!

Nestaral se o déšť, který se valil na zem v dlouhých šňůrách. Podzimní průtrž mračen ve Washingtonu. Mel otevřený plášť do deště, kabát od své uniformy promoklý a zmačkaný. Neměl na tyto věci ani pomyšlení, nedokázal se na ně soustředit. Jediná věc, na kterou dokázal myslet, byla uzavřená v kovovém pouzdru, ani ne dvacet centimetrů širokém, patnáct vysokém a dlouhém asi třicet. V těchto rozměrech byla vyprojektována, vypadala technologicky velmi promyšleně, měla ztělesňovat tak důležité vlastnosti, jako je netečnost a přesnost. Jenže nebyla funkční, nefungovalo to.

Test za testem propadala.

Desetitisíce výškových bombardérů B-17 vybíhaly z výrobních linek celého státu. Bez výškových rádiových gyroskopů, které by je vedly, byly nuceny zůstat sedět na zemi!

A bez těchto letadel byla ohrožena operace Overlord. Invaze do Evropy by si vyžádala cenu až nemorální.

Vysílání letadel na masivní celonoční a celodenní bombardování po celém Německu bez možnosti úniku do velkých výšek odsuzovalo dosud většinu letadel ke zkáze a jejich posádky na smrt. Příklady byly živým varováním… kdykoli se letadla vznesla příliš vysoko. Vina nebyla na straně pilota, ani to nezpůsobila nepřátelská palba nebo selhání přístrojů. Vinna byla nadměrná výška..‘: Před necelými dvaceti čtyřmi hodinami se letka bombardérů vypotácela z náletu, nabrala nejvyšší možnou výšku a zformovala se vysoko nad kyslíkovou hranicí. Podle kusých informací se naváděcí systém pominul, letka skončila kdesi v dunbarském sektoru u skotských hranic. Až najedno letadlo přistála všechna na moři. Tri, kteří přežili, byli zachránění pobřežními hlídkami. Tři z bůhví kolika, kteří přežili Bremerhaven. To letadlo, které se pokusilo přistát na zemi, vybuchlo na předměstí… Nepřežil nikdo.

Německo se posouvalo po křivce nevyhnutelné porážky, ale nevzdá se tak lehce. Mohlo přejít do protiútoku. Hodně se toho naučili v Rusku, Hitlerovi generálové byli připraveni. Uvědomovali si, že jejich jediná naděje na kapitulaci jinou než bezpodmínečnou spočívá v jejich schopnosti vyšroubovat cenu, kterou Spojenci zaplatí za vítězství, tak vysoko, že se vymkne i té nejbujnější fantazii a každá lidská bytost na světě bude ochromena děsem. Pak dojde k dohodě.

A to bylo pro Spojence nepřijatelné. Tripartitní politikou byla nyní bezpodmínečná kapitulace, bezpodmínečnost byla do té míry proklamována, že se jí nebylo možné vzdát. Horečka naprostého vítězství zachvátila státy, na jejím obrazu se ovšem také podepsali jejich vůdcové. A v tomto všeobecném šílenství zírali lídří do prázdné stěny, nenacházeli tam nic jiného než ostatní lidé, a prohlašovali hrdinně, že ztráty budou mírné. Swanson kráčel vzhůru po schodech georgetownského domu. Jako by přišla jeho narážka, otevřely se před ním dveře, zasalutoval mu major a rychle ho vpustil dovnitř. Uvnitř v hale byli čtyři poddůstojníci v parašutistických kamaších a v pohovu, Swanson rozšifroval označení pluku na náramenících jako prapor výsadkářů. Ministerstvo války navrhlo efektní scénu.

Seržant uvedl Swansona do malého výtahu z měděných mříží. O dvě poschodí výš se výtah zastavil a Swanson vystoupil do chodby. Dokázal si zařadit tvář plukovníka, který stál vedle zavřených dveří na konci krátké chodby. Nemohl si alevybavit jeho jméno. Ten člověk pracoval v tajné službě a nebyl nikdy příliš na očích. Plukovník k němu vykročil a pozdravil ho.

„Generál Swanson? Plukovník Pace.“

Swanson na jeho pozdrav pokývl a na oplátku mu nabídl ruku. „Ano, ano. Ed Pace, viďte?“

„Ano, pane.“

„Tak vás konečně pustili na světlo boží. Nevěděl jsem, že tohle je vaše parketa.“

„Aní není, pane. Jen jsem tady přivítal muže, se kterými se máte setkat. Bezpečnostní opatření,“

„A když jste tady vy, pochopí, že je to vážná záležitost.“ Swanson se usmál.

„Jsem si jist, že je, ale nevím, v Čem ta vážnost spočívá.“

„To máte Štěstí. Kdo je tam?“

„Howard Oliver z Meridíanu. Jonathan Craft z Packardu. A pracovník laboratoře Spinelli z odděleni letecké kontroly.“

„To mám dneska Štěstí, už se nemůžu zdržovat. Kdo je vede? Bože, na naší straně bude jediný člověk.“

„Vandamnv“

Swanson sešpulil rty k tichému hvízdnutí. Plukovník souhlasně přikývl. Frederic Vandamm byl náměstkem ministra zahraničí a říkalo se o něm, že je nejbližším spolupracovníkem Cordella Hulla. Chtel-li se někdo dostat k Rooseveltovi, nejlepší bylo přes Hulla. Když to nešlo tudy, pak se to zkoušelo přes Vandamma.

„Artilerie jedna radost,“ konstatoval Svvanson.

„Když ho Craft a Oliver spatřili, myslel jsem, že utečou jako zajíci. Spínelli zase chodí pořád jako ve snách. Spletl si Pattona s vrátným.“

„Spinelliho znám jenom podle jména. Říká se, že je v laboratořích nejlepší na gyrotechniku… Olivera a Crafta znám až moc dobře. Sakra bych si přát, abyste je nebyli pro dopravu schválili.“

„S tím se dá těžko něco dělat, když dopravu vlastni, pane.“ Plukovník pokrčil rameny. Evidentně se Swansonovým hodnocením souhlasil.

„Něco vám povím, Pace. Craft je známý patolízal. Oliver je zase kus darebáka.“

„Při jeho postavě je ho značné velký kus,“ odpověděl plukovník s mírným úsměvem.

Swanson si svlékl plášť do deště. „Kdybyste náhodou slyšel, že se tu střílí, tak to si hraju s pistoli. Raději jděte někam jinam.“

„Považuji to za rozkaz, pane generále. Jsem naprosto hluchý,“ odpověděl Pace, vzal za kliku a svižně otevřel svému nadřízenému dveře.

Swanson rychle vešel do místnosti. Byla to knihovna, veškerý nábytek byl rozestavený kolem stěn a uprostřed stál zasedací stůl. V čele stolu seděl bělovlasý, aristokraticky vyhlížející Frederic Vandamm, a po jeho levici za horou papírů tlustý a plešatý Howard Oliver. Naproti Oliverovi seděl Craft a tma-vovlasý obrýlený mužíček, jak Swanson usoudil, Gian Spinelli. Prázdná židle na končí stolu proti Vandammovi byla zjevně určena pro něj. Byl to z Vandammovy strany dobrý tah.

„Promiňte mi, že jdu pozdě, pane náměstku. Kdybych měl erární auto, tak by se to nestalo. Ale sehnat taxíka je někdy potíž… Pánové?“

Trio mužů proti němu společně pokývlo, Craft a Oliver přitom zamumlali „pane generále“. Spinelli na něj pouze zíral přes tlustá skla svých brýlí.

„Omlouvám se, generále Swansone,“ řekl Vandamm s precizní výslovností, která naznačovala jeho původ. „Ze zřejmých důvodů jsme nechtěli zasedání pořádat ve státním úřadu, ani jsme si žádným jiným způsobem nepřáli na schůzku upozorňovat. Tito pánové jsou na ministerstvu války středem pozornosti, to vám snad nemusím povídat. Nechtěli jsme vyvolávat poplach. Úřední automobily řítící se Washingtonem – nevím proč, ale zřejmě nedokážou jezdit pomalu – by pravděpodobně vzbudily pozornost. Nemyslíte?“

Starý pán se na Swansona podíval zamlženým pohledem a on mu jeho pohled vrátil. Pomyslel si, že je Vandamm velmi chytrý. Poukazovat na taxi byl náhlý, trochu riskantní nápad, ale Vandamm porozuměl. Hozenou rukavici zvedl a využil jí dobře, nezaujatě. Ti tři byli nastražení. V tomto zasedání to byli nepřátelé.

„Byl jsem diskrétní, pane náměstku.“

„Jsem si tím jíst. Přejdeme k věci? Pan Oliver nás požádal, jestli by na úvod nemohl přednést obecné stanovisko letecké společnosti Meridian.“

Swanson pozoroval, jak se Oliver, muž s masivním podbrad-kem, probírá svými poznámkami. Cítil k němu silnou nechuť. Bylo v něm něco nenasytného. Byl to kšeftař, jakých teď bylo plno. Washington se jimi hýbal, na válce si nahrabali spoustypeněz, jedinou cenu měly pro ně obchodní transakce, cenu vlastni moci.

Z Oliverových tlustých rtů vyrazil hrubý hlas. „Děkuji vám. My všichni v Meridianu si myslíme, že nadsazená závažnost aktuální situace zastínila skutečný pokrok, kterého se dosáhlo. Letadlo, o němž hovoříme, nade vši pochybnost prokázalo skvělou kvalitu. Nová, zdokonalená pevnost je schopná bojové akce, je tu pouze problém požadované výšky.“

Oliver úsečně domluvil a položil tlusté ruce před sebe na své papíry. Ukončil své prohlášení, Craft souhlasně pokývl. Oba muži bezvýrazně hleděli na Vandamma. Gian Spinelli zíral na Olivera prázdnýma hnědýma očima, které vypadaly za brýlemi silně zvětšené.

Alan Swanson byl konsternován. Ani ne tak strohostí projevu jako prostoduchostí jeho lži.

„Je-li to zásadní stanovisko, považuji je za zcela nepřijatelné. Uvedené letadlo neprokázalo kvalitu, poněvadž není schopno akce ve výškách uvedených v statni smlouvě.“

„Je akceschopné,“ odpověděl stroze Oliver. „Je akceschopné, ale není funkční, pane Olivere. Nebude funkční do té doby, pokud ho nebude možné řídit z bodu A do bodu B v těch výškách, které se požadují ve specifikacích.“

„Specifikovaných jako’potřebné maximum‘, generále Swansone,“ smečoval Oliver s úslužným úsměvem, který ovšem neměl s úslužností nic společného.

„Co to sakra má znamenat?“ Swanson pohlédl na náměstka ministra zahraničí Vandamma.

„Pana Olivera znepokojuje výklad smlouvy.“

„Mě ne.“

„Mě musí,“ odpověděl Oliver. „Ministerstvo války odmítlo letecké společnosti Meridian zaplatit. Máme smlouvu…“

„Tu svou zatracenou smlouvu si projednávejte s někým jiným!“

„Hněvem se ještě nikdy nic nevyřešilo.“ Vandamm to řekl ostře.

„Pane náměstku, já zde nejsem proto, abych projednával výklad smlouvy.“

„Obávám se, že budete muset, generále Swansone.“ Vandamm teď mluvil chladně. „Hlavní účtárna zadržela platbu Meridianu na základě vašeho negativního posudku. Dosud jste ho nevysvětlil.“

„Proč bych měl? Letadlo nedokáže to, co jsme od něj cekali.“

„Dokáže to, na co byla uzavřena smlouva,“ řekl Oliver a natáhl svůj silný krk od Vandamma k brigádnímu generálovi. „Ujišťujeme vás, pane generále, že naše maximální úsilí je soustředěno na potřebné maximum naváděcího systému. Vynakládáme na to veškeré své zdroje. Brzy dojde k prudkému zlomu, jsme o tom přesvědčeni. Ale do té doby chceme dostat svou práci zaplacenu. Smluvní podmínky jsme splnili.“

„Navrhujete nám, abychom převzali letadlo v současném stavu?“

„Je to ve vzduchu nejlepší bombardér.“ To řekl Jonathan Craft. Jeho měkký, vysoký hlas opsal křivku od slabého výkřiku do ztracena. Přitiskl k sobě své útlé prsty v gestu, o němž byl přesvědčen, že vyjadřuje důraz.

Swanson Crafta ignoroval a zahleděl se do malého obličeje a obrovských očí vědce z oddělení letecké kontroly Giana Spinelliho.

„Jak to vypadá s vaším gyrem? Můžete mi na to, pane Spinelli, dát odpověď?“

„Použijte existující systémy. Pusťte letadlo do akce,“ dorážel bezohledně Howard Oliver.

„Ne!“ Swanson se nedokázal ovládnout. Z jeho řevu bylo patrno zhnusení, ať si náměstek Vandamm říká, co chce. „Naše strategie vyžaduje nálety do maximální hloubky na území Německa, a to v kteroukoli denní i noční dobu. Ze známých i neznámých míst. Letiště v Anglii, Itálii, Řecku… ano, i letiště v Turecku a Jugoslávii, která v seznamu nejsou, letadlové lodě ve Středozemním moři a, aby to čert vzal, i v Černém moři! Tisíce a tisíce letadel se budou rvát ve vzdušných koridorech o kousek místa. Potřebujeme extra výšku! Potřebujeme naváděcí systém, který v této výšce bude fungovat! Tady absolutně nemůžeme snižovat své nároky. Omlouvám se, pane Vandam-me, ale jsem rozhořčen oprávněně.“

„Chápu vás,“ řekl bělovlasý náměstek ministra zahraničí. „Proto jsme se zde dnes odpoledne sešli. Abychom hledali řešení… i peníze.“ Starý džentlmen otočil oči ke Craftovi. „Můžete něco dodat ke komentáři pana Olivera jako představitel Packarda?“

Craft rozpojil své Štíhlé pěstěné prsty a nadechl se tak hluboce, jako by chtěl pronést mimořádnou moudrost. Studnice moudrosti, pomyslel si Alan Swanson, která se takticky uchází o pochvalu předsedy.

„Ovšem, pane náměstku. Jako velký subdodavatel Meridianu jsme byli všichni znepokojeni tím, že zkoušky naváděcíchsystémů nepřinesly kladné výsledky. Nešetřili jsme v tomto směru žádných výloh. Přítomnost pana Spinelliho to prokazuje. Koneckonců právě my jsme zřídili oddělení letecké kontroly.“

Na tomto místě se Craft hrdinsky zasmál se stopou smutku v hlase.

„Všichni víme, že oddělení letecké kontroly je nejlepší – a nejdražší.“

„Ničeho jsme nelitovali.“

„Vytvořili jste leteckou kontrolu,“ řekl otráveně Swanson, „protože vaše vlastni laboratoře toho nebyly schopné. Překročení nákladů jste přesunuli na Meridian a ten zase na nás. Takže jste se tak moc nepřetrhli.“

„Pane Bože, pane generále!“ vykřikl Craft nijak zvlášť provinile. „Čas jsou peníze, pane, vždyť to znáte. Mohl bych vám ukázat…“

„Pan generál se ptal na něco mne. Rád bych mu odpověděl.“

Slova s nádechem přízvuku pronesl drobný vědec, který si buď Craftova žvaněni nevšímal, nebo se o ně nestaral, možná obojí.

„Byl bych vám vděčný, pane Spinelli.“

„Naše práce pokračovala kupředu přiměřeně, vytrvale, chcete--li. Nikou rychle. Je to velká věc. Domníváme se, že se rádiové paprsky mění v jistých výškách v závislosti na teplotě a zakřiveni země. Řešeni spočívá v kompenzaci změny. Naše experimenty neustále zmenšují pole možnosti… Dosahovali bychom daleko většího pokroku, kdyby nebylo neustálých zásahů zvenčí.“

Gian Spinelli se zarazil a otočil pohled svých groteskně zvětšených očí na Howarda Olivera, jehož tlustý krk a masivní obličej vzplály prudkým hněvem.

„My jsme vám do toho nijak nezasahovali!“

„A Packard už vůbec ne!“ přizvukoval Craft. „Jsme prakticky v denním styku. Náš zájem neumdléval ani na vteřinu!“

Spinelli se otočil na Crafta. „Pokud mohu soudit, váš zájem… stejně jako Meridianu… se týká výhradné rozpočtu.“

„To je absurdní tvrzení! Pokud jsme se zajímali o výdaje, bylo to na žádost… revizní účtárny dodavatele…“

„A bylo to naprosto nezbytné!“ Oliver nedokázal skrýt své rozhořčeni vůči malému Italovi. „Vy laboratorní… pracovníci to nedokážete pochopit! Jste jako děti!“

Dalších třicet sekund se rozléhala vzrušená změť hlasů hovo-rícich jeden přes druhého. Swanson se podíval přes jejich hlavy na Vandamma. Jejich oči se s pochopením setkaly.

Kiks si jako první uvědomil Oliver. Zvedl ruku… na rozkaz dodavatele, pomyslel si Swanson.

„Pane náměstku!“ Oliver spolkl veškerou zlobu a promluvil. „Nevykládejte si naše drobné hašteření ve zlém. Patří to k výrobnímu procesu.“

„Tenhle se vám tedy nevyvedl,“ řekl Swanson. „Živě se zajímám o návrhy a nabídky vaši části smlouvy. Pak budete muset výrobní proces dotáhnout do konce.“

Když na něj Oliver pohlédl, měl Swanson pocit, že by měl na svou obranu vytáhnout zbraň. Šéf Meridianu byl blízko výbuchu.

„Spoléhali jsme se při našich hodnoceních na své podřízené,“ řekl nepřátelsky Oliver. „Armáda si, myslím, na nedostatek omylů svých zaměstnanců také nemůže stěžovat.“

„My své podřízené nepovéřujeme vypracováním závažných strategií.“

Vandamm zvýšil hlas. „Pane Olivere. Generál Swanson je evidentně toho názoru, že zadržování finančních prostředků nemá smysl. Jaký časový limit můžete zaručit teď?“

Oliver se podíval na Spinelliho. „Jak to vidíte vy?“ zeptal se ledově. Spinelliho velké oči přejely přes strop. „Upřímně řečeno, těžko říct. Mohlo by se nám to podařit příští týden. Nebo příští rok.“

Swanson rychle sáhl do kapsy své blůzy a vytáhl složený list papíru. Rozložil ho před sebou a rychle řekl: „Podle poslední zprávy z oddělení letecké kontroly potřebujete šest týdnů na letové zkoušky. Zkušební základna Montana.“

„Správně, pane generále. To jsem diktoval já,“ řekl Spinelli.

„Šest týdnů, počítáno od příštího týdne. Nebo od příštího roku. A za předpokladu, že montanské zkoušky budou pozitivní, další měsíc na vybavení eskader.“

„Ano.“

Swanson se podíval na Vandamma. „Ve světle těchto skutečností, pane náměstku, nelze jinak než změnit okamžité priority. Jinak bychom nesplnili požadavky logistiky.“

„Vyloučeno, generále Swansone. Musíme je splnit.“

Swanson upřeně hleděl na starého muže. Oba přesně věděli, na co ten druhý naráží. Overlord. Invaze do Evropy.

„Je nutný odklad, sire.“

„Není možný. To je konečné slovo, pane generále.“

Swanson se zadíval na trojici mužů u stolu.

Nepřátelé.

„Zůstaneme v kontaktu, pánové,“ prohlásil.

12. září 1943, Baskická vrchovina, Španělsko

David Spaulding čekal ve stínu silného, větrem ošlehaného stromu na kamenitém svahu nad roklí. Bylo to v Baskicku a vzduch byl vlhký a chladný. Pozdně odpolední slunce omývalo okolní kopce i jeho záda. Před lety –nebylo to zas tak dávno, ale připadalo mu to jako tisíc let – se naučil, jak zachytit odlesk slunce na oceli malých zbraní. Jeho vlastní měla povrch potažený drceným ohořelým korkem.

Čtyři.

Podivné, jak mu bušilo číslo čtyři v hlavě, když zkoumavě sledoval trasu.

Čtyři.

Před čtyřmi lety a čtyřmi dny, přesně. A schůzka na dnešní odpoledne byla domluvena přesně na čtyři hodiny. Před čtyřmi lety a čtyřmi dny poprvé uviděl vyžehlenou hnědou uniformu za přepážkou z tlustého skla v rozhlasovém studiu v New Yorku. Před čtyřmi lety a čtyřmi dny si šel ke skleněné stěně pro svůj plášť do deště, který tam byl přehozený přes židli, a ucítil na sobě oči staršího důstojníka. Mladý muž uhýbal pohledem, jako by se styděl za to, že sem vnikl.

Podplukovnik ho naopak studoval.

To byl začátek.

Teď přemýšlel, když hledal v rokli známky pohybu, kdy bude konec. Dožije se ho?

Rád by se ho dožil.

Jednou to nazval šlapací mlýn. Nad drinkem ve washingtonském Mayfloweru. Fairfax byl šlapací mlýn, v tu chvíli ještě netušil, jak absolutné výstižné je to slovo: šlapací mlýn, který se nikdy nezastaví.

Občas ale zpomalil. Fyzické a mentální napěti vyžadovalo zpomalit v jistou dobu, kterou byl schopen rozpoznat. V dobu, kdy na sobě pozoroval, že je stále bezstarostnější nebo sám sebou si příliš jistý.

Ten čas se k němu připlížil takřka nepozorovaně, až ho někdy vyděsil. Pak se obvykle držel chvili stranou. Jezdíval na jih na portugalské pobřeží, kde enklávy poněkud znejistělých boháčů odmítaly připustit existenci války. Nebo pobývalv Costa del Santiagu se svými roztěkanými rodiči. Nebo zůstával mezi zdmi lisabonského vyslanectví, které provozovalo nesmyslnou neutrální diplomacii. Nižší vojenský atašé, který navíc nenosil uniformu. Venku se to nečekalo, na exteritoriálním území ano. On ovšem žádnou nenosil ani tam. Nebyl příliš oblíbený. Velmi často chodil do společnosti, měl hodně předválečných známých.-Vcelku si ho nevšímali… se stopou pohrdání.

Tehdy odpočíval. Donutil se na nic nemyslet, načerpat nové sily. Před čtyřmi lety a čtyřmi dny by si byl podobné myšlenky nepřipustil.

Teď ho trápily. Pokud měl čas na podobné úvahy. Momentálně ho neměl.

V rokli se stále nic nehýbalo. Něco bylo v nepořádku. Podíval se na hodinky. Skupina ze San Sebastiana měla už příliš velké zpoždění. Abnormálně velké. Před šesti hodinami mu francouzské podzemi odeslalo rádiovou zprávu, že je všechno v pořádku, žádné komplikace, skupina vyrazila. Spojky ze San Sebastiana měly s sebou fotografie německého vybavení letiště na sever od Mont-de-Marsanu. Londýnští stratégové ho zoufale vyžadovali už kolik měsíců. Ty fotografie stály život čtyř… zase to zatracené Číslo… Čtyř agentů z podzemí. Snad by se už skupina mohla brzy objevit, spojky už měly na muže z Lisabonu čekat. Pak v dálce něco zahlédl, snad půl míle odtud, těžko říct. Za roklí, za protějším svahem, na jednom z miniaturních kopců. Záblesk. Přerušované, ale rytmické záblesky. Přerušování bylo záměrné, ne dílo náhody. Někdo jim něco signalizoval. Jemu něco signalizoval, a to někdo, kdo znal dobře metody jeho práce, asi někdo, koho vycvičil. Bylo to varování. Spaulding si hodil pušku přes rameno a pevně utáhl řemen, pak utaženi zajistil, takže puška seděla pevné, ale pohybovala se zároveň s horní polovinou jeho těla. Cítil přezku pouzdra u pasu, byla na svém místě, zbraň byla bezpečné zavěšená. Odlepil se od kmene starého stromu a ve skrčené pozici lezl nahoru po kamenitém svahu. Na hřebenu běžel ve vysoké trávě doleva ke starému opuštěnému broskvovému sadu. Dva muži v zablácených šatech, se zbrani po boku, seděli mlčky na zemi a bavili se házením nože. Zvedli hlavy a sáhli po zbrani. Spaulding jim naznačil, aby zůstali sedět. Přišel k nim a promluvil tiše španělsky.

„Ví některý z vás, kdo je v té skupině, která má přijít?“

„Myslím, že Bergeron,“ řekl muž na pravé straně. ,,A snadi Chivier. Ten děda se vyzná v hlídkách, čtyřicet let pašoval přes hranice.“

„To bude Bergeron,“ řekl Spaulding.

„Děje se něco?“ zeptal se druhý muž.

„Někdo nám signalizuje. Jdou pozdě a někdo se pokouši pomocí zbytků slunečních paprsků nás na sebe Mpozornit.“

„Snad chtějí oznámit, že už jdou.“ Prvni muž: átil během řeči nůž do pochvy.

„Možná, ale spis ne. Neměli bychom se odtud hnout. Určitě ne pár hodin.“ Spaulding se nadzvedl nad zemí a díval se směrem k východu. „Půjdeme! Dáme se dolů podle sadu. Tam nás nemůže nikdo vidět.“

Tři muži spěchali v řadě za sebou, v rozestupu, ale na doslech, asi tak čtyři sta metrů po svahu dolů. Spaulding se skryl za nízkou skálou, která vyčnívala nad roklí. Čekal na ostatní dva. Voda, která dole tekla, byla podle jeho názoru pod nimi asi tak třicet metrů. Skupina ze San Sebastiana by ji měla přebrodit přibližně dvě stě metrů západně přes mělčinu, v místech, kde obvykle přecházeli. V rozmezí několika sekund za nim dorazili ostatní dva muži.

„Ten starý strom, kde jste stál, to byl orientační bod, že?“ zeptal se ten první.

„Ano,“ odpověděl Spaulding a z pouzdra u pasu, na opačné straně, než měl pouzdro na pistoli, vyndal dalekohled. Velmi výkonný s čočkami Zeiss Ikon, prvotřídní německá výroba. Od mrtvého Němce u řeky Tejo.

„Proč budeme scházet na tomto místě? Tam, kde jste byl, byl lepší rozhled. Přímější.“

. „Jestli není něco v pořádku, pak o tom místě budou vědět. Budou se držet doleva. Na východ. Třeba se nic neděje. Snad jste měli pravdu, upozorňují nás, že už jdou.“

Ve vzdálenosti něco málo přes dvě stě metrů, kousek na západ od mělČiny, se objevili dva muži, španěl, který klečel po Spauldingově levici, se dotkl Američanova ramene.

„To je Bergeron a Chivier,“ řekl tiŠe.-Spaulding zvedl ruku, aby mlčeli, a pozorně sledoval dalekohledem okolí. Najednou se zaměřil na jedno místo. Levou rukou na ně upozornil své pomocníky. Asi tak padesát metrů pod nimi se prodírali porostem k říčce na dně rokle čtyři vojáci wehrmachtu. Spaulding přejel dalekohledem zpět k dvěma Francouzům, kteří teď přecházeli přes říčku. Opřel si dalekohled pevně o skálu a pak uviděl v lese za oněmi muži to, o Čem věděl, že tam je. PátýNěmec, důstojník, se zpola skrýval za spletí rostlin a nízkých větví. Puškou mířil na oba Francouze, kteří přecházeli přes rokli. Spaulding rychle půjčil dalekohled prvnímu Španělovi. „„Za Chivierem,“ zašeptal. Muž se podíval a předal dalekohled svému krajanovi. Každý věděl, co se musí udělat, dokonce věděli, i jak tp udělají. Byla to jenom otázka načasováni, přesnosti. Z p;.’tzdra na svém pravém boku vytáhl Spaulding krátkou karabinu s bajonetem, obroušeným nakrátko. Jeho dva společníci udělali totéž. Všichni pečlivě sledovali přes skálu Němce pod sebou. Ti byli po pás ve vodě a potýkali se s proudem, sice ne mimořádně silným, ale ne zanedbatelným. Přehodili si pušky přes ramena a šli za sebou po proudu. První muž se brodil napříč a’přitom zkoušel hloubku. Spaulding a dva Španělé vyběhli rychle zpoza skály a sklouzli dolů po svahu, kryti houštinami. Jejich šramot překrývalo šumění vody. Ani ne za půl minuty byli ukryti za třemi borovicemi a porostem asi třicet stop od vojáků wehrmachtu. David vstoupil do vody a držel se u břehu. Ulevilo se mu, když spatřil, jak má čtvrtý muž –teď pouze patnáct stop před ním – mimořádně velké problémy s přechodem přes kluzké kameny. Zbývající tři, asi deset stop od nich, se soustřeďovali na Francouze, kteří šli před nimi směrem po proudu. Němec ho uviděl, v jeho očích se zableskl úžas a strach. Ten zlomek sekundy, kdy strnul v šoku, přesně David potřeboval. Za clonou hučení vody skočil Spaulding na muže, prořízl mu hrdlo, hlavu strčil pod vodu, vytékající krev se mísila s proudem. Nesměl promarnit aní chvíli, ani sekundu. Pustil bezvládné tělo a podíval se na oba Španěly na břehu. První muž, skrčený a kryjící se, gestikuloval směrem k prvnímu vojákovi, druhý kývl hlavou na následujícího.

A David věděl, že třetí voják wehrmachtu je jeho. Stalo se to, než se Bergeron a Chivier dostali na jižní břeh. Zlikvidovali tři vojáky, jejichž krvácející těla teď plula dolů po proudu a narážela do skal. Spaulding signalizoval Španělům, aby přešli přes řeku na severni břeh. První muž se vytáhl vedle Davida na břeh, jeho pravá ruka krvácela z hlubokého řezu přes dlaň.

„Jste v pořádku?“ zašeptal Spaulding.

„Uklouzla mi čepel. Ztratil jsem nůž.“ Muž zaklel.

„Musíte odtud,“ řekl David. „Na farmě Valdero vám ránu ošetří.“

„Pevně si to zavážu. To půjde.“

Došel druhý Španěl. Při pohledu na krajanovu ruku sebou trhl. Spaulding zauvažoval, jak se to nesrovnává s tím, co dělá jako partyzán, když například před chvilkou vrazil nůž do lidského krku a téměř ho uřízl.

„To nevypadá dobře,“ řekl.

„Nemůžete do akce,“ dodal Spaulding, „a na dohadování teď není čas.“

„Můžu…“

„Nemůžete.“ David mluvil rezolutně. „Vraťte se do Valdera. Do týdne nebo dvou se setkáme. Tak už jděte a držte se stranou!“

„Tak dobře.“ Španěl mel zlost, ale nedovolil si neuposlechnout Američanovy pokyny. Začal se proplétat porostem směrem na východ. Spaulding zavolal tiše, tak aby nepřehlušil hukot vody. „Díky. Dobrá práce.“

Španěl se zasmál a vběhl do lesa, ruku zaťatou v pěst. Stejně rychle se David dotkl paže druhého muže a pokynul mu, aby ho následoval. Šlí proti proudu podél břehu. Spaulding se zastavil vedle poraženého stromu, jehož kmen spadl do říčky na dno rokle. Otočil se a skrčil a Španělovi nařídil, aby udělal totéž. Tiše řekl:

„Chci ho živého. Chci ho vyslechnout.“

„Já to provedu.“

„Ne, to udělám já. Nechci, abyste střílel. Mohl za nimi ještě někdo jít.“ Spaulding postřehl, že se při jeho šeptání muž nedokázal ubránit úsměvu. Věděl proč: jeho španělština měla trochu kastilskou melodii, která zde zněla nezvykle. V Baskic-ku se to nehodilo. Ani on se sem nehodil.

„Jak si přejete, milý příteli,“ řekl muž. „Mám se vrátit a jít za Bergeronem? Už je mu určitě špatně od žaludku.“

„Ne, teď ještě ne. Počkejte, až budeme naprosto v bezpečí. On a ten starý se ještě chvíli projdou.“ David zvedl hlavu nad kmen padlého stromu a odhadoval vzdálenost. Německý důstojník byl od nich asi šedesát metrů, zakrývaly ho stromy. „Vyrazím tudy, vy se dostanete za něj. Podivám se, jestli za nimi ještě někdo nejde. Jestli ano, vrátím se a zmizíme. Jestli ne, zkusím ho zajmout… Když se mi to nepodaří, když mě uslyší, poběží asi do řeky. Bude váš.“ Španěl přikývl. Spaulding zkontroloval, jestli je pevně utažen řemen pušky, a naposledy jím trhl. Letmo se na svého pomocníka usmál a všiml si, že mužovy ruce, obrovské a mozolnaté, byly na zemi roztaženy jako drápy. Jestli bude důstojník wehrmachtu utíkat jeho směrem, nemá šanci se z těch rukou dostat, pomyslel si David.

Zalezl rychle a potichu do lesa, jeho ruce i nohy pracovaly stejně jako ruce a nohy primitivního lovce, odhrnoval vě^tve, obcházel skály a houštiny. Ani ne ve třech minutách se dostal třicet metrů za Němce po jeho levé straně. Zůstal stát a vytáhl dalekohled. Pozoroval upřeně les a stopu. Nikdo další za nimi nesel. Opatrně se sehnul a pečlivě využíval k pohybu nerovností okolní krajiny. Když se dostal asi deset stop za Němce, který klečel na zemi, rozepnul David tiše pouzdro a vytáhl pistoli, načež řekl ostře německy: „Zůstaň, kde jsi, nebo ti ustřelím hlavu.“ v

Němec sebou škubl a nešikovně hmatal po zbrani. Spaulding udělal několik rychlých kroků a vykopl mu ji z ruky. Muž začal vstávat, ale David ho těžkou koženou botou kopl do hlavy. Důstojnická čepice se štítkem spadla na zem, pod vlasy se z mužova spánku začala řinout krev a stékala mu po obličeji. Byl v bezvědomí. Spaulding se sehnul a roztrhl Němci blůzu. Oberleutnant měl k hrudníku připevněn cestovní sáček. David rozevřel ocelový zip nepromokavé látky a našel to, o čem si byl jist, že najde. Fotografie skrytých zařízení luftwaffe na sever od Mont-de-Marsan. Kromě fotografii tam byly amatérské náry-sy, v podstatě plány. Přinejmenším názorné. Vzali je Bergeronovi, který potom zavedl Němce do pasti. Jestli tomu dobře rozuměl – a podle toho, co vyčetl z těch fotografií – mohl by Londýnu nabídnout, že nezbytnou destrukci provedou sabo-tážní jednotky a vyřadí tak komplex luftwaffe z provozu. S jednotkami by šel on sám.

Když se mělo bombardovat, zmocňovala se spojeneckých stratégů nepřičetnost. Letadla se řítila z oblohy jedno za druhým a po nich zůstávaly jenom sutiny a krátery ze všeho, co bylo-i nebylo-cílem. A mrtví, vinní i nevinní. Kdyby Spaulding dokázal odvrátit letecký útok na objekt na sever od Mont-de-Marsan, možná by to svým způsobem abstraktně vyrovnalo rozhodnutí, které teď bude muset učinit. V galicij-ských horách se nebrali váleční zajatci, v Baskičku nebyly žádné internační tábory. Poručík wehrmachtu, který byl ve své roli lovce tak neúspěšný, který možná v době míru žil v některém mírumilovném německém městečku, musel zemřít. A katem byl on, muž z Lisabonu. Mladého důstojníka vzkřísí, s nožem na krku z něj dostane, jak hluboko pronikli nacisté do podzemního hnutí v San Sebastianu. Pak ho zabije. Protože důstojník wehrmachtu muže z Lisabonu viděl a mohl by ho identifikovat jako Davida Spauldinga. Skutečnost, že poprava bude –na rozdíl od smrti z partyzánských rukou – milosrdně rychlá, byla pro Davida malou útěchou. Věděl, že v okamžiku, kdy zmáčkne spoušť, se svět na pár vteřin šíleně roztočí. Bude mu zle od žaludku a na zvracení, celý se roztřese hnusem. Ale nic z toho nedá najevo. Nic neřekne, nic nenaznačí… A pověst poroste. Protože to patři k šlapacímu mlýnu. Muž z Lisabonu byl zabiják.

20. září 1943, Mannheim, Německo

Wilhelm Zangen přiložil kapesník k bradě a pak k pokožce kolem nosu a nakonec na okraj svých ustupujících vlasů. Potil se hojně, navíc se ma v jamce pod rty vytvořila vyrážka, drážděná každodenním holením a neustálým otíráním. Celý obličej ho pálil a jeho rozpaky znásobil Franz Altmiiller, který nakonec řekl:

„Vážné, Wilhelme, měl bys jít k doktorovi. Vypadá to velice nehezky.“

Po tomto objektivním projevu zájmu se Altmüller zvedl od stolu a vydal se ke dveřím. Šel pomalu, volně, a kufřík se zprávami držel daleko od těla, jako by byl nakažlivý. Byli sami. Altmüller odmítl skupinu vědců, aniž sebemíň ocenil jakýkoli jejich úspěch. Ani jim dokonce, on, říšský zmocněnec pro německý průmysl, nepoděkoval za jejich pomoc. Altmiiller věděl, že to jsou ty nejskvělejší mozky v celém Německu, ale postrádal absolutně talent s nimi jednat.

Byli citliví, svým způsobem vrtošiví, neustále potřebovali být chváleni. Neměl na taktické jednáni trpělivost. A oni dosáhli úspěchu.

Kruppovy laboratoře byly přesvědčeny, že odpověď najdou v experimentech s grafitem. Essen pracoval dnem i noci už téměř měsíc, šéfové prožívali jednu bezesnou noc za druhou. Skutečně se jim podařilo vyrobit částice černého diamantu v hermeticky uzavřených trubkách a byli přesvědčeni, že tento Černý diamant má všechny vlastnosti nezbytné pro přesné opracovávání. Byla jen otázka času, kdy se jim podaří vyrobit větší částice, které by se daly použít v současných zařízeních. Franz Altmüller naslouchal Kruppovu týmu bez sebemenší známky nadšeni, ačkoli právě nadšení se za podobných okolnosti vyžadovalo. Místo toho Altmüller, když mluvčí od Kmp-pa skončil, položil jedinou otázku. Vyslovil ji s tím nejznuděnějším výrazem na světě:

„Byly tyto částice vystaveny tlaku, který v provozu nastane při obrábění?“

Pochopitelně nebyly! Jak by taky mohly? Byly vystaveny umělému náhradnímu tlaku, to jediné se v té chvíli dalo dělat.

Odpověď nebyla akceptována, Altmüller odmítl nejchytřejší vědecké mozky v Říši bez jediné věty uznání, navíc s těžko skrývaným nepřátelstvím.

„Pánové, přinesli jste sem slova. Jenže my slova nepotřebujeme, my potřebujeme diamanty. Potřebujeme je a během několika týdnů je musíme mít. Maximálně do dvou měsíců. Navrhuji, abyste se vrátili do laboratoří a znovu si nechali problém projít hlavou. Na shledanou, pánové.“

Altmüller byl nesnesitelný!

Když vědci odešli, Altmüllerova neomalenost se ještě vystupňovala.

„Wilhelme,“ řekl téměř opovržlivě, „tohle bylo ono nevojenské řešení, o němž jste se zmínil před ministrem zbrojního průmyslu?“

Proč nepoužil Speerovo jméno? Bylo nutné zastrašovat tituly?

„Jistě. Je to určitě realističtější projekt než ty šílené pochody do Konga. Doly u řeky Bushimaie! Taková pitomost!“

„Srovnání je nechutné. Přecenil jsem vás, věřil jsem vám více, než jste si zasloužil. Jistě chápete, že jste mě zklamal.“ Nebyla to otázka.

„S tím nesouhlasím. Výsledky ještě nejsou kompletní. Ještě se to nedá hodnotit.“

„Já to hodnotit musím!“ Altmüller bouchl dlaní do desky stolu, prásknutí měkké dlaně proti tvrdému dřevu. Nesnesitelná urážka. „Nemáme čas! Nemůžeme mařit týdny tím, že si ti vaši laboratorní snílci budou hrát s hořáky a vyrobí kamínky, které se při prvním styku s ocelí rozpadnou! My potřebujeme použitelný produkt!“

„Budete ho mít!“ Povrch Zangenovy brady tvořila kaše z potu, mastnoty a strniska. „Nejlepší mozky celého Německa teď…“

„Experimentují,“ přerušil ho tiše Altmüller s pohrdavým akcentem. „Obstarejte nám použitelný produkt. To je můj rozkaz. Máte vynikající známosti, už dlouhá léta. Někdo z nich se jistě rozpomene na starého přítele.“

Wilhelm Zangen si otřel bradu. Vyrážka příšerně pálila. „Už jsme to prověřovali. Nic.“

„Prověřte to znovu.“ Altmüller napřáhl elegantní prst na Zangenův kapesník. „Vážně, Wilhelme, měl byste jít k doktorovi. Vypadá to velice nehezky.“

24. září 1943, New York City

Jonathan Craft kráčel po Park Avenue a pod světlem lampy se podíval na hodinky. Dlouhé tenké prsty se mu třásly následkem příliš mnoha martini, které do sebe před čtyřiadvaceti hodinami naléval v Ann Arbor. Bohužel, pil jak duha i tři dny předtím. Nešel do kanceláře. Kancelář mu připomínala generála Alana Swansona, tu vzpomínku nemohl snést. Teď musel.

Bylo tři čtvrtě na devět, za patnáct minut vstoupí do Park Avenue 800, usměje se na vrátného a vejde do výtahu. Nechtěl přijít moc brzo. Přijít pozdě si netroufal. V onom nájemním domě byl přesně sedmkrát a každá návštěva byla pro něj traumatem. Vždy ze stejného důvodu: byl posel špatných zpráv. Ale potřebovali ho. Měl dobrou pověst. Jeho rodina byla stará, dobře zajištěná, studoval na správných školách, měl přístup na nejlepší společenské události. Měl přístup do oblastí, společenských i veřejných, kam se obchodníci obvykle nedostali. I když chodil do Ann Arbor, to byla přechodná situace, válečná nepřístojnost. Vrátí se na newyorskou burzu, jen co tahle zatracená věc skončí. Takové myšlenky si bude muset dnes večer nechat pro sebe, protože za několik minut bude nucen opakovat Swansonova slova, která na něj řval v jeho kanceláři v Packardu. Napsal o tom rozhovoru důvěrnou zprávu a poslal ji Howardu Oliverovi do Meridianu.

Jestli jste udělal, co si myslím, že jste udělal, je to vlastizrada! A my jsme ve válečném stavu!

Swanson.

Šílenství.

Přemýšlel, kolik jich tam bude, v tom bytě. Bylo vždycky lepší, když jich tam byl řekněme tucet. Pak se hádali mezi sebou a na něj téměř zapomněli. Vyjma jeho informací. Chodil kolem bloku, zhluboka dýchal a uklidňoval se, musel nějak zabít deset minut.

Vlastizrada!

A my jsme ve válečném stavu!

Na jeho hodinkách bylo za pět minut devět. Vstoupil do budovy, usmál se na vrátného, liftboyovi oznámil patro, a když se drátěná klec otevřela, vešel do soukromé vstupní haly v domovní nástavbě. Komorník si vzal jeho plášť a vedl ho halou, prošli dveřmi a pak dolů po třech schůdcích do velkého, o něco níže situovaného společenského pokoje. V místnosti byli jenom dva muži. Craft pocítil okamžitou prudkou bolestv Žaludku. Byla to instinktivní reakce částečně na skutečnost, že se tohoto mimořádně závažného rozhovoru zúčastní pouze dva lidé, a částečně i na to, že spatřil Waltra Kendalla. Kendall byl šedá eminence, zabýval se finančními transakcemi, a jinak se držel stranou. Bylo mu kolem padesátky, byl středně velký, s řídnoucími nemytými vlasy, skřípavým hlasem a celkově působil obyčejným, ošuntělým dojmem. Jeho oči neustále těkaly, ale málokdy se někomu podíval přímo do očí. Říkalo se o něm, že se nepřetržitě zabývá machinacemi anebo úvahami, jak je překazit. Jeho jediným zjevným životním cílem bylo ovládat ostatní lidské bytosti, přátele či nepřátele, to Kendal] nerozlišoval, prostě lidi takovým způsobem netřídil.

Všichni byli potenciální protivníci. Ale to, co Walter Kendal] dělal, dělal výtečně. Pokud ho jeho klienti dokázali něčím držet v Šachu, jeho transakce jim prospívaly. Vydělal si velké peníze, které skrblil, o čemž svědčily špatně padnoucí šaty, na kolenou vyboulené a na zadku oblýskané. Ale držíval se v ústraní, jeho přítomnosí byla předzvěstí krize. Jonathan Craft Kendaílem opovrhoval, protože se ho bál. Druhého muže mohl za podobných okolností očekávat. Byl to Howard Oliver, tlustý vyjednávač letecké společnosti Meridian o kontraktech s ministerstvem války.

„Jste přesný,“ řekl zdvořile Walter Kendall, sedící hluboko v křesle, a natáhl se pro jakési papíry do otevřeného ošoupané-ho kufříku, který mu stál u nohou.

„Zdravím tě, Jone.“ Oliver k němu přistoupil a podal mu ruku v krátkém, neutrálním stisku.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Craft.

„Nikdo nechtěl přijít,“ odpověděl Kendall a záludně se podíval na Olivera. „Howard musel a já jsem za to placený. Vy jste byl na jednom setkání se Swansonem, aby ho čert vzal.“

„Četl jste mou zprávu?“

„Četl to,“ řekl Oliver a zamířil k pojízdnému servírovacímu stolku s měděným povrchem, na kterém stály láhve a skleničky. „Má pár dotazů.“

„Všechno jsem napsal naprosto jasně…“

„Nejsou to vlastně dotazy,“ skočil mu do řeči Kendall, a než si vložil cigaretu do úst, zmáčkl její konec. Vzhledem k tomu, že čekal boj, šel si Craft sednout do velkého sametového křesla naproti účetnímu. Oliver si nalil whisky a zůstal stát.

„Jestli chceš, Jone, něco k piti, je to tady,“ řekl. Při zmínce o alkoholu zvedl Kendall své fretčí oči od materiálů. „Ne, děkuji,“ odpověděl Craft. „Chtěl bych to mít co nejdřív za sebou.“

„Jak chceš.“ Oliver se zadíval na účetního. „Tak se do toho dejte.“

Kendall potahoval z cigarety a kouř mu obtáčel nosní dírky. „Ten Spinelli z oddělení letecké kontroly. Mluvil jste s ním po vašem rozhovoru se Swansonem?“

„Ne. Nebylo proč, bez instrukcí. Asi víte, že jsem telefonicky mluvil s Howardem. Řekl mi, že mám čekat, napsat zprávu a nic nepodnikat.“

„Craft je spojka mezi námi a leteckou kontrolou,“ řekl Oliver. „Nechtěl jsem, aby dělal planý poplach, že snad chceme něco urovnávat. Vypadalo by to, že něco tajíme.“

„Tajíme.“ Kendall vyndal cigaretu a na kalhoty mu spadl popel. Pokračoval a pomalu se probíral svými papíry. „Podíváme se na Spinelliho stížnosti. Když už je Swanson vytáhl.“

Účetní krátce, ale výstižně komentoval každý bod. Ohledně Spinelliho stížností na zpožděné dodávky, personální přesuny, zpoždění technických výkresů a spousty dalších drobných potíží. Craft odpovídal stejně stručně tam, kde mohl, a kde nemohl, netaji! se tím. Nemělo smysl něco skrývat. On instrukce plnil, ale nevymýšlel.

„Může Spinelli svá obvinění doložit? A nic si nenalhávejte, to nejsou stížnosti, to jsou obvinění.“

„Jaká obvinění?“ vyplivl Oliver. „Ten italský přivandrova-lec všechno pohnojil! Co si mysli, že je, že si dovolí někoho obviňovat?“

„Nechte toho,“ řekl Kendall hlasem jako cirkulárka. „Nehrajte to na nás. To si schovejte pro výbor Kongresu, jestli se mi nepodaří něco vymyslet.“ Při Kendallových slovech se Craftovi vrátila ostrá bolest žaludku. Vyhlídka na ostudu – i když s ním spojenou jenom okrajově – mohla zničit celý jeho život, který chtěl v New Yorku zase vést. Tomu ti finanční křupani, ti hokynáři nikdy neporozumějí. „Začínáte zacházet trochu daleko…“

Kendall se na Crafta podíval. „Možná jste Swansona neslyšel. Nezacházím nijak daleko. Dostali jste kontrakt na pevnost, protože vaše projekty tvrdily, že tu práci zvládnete.“

„Minutku!“ vyjekl Oliver. „My…“

„Strčte si ty vaše právní nesmysly za klobouk!“ zařval Kendall do Oliverovy poznámky. „Má firma.,.já… jsme ty projekty sestavovali. Já vím, co říkají, co slibují. Protlačili jste se před ostatní společnosti. Ty neslibovaly to co vy. Ani Douglas, ani Boeing, ani Lockheed. To vy jste še klepali na kořist a dostali jste ji, jenže teď jste v koncích… Tak co mi můžete řict k tomu nového? Takže zpět… může to Spinelli dokázat?“

„Do prdele,“ vyletěl Oliver a hnal se k baru. „Jak to myslíte… dokázat?“ zeptal se Jonathan Craft s křečemi v žaludku.

„Existuji někde nějaké zápisy,“ poklepal si Kendall listy papíru v ruce, „které se něčeho z těchto věci týkají?“

„Totiž…“ Craft se odmlčel, protože nemohl bolesti vydržet. „Když jsme prováděli personální přesuny, tak jsme všechno předali do personální kanceláře…“

„Odpověď zní ano,“ přerušil ho Oliver znechuceně a napil se.

„A co finanční omezení?“

Zase odpovídal Oliver. „Ta se nám podařilo zneprůhleďnit. Spinelliho požaďavky se v té spoustě lejster ztratily.“

„Vyváděl? Bombardoval vás žádostmi?“

„To je Craftovo oďďělení,“ odpověděl Oliver a většinu whisky hodil do sebe, „Spinelli je jeho Talijánek.“

„Takže?“ Kendall se podíval na Crafta. „No… posílal spoustu urgencí.“ Craft se nahnul na židli dopředu, ani ne tak proto, aby vypadal sdílné, ale aby ulevil bolestem. „Všechny jsem z jeho složek odstranil,“ řekl mírně. „Kristepane,“ vybuchl Kendall potichu. „Leda hovno jste odstranili. Má kopie. Data.“

„No, nevím, jestli…“

„Snad si ty ptákoviny nepsal sám? To jste odstranili ty zatracené sekretářky taky?“

„Není snad nutné být tak agresivní…“

„Agresivní! Vy jste komici! Nečekáte taky náhodou, že dostanete v Leavenworthu metál?“ Účetní zasupěl a soustředil svou pozornost na Howarda Olivera. „Swanson vás má v hrsti, utopí vás na ižičce voďy. Na to člověk nemusí být právník, aby to pochopil. Vy se budete držet zpátky. Vy jste totiž chtěli použít ten starý naváděcí systém.‘“„

„Jenom proto, že ty nové gyroskopy nejde vyvinout! Protože se ten Taliján do toho tak zamotal, že to nedokáže dotáhnout do konce!“

„Taky jste na tom vydělali pár set miliónů… Budete muset zvýšit subvence, ne je Škrtit. Máte stejnou šanci jako vypasené kachničky na cvičné střelnici. Vás by dostal i slepý mládenec.“

Oliver postavil sklenici a řekl pomalu: „Za takové řeči si vás neplatíme, Waltře. Snad abyste to vzal za jiný konec.“

Kendall zamáčkl pokroucenou cigaretu, špinavé nehty měl posypané popelem. „Hned to bude,“ řekl. „Budete potřebovat společnost, potýkáte se s vysoce neurotizujícími problémy. Bude vás to něco stát, ale nemáte na vybranou. Musíte se do toho pustit, obvolejte všechny. Pověste se na Sperry Rand, GM, Chryslera, Lockheeda, Douglase, Rolls-Royce, když to bude nutné… na každého pitomce s technickou laboratoří. Vlastenecký program v nouzi. Zveřejněte své výsledky, zdo-stupněte všechno, čeho jste ďosáhli.“

„Přijdeme o poslední košili!“ zařval Oliver. „To nás bude stát milióny!“

„Nebo i víc, jestli to neuděláte… Vypracuju dodatečnou finanční statistiku. Zkomplikuju údaje takovým způsobem, že se to nepodaří rozmotat ani za deset let. To vás taky bude něco stát.“

Kendall se samolibě usmál a odhalil žluté zuby. Howard Oliver na ošuntělého účetního jen tupě zíral. „To je šílené,“ zašeptal. „Vyhodíme celé jmění za něco, co se nedá pořídit, protože to prostě neexistuje.“

„Jenže vy jste řekli, že to existuje. Řekli jste Swansonovi, že to existuje, přinejmenším o mnoho přesvědčivěji než ti ostatní. Prodali jste vaše velké průmyslové know-how, a když to nenes-lo ovoce, nechali jste si to pro sebe. Swanson má pravdu. Ohrožujete válečné úsilí. Možná vás zastřelí.“

Jonathan Craft upíral oči na špinavého šklebícího se cífr-Špióna se zkaženými zuby a chtělo se mu zvracet. Ale byla to jejich jediná naděje.

25. září 1943, Stuttgart, Německo

Wilhelm Zangen stál u okna, díval se na stuttgartský Reichs-sieg Platz a přidržoval si u zanicené a zpocené brady kapesník. Tato Část města byla ušetřena bombardování, byla to klidná vilová čtvrť. V dálce bylo vidět řeku Neckar, její voda pokojně tekla do dálky a nezajímala se o pohromu, ke které došlo na druhém konci města.

Zangen si uvědomil, že se od něj očekává odpověď von Schnitzlerovi, který hovořil za I. G. Farben. I druzí dva muži čekali se stejnou mírou netrpělivosti jako von Schnitzler na jeho slova. Nemohl otálet. Musel splnit Altmiillerovy příkazy.

„Kruppova laboratoř to nedokázala. Nehledě na to, co říká Essen, na experimenty není čas. Ministr zbrojního průmyslu to řekl jasně, Altmüller je rezolutní. Mluví za Speera.“ Zangen se otočil a podíval se na ty tři. „Klade to za vinu vám.“

„Ale jak to?“ zeptal se šeplavě evidentně rozhněvaný von Schnitzler svým hrdelním hlasem. „Jak můžeme být odpovědni za to, o čem jsme nevěděli? To je nelogické. Absurdní!“

„Přejete si, abych tento váš názor sdělil ministrovi?“

„Děkuji, sdělím mu ho sám,“ odvětil von Schnitzler. „Farben s tím nemá nic společného.“

„Všichni s tím máme něco společného,“ řekl Zangen tiSe.

„Co s tím má společného naše společnost?“ dotazoval se Heinrich Krepps, ředitel Schreibwaren, největšího polygrafického komplexu v Německu. „Naše spolupráce s Peenemiinde byla prakticky nulová, a co bylo, to se až k zbláznění utajovalo. Utajení je jedna věc, obelhávání sebe sama věc druhá. S námi nepočítejte, Herr Zangen.“

„S vámi se počítá.“

„Nesouhlasím s vašimi závěry, Prostudoval jsem naši korespondenci s Peenemünde.“

„Třeba jste nebyl pro všechno prověřen.“

„Pitomost!“

„Velmi pravděpodobně. Nicméně…“

„Něco podobného snad pro mě neplatí, Herr Reichofficial,“ řekl Johann Dietricht, zženštilý následník impéria Dietricht Fabriken ve středních letech. Rodina Dietrichtova přispěla značnou sumou do Hitlerova Národně sociálního fondu. Po smrti otce a strýce bylo Johannu Dietrichtovi umožněno, aby převzal vedení –spíše symbolicky než fakticky. „U Dietrichtů se neděje nic, o čem bych nevěděl. S Peenemünde nemáme nic společného!“

Johann Dietricht se usmál, silné rty se mu zvlnily, svíticí oči naznačovaly excentrickou náklonnost k alkoholu, částečně vytrhané obočí excentrické sexuální sklony. Zangen Dietrichta nemohl vystát, ten rmiž –vlastně ani ne muž –byl hanbou, jeho životní styl urážkou celého německého průmyslu. Zangen si znovu uvědomil, že nesmi otálet. Von Schnitziera a Kreppse následující sdělení nikterak nepřekvapí.

„V Dietricht Fabriken se dělo mnoho věcí, o kterých nevíte nic. Vaše vlastní laboratoře stabilně“spolupracovaly s Peenemiinde v oblasti chemických explozí.“

Dietricht zpopelavěl, Krepps se vmísil do rozhovoru.

„Oč vám vlastně jde, Herr Reichofficial? Dal jste si nás zavolat, abyste nás urážel? Chcete nám, ředitelům, vykládat, že nejsme ve vlastní továrně svými pány? Herr Dietrichta neznám důvěrně, ale co se týče mne a von Schnitziera, mohu vás ujistit, že nejsme žádné loutky.“

Von Schnitzler si Zangena pozorně prohlížel a sledoval jeho kapesníkové kreace. Zangen si nervózně třel bradu. „Soudím, že máte specifické informace –podobné, jaké jste poskytl Herr Dietrichtovi – které vaše prohlášení doloží.“

„To mám.“

„Tak tedy tvrdíte, že jednotlivé zakázky v našich vlastních továrnách se prováděly bez našeho vědomí?“

„Tvrdím.“

„Jak potom můžeme za to nést odpovědnost? To obvinění je šílené.“

„Jsou pro to praktické důvody.“

„Stále uhýbáte!“ vykřikl Dietricht, který se taktak vzpamatoval ze Zangenovy urážky.

„S tím musím souhlasit,“ řekl Krepps, jako kdyby dát za pravdu zjevnému homosexuálovi byla záležitost nechutná, nicméně věcí cti.

„Podívejte se, pánové. Musím vám to líčit detailně? Jsou to přece vaše továrny. Farben dodala osmdesát tři procenta chemikálií pro rakety, Schreibwaren poskytl všechny technické výkresy, Dietricht většinu explozivního materiálu. Jsme v krizi. Jestliže se z ní nedostaneme, nepomohou vám Žádné protesty,že jste o tom nevěděli. Mohu vás dokonce upozornit na to, že na ministerstvu i jinde jsou lidé, kteří poprou, že se to dělo bez vašeho vědomi. Prostě jste si kolektivně hráli, že nic nevíte. Ani já sám sí nejsem jist, je-li to chybná domněnka.“

„Samé lži!“ vykřikl Dietricht.

„Absurdní,“ dodal Krepps.

„Ale odporně pragmatické,“ uzavřel pomalu komentáře von Schnitzler s očima zabodnutýma do Zangena. „To jste nám asi chtěl sdělit, že? Nebo Altmüller. Buď použijeme našich prostředků na to, abychom našli pomoc pro naše průmyslové Schwachling – nebo poneseme v očích ministerstva stejnou odpovědnost.“

„I v očích Fůhrera, odsoudí vás Říše sama.“

„Ale jak?“ ptal se vyděšený Johann Dietricht. Zangen si Altmüllerova slova pamatoval přesně. „Trvání vašich společností lze datovat daleko do minulosti. Od Baltu po Středozemní moře, od New Yorku po Rio de Janeiro, od Saudské Arábie po Johannesburg.“

„A od Šanghaje po Malajsii, přes australské přístavy k Tas-manskému moři,“ řekl Schnitzler tiše.

„To nás nezajímá.“

„Napadlo mě to.“

„Zdá se vám, Herr Reichofficial, že řešení pro Peenemiinde lze nalézt v našich kontaktech z minulosti?“ Von Schnitzler se opřel o opěradlo židle, ruce i oči fixovány na stůl.

„Je to krize. Nemůžeme opominout žádnou možnost. Sdělení se dají poslat spěšně.“

„Bezpochyby. Co vás vede k domněnce, že budou odeslána? pokračoval šéf I. G. Farben.

„Zisk,“ odpověděl Zangen.

„Před popravčí četou si ho člověk moc neužije.“ Von Schnitzler přesunul svou masivní konstrukci k oknu a podíval se z něj s melancholickým výrazem.

„Mluvil jste o pověření specifickou transakcí. Myslím si, že půjde spíš o jistá opomenutí.“

„Vysvětlete to, prosím,“ Kreppsovy oči se neodtrhly od stolní desky.

„Existuje přibližně dvacet pět přijatelných zdrojů bortu a černých diamantů –přijatelných v tom smyslu, že lze obdržet dostatečné množství jedinou koupí. Afrika a Jižní Amerika, jedna ze dvou lokalit ve Střední Americe. Tyto doly jsou vedeny za přísných bezpečnostních opatření společnostmi britskými, americkými, svobodné Francie, belgickými… však víte. Zásilky se kontroluji, místo určení prověřuje… Nám se navrhuje, aby byly náklady odkloněny, místa určení změněna na neutrální území. A to tak, že se opomenou běžná bezpečnostní opatření. Prostě neschopnost, chcete-li, lidský omyl, nikoli zrada.“

„Mimořádně výnosný omyl,“ shrnul von Schnitzler. „Přesně tak,“ konstatoval Wilhelm Zangen. „A kde najdeme takové lidi?“ otázal se Johann Dietricht vysokým hlasem.

„Všude,“ odvětil Heinrich Krepps. Zangen si přejel bradu kapesníkem.

29. listopadu 1943, Baskicko, Španělsko

Spaulding spěchal po úpatí kopce, dokud nespatřil křížící se kmeny dvou stromů. To bylo znamení. Dal se doprava, lezl nahoru po svahu a v duchu odhadoval 125 metrů, další znamení. Otočil se doleva a šel pomalu podél západního svahu, sehnutý, očima sledoval všechno kolem a pevně svíral pistoli. Na západním svahu uviděl osamělou skálu, jednu z mnoha na skalnatém galicijském kopci, která byla dole pečlivě naštípmitá ve třech zářezech. To bylo třetí a poslední znamení. Když ho našel, zaostřil nejdříve pozornost na ohnutý rákos uprostřed nehybné trávy na kopci. Klekl si a podíval se na hodinky: tři čtvrtě na tři. Přišel o patnáct minut dřív, než zamýšlel. Za patnáct minut sejde ze západního svahu, přesně před naštipnu-tou skálu. Tam najde hromadu větví. Za hromadou větví hude malá jeskyně a v jeskyni, půjde-li všechno dobře, budou tři muži. Jeden z nich bude člověk z infiltrační skupiny. Ti druzí dva jsou Wissenschaftler, němečtí vědci, kteří byli přiděleni do laboratoří Kindorf v rúrském údolí. Jejich útěk byl výsledkem dlouhodobého plánování. Problémy byly stále stejné. Gestapo. Gestapo zlomilo člena podzemí a vědělo o Wissenschaftler. Ale bylo typické pro elitářskou SS, že si to nechala pro sebe a čekala na větší ryby, než byli dva pracovníci laboratoře na útěku. Agenti gestapa poskytli vědcům značnou svobodu, odvolali dozor, hlídky se v laboratoři téměř nevyskytovaly, obvyklé výslechy probíhaly nedbale. Rozpory. Gestapo nebylo ani nevýkonné, ani bezstarostné. SS kladla past. Spaulding poslal podzemí stručné a jednoduché instrukce: nechte past sklapnout. Ale bez kořisti. Kdosi vynesl tajnou zprávu. Ti, kteří dostali propustku na víkend ve Stuttgartu, odjeli ve skutečnosti za pomoci podzemi na sever směrem k Bremerhavenu. Tam se měli spojit s prchajícím vysokým německým námořním důstojníkem, který velel malé lodi a měl zajistit dramatický útěk ke Spojencům. Bylo veřejným tajemstvím, že německé námořnictvo je velmi odbojné. Zde se rodily mnohé protihitle-rovské kliky, které se rozmohly po celé Říši. Ta zpráva jim poskytne námět k přemýšlení, usoudil Spaulding. A gestapo bude sledovat dva muže v domnění, že to jsou Wissenschaftler z Kindorfu, zatímco to ve skutečnosti budou dva muži středního věku z bezpečnostního oddělení wehrmachtu, kteří půjdou po falešné stopě.

Tahy a protitahy.

Tolik a tak vzdálených. Rozsáhlé zájmy muže z Lisabonu. Toto odpoledne bylo ústupkem, který si vymohlo německé podzemí. Finální kontakt měl provést sám. Podzemí mělo námitky, že muž z Lisabonu situaci příliš komplikuje, vytváří prostor pro množství“1 chyb a infiltraci zvnějška. Vůbec ne, pomyslel si David,_ale jestli jeho sólová akce uklidní nervózní žaludky nepřátel Říše, rád to pro ne udělá. Svůj vlastní tým z Valdera měl asi půl míle odtud nahoře na kopcích. Dva výstřely a přijedou mu na pomoc na nejrychlejších koních, které se dají za kastilské peníze koupit. Byl čas vyrazit k jeskyni a uskutečnit finální kontakt. Sklouzl z pevného povrchu, jeho podpatky vyrývaly dráhu do země a skalnatého povrchu prudkého srázu, až se dostal před hromadu větvi a kmenů, které znamenaly, že ve skrýši někdo je. Nabral hrst hlíny a hodil ji dolů do hromady. Přišla odpověď podle instrukcí: několik zaťukání hůlkou do nakupených větvi. Třepotání křídel ptáka, chyceného do křoví. Spaulding rychle slezl dolů a stoupl si vedle maskovaného vchodu.

„Alles in Ordnung. Kommen Sie,“ řekl tichým, ale pevným hlasem. „Máme nejvyšší čas vyrazit.“

„Haitl“ zařval někdo nečekaně z jeskyně.

David se otočil, přitiskl se zády ke stráni a vytáhl kolt. Pak se hlas uvnitř ozval ještě jednou. Anglicky.

„Vy jste… Lisabon?“

„Proboha, ano! Tohle nedělejte! Nebo vám někdo ustřelí hlavu.“ Kriste, pomysle] si Spaulding, infiltrační skupina snad vysDá jako spojky děti nebo imbecily nebo oboje naráz. „Tak pojďte.“

„Já se omlouvám, Lisabone,“ řekl ten hlas, když se větve rozhrnuly a hromada sesypala. „Byli jsme nervózní.“

Spojka vylezla ven. Určitě to nebyl nikdo, koho cvičil David. Byl malý, s vyvinutými svaly, ne víc než dvacet pět dvacet šest, v očich nervózní strach.

„Propříště,“ řekl Spaulding, „nesmíte nejdřív potvrdit signál a pak v poslední chvíli vyrazit na signalizátora otázku. Pokud ho nechcete zabít. Es ist Schwarztuch-chiffre.“

„Was ist das? Černý…“

„Černý závoj, příteli. Předčasný. Takže… potvrdit a konec. No nic, jenom to už nedělejte. Kde jsou ostatní?“

„Uvnitř. Jsou v pořádku, velmi unaveni a velmi se boji, ale žádné zraněni.“ Spojka se otočila a odhrnula ještě pár větví. „Pojďte ven. To je muž z Lisabonu.“

Dva vystrašení vědci středních let vylezli opatrně z jeskyně a mrkali očima do žhavého, prudkého slunce. Vděčně hleděli na Davida, vyšší muž promluvil lámanou angličtinou.

„To je… minuta, na kterou jsme čekali. Naše velké díky.“

Spaulding se usmál. „Ještě nejsme z lesa venku. Jste stateční. Uděláme pro vás, co budeme moct.“

„Už tam… nichts… nezbylo,“ řekl ten menši muž z laboratoře. „Můj přítel je socialistický… politik… byl nepopulární. Má poslední žena byla… eine Júdin.“

„Děti nemáte?“

„Nein,“ odpověděl ten muž. ,,Goít sei dank.“

„Já mám syna,“ řekl vysoký vědec mrazivě. „Er ist… Gestapo.“

Co se dá na to říct, pomyslel si Spaulding. Obrátil se na spojku, která sledovala pozorně kopec a les, který byl pod ním. „Převezmu je teď. Vraťte se co nejrychleji na základnu čtyři. Během několika dní má přijít velký kontingent z Koblenze. Budeme potřebovat každého. Trochu si odpočiňte.“

Spojka zaváhala, měla na tváři výraz, který David už mnohokrát viděl. Muž měl teď odejít sám. Bez společnosti, příjemné či nepříjemné. Jen sám.

„Já jsem tomu rozuměl jinak, Lisabone. Já mám zůstat s vámi…“

„Proč?“ přerušil ho Spaulding.

„Podle mých instrukcí…“

„Od koho?“

„Ze San Sebastianu. HerrBergeron a jeho lidi. Vy jste o tom nevěděl?“

David se podíval na spojku. Zdálo se, že muž má strach a je špatný lhář. Nebo možná něco jiného. Něco zcela nečekaného, protože nelogického, v tuto chvíli nic jistého, jenom mlhavé tušení. Pokud…

Spojka měla nervy napjaté k prasknutí. David jí poskytl úlevu, ne však jistotu. Ta přijde později.

„Ne, to mi neřekli,“ odpověděl. „Tak pojďme. Půjdeme do tábora Beta. Tam přečkáme do rána.“ Spaulding jim pokynul a oni vyrazili podél úpatí kopce.

„Tak daleko na jihu jsem ještě nikdy nepracoval,“ řekla spojka, která se držela vedle Davida. „Vy necestujete v noci,‘ Lisabone?“

„Taky někdy,“ řekl Spaulding a podival se dozadu na vědce, kteří šli vedle sebe. „Když nemusíme, tak ne. Baskové v noci střílejí na všechno, co se pohne. A v noci tu běhá spousta neuvázaných psů.“.

„Aha.“

„Půjdeme v řadě za sebou. Zařaďte se za naše hosty,“ řekl David spojce. Čtyři muži ušli několik kilometrů na východ. Spaulding udržoval rychlé tempo, starší vědec si nestěžoval, ale měl zřejmé potíže. Několikrát David řekl ostatním, aby zůstali stát, vešel na různých místech do lesa a za několik minut se vrátil. Starší muž si pokaždé odpočinul, vděčný za každou přestávku. Spojka ne. Vypadala vyděšeně, jako kdyby se bála, že Američan v lese zůstane. Spaulding moc hovorný nebyl, ale po jednom takovém zmizeni se mlaďý Němec neudržel.

„Co to provádíte?“ zeptal se.

David se na Widerstandskdmpfera podival a usmál se. „Vybírám zprávy.“

„Zprávy?“

„Jsou tam schránky. Podél naší trasy. Dohodli jsme se na znameních, kde si necháváme informace, které nechceme posílat rádiem. Když je někdo zachytí, je to nebezpečné.“

Šli dál úzkou pěšinou vedle lesního porostu, až les skončil. Byla tam pastvina, náhorni rovina položená pod okolními kopci. Wissenschaftler byli celí zpocení, ztěžka oddechovali, bolely je nohy.

„Tady si na chvíli odpočineme,“ řekl Spaulding k zřetelné úlevě staršího muže. „Musím už navázat spojeni.“

„Was ist los?“ zeptala se spojka, „Spojení?“

„Musím sdělit naši pozici,“ odpověděl David a vyndal z kapsy bundy malé kovové zrcátko. „Naši pozorovatelé si mohou odpočinout, když budou vědět, kde se nacházíme… Jestli hodláte pracovat v severní zemi, které vy říkáte jižni, tak si to raději zapamatujte.“

„To jistě, to jistě.“

David zachytil v zrcátku odraz slunce a nasměroval ho na severní kopec. Pohyboval svým zápěstim a kovová destička kmitala v sérii přesných rytmických pohybů. Za několik vteřin přišla z poloviny nejvyššího kopce směrem na sever odpověď. Světelné záblesky přicházely z nepatrného místa v zelené dálce. Spaulding se obrátil na ostatní.

„Do Bety nepůjdeme;“ řekl. „V okolí se potulují falangistické hlídky. Zůstaneme tady, dokud nedostaneme povoleni. Můžete si odpočinout.“

Podsaditý Bask zasunul zrcátko do batohu. Jeho společník stále mířil dalekohledem do místa několik kilometrů vzdáleného, kde teď seděl na zemi Američan a jeho tři svěřenci.

„Říká, že ho sleduji. Máme se držet nepozorováni nablízku,“ řekl muž s kovovým zrcátkem. „Zítra v noci sejdeme dolů pro vědce. Dá nám signál.“

„Co bude dělat onT

„To nevím. Máme podat hlášení do Lisabonu. Chce zůstat tady v horách.“

„Je chladnokrevný,“ řekl Bask.

2. prosince 1943, Washington, D.C.

Alan Swanson seděl na zadním sedadle armádního auta a snažil se zachovat klid. Díval se z okna, bylo pozdní dopoledne a malý provoz na silnicích. Početná pracovní síla Washingtonu se už přesunula na místo svého určení, auta vrčela, telefony zvonily, lidé řvali a šeptali a na příliš mnoha místech popíjeli první drink. Bujará nálada prvních-hodin pracovního dne se vytrácela s blížícím se odpolednem. O půl dvanácté už většina lidí měla pocit, že je válka pitomá, mechanická práce, kteroi dělali podruhé, potřetí a počtvrté, donekonečna, až je zcela otrávila. Nechápali, jak nezbytná je horlivá logistika, jak důležité je šíření informací v nesčetných řetězcích rozkazů. Nechápali, protože si nedovedli složit celý obrázek, viděli pouze jednotlivé kousky, opakující se statistické přehledy. Pochopitelně je to nudilo. Byli unavení. Tak jako on před čtrnácti hodinami v Pasadeně v Kalifornii.

Nedařilo se nic.

Letecká společnost Meridian iniciovala –byla nucena iniciovat-krizový program, ale nejlepší vědecké mozky nedokázaly eliminovat chyby z malé krabičky, která skrývala naváděcí systém. Malé otáčející se sféroidní disky se v maximálních výškách nechtěly točit správně. Točily se, jak chtěly: jednu vteřinu absolutně přesně, druhou s odchylkou. Supermalá odchylka mohla ve vzduchu způsobit kolizi obrovského letounu. A vzhledem k číslům, plánovaným na soustředěné bombardování před operací Overlord, která měla odstartovat během čtyř měsíců, by ke kolizím došlo. Ale dnešního rána se všechno změnilo. Mohlo by se změnit, jestli bylo něco na tom, co mu bylo řečeno. V letadle nemohl skoro spát, stěží do sebe dostal trochu jídla. Jakmile přistáli v Andrews, spěchal do svého washingtonského bytu, osprchoval se, oholil, vyměnil uniformu a zavolal ženě do Scarsdale, kde byla u sestry.

Nevzpomínal, co si říkali, ani pár obvyklých milých slov, jen několik formálních vět. Neměl na ni čas.

Vojenské auto najelo na virginskou dálnici a nabralo rychlost. Jeli do Fairfaxu, budou tam asi za dvacet minut. Ani ne za půl hodiny se dozví, jestli cosi neuskutečnitelného je naopak zcela uskutečnitelné. Ta zpráva přišla v poslední minutu odkladu před popravou. Kavalerie na vzdálených kopcích. Zvuk oněmělé trubky signalizoval milost.

Oněmělé, je to tak, pomyslel si Swanson, když vojenský automobil zabočil na úzkou virginskou silnici. Ve Fairfaxu, který se rozkládal asi na dvou stech hektarů uprostřed hustých lesů, bylo oplocené místo a na něm ubikace z vlnitého plechu, velké radary a rádiové signální věže, které trčely ze země jako obrovské ocelové patvary. To byl štáb polní divize pro tajné operace, ve velmi důvěrných vztazích s podzemními místnostmi Bílého domu. Filiálka Spojenecké výzvědné služby.

Včera pozdě odpoledne získal ŠPD zprávu ze sondáže výzvědné služby, která dlouho vypadala negativně. Přišla z Jo-hannesburgu v Jižní Africe. Nebyla ještě prověřena, ale dalo se Čekat, že bude. Výškové naváděcí gyroskopy byly zdokonaleny. Bylo možné získat plány.

2. prosince 1943, Berlín, Německo

Altmüller jel rychle z Berlína po špandavské dálnici směrem k Falkensee v otevřeném duesenbergu. Bylo brzo ráno, vzduch byl chladný, a to bylo dobře. Měl takovou radost, že si nic nedělal z teatrálního tajnůstkařeni Nachrichtendienstu, což bylo krycí jméno pro zvláštní jednotku špionážní služby, kterou znali pouze někteří z významnějších ministrů, ani ne všichni, z nejvyššího velení.

Gehlenova specialita.

Z toho důvodu se jednáni nekonala nikdy v samotném Berlíně, vždy mimo město, vždy na některém vzdáleném místě a navíc v soukromém objektu, mimo dosah zvědavých lidských očí. Dnes to bylo Falkensee, asi dvacet mil severně od Berlína. Setkání se mělo odehrát v domku pro hosty na statku Gregora Strassera. Allmuller by letěl třeba do Stalingradu, kdyby to, o čem byl přesvědčen, že je pravda, skutečně pravda bylo.

Nachrichtendienst objevila řešení pro Peenemůnde!

Řešení byio správné a bylo na ostatních, aby to rozjeli.

Řešení, které nepotřebovalo týmy „vyjednávačů“, poslaných do všech koutů světa, aby vytěžily předválečné kontakty. Kapské město, Dáresalám, Johannesburg, Buenos Aires…

Neúspěch.

Žádná společnost ani jednotlivec nechtěli uzavřít obchod s Němci. Německo bylo na počátku smrtelného zápasu. A směřovalo k porážce. To si mysleli v Curychu. A co si myslel Curych, to mezinárodni byznys nezpochybňoval. Ale Nachrichtendienst přišla na něco jiného. O čemž ho informovali. Výkonný motor duesenbergu vrčel, automobil jel velmi rychle, barvy podzimního listí splývaly v jednu. Na levé straně se objevila vrata Strasserova statku, na obou sloupech bronzový orel wehrmachtu. Zatočil velkým obloukem a zastavil ve vratech, hlídaných dvěma vojáky a vrčícím ovčáckým psem. Alt-můller předložil doklady prvníniu strážnému, který ho zjevně očekával.

„Dobrý den, Herr Unterstaatssekretár. Jeďte prosím doprava za hlavní budovu.“

„Přijeli už ostatní?“

„Očekávají vás, pane.“

Altmüller jel automobilem kousek do kop*<íe za hlavní budovu a zpomalil. Za lesní zatáčkou byl domek pro hosty, vypadal spíše jako lovecká chata než jako obydlí. Všude tmavohnědé dřevěné lišty. Lesní stavení. Na vyštěrkovaném plácku stály čtyři limuzíny. Zaparkoval a vystoupil, stáhl si vojenskou blůzu a oprášil klopy od smitek. Pak se narovnal a vykročil na cestičku ke dveřím. Na zasedáních Nachrichtendienstu se nikdy neužívala žádná jména, byla-li totožnost známa-a to zcela určitě byla –nikdy se při setkáních nevyslovila nahlas. Určená osoba se oslovovala pohledem, skupina lidí pomocí gest. Nebyl tam žádný zasedací stůl, jak Altmüller očekával, žádný zasedací pořádek podle nějakého tajného protokolu. Místo toho tam postával půltucet neformálně oblečených mužů mezi padesátkou a šedesátkou. Stáli porůznu v malé mist-nosti s bavorským stropem, poklidně si povídali a pili kávu. Altmüller byl uveden jako „Herr Unterstaatssekretár“ a bylo mu řečeno, že dnešní dopolední zasedání bude krátké. Začne se, jakmile dorazí poslední očekávaný host.

Altmüller si vzal šálek kávy a pokusil se zapadnout do neformální atmosféry. Ale neslo mu to, měl pocit, že začne řvát nespokojenosti a přinutí je, aby s nim začali okamžitě a vážně hovořit. Cožpak to nechápou? Ale tady byl Nachrichtendienst. Tady se neřvalo, ani se nic nevyžadovalo.

Konečně uslyšet Altmüller venku před chatou automobil. Za pár okamžiků se dveře otevřely a on téměř upustil šálek kávy. Toho muže, který vstoupil, už několikrát spatřil, když doprovázel Speera do Berchtesgadenu. Byl to Fůhrerův komorník, ale teď rozhodně jako sloužící nevypadal. Muži automaticky ztichli. Někteří si sedli do křesel, někteří se opřeli o stěnu nebo zůstali u stolku s kávou. Postarší muž v silném tvídovém saku, stojící před krbem, promluvil. Díval se na Franze, který zůstal za koženou pohovkou.

„Není proč dlouze hovořit. Domníváme se, že informaci, kterou hledáte, máme my. Říkám domníváme se, protože my informace shromažďujeme, neanalyzujeme. Možná že ministerstvo nebude mít zájem.“

„To je velmi nepravděpodobné“, řekl Altmüller.

„Výborně. Pak tedy několik otázek. Aby nedošlo k nedorozumění nebo nepochopení.“ Starý muž se odmlčel a zapálil si velkou dýmku z mořské pěny. „Vyzkoušeli jste všechny běžné kanály výzvědné služby? Přes Curych a Lisabon?“

„Ano. A mnohé jiné –na území okupovaném nepřítelem i na neutrálním.“

„Hovořil jsem o prověřených kanálech, švýcarských, skaň– , dinávských a portugalských, to zejména.“

„Na skandinávské země jsme se nijak speciálně nezaměřovali. Herr Zangen si nemyslel…“

„Žádná jména, prosím. Vyjma případů porovnáváni u výzvědné služby nebo obecně známých. Použijte státních hodností, je-li libo. Žádná konkrétní jména.“

„Říšský zmocněnec pro zbrojní průmysl, který je v neustálém kontaktu s baltskou oblastí, byl přesvědčen, že to nemá žádnou perspektivu. Soudím, že z geografických důvodů. Kolem Baltu žádné diamanty nejsou.“

„Nebo se vypařily,“ řek] neidentifikovaný muž ve středních letech, sedici na kožené pohovce před Altmüllerem. „Jestli chcete, aby Londýn nebo Washington věděly, co děláte, dřiv než to uděláte, jednejte o tom se Skandinávií.“

„Naprosto přesně,“ přitakal další člen Nachrichtendienstu, ten, který stál vedle stolku s kávou a držel v ruce šálek. „Vrátil jsem se minulý týden ze Stockholmu. Ani těm, kteří nás veřejně vychvalují, se nedá věřit.“

„Těm ze všech nejméně,“ řekl muž před krbem, usmál se a vrátil se očima k Franzovi. „Předpokládáme, že jste udělal solidní nabídku. Ve švýcarské měně, pochopitelně.“

„Solidní je velmi skromný termín pro sumu, o které se hovořilo,“ odpověděl Altmüller. „Budu upřímný. Nikdo s námi nechce nic mít. Ti, kteří by mohli, se ztotožňují s curyšským odhadem, že budeme poraženi. Mají strach, že se jim to vymsti. Dokonce hovoří o poválečném vymáhání vkladů.“

„Kdyby se o tom doslechlo nejvyšší velení, propadlo by panice,“ řekl s humorem Fúhrerův komorník, který seděl v křesle. Muž u krbu pokračoval.

„Takže se musíte obejít bez peněz jako nejúčinnější vějičky.“

„Vyjednávači nebyli úspěšní. To víte.“ Altmiiller musel potlačit rozhořčení. Proč nejdou k vědí

„A ideologičtí odpadlíci nejsou v dohledu. Určitě ne takoví, kteří by mohli sehnat průmyslové diamanty.“

„Evidentně, mein Herr.

„Takže musíte hledat jinou motivaci. Jinou vějičku.“

„Nechápu smysl rozhovoru. Bylo mi řečeno…“

„Pochopíte,“ přerušil ho starý muž a oklepával si dýmku o krbovou římsu. „Víte, my jsme narazili na stejně velkou paniku, jako je ta vaše… paniku nepřítele. Objevili jsme nejlogičtější motivaci pro všechny zúčastněné. Každá strana ziská řešení strany druhé.“

Franz Altmüller se najednou začal bát. Nebyl si jist, jestli zcela pochopil řečníkovy narážky. „Co to říkáte?“

„Peenemůnde vyvinulo dokonalý naváděcí výškový systém, mam pravdu?“

„Jistě. Je to součást základní činnosti rakety.“

„Ale bez přísunu průmyslových diamantů žádné rakety nebudou.“

„Bezpochyby.“

„Jisté obchodní kruhy ve Spojených státech stojí před nepřekonatelným…“ Starý muž vyčkal vteřinu, než pokračoval, „nepřekonatelným problémem, který lze vyřešit pouze získáním funkčního výškového gyroskopu.“

„Vy navrhujete…“

„Nachrichtendienst nenavrhuje, Herr Unterstaatssekretár. My konstatujeme.“ Mluvčí vyndal z úst dýmku. „Když nás k tomu okolnosti oprávní, předáváme konkrétní informace různým příjemcům. Znovu zdůrazňuji, že pouze konstatujeme. Tak to bylo i v Johannesburgu. Když člověk z I.G. Farben, který byl poslán nakoupit diamanty z nalezišť Koening, neuspěl, vložili jsme se do toho my a schválili dlouhodobou sondáž výzvědné služby, o níž jsme předpokládali, že se o ní dozvědí ve Washingtonu. Naši agenti v Kalifornii nás informovali o krizi v leteckém průmyslu. Soudíme, že načasování bylo správné.“

„Nejsem si jistý, že rozumím…“

„Nemýlime-li se, bude učiněn pokus o obnovení kontaktu s oním mužem od Farben. Předpokládáme, že pro takové příležitosti byly vytvořeny rezervy.“

„Jistě, Ženeva. Schválené kanály.“

„Takže jsme se dohodli, pane. Přejeme vám příjemný návrat do Berlína.“

2. prosince 1943, Fairfax, Virginia

Vnitřek ubikací neodpovídal jejich strohému zevnějšku. Tak například byly pětkrát větší než normální ubikace a kovový povrch byl vyložen zvukovou izolací od vysokého stropu až na zem. Nepřipomínaly tolik hangár pro letadla. Spiš se podobaly obrovské mušli bez oken se solidními zdmi. Kolem dokola té obrovské místnosti byly pracovní stolky se složitou vysoko-. frekvenční rádiovou technikou, naproti každému panelu bylo skleněné pouzdro s tuctem podrobných map, volitelných stiskem knoflíku. Nad mapami byl zavěšen jemný popisovač z tenké oceli, ne nepodobný polygrafickým jehlám, ovladatelný rádiovými povely, které sledoval muž nad psací deskou s klipsem. Personál byl výhradně vojenský, žádná hodnost nižší než nadporučík. Tři čtvrtiny budovy tvořila jednolitá stěna, za níž zjevně budova nekončila. Uprostřed byly zavřené jednoduché dveře ze silné oceli, V této budově Swanson ještě nikdy nebyl. Přijel na fairfaxskou polní divizi mnohokrát, aby byl informován o přísně tajných zjištěních výzvědné služby, na pozorování výcviku jednotlivých diverzních nebo špionážních týmů, ale ani jeho hodnost brígádního generála, ani vSechna tajemství, kterými byla napěchována jeho hlava, ho neopravňovala kevstupu do této budovy. Ti, kteří byli oprávněni, zůstávali v táboře o rozloze dvou set hektarů celé týdny, někdy i měsíce. Propustky byly vzácné, povolované jen v naléhavých případech a s doprovodem. Je to fascinující, říkal si Swanson, který si docela vážně pomyslel, že zcela ztratil smysl pro posvátnou úctu. Ani pojízdné schody, ani zadní schodiště, ani okna, v levé stěně zahlédl umývárnu, a aniž se podíval dovnitř, bylo mu jasné, že je větraná ventilátorem. Uvnitř nebyl žádný prostor, kam by se, byť i na chvíli, mohl někdo schovat nebo odejít, aniž by ho někdo kontroloval a bedlivě prověřil. Osobní věci se nechávaly u vchodu, veškeré aktovky, obálky, materiály se mohly z budovy odnést pouze s písemným svolením plukovníka Edmunda Pacea, anebo byl-li plukovník osobně po boku prověřovaného individua. Existovalo-li někde na zemi totálni utajení, pak to bylo zde. Swanson přistoupil k ocelovým dveřím a poručík,1 který ho doprovázel, stiskl knoflík. Nad domácím telefonem na stěně se rozsvítilo červené světlo a poručík řekl:

„Generál Swanson, plukovníku.“

„Děkuji, poručíku,“ zaznělo z látkou potažených kruhů pod světýlkem. Pak to v zámku cvaklo a poručík vzal za kliku.

Uvnitř v Paceově pracovně to vypadalo jako v každém jiném velitelství tajné služby: Na stěnách visely obrovské, ostře osvětlené mapy, ovladatelné knoflíkem na pracovním stole. Dálnopisy byly rozmístěny ve stejné vzdálenosti od sebe pod znaky označujícími operační dějiště. Bylo to běžné vybavení s výjimkou nábytku, který byl jednoduchý, téměř primitivní. I Žádné pohodlné židle, Žádné pohovky, nic pro lenošení. Jen jednoduché kovové židle s rovnými opěradly, pracovní stoly, spíše desky než stoly, podlaha z tvrdého dřeva bez koberců. Byla to místnost, kde se soustředěně pracovalo, na odpočívání se tu moc nedrželo.

Edmund Pace, velitel polní divize ve Fairfaxu, vstal ze židle, obešel stůl a pozdravil Alana Swansona. V místnosti byl ještě jeden člověk, civilista. Frederic Vandamm, náměstek ministra zahraničí.

„Pane generále. Jsem rád, že vás opět vidím. Naposledy to bylo v domě pana Vandamma, jestli se dobře pamatuju.“

„Ano, je to tak. Jak tu žijete?“

„Poněkud osaměle.“

„O tom nepochybuji!.“ Swanson se otočil na Vandamma. „Pane náměstku, přijel jsem, jak jsem mohl nejrychleji. Nemusím vám jistě vykládat, jak jsem nervózní. Byl to velmi náročný měsíc.“

„Tím jsem si jíst,“ řekl aristokratický Vandamm, skoupě se usmál a formálně potřásl Swansonovi rukou. „Přejdeme hned k věci. Pane plukovníku, seznamte prosím pana generála ve stručnosti s tím, o čem jsme hovořili.“

„Ano, pane. A pak vás nechám o samotě.“ Pace mluvil s přísně neutrálním výrazem, byl to způsob, jak dát na vojně kamarádovi na vědomí: pozor.

Pace přešel k nástěnné mapě se značkami. Byl to detailní, značně zvětšený výsek Johannesburgu v Jižní Africe. Frederic Vandamm si sedl na židli u pracovního stolu, Swanson následoval Pacea a stoupl si vedle něj.

„Nikdy se nedá určit, kdy sondáž narazí na pramen. Nebo kde.“

Pace si vzal ze stolu dřevěné ukazovátko a ukázal na modrou značku na mapě. „Ani to, je-li daná lokalita důležitá. V tomto případě asi ano. Před týdnem byl kontaktován člen johannesburské legislativy, právník a bývalý ředitel dolů Koe-ning, Ltd., dvěma muži, o nichž se domníváme, že byli z curyš-ské Staats-Bank. Chtěli, aby jim zprostředkoval jednáni s Koe-ningem: prostou transakci švýcarských franků za diamanty, ve velkém, s odůvodněním, že cena diamantů bude oproti zlatu stálejší.“ Pace se obrátil na Swansona. „Potud by to bylo bez problémů. Vzhledem k tomu, že se všude smlouvy o půjčce a pronájmu a monetární systém hroutí, na trhu s diamanty se bouřlivě spekuluje. Lze zde přijít po válce k velkým penězům. Muž kontakt akceptoval a představte si jeho údiv, když se dostavil na schůzku a jeden z oněch Švýcarů byl jeho velmi dávný a dobrý přítel z předválečného obdobi. Němec, se kterým chodil do školy – Afrikáncova matka byla Rakušanka, otec Búr. Oba muži byli ve velmi úzkém kontaktu do třicátého devátého. Němec pracoval u I. G. Farben.“

„O co na té schůzce šlo?“ Swanson byl netrpělivý.

„Hned se k tomu dostanu. Pozadí je důležité.“

„O.K. Pokračujte.“

„Nešlo o žádnou spekulaci na trhu s diamanty, ani o transakci s curyšskou bankou. Šlo o prostou koupi. Farben chtělo koupit velkou zásilku bortu a černých diamantů…“

„Průmyslové diamanty?“ přerušil ho Swanson.

Pace přikývl. „Nabídl starému příteli hromadu peněz, jestli se mu to umožní. Afrikánec odmítl, ale vzhledem k tomu, žebyli s Němcem kdysi tak dobři přátelé, neohlásil to. Až před třemi dny.“ Pace položil ukazovátko a zamířil ke stolu. Swan-son pochopil, že plukovník přejde k písemné informaci, ze které bude vycházet. Generál se posadil na židli vedle Vandamma.

„Před třemi dny,“ pokračoval Pace, který stál u stolu, „byl Afrikánec kontaktován opět. Tentokrát bez pokusu zastírat totožnost. Volal mu muž, který se představil jako Němec, a řekl, že má informaci, o kterou Spojenci stoji, a to už delší dobu.“

„Sondáž?“ dotázal se Swanson, a jeho hlas prozrazoval netrpělivost.

„Ta sondáž, kterou jsme očekávali, to nebyla… Němec řekl, že by přisel do Afrikáncovy kanceláře, ale že provede jistá opatření. Sdělil právníkovi, že jestli se někdo pokusí ho zadržet, jeho starý přítel z I. G. Farben bude v Německu popraven.“ Pace zvedl ze svého stolu list papíru. Během řeči se nahnul přes stůl a podal ho Swansonovi. „Tady jsou informace, zprávu sepsal kurýr.“

Swanson četl slova psaná na stroji pod hlavičkou vojenské tajné služby s velkým razítkem Přísně tajné. Pouze k nahlédnutí. Fairfax 4 – 0.

28. listopadu 1943, Johannesburg: Potvrzeno Nachrichten-dienstem. Substratosférické směrové gyroskopy zdokonaleny. Všechny testy pozitivní. Peenemůnde. Příští kontakt: Ženeva. Johannesburský kontingent.

Swanson převaloval informaci v hlavě, hlášení si přečetl několikrát. Edmundovi Paceovi položil jedinou otázku: „Ženeva?“

„Kanál. Neutrální. Neoficiální, pochopitelně.“

„Co je to… Nachrichtendienst?“

„Výzvědná jednotka. Malá, specializovaná, má velmi výlučné postavení dokonce í mezi nejtajnějšími klikami, Někdy přemýšlíme, jestli vůbec pro někoho pracuje. Většinou se zabývá více pozorováním než jednáním, soustřeďuje se spíše na období po válce než na současnost. Soudíme, že je to Gehleno-va záležitost. Ale nikdy nedělá chyby. Nikdy se nemýlí.“

„Aha,“ Swanson podával Paceovi list.

Plukovník si ho nevzal. Místo toho obešel stůl a směřoval k ocelovým dveřím. „Já vás, pánové, opustím. Až budete hotovi, zmáčkněte, prosím, bílý knoflík na stole.“ Otevřel dveře a rychle odešel. Těžké ocelové dveře se neprodyšně uzavřely a v zámku se ozvalo cvaknutí.

Frederic Vandamm se podíval na Swansona. „Tady máte to své řešeni, pane generále. Váš gyroskop. V Peenemiinde. Jen musíte poslat svého muže do Ženevy. Někdo to chce prodat.“

Alan Swanson zíral na list papíru v ruce.

4. prosince 1943, Berlín, Německo

Altmüller zíral na list papíru v ruce. Bylo po půlnoci, město bylo temné. Berlín měl za sebou další noc vražedného bombardování, teď však už bylo po všem. Před polednem už žádné další nálety nebudou, to byla obvyklá praxe. Ale černé rolety byly zataženy přes celá okna. Tak jako všude na ministerstvu. Nejdůležitější byla teď rychlost. Ovšem i při bleskovém plánování se nesměla zanedbat nezbytná obezřetnost. Schůzka v Že-nevě s agentem byla pouze prvním krokem, úvodem, muselo se postupovat velmi diskrétně. Ani ne tak v tom, co kdo řekne, jako kdo to řekne. To, co mohl vyřídit kdokoli s příslušným oprávněním. Ale v případě, že by se Německo zhroutilo, ten někdo nesměl reprezentovat Třetí říši. Speer byl neoblomný. A Altmüller chápal: kdyby prohráli válku, nesměl nikdo vystopovat zradu až na říšské ministerstvo. Nebo k těm vůdcům, které Německo bude po porážce potřebovat. V roce 1918 došlo po Versailles ke spoustě vzájemného obviňování. Společnost se ostře a nekontrolované polarizovala a národní paranoia ze zrady vedla k fanatismu dvacátých let. Německo nedokázalo přijmout porážku, neuneslo, že zrádci zničili jeho identitu, j Omluvy, ovšem. Ale vyhlídkám na to, že by se všechno mohlp i i třeba ve velmi vzdálené budoucnosti opakovat, se muselo, předejit. Speer sám byl v této věci fanatik. Reprezentant doj Zenevy musel být člověk bez kontaktů na nejvyšší velení. 1 Někdo z řad německého průmyslu, kterého by nikdo nespojo– i val s vládci Třetí říše. Někdo, kdo se mohl obětovat. Altmüller i se snažil poukázat na rozporuplnost Speerova jednáni: projek-1 ty výškových gyroskopů by se těžko mohly dostat do rukouj někomu obětbvatelnému a v německém průmyslu bezvýznam– i nému. Peenemiinde bylo zahrabáno v zemi, do slova i do í písmene. Opatření vojenské bezpečnosti byla absolutní. Ale1’ Speer byl k těmto úvahám hluchý a Altmüller nakonec logiku říšského ministra pochopil. Přesouval problém na území toho, komu patřil: na ty, kdo svým lhaním a zatajováním dovedli Peenemůnde na pokraj katastrofy. Válečné špinavosti, totálnk nasazení, tábory smrti, masakry, to všechno Albert Speer s kli-1 *dem přehlížel. On jen chtěl pozitivní výsledky, ale ruce si špinil?|

nechtěl. Zrovna v tomto případě, hloubal Altmüller, měl Speer pravdu. Měl-li někdo riskovat velkou nepříjemnost, ať je to německý průmysl. Ať naprostá odpovědnost padne na hlavu německých byznysmenů. Zeneva měla cenu pouze v tom případě, byl-li to začátek. Budou se volit opatrná slova, která povedou-nebo nepovedou –k druhému jednání této neuvěřitelné akce. Fáze druhá má geografický ráz: je třeba najít místo výměny, dojde-li k ní skutečně. Minulý týden se Altmüller sotva něčím jiným zabýval. Zkoumal problém jednak očima nepřítele, jednak svýma vlastníma. Pracovní stůl měl plný map a zpráv, které rozebíraly velice detailně politickou situaci ve všech neutrálních územích na zeměkouli. Protože místo muselo být neutrální, budou muset být poskytnuty dostatečné záruky. Každá strana je bude moci prozkoumat a zvážit, zda je schopna je respektovat. A snad to nejdůležitější, musí to být několik tisíc mil od sféry vlivu obou protivníků. Vzdálenost. Ale s možností okamžitého spojení. Jižní Amerika. Buenos Aires.

To je trefa, pomyslel si Franz Altmüller. To by se Američanům skutečně mohlo zamlouvat. To by asi stěží odmítli. Buenos Aires považovali oba protivnici z mnoha důvodů za své teritorium, oba zde měli mimořádný vliv, který neomezovala žádná skutečná moc. Třetí fáze, jak to chápal on, se bude týkat lidského faktoru, který by se dal vyjádřit slovem Schiedsrich-ter. Garant. Muž schopný dohlédnout na výměnu a disponující na neutrálním území takovým vlivem, aby vyhověl požadavkům logistiky. Někdo, kdo by vypadal jako nestranný… Především přijatelný pro Američany. V Buenos Aires jeden takový byl. Jeden z Hitlerových fenomenálních omylů. Jmenoval se Erich Rhinemann. Žid, Vyhnaný do exilu, zhanobený Goebbel-sovou Šílenou propagandou, jemuž pozemky a společnosti zabavili ve prospěch Říše. Ty pozemky a společnosti, které před onou pochybenou pohromou nepřevedl. Procenticko z jeho majetku, které stačilo vyvolat vášnivý řev protižidovského tisku, bylo jenom malou částí jeho nezměrného jmění. Erich Rhinemann žil v luxusním exilu v Buenos Aires, své bohatství bezpečně uložené ve švýcarských bankách. Jeho zájmy pokrývaly celou Jižní Ameriku. A jenom málo lidi vědělo, že Erich Rhinemann je oddanější fašista než Hitlerovi nejvěrnější. Byl rasista ve všech záležitostech, finančních i vojenských, elitář ve věcech lidských. Byl stavitelem Říše, který zůstal podivně, stoicky mlčenlivý.

Měl k tomu důvod.

Vrátili by ho do Německa, ať by válka dopadla jakkoliv. Věděl to. Kdyby Třetí říše vyhrála, Hitlerův stupidní edikt by byl zrušen, i jeho pravomoci, bude-li rozpad jeho osobnosti pokračovat. Kdyby Německo prohrálo-jak předpokládal Curych –Rhinemannova expertiza a švýcarské konto budou pro obnovu národa zapotřebí.

Ale to všechno patřilo do vzdálené budoucnosti. Teď šlo o současnost a v současnosti představoval Erich Rhinemann Žida přinuceného svými krajany, nepřáteli Washingtonu, odejít do exilu. Pro Američany přijatelný bude. A na říšské zájmy v Buenos Aires dohlédne. Altmüller cítil, že druhá i třetí fáze začínají nabývat zřetelných obrysů. Ale nedojde-li k dohodě v Ženevé, nebudou mít žádnou cenu. Úvodní část musejí hrát menší nástroje. Potřeboval muže pro Ženevu. Někoho, koho by nespojovali s říšskými vůdci, ale zase takového, kdo by na trhu něco znamenal.

Altmüller hleděl upřeně na stránky pod stolní lampou. Oči pálily únavou, celé tělo měl unavené, ale věděl, že dokud se nerozhodne, nesmí z kanceláře odejít ani usnout. Záviselo to pouze na jeho rozhodnutí. Musel vybrat takového člověka, aby ho Speer ráno na první pohled schválil. Jméno. Bezproblémové. Okamžitě přijatelné. Nikdy nezjistil, jestli ho k tomu přivedl název Johannesburg nebo podvědomý proces eliminace, ale jeho oči se soustředily na jedno jméno a on kolem něj udělal kroužek. Okamžitě pochopil, že to je další trefa.

Johann Dietricht, nechutný dědic Dietricht Fabriken, odporný homosexuál se sklonem k alkoholu a panikář. Naprosto obětovatelný člen průmyslové komunity. Jenom vrcholný cynik by ho mohl spojovat s nejvyšším velením. Obětovatelný průměr. Poslíček.

5. prosince 1943, Washington, D.C.

Zvučné údery hodin na krbové římse odbily melancholicky celou. Bylo šest ráno a Alan Swanson hleděl z okna na temné budovy, které představovaly Washington. Měl byt ve dvanáctém poschodí, z něhož byl pěkný pohled na velkoměstskou oblohu, zejména z obývacího pokoje, kde teď stál v Županu a bez pantofli. Na washingtonské nebe se díval téměř celou noc… téměř všechny noci za poslední tři dny. Bůh sám ví, jak neklidně spal, když se mu podařilo usnout, jak těžké sny měla jak zprudka se probouzel na polštáři mokrém od potu, který se mu neustále řinul z pórů na zádech. Kdyby tam byla jeho žena, donutila by ho zajít k Walterovi Reedovi na prohlídku. Tak dlouho by do něj rýpala, až by se podvolil. Ale nebyla tu, nemusel se podvolit. Musela zůstat u sestry v Scarsdalu. Za současných okolností byla jeho pracovní doba neomezená. V překladu: vojenský pán nemel čas na svou vojenskou paní. Vojenská paní pochopila: došlo k mimořádné krizi a její muž by na obojí, na krizi a na-její drobné nároky, neměl čas. Neměl rád, když ho v takových situacích sledovala: věděl, že to ví. Tak zůstala v Scarsdalu. Kriste Pane! Mozek se tomu vzpíral uvěřit! Nikdo nic neřekl, snad si ani nikdo neodvážil nic pomyslet. Pochopitelně, bylo to tak. Ti, a bylo jich velmi málo, kteří měli přístup k údajům, odvrátili jak oči, tak své mozky od konečného rozhodnutí. Přesekli transakci v půli a odmítli schválit druhou půlku obchodu. To byla záležitost jiných. Ne jejich. Jako to udělal mazaný starý aristokrat Frederic Vandamm. Rozhodnuti je na vás, pane generále. Váš naváděcí systém, V Peenemůnde… Je na prodej. Nic víc. Kup to.

Cena nikoho nezajímá. Na ceně nesejde… takové maličkosti vyřeší někdo jiný. V žádném případě se o takových zanedbatelných věcech nebude diskutovat! Hlavně aby se to rychle vyřídilo. V překladu: subordinace je podmíněna provedením obecných pokynů. Přemrštěného rozpracováváni, vysvětlováni nebo ospravedlňování není zapotřebí. Podrobnosti jsou prokletí, požírají čas. A nejposvátnějším vojenským zákonem je, že nejvýše postaveni nemají čas. Sakra, chlape, vždyť je válka. Musíme projednávat velké vojenské záležitosti tohoto státu!

Ve smetí ať se hrabe někdo nižší, jehož ruce budou možná po vyřizováni těch méně důležitých záležitostí páchnout, ale k tomu je vlastně celá ta subordinace vymyšlena. Kup to‘. My nemáme čas. Naše oči jsou odvráceny. Nose mozky se zabývají něčím jiným. Proveď vlastní rozkaz z vlastní iniciativy tak jako správný voják, který chápe subordinaci. Nikdo se nebude na nic vyptávat, záleží jen na výsledku. Všichni to známe: subordinace, kamaráde. Šílenství.

Zvláštní shodou okolností došla sondáž výzvědné služby odezvy u muže v Johannesburgu, jenž má zprostředkovat koupi průmyslových diamantů. Koupi, za niž německá I. G. Far-ben, zbrojařský kolos Třetí říše, nabízela obrovskou sumu ve švýcarské měně.

Peenemůnde mělo naváděcí systém, byl k maní. Za jistoucenu. Člověk nemusel být bůhvíjak chytrý, aby zjistil, za jakou. Průmyslové diamanty.

Šílenství.

Z důvodů, o nichž se nedalo diskutovat, potřebovalo Německo zoufale diamanty. Ze zjevných důvodů Spojenci zoufale potřebovali výškový naváděcí systém. Výměna mezi nepřáteli uprostřed nejstrašnější války v historii lidstva.

Šílenství. Rozum zůstával stát.

A tak tu záležitost vytáhl generál Swanson z naprosté tmy na světlo. Zazněl jeden úder hodin, oznamující čtvrt. Všude kolem v neprostupné temné hmotě se začala rozsvěcovat jednotlivá okénka. Na černé obloze se rozzářila nasedla červeň, začaly vystupovat nejasné obrysy chuchvalců mraků. V maximálních výškách. Swanson odešel od okna k pohovce před krbem a sedl sí. Odehrálo se to před dvanácti hodinami… přesněji před jedenácti hodinami a Čtyřiceti pěti minutami, tehdy udělal ten první krok. Vrátil šílenství tam, kam patřilo. Lidem, kteří krizi způsobili, jejichž lži a manipulace přivedly Overlord na pokraj krachu. Nařídil Howardu Oliverovi a Jonathanovi Craftovi, aby byli v jeho bytě v šest hodin. Před dvanácti hodinami a patnácti minutami. Předchozí den jim zatelefonoval a dal na vědomí, že žádné omluvy neexistují. Jestli mají problémy s dopravou, on to zařídí, ale budou ve Washingtonu v jeho bytě v šest hodin.

Nebo by taky mohl celou záležitost zveřejnit. Přišli přesně v šest, hodiny na krbové římse právě zasmušile odbíjely celou. V tu chvílí Swanson věděl, že má nad nimi vrch. Lidé jako oni dva, zejména Oliver, si na přesnost nepotrpěli, leda když se báli. Rozhodně to nebylo ze zdvořilosti. Předal jim tu záležitost maximálně jednoduše. Tady je telefonní číslo do Ženevy. Na tom čísle je muž, který zareaguje na smluvené heslo, zorganizuje setkání obou partnerů, bude-li třeba, poslouží jako tlumočník. Jak se zdá, druhá strana má přístup k dokonalému výškovému naváděcímu systému. První strana, naopak, má přístup k zásilce průmyslových diamantů. Řekněme v johan-nesburských dolech Koening.

To bylo všechno, co se dozvěděli.

Bylo by záhodno, aby pan Oliver a pan Craft na této informaci začali pracovat okamžitě. Kdyby se to nepodařilo, ministerstvo války by uložilo jednotlivcům i společnostem mimořádné poplatky za podvody v kontraktech se zbraněmi. Dlouho bylo ticho. Oba muži postupně stravovali význam prohlášení se všemi důsledky. Alan Swanson potom rafinovaně potvrdil jejich nejhorší představy: ať půjde do Ženevy kdokoli, nesmí to být nikdo, koho zná. Nesmí existovat spojení mezi ministerstvem války a žádnou jejich společností. To bylo na prvním místě. Schůzka v Ženevě byla předběžného charakteru. Ten, kdo do Švýcarska pojede, musí být chytrý a schopný postřehnout eventuální zradu. A sám schopný zradit. To by pro ně neměl být problém, zvláště v kruzích^ ve kterých se pohybují. Jistě někoho takového znají. Znali. Účetního jménem Walter Kendall. Swanson se podíval na hodiny na krbové římse. Bylo dvacet minut po šesté. Proč se ten čas tak vleče? A naopak, proč se nezastaví? Proč se nezastaví všechno vyjma slunečního světla?

Proč musí vždycky nastat noc? Za hodinu půjde do své kanceláře a potichu zařídí všechno pro let Waltra Kendalla do neutrální zóny v Ženevě. Pak uzamkne všechny pokyny a další instrukce o dopravě a prověření do modré diplomatky. Na pokynech nebude žádný podpis, jenom oficiální razítko fair-faxské polní divize, běžná procedura při styku s agentem. Kriste Pane! pomyslel si Swanson. Kdyby to tak mohl zařídit, aniž by se toho zúčastnil. Ale věděl, že to není možné. Dříve nebo později se bude muset s tím, co vykonal, vypořádat.

6. prosince 1943, Baskicko, Španělsko

Spaulding byl v severní zemi už osm dní. Nečekal, že se to tak protáhne, ale věděl, že je to nezbytné, zasáhly nečekané okolnosti. Obyčejný útěk dvou prchajících vědců z růrského údolí přerostl v něco zcela jiného. Vědci byli jednorázovou návnadou gestapa. Spojka, která jim umožnila útěk z údolí, nepatřila k německému podzemí. Patřila ke gestapu.

Spauldingovi trvalo tři dny, než si byl absolutně jistý. Gesta-pák patřil k nejlepším, které kdy potkal, ale dělal chyby, které se skládaly do obrazu: nebyla to zkušená spojka. Když si byl David jistý, věděl naprosto přesné, co musí udělat. Pět dní vodil svého „ilegálního“ společníka sem tam po kopcích a horskými průsmyky na východ až k Sieře de Guara, skoro sto mil od tajných útěkových tras. Navštívil vzdálené vesnice a pořádal „setkám“ s muži, o nichž věděl, že to jsou falangisté, zatímco oni ho neznali, a pak řekl gestapákovi, že to jsou partyzáni. Chodil po primitivních cestách kolem řeky Guayar-do a prohlašoval je za útěkové trasy… Na rozdíl od toho, čemu uvěřil Němec, ležely trasy východně směrem k Středozemnímu moři, ne k Atlantiku. Tento omyl měí přinést užitek pyrenejské síti. Dvakrát poslal Němce do města pro zásoby. Při obou příležitostech ho sledoval a viděl, jak gfstapák vchází do budov, z jejichž střech se odvíjely tlusté telefonní dráty. Informace odcházely do Německa. Kvůli tomu přidal ještě pět dní. Němečtí příjemci se budou několik měsíců soustřeďovat na východní „trasy“, siť na západ od nich bude relativně v bezpečí. Ale teď se hra blížila k závěru. Bylo na čase, pomyslel si David. Čekala ho další práce v Ortegalu na biskajském pobřeží. Malé ohníčky se zredukovaly na žhavé uhlíky, noční vzduch studil. Spaulding se podíval na hodinky. Byly dvě hodiny ráno. Nařídil „spojce“, aby držela hlídku blízko tábora, tam, kam nedosáhlo světlo ohýnku. Poskytl gestapákovi dost času a soukromí, aby provedl svou akci, ale Němec žádnou neprovedl, zůstal na svém stanovišti. Tak takhle, pomyslel si David. Třeba ten muž nebyl tak zkušený, jak si myslel. Nebo informace, kterou mu předali jeho vlastní lidi v horách, nebyla přesná. Nebyl tam žáďný oddíl německých vojáků, žádné alpské jednotky nesestupovaly od horských hranic, aby vyzvedly agenta gestapa.

A jeho.

Přišel ke skále, na které Němec seděl. „Jděte si odpočinout. Já to vezmu.“

„Danke,“ řekl muž a stoupl si. „Ze všeho nejdřív musím poslechnout hlasu přírody a ulevit vnitřnostem. Vezmu si tam lopatku.“

„Jděte do nějakého houští. Tady se pasou zvířata. Vítr nese pachy.“

„Jistě. Jste velmi pečlivý.“

„Snažím se,“ řekl David.

Němec ho obešel směrem k ohni a zamířil ke svému ruksaku. Vyndal lopatku a vydal se do roští, které lemovalo pole. Spaulding ho pozoroval a teď si byl jistý, že jeho první dojem byl správný. Agent gestapa byl zkušený. Němec mu nezapomněl, že před šesti dny dva porúršti vědci během noci zmizeli-v tu noční chvili, kdy právě spal. David viděl zuřivost v Němcových očích a věděl, že si právě teď na tu nepříjemnost vzpomněl. Jestli Spaulding situaci odhadl přesně, agent gestapa počká minimálně hodinu a bude ho pozorovat, jestli on, David, nenavázal kontakt s partyzány ve tmě neviditelnými. Až potom dá Němec signál, který zavolá alpské oddíly ven z lesa. S namířenými puškami. Ale gestapák udělal chybu. Příliš rychle a bez komentáře akceptoval Spauldingovo prohlášení o poli a větru a návrh, aby si ulevil v houští. Přišli sem pozdě odpoledne, kdy ještě bylo vidět, místo bylo holé, tráva kyselá, svahy skalnaté. Tady se nepáslo nic, ani kozy. A nefoukal žádný vítr. Noční vzduch byl studený, ale bez pohybu. Zkušená spojka by něco namítla, jistě v legraci, řekla by přinejmenším, že by měla z pekla štěstí, kdyby v té černočerné tmě narazik na zajíce. Ale agent gestapa nedokázal odolat pokušeni, že naváže kontakt.

Jde-H mu opravdu o kontakt, pomyslel si Spaulding. Za pár minut to bude vědět. David počkal třicet vteřin od chvíle, kdy muž zmizel v lese. Pak se bleskově a nehlučně položil na zem a začal se kutálet od skály v ostrém úhlu od bodu, kde vstoupila spojka do lesa. Když urazil v trávě asi dvanáct metrů, vstal, skrčil se a vydal se k prvním křoviskům, přičemž odhadoval, že je asi šedesát metrů od Němce. Vstoupil do hustého porostu a nehlučně snižoval vzdálenost. Muže sice neviděl, ale věděl, že ho brzy najde. Pak spatřil Němcův signál. Zapálenou zápalku skrytou v otevřené dlani, pak rychle sfouknutou. Další. Tahle hořela několik sekund a potom ji rychlé sfouknutí uhasilo. Z houštiny přišly dvě oddělené, krátké odpovědi. Dvě hořící zápalky. Na opačných stranách. David odhadl vzdálenost na třicet metrů. Němec, který se v baskickém lese nevyznal, stál blízko otevřeného prostoru. Signalizující muž se přibližoval. Spaulding se připlazil blíž tak tiše, že nepřehlušil zvuky lesa. Uslyšel šepot. Rozeznal jenom některá slova. Ale to stačilo. Rychle se vrátil porostem na místo, kudy do lesa vstoupil. Doběhl ke skále. Vyndal z bundy malou baterku, položil na sklo prsty a zamířil na jiho2ápad. Pětkrát rychle za sebou rozsvítil. Pak dal baterku zpět do kapsy a čekal. Už to nebude dlouho trvat. Netrvalo. Němec vyšel z mlází, v ruce lopatku a kouři] cigaretu. Noc byla černá, měsíc jen občas prorazil přes husté mraky, byla téměř absolutní tma. David vstal ze skály a krátkým hvízdnutím dal Němci znamení. Ten k němu přišel.

„Co se děje, Lisabone?“

Spaulding řekl tiše jenom dvě slova.

„Heil Hitler.“

A vrazil krátký bajonet Němci do žaludku, stočil ho směrem dolů a zabil muže téměř okamžitě. Tělo padlo na zem, rysy zkroucené, jediným zvukem bylo prudké vdechnutí, začátek výkřiku, který byl přidušen pevnými prsty; přitisknutými mrtvému muži přes ústa, silným tlakem dolů na nůž, který přerušil dýcháni. David se rozběhl k houštinám nalevo od bodu, kudy tam předtím vstoupil. Bylo to blízko, ale zase ne příliš od místa, kde se Němec šeptem domlouval se svými dvěma společníky. Padl do trsů kapradin, protože náhle vykoukl z mraků měsíc. Několik vteřin se nehýbal a poslouchal, ozvou-li se nějaké poplašné zvuky. Nic neslyšel. Měsíc zase zašel, byla opět tma. Tělo na poli při krátkém osvětleni nikdo nespatřil. Což poskytlo Davidovi velmi důležitou informaci. I když alpští myslivci byli v lese, nebyli na jeho kraji. Nebo tam byli, ale o pole se nestarali. Čekali. Očekávali pokyny. Nebo jenom čekali. Klekl si a po čtyřech odlezl rychle na západ do hustého porostu. Tělo a končetiny tiskl k nerovnostem půdy a šramot ladil se šuměním lesa. Dolezl na místo, kde se před několika minutami setkali tři muži. Nikoho neviděl, nevnímal ničí přítomnost. Vyndal z krabičky v kapse vlhkuvzdorné zápalky a vybral dvě. Zapálil první, a jakmile vzplála, sfoukl ji. Pak škrtl druhou, nechal ji chvilku hořet a pak ji sfoukl. O nějakých dvanáct metrů dál v houšti mu odpověděl záblesk zápalky.

Přesně na sever. Téměř ve stejném okamžiku přišla i druhá odpověď. Ta byla na západ, ve vzdálenosti asi tak dvaceti metrů. Nic víc. Stačilo. Spaulding rychle zalezl do lesa pod severovýchodním úhlem. Urazil maximálně pět metrů a skrčil se u mravenci prolezlého stromu ceiby. Čekal. Zároveň si vyndal z kapsy bundy krátkou smyčku z ohebného drátu. Na obou koncích byla dřevěná rukojeť, přesně pro lidskou ruku. Na to, že patří k alpským myslivcům, je ten německý voják dost hlučný, pomyslel si David. Opravdu spěchal, nedočkavý vyplnit nečekaný povel k setkání. To Spauldingovi naznačilo, že agent gestapa nebyl jen talc někdo. Což znamenalo, že zbývající oddíly budou na svém místě a budou čekat na rozkazy. Bude tam minimum individuální iniciativy. Teď na ně neměl čas myslet. Německý voják právě míjel ceibu. David se potichu napřímil, v obou vysoko zdvižených rukou držel smyčku. Oko sklouzlo přes vojenskou helmu. Utáhl je tak rychle a silné, že se drát zařízl muži do svalů na krku a byl konec. Žádný zvuk, jenom výdech. David Spaulding slýchal ten zvuk tak často, že ho nijak nevzrušil. Ticho. A pak nezaměnitelný zvuk lámaných větviček, kroky, drtící povrch země na neznámé cestě. Chvátající, netrpělivé, tak jako byl netrpělivý mrtvý muž u jeho nohou. Spaulding zastrčil zakrvácenou drátěnou smyčku do kapsy a z pouzdra na opasku vytáhl z karabiny krátký bajonet. Věděl, že není důvod ke spěchu, třetí muž počká. Trochu možná zmatený, s obavami, ale pokud patří k alpským myslivcům, tak ani to ne. Ti byli tvrdší než gestapo. Říkalo se o nich, že je vybírali podle sadistických sklonů. Byli to roboti, kteří dokázali žít v horských průsmycích a živit nepřátelství v mrazivé samotě, dokud nedostali rozkaz k útoku. To bylo nesporné. Zabít je byla do jisté míry radost. Šlapací mlýn. Postupoval pomalu kupředu s napřaženým nožem.

„Wer?… Wer ist dort?“ zašeptala zneklidněně postava ve tmě.

„Hier, mein Soldát,“ odpověděl David. Bajonet z karabiny vjel do Němcova hrudníku.

Z hor sestoupili partyzáni. Bylo jich pět, čtyři Baskové, jeden Katalánec. Vůdce byl Bask, podsaditý, drsného zevnějšku.

„To jste nám připravil bláznivý výlet, Lisabone. Chvílemi jsme mysleli, že jste loco. Matko Boži! Ušli jsme asi sto mil.

„Němci si to projdou ještě mnohokrát, to vás ujišťuju. Jak to vypadá na severu?“

„Jsou tam skupinky alpských myslivců. Asi tak dvacet. Každých šest kilometrů napravo od hranice. Necháme je tam zahálet?“

„Ne,“ řekl Spaulding zamyšleně. „Zabijte je. Všechny a jenom tři nechte utéct. Žeňte je zpět. Oni gestapu potvrdi, co mu chceme namluvit.“

„Tomu nerozumím.“

„Není zapotřebí.“ David došel k skomírajícímu ohýnku a rozkopl uhlíky. Musel se dostat do Ortegalu. Nedokázal už na nic jiného myslet. Najednou si uvědomil, že podsaditý Bask jde za ním. Muž se zastavil za hasnoucím ohýnkem, něco mu chtěl říct. Díval se přísně na Davida a zamračeně řekl:

„Mysleli jsme, že byste to měl vědět. Dozvěděli jsme se, jak se na nás ta prasata napojila. Před osmi dny.“

„O čem to hovoříte?“ Spaulding byl podrážděný. Subordinace v severní zemi s sebou nesla jisté riziko. Měl by dostat psanou zprávu, o konverzaci nestál. Toužil se vyspat, pak se vzbudit a jet do Ortegalu. Ale Bask vypadal utrápeně, o tom nebylo pochyb.

„Tak do toho, amigo.“

„Nechtěli jsme vám to řikat předem. Mysleli jsme, že byste mohl udělat něco neuváženého.“

„Jak to? Proč?“

„Byl to Bergeron.“

„Tomu nevěřím…“

„Je to tak. Dostali ho v San Sebastianu. Nezlomili ho snadno, ale zlomili. Deset dní mučení, proud do genitálií, kromě jiného, napíchané drogy. Říkali, že když umíral, tak na ně plival.“

David se podíval na muže. Uvědomil si, že nic nečíti. Mé nečíti. A absence citu ho varovala, aby se měl na pozoru. Vycvičil muže jménem Bergeron, pobýval s nim v horách, mluvil s nim donekonečna o věcech, o kterých spolu rozprávějí dva muži, když jsou dlouho o samotě. Bergeron s ním bojoval, obětoval se za něj. Bergeron byl jeho nejlepší přítel v severní zemi. Před dvěma lety by ho taková zpráva přivedla k zuřivosti. Bušil by do země a požadoval by akci na druhé straně hranice jako odvetu. Před rokem by poodešel od posla takové zprávy a poprosil o několik minut o samotě. O tichou chvilku, aby si vybavil muže, který obětoval svůj život, a vzpomínky, které po sobě zanechal. Ale teď necítil nic. Naprosto nic. Byl to strašný pocit nic necítit.

„Už to nikdy nedělejte,“ řekl Baskovi. „Příště mi to řekněte. Neudělám nic neuváženého.“

13. prosince 1943, Berlín

Johann Dietricht přesunul své neuvěřitelně kypré tělo do kožené židle před Altmüllerovým stolem. Bylo třicet minut po desáté večer a on dosud nevečeřel, neměl Čas. Messerchmitt, kterým letěl ze Ženevy, byl nacpaný a on byl celý strnulý. Všechno dohromady způsobilo, že se Dietricht cítil nepříjemně vyčerpaný. Skutečnost, kterou neopomněl mnohokrát Unter-staatssekretárovi připomenout.

„Ceníme si vaší námahy, Herr Dietricht. A mimořádných služeb, které jste pro naši zemi vykonal.“ Altmüller mluvil velmi starostlivě. „Bude to trvat už jenom několik minut, a pak vás dopravíme, kam si jen budete přát.“

„Do nějaké útulné restaurace, jestli nějakou najdete otevřenou v tuto hodinu,“ řekl Dietricht nedůtklivě.

„Omlouváme se, že vás od toho zdržujeme. Příjemný večer, skutečně dobré jídlo. Pálenka, dobrá společnost. Bůh ví, že si to zasloužíte… Je takový hotel, několik mil za městem. S omezenou klientelou, zejména mladí letečtí důstojníci na školení. Kuchyně je skutečně výborná.“

Johann Dietricht necítil sebemenší potřebu vrátit Altmůlle-rovi jeho úsměv. Některé věci ve svém životě považoval za své nezadatelné právo. Dlouhá léta byl k tomu vychováván. Byl velmi důležitou osobou, a ti ostatní se nutně museli postarat o jeho uspokojení. Jako se ho teď Herr Altmüller snažil uspokojit.

„To by mohlo být vzpružující. Byl to příšerný den. Vlastně dny.“

„Jistě. Máte-li na mysli něco jiného…“

„Ne, ne. Přijímám vaši nabídku… Pustíme se do toho, ano?“

„Výtečně. Vrátíme se trochu zpět, aby nemohlo dojít k omylu… Američana nezneklidnila zmínka o Buenos Aires?“

„Přímo po tom skočil. Odporný chlap, nedokázal se vám podívat přímo do očí, ale co řekl, to si také myslel. Prosté byl odporný, Jeho šaty, i jeho nehty, špindíra!“

„Ano, to jistě. Ale nepochopil jste to třeba špatné?“

„Mluvím anglicky velmi dobře. Vnímám dokonce i jednotlivé odstíny, Velmi mu to vyhovovalo. Soudím, že ze dvoudůvodů: je to dost daleko –několik tisíc mil –a nominálně je město pod kontrolou Američanů.“

„Ano, očekávali jsme podobnou reakci. Měl oprávněni to potvrdit?“

„To určitě ano. Bez diskuse. I když měl otřesné chování, zjevně byl vysoce postavený, velmi sebevědomého vystupováni. Velice nevypočitatelný, ale velmi žádostivý uskutečnit výměnu.“

„Probírali jste, třeba i jen okrajově, motivy obou stran?“

„Přisahám, Že se tomu nedalo vyhnout! Ten Kendall byl velmi přímý člověk. Je to proste finanční záležitost, čistá a jednoduchá. Nic jiného. A já mu věřím bezvýhradné: hovořil pouze v číslech. Na ně zredukoval celé jednání. Pochybuju, že dokáže něco jiného. A já jsem velmi vnímavý.“

„Počítali jsme s tím. A Rhinemann? Také působi dobrým dojmem?“

„Naprostý nezájem. Vyzvedl jsem, že na sebe bereme jisté riziko ve snaze předejít podezření Spojenců, Rhinemann byl vyhnán do exilu. Kendall se zajímal jenom o Rhinemannovo jmění.“

„Ještě co se týká časových údajů, musíme být naprosto přesni. Ještě jednou si projdeme plánované termíny. Kdybychom někde udělali chybu, došlo by ke katastrofě. Pokud tomu dobře rozumím, Američan zvýšil předběžnou nabídku na zásilku bortu a černých diamantů…“

„Ano, ano,“ vpadl mu do řeči Dietricht jako snaživé dítě. „Vlastně neměl naprosto žádnou představu o našich potřebách. Dojednal jsem maximum, to je jasné, co se týče termínu, nebyla tam velká diference. Musejí odklonit zásilky od plánované trasy, změna adresáta je pro ně příliš velké riziko.“

„Nejsem si zcela jistý, jestli tomu rozumím. Může v tom být nějaký trik.“

„Jsou obětí vlastních bezpečnostních opatření. Asi tak před měsicem byl každý sklad diamantů mimořádně často kontrolován, tucty podpisů na každý kilogram. Kdyby vzali odtud naši podstatnou zásilku diamantů, mohlo by dojít k prozrazení.“

„To jsou ty nevýhody demokracie. Podřízení mají spoustu odpovědnosti. Jednou jim ji dáte, pak ji těžko berete. Otřesné.“

„Kendall to probíral, vzniklo by mnoho problémů. Je do toho zapojeno mnoho lidi. Je to velmi citlivá záležitost. Jejich tajná služba je samý gauner.“

„Musíme se zařídit podle nich,“ řekl Altmüller s odevzdaností, týkající se jeho osoby, ne Dietrichta. „A předpokládaný termín odklonu zásilky je od čtyř do Šesti týdnů. Dřív to nešlo?“

„To jistě ano. Pokud bychom si surovinu zpracovali sami.“

„Vyloučeno. Mohli bychom skončit s hromadou hlíny. Musíme mít finální produkt, to je jasné.“

„Přirozeně. V tom ohledu jsem se vyjádřil jasně.“

„Napadá mi, jestli ten odklad není vymyšlený. Musím probírat všechny nesrovnalosti, Herr Dietricht. Zmínil jste se přece, že ten Kendall byl dost neprůhledný.“

„Ale celý se na to třásl. Vždyť jsem řekl, že se na to třásl. Řekl takový příměr, který jeho slovům dodal váhu. Řekl, že mají stejný problém jako ten člověk, který vešel do trezoru státu Kentucky a vyšel ven s bednami zlatých cihel… Je to všechno?“

„Skoro. Ten agent v Ženevě dostane jméno člověka pro Buenos Aires? Člověka, kterého máme kontaktovat?“

„Ano, během tři čtyř dnů. Kendall soudil, že by to mohl být vědec, který se jmenuje Spinelli. Odborník na gyroskopy.“

„To asi bude otázka dohody, řekl bych. To je Ital?“

„Americký Ital.“

„Aha. To se dalo odhadnout. Ty projekty budou pochopitelně hlídané. Teď nezbývá všem zúčastněným než udělat tah a reagovat na protitahy až do výměny. Rituální tanec.“

„Ach ne! Teď už je to jenom na vašich lidech. Já jsem z toho venku. Já jsem věc započal a věřím, že jsem přispěl velmi podstatně.“

„O tom nikdo nepochybuje. A předpokládám, že důvěru, kterou ve vás Fůhrer vkládá prostřednictvím této kanceláře, nezklamete. Nikomu jste se o výletu do Ženevy nezmiňoval?“

„Nikomu. Fiihrer nevkládá důvěru do nehodných rukou. On to ví. Tak jako na mého otce a jeho bratra, mého strýce, může se neochvějné spolehnout na loajalitu a poslušnost všech Dietrichtů.“

„Často se o tom zmiňuje. Jsme u konce, mein Herr.“

„Fajn! Bylo to hrozně enervující!… Přijmu vaše pozváni do restaurace. Jestli to zařídíte, zatelefonuji pro své auto.“

„Přejete-li si, ale velmi rád vám dám k dispozici svého osobního řidiče. Už jsem se zmínil, že je tam poněkud omezený přistup. Můj řidič je mladý muž, který se v tom umí pohybovat.“ Altmiiller pohlédl na Dietrichta. Jejich oči se na okamžik setkaly. „Fůhrer by nelibě nesl, že jsem pro vás neudělal maximum.“

„Ano, jistě. Zřejmě to bude jednodušší. A nechci vyvolat Fiihrerovu nelibost.“ Když Altmüller vstal a obešel stůl, Diet-richt se vyprostil ze židle.

„Děkuji vám, Herr Dietricht,“ řekl Unterstaatssekretár a napřáhl pravici. „Až přijde čas, zveřejníme váš mimořádný přinos. Jste hrdina Říše, mein Herr. Je to čest vás znát. Pobočník, který čeká venku, vás odvede k automobilu. Řidič je už připraven.“

„To je úleva! Dobrou noc, Herr Aitmůller.“ Johann Dietricht se odkolébal ke dveřím a Franz přešel ke stolu a zmáčkl tam knoflík. Ráno bude Dietricht nalezen mrtvý a okolnosti budou natolik šokující, že se o nich bude vykládat pouze šeptem. Dietricht, nepodařenec, bude odstraněn. A všechny stopy, které by vedly od Ženevy k vůdcům Reichu, zmizí s ním. Buenos Aires bude držet v rukou Erich Rhinemann a jeho bývalí bratři v německém průmyslu. Kromě něho, Franze Altmüllera.

Za nitky tahá on.

75. prosince 1943, Washington, D.C.

Swansonovi metody, kterých byl nucen někdy použit, neseděly. Cítil, že je to začátek nekonečné řady podvodů. A on nebyl podvodník. Dokázal snad líp než ostatní podvodníky vytušit, ale to spíš vyplývalo z povahy jeho práce než z jeho vlastního charakteru. Byly to nechutné metody: pozorování lidí, kteří nevěděli, že jsou odposloucháváni a pozorováni, hovořili proto bez zábran, jež by měli v případě, že by věděli o skrytých očích, uších a odposlouchávacích zařízeních. To všechno byl jiný svět, svět Edmunda Pacea. Šlo to zařídit velmi jednoduše. Vojenská tajná služba měla odposlouchávané místnosti po celém Washingtonu. Na místech, kde by to nikdo nečekal. Pace mu předložil jejich „seznam, on si vybral hotel Sheraton. Čtvrté patro, pokoj 4M, dvě místnosti přístupné veřejnosti, jedna místnost tajná. Neviditelná místnost se skrývala za stěnou s otvory z jednosměrného skla do obou pokojů apartmá. Tyto pozorovací otvory byly zakryty kresbami im-presionistů, které byly trvale umístěny jak v ložnici, tak v obývacím pokoji. V neviditelné místnosti byly na poličkách pod průzory magnetofony zapojené do zásuvky. Konverzace byla nahrávána s minimální deformací. Jedinou vizuální překážkou byly světlé pastelové barvy obrazu. Což nebyla vlastně žádná překážka. Tak jako nebylo nijak nesnadné dostat ty tři muže do Sheratonu. Swanson zatelefonoval Jonathanu Craftovi z Packardu a oznámil mu, že Walter Kendaíl má přiletět krátce po poledni z Ženevy. Autoritativní generál sdělil roztřesenému civilistovi, že se nejspíš bude chtít s nimi telefonicky spojit. Doporučil tudíž Craftovi, aby rezervoval pokoj v nějakém frekventovaném, komerčním hotelu v centru města. Navrhl Sheraton. Craft se mohl přetrhnout, jako by mu šlo o život. Když si ministerstvo války přálo mít Sheraton, pak to bude Sheraton. Zajistil pokoj, aniž se o tom poradil s Howardem Oliverem z letecké společnosti Meridian. Armáda se postarala o zbytek. Když Walter Kendaíl před hodinou dorazil, zarazil Swansona jeho zanedbaný zevnějšek. Byl to následek vrozené nepořádnosti, ne cestování. Lemplovství, které se projevovalo v jeho chování, v neustále těkajících očích. Byla to přerostlá krysa v těle průměrně velkého muže. Tlouklo do očí, že se lidi jako Olíver a Craft s takovým Waltrem Kendallem vůbec stýkali. Což vypovídalo o tom, jakou má Kendaíl cenu. Kendaíl vlastnil v New Yorku revizní firmu. Byl finanční odborník, kterého si najímaly společnosti, aby jim upravil plány a statistiky. Účetní nikomu nepodal ruku. Zamířil rovnou ke křeslu naproti pohovce, sedl si a otevřel diplomatku. Začal je svérázným způsobem informovat.

„Ten darebák byl homosexuál, na to bych dal krk!“

Během hodiny je Kendaíl minutu po minutě informoval o všem, co se dělo v Ženevě. Dohodnuté množství bortu a černých diamantů, osvědčení o kvalitě, Buenos Aires, Gian Spi-nelli, projekty gyroskopů-jejich ověření a dodání, a spojka, Erich Rhinemann, Žid v exilu. Kendaíl byl autoritativní krysa, která se nepohybovala ve Špinavých jednacích stokách neobratně. Vlastně tam byla skoro jako doma.

„Jak si můžeme být jisti, že to bude čestný obchod?“ zeptal se Craft.

„Čestný obchod?“ Kendaíl se na úředníka z Packarda zašklebil, mrkl na něj a vycenil zuby. „To byste toho chtěl trochu moc. Čestný obchod!“

„Nemusejí nám dát ty správné plány,“ pokračoval Craft. „Můžou nám místo nich něco podstrčit!“

„Na tom něco je,“ řekl zavalitý Oliver se sevřenými rty.

„A my bychom mohli narvat do beden skleněnou bižutérii.

Copak si myslíte, že jim taková věc nedošla?… Ale oni to neudělají a my to taky neuděláme. Ze stejného zkurveného důvodu. Oběma nám visí nad hlavou oprátka. Máme společného nepřítele a nejsme to my navzájem.“

Oliver, který seděl naproti Kendallovi, na něj upřeně hleděl. „Tam jsou to Hitlerovi generálové, tady ministerstvo války.“

„Správně. Oběma nám byla vnucena role dodavatele. Za Boha, za vlast a jeden či dva dolary. A jsme ve stejně zapeklité situaci. Nemluvíme těm mizerným generálům do toho, jak mají válčit, a oni nám nemluví do toho, jak vyrábět. Jestli zmrší nějakou strategii nebo prohrají bitvu, my na ně neřveme. Ale když se nedaří nám, když nedodáme, co je potřeba, tak nám ti parchanti jdou po krku. To je sakra nespravedlivé. Ten teplouš Dietricht to vidí jako já. Musíme se chránit navzájem.“

Craft vstal z pohovky, byl to projev nervozity, výraz pochybnosti. Mluvil mírně, váhavě. „To přece není normální ochrana. Vždyť jednáme s nepřítelem.“

„Kterým nepřítelem?“ Kendall zašustil na klíně papíry, na Crafta se nedíval. „Ale tak dobře. Je to lepší než normální ochrana. Ať už vyhraje, kdo chce, až to skončí, budeme mít trochu náskok. Na tom jsme se také dohodli.“

Chvíli bylo ticho. Oliver se opřel o opěradlo s očima upřenýma na Kendalla. „To je eso v rukávu, Waltře. Na tom by něco mohlo být.“

„Hodně,“ konstatoval účetní a blikl očima po Oliverovi. „Vymetáme svinstvo z jejich měst, bombardováním vymazáváme továrny z mapy, silnice, dálnice, všechno lítá do povětří. A bude hůř. Dát to zas všechno do pořádku bude chtít spoustu peněz na rekonstrukci.“

„A když vyhrají Němci?“ zeptal se Craft od okna.

„To je sakra nepravděpodobné,“ odpověděl Kendall. „Jediná otázka je, kolik škody si obě strany navzájem způsobí a jestli budeme mít techniku. Čim větší škoda, tím víc se zaplatí za obnovu. Včetně Anglie. Jestli vám to, pánové, zapaluje, otočíte se na šestáku a zapojíte se do poválečných změn.“

„Ty diamanty…“ Craft se otočil od okna. „Kolik budou stát?“

„Copak na tom záleží?“ Kendall vytáhl stránku z hromady na klíně a něco na ni psal. „Je to nedostatkové zboží, jejich hodnota se mění. Stejně jako hodnota vašeho naváděcího zařízení. Když je o tom řeč, Howarde, mluvil jste předběžně s těmi doly?“

Oliver byl hluboce zamyšlený. Zamrkal a zvedl oči. „Ano, Koening. Zastoupení v New Yorku.“

„Jak jste jim to vysvětlil?“

„Že je to přísně tajné, schválené ministerstvem války. Zplnomocnění přijde ze Swansonova odděleni, ale ani on nebyl prověřen.“

„Skočili na to?“ Účetní stále psal.

„Řekl jsem, že peníze půjdou v prvním sledu. Chtějí na tom získat pár miliónů. Sešli jsme se v klubu bankéřů.“

„Skočili na to.“ Konstatování.

„Waltře…,“ pokračoval Oliver, „před chvílí jste se zmínil o Spinellim. To mi nesedí. On není ten pravý.“

Kendall přestal psát a podíval se na zástupce Meridianu. „Nepočítal jsem s tím, že bych ho do věci zasvětil. Měl provést kontrolu předtím, než bychom to platili. Měl zjistit, zda jsou plány pravé.“

„To není dobré. Neměl by se té věci účastnit. Vyberte někoho jiného.“

„Je mi to jasné.“ Kendall položil tužku. Začal se dloubat v nose, což byl příznak hlubokého zamyšlení. „Minutku… Byl by tu jeden takový. Přímo v Pasadeně. Je to sice setsakra podivín, ale mohl by na to být perfektní.“ Kendall se rozesmál a zároveň vydechoval ústy. „Nedělá žádné řeči, chci říct, že je dělat nemůže.“

„Je k něčemu?“ zeptal se Oliver.

„Měl potíže, ale bude možná ještě lepší než Spinellí,“ odpověděl Kendall a něco si psal na kus papíru. „Zařídím to… Bude to něco stát.“

Oliver pokrčil rameny. „Započítejte to do mimořádných výdajů, vy vyděrači. Co dál?“

„Kontakt v Buenos Aires. Někdo, kdo dokáže jednat s Rhi-nemannem a vypracovat podrobnosti předání.“

„Kdo?“ ptal se Craft vyděšeně, obě ruce sepjaté před sebou.

Účetní se ušklíbl a předvedl své žluté zuby. „Chcete sám? Vypadáte jako,kněz.“

„Bože chraň. Jenom jsem…“

„Kolik, Kendalle?“ vložil se Oliver.

„Víc, než se vám bude líbit, ale nejspíš nemáte na vybranou. Co budu moct, přesunu na stát, budu se snažit, aby vás to stálo co nejméně.“

„Tak jo.“

„V Buenos Aires je spousta armády. Swanson bude muset leccos zařídit.“

„Nebude se do toho míchat,“ řekl Oliver rychle. „Řekl to jasně. Nechce o vás už ani slyšet, ani vás vidět.“

„Nezajímá mě, co chce nebo nechce. Ale Rhinemann bude chtít určité záruky. Nic přesného teď nevím.“

„Swanson se bude vztekat,“ zakvílel zoufale Craft. „Nechceme, aby se vztekal.“

„Na tom mi hovno záleží! Chce si svou fajnovou uniformu udržet hezky čisťounkou… Tak teda na něj zatím moc netlačte. Dejte mi nějaký čas, musím si ještě moc věcí promyslet. Třeba mě něco napadne, aby si tu svou uniformu neposkvrnil. Možná pošlu účet taky jemu.“

Chce si svou fajnovou uniformu udržet hezky čisťounkou… To je moje nejvroucnější přání, pane Kendalle, pomyslel si Swanson, když se blížil k řadě výtahů. Jenže to teď není možné. Uniforma se umaže. S příchodem muže jménem Erich Rhinemann na scénu to bylo nevyhnutelné. Rhinemann byl jedním z Hitlerových omylů. To věděl Berlín i Londýn i Washington. Rhinemann byl člověk, který zasvětil svůj život moci: finanční, politické, vojenské. Podle jeho názoru musí veškerá moc vycházet z jediného zdroje a on se snažil být v centru tohoto zdroje. To, že byl Žid, byla náhoda. Nepříjemnost, která s koncem války zmizí. Až bude po válce, povolají Rhínemanna zpět. Zbytky německého průmyslu ho budou potřebovat, bude to i v zájmu předních světových finančníků. Rhinemann oživí mezinárodní obchod s větším rozmachem než předtím. I bez své účasti na transakci v Buenos Aires. S.ní docílí ovšem mimořádného vlivu. Bude-li o výměně vědět, zúčastní-li se na ni, dostane do rukou zbraň, kterou bude moci použít proti všem stranám a všem vládám. Zejména washingtonské. Erich Rhinemann musí být zlikvidován. Po výměně. Už jenom z tohoto důvodu bude muset mít Washington v Buenos Aires ještě jednoho muže.

16. prosince 1943, Washington, D.C.

Nebylo zvykem, aby nejvyšší důstojník ve Fairfaxu, plukovník Edmund Pace, z jakéhokoliv důvodu opouštěl tábor, ale dostal k tomu rozkaz.

Pace stál před stolem generála Swansona a začínalo mu svítat. Swansonovy instrukce byly strohé, týkaly se více věcí, než jejich strohost naznačovala. Budou se studovat materiály tajné služby z mnoha na dva západy uzavřených místností, několik z nich ihned. Swanson si byl vědom, že Pace zprvu nesouhlasil. Velitel Fairfaxu nemohl v první chvíli skrýt své překvapení. Měl dodat agenta, který mluvil plynně německy i španělsky. Musel se vyznat v leteckém inženýrství, metalurgické dynamice a navigačních systémech. Měl to být muž, který mohl oficiálně pracovat na vyslanectví. Musel tedy mil jisté kouzlo osobnosti a schopnost pohybovat se ve finančních kruzích a v diplomatické aréně. V této kritické chvíli Pace odmítl. Věděl o sondáži v Johannesburgu a o ženevském agentovi, a měl proto námitky. Skočil Swansonovi do řeči, načež se dozvěděl, že si má své připomínky nechat pro sebe, dokud mluví jeho nadřízený. Poslední, co měl muž pro Buenos Aires ovládat, a generál připustil, že vzhledem k předešlým nárokům technické povahy je to požadavek poněkud nesourodý, bylo umění „rychlé likvidace“. Muž musel umět dobře zabíjet. Žádné přestřelky s protivníkem, žádný šílený svit v oku při zvucích střelby. Ale musel umět zabíjet tiše, sám se svou obětí. Sám.

Poslední kvalifikační požadavek Pacea uklidnil. Z jeho výrazu bylo patrno, že ať už se jeho nadřízený angažuje v čemkoli, vymykalo se to jeho původnímu předpokladu o ryze teoretické práci. Ministerstvo války by nepožadovalo muže podobného ražení, kdyby hodlalo uzavírat dohody. Nejvyšší důstojník Fairfaxu se zdržel komentáře. Bylo evidentní, že hledat v materiálech bude on sám. Požádal o šifru, název, který by mohl používat, bude-li nutné navázat spojení. Swanson se opřel o křeslo a zadíval se na mapu na stole. Mapa, nad kterou strávil přes tři hodiny.

„Řekněte Tortugas,“ řekl.

18. prosince 1943, Berlín, Německo

Altmüller hleděl na neporušenou pečeť na velké hnědé manilové obálce. Položil ji pod stolní lampu a z horní zásuvky vyndal zvětšovací sklo. Zkoumal pečeť pod lupou a byl spokojen. Nebyla porušená. Kurýr z vyslanectví v Buenos Aires přiletěl přes Senegal a Lisabon a doručil obálku osobně, podle instrukcí. Protože kurýr sídlil trvale v Argentině, nechtěl Altmüller, aby tam vznikly nějaké řeči, a tak si s ním chvíli nezávazně povídal a několikrát se pohrdavě zmínil o spojení. Podotkl, že je to otrava – memorandum o finančních záležitostech vyslanectví, což patří vlastně ministerstvu financí, ale co si má počít? Vyslanec je pradávný Speerův přitel. Teď byl kurýr pryč, dveře zavřené a Altmüller soustředil pozornost na obálku. Byla od Ericha Rhinemanna. Na horním konci ji rozřízl. Dopis byl psaný rukou, Rhinemannovým téměř nečitelným rukopisem.

Drahý Altmüllere, sloužit Říši je pocta, které se ujímám s nadšením. Jsem pochopitelně vděčný za Vaše ujištění, že se o mém úsilí dozví mnoho starých přátel. Za podobných okolností jsem něco podobného předpokládal. Jistě rád uslyšíte, že v pobřežních vodách od Punta Delgada až na sever ke Karibskému moři plují mé lodě pod neutrální paraguayskou vlajkou. To by se vám mohlo hodit. Vlastním mnoho člunů, malých a středně velkých lodí, které jsou vybaveny velmi výkonnými motory. Jsou schopny rychlé plavby pobřežními vodami, kde lze doplňovat palivo, což umožňuje velmi rychle překonávat značné vzdálenosti. S letadlem se to jistě srovnat nedá, ale zato lze cesty zcela utajit před zvědavýma očima, kterých je v současné době na letištích takové množství. I my neutrálové musíme Čas od času vyzrát na blokádu. Tyto informace by měly být odpovědí na vaše podivně zamlžené dotazy. Prosím Vás, abyste při příští komunikaci byl přesnějšj. Nicméně Vás ubezpečuji o své oddanosti Říši. Když už jsme u toho, informovali mě partneři v Bernu, že váš Fuhrer vykazuje výrazné známky vyčerpanosti. To se afe dalo cekat, viďte? Pamatujte si, můj milý Franzi, že idea dosahuje větší velikosti, než člověk. V současnosti idea člověka předstihla. Idea nabyla na velikosti.

Čekám od Vás zprávu.

Erich Rhinemann

Jak delikátně delikátní byl Rhinemann!… oddanost Říši… partneři v Bernu… výrazné známky vyčerpanosti…

Rhinemann vypočítal všechny své možnosti včetně finančních, svůj „legitimní“ zájem a nevýslovnou oddanost Německu. Srovnáním těchto faktorů sám sebe nadřadil i nad Fůhrera. A vlastně tím pro větši slávu Říše Hitlera odsoudil. Rhinemann má nepochybně od tohoto dopisu fotokopii: o akci v Buenos Aires si Rhinemann založí velmi podrobnou dokumentaci. A jednoho dne ji použije k tomu, aby se vyšvihl na vrcholek poválečného Německa. Snad i celé Evropy. K tomu, aby si zajistil souhlas, bude mít zbraň. Po vítězství i porážce. Neotřesitelnou oddaností nebo, naopak, vyděračstyím takové ráže, že se Spojencům roztřesou kolena i při pouhé vzpomínce. Budiž, pomyslel si Altmüller. S Rhinemannem se o celé věci neradil. Cokoli Rhinemann dělal, dělal výtečně. Byl mimořádně metodický a během akce konzervativní v tom smyslu, že před každou další fázi mistrovsky zvládl všechny podrobnosti. A navíc, jeho fantazie měla mimořádná křídla. Altmüllerovy oči utkvěly na Rhinemannových slovech: Prosím Vás, abyste při příští komunikaci by! přesnější. Franz se usmál. Rhinemann měl pravdu. Formuloval zamlženě. Ale mělo to zjevný důvod: nevěděl přesně, kam se ubírá nebo kam je vlečen. Věděl jenom, že bedny s diamanty musejí být pečlivé prověřeny a že to nějakou dobu trvá. Delší dobu, než si Rhinemann uvědomuje, pakliže jsou informace z Peenemünde přesné. Podle Peene-miinde by bylo pro Američany hračkou naložit množství nekvalitního bortu tak, aby necvičené oko nepoznalo rozdíl. Kamínky, které by se při prvním styku s ocelí rozpadly. Kdyby se na akci podíleli Britové, pak by se to dalo klidně čekat. I Američané měli ve své tajné službě šikovné manipulátory. Kdyby se stala výměna věcí tajných služeb. Altmüller o jejich aktivním zapojeni pochyboval. Americká vláda byla hypokri-tická. Kladla na své průmyslníky požadavky a očekávala, že budou splněny. Ovšem nad metodami měli ve zvyku zavírat oči, naivní puritánské hnutí se těšilo ve Washingtonu mimořádné verbální podpoře. Jako děti. Jenže vzteklé a frustrované děti byly nebezpečné. Ty bedny se budou muset zkontrolovat bezprostředně. V Buenos Aires. A jakmile budou prověřeny, nesmí dojít k tomu, aby se vypařily z nebe nebo z vody. Proto se logicky ptal Rhinemanna na únikové cesty. Protože odkudsi a jaksi se! ty bedny musejí dostat tou nejlogičtější cestou do Německa. Ponorky. Rhinemann porozumí, nad přesností příští komunikace bude patrné jásat. Altinůller vstal od stolu a protáhl se. Nepřítomně chodil po své pracovně a pokoušel se zbavit bolesti v zádech, které ho trápily po dlouhém sezení. Došel ke koženému křeslu, ve kterém seděl před několika dny Johann Dietricht. Dietricht byl mrtev. Obětovatelný, nepodařený posel byl nalezen v zakrvácené posteli. A protože začaly kolovat trapné historky o předcházející noční orgii, bylo rozhodnuto pohřbít je i tělo neodkladně.

Altmüller přemýšlel, jestli mají Američani na taková rozhodnuti žaludek. Těžko.

9. prosince 1943, Fairfax, Virginia

Swanson čekal mlčky v ubikaci před těžkými ocelovými dveřmi. Nadporučík z bezpečnosti mluvil do telefonu jen tak dlouho, jak trvalo vyslovení generálova jména. Nadporučík přikývl, zavěsil lelefon, podruhé generálovi zasalutoval. Těžké ocelové dveře cvakly a Swanson věděl, že může vstoupit. Velitel Fairfaxu byl sám, jak Swanson nařídil. Stál na pravé straně stolu a v ruce držel slohu s materiály. Pozdravil nadřízeného.

„Dobrý den, pane generále.“

„Dobrý. Rychlá práce, to si cením.“

„Možná není všechno úplně podle vašeho přání, ale nic lepšího nemáme… Posaďte se, pane. Začnu kvalifikacemi. Jestli vám budou vyhovovat, vezmete si materiály. Jestli ne, tak se vrátí do trezoru.“

Swanson si vybral jednu z židlí s rovným opěradlem, které stály před plukovníkovým stolem, a poněkud rozladěně si sedl. Ed Pace, stejně jako mnozí jeho podřízení pro tajné operace, si počínal, jako by byl podřízen pouze Bohu a pak už nikomu. Snad i jeho by Fairfax prověřoval. Swansona napadlo, že by bylo mnohem jednodušší, kdyby mu Pace ten spis prostě dal a nechal ho číst. Na druhé straně základní zákon Fairfaxu zněl, že vždy existuje možnost, byť vzdálená, že každý pár očí může sedět nad nosem nepřítele. Člověk může být jeden týden ve Washingtonu, druhý v Anziu nebo na Šalomounových ostrovech. Paceovy metody měly svou logiku, celosvětovou síť tajných agentů může prozradit jediné selhání v bezpečnostním řetězu. Ale stejně ho to děsně štvalo. Paceovi se zřejmě jeho role líbila, byl smrtelně vážný, uvažoval Swanson.

„Předmět našich úvah je terénem prověřený muž. Jedná stejně nezávisle jako kdokoli v těch nejchoulostivějších lokalitách. Jazyky mluví plynně. Chování a legenda: výjimečně přizpůsobivý. Dokáže se obratné pohybovat v celé šíři občanského spektra, od čaje o páté na velvyslanectví až k obývacímu pokoji zedníka –snadno přechází z jednoho prostředí do druhého a působí velmi přesvědčivě.“

„Malujete mi ho v růžových barvách, plukovníku.“

„To jsem nechtěl, promiňte. Má velkou cenu tam, kde je. Ale neslyšel jste ještě všechno. Třeba změníte názor.“

„Tak do toho.“

„Negativní stránkou je, že nemá vztah k armádě. Tím nemyslím, že je civilista, má ve skutečnosti hodnost kapitána, ale mám pocit, že ji nikdy nepoužil. Chci tím naznačit, že není zvyklý na subordinaci. Vybudoval tam síť, on je velitel. Žije tam už asi čtyři roky…“

„Proč je to negativní?“

„Nedá se předpovědět, jak bude zachovávat disciplínu. Plnit rozkazy.“

„Moc prostoru mít nebude. Je to přesný plán.“

„Výborně… další negativní věc, není odborník na navigaci…“

„To je důležité!“ řekl Swanson ostře. Pace ho sem táhl zbytečně. Muž v Buenos Aires musel sakra dobře vědět, oč jde, snad i víc než vědět.

„Je odborník v příbuzném oboru, pane. V takovém, o němž naši lidé říkají, že je předurčen pro třaskavé školení.“

„Co to je?“

„Je stavební inženýr. S velkou zkušeností s mechanickými, elektrickými a kovovými projekty. Býval za tyto konstrukce plně odpovědný, od základů až po střechu. Je odborník na technické výkresy.“

Swanson chvíli mlčel, pak bez výrazu pokývl. „Dobře. Pokračujte.“

„Nejtěžší bylo najít požadovaného odborníka, který má zkušenosti s likvidací. I vy jste to připustil.“

„Já vím.“ Swanson měl pocit, že by měl dát najevo trochu porozumění. Pace vypadal vyčerpaně, hledání nebylo snadné. „Dal jsem vám zabrat. Má váš nevojenský inženýr na svém kontě dlouhý seznam likvidací?“

„Snažíme se seznamům vyhýbat, protože…“

„Vždyť víte, jak to myslím.“

„Ano. Tam, kde je, je to nevyhnutelné, bohužel. Vyjma mužů v Barmě a Indii měl víc příležitostí využít ’konečného řešení‘ než všichni ostatní v oboru. Pro vaši informaci, před provedením nikdy nezaváhal.“

Swanson začal hovořit, pak znejistěl. Nad očima s otazníky svraštil obočí. „Člověk nad takovými lidmi nestačí žasnout, viďte?“

„Jsou na to školení. Dělají práci jako každý jiný… pro jistý účel. Není to zabiják od narození. Takových je mezi našimi nejlepšími lidmi velmi málo.“

„Nikdy jsem vaší práci nerozuměl, Ede. Není trochu zvláštní?“

„Vůbec ne. Já bych naopak asi nemohl pracovat někde u vás na ministerstvu války. Z těch map a grafů a civilního žvanění o zbytečnostech bych měl hlavu jako včelín… Tak jak to vidíte?“

„Máte nějaké alternativy?“

„Několik. Ale každá má nějaký zápor. Ti, kteří jsou zběhlí v jazycích a jsou odborníci na navigaci, neumějí zase likvidovat. Předpokládal jsem, že tato položka je stejně důležitá jako ty ostatní.“

„Správný předpoklad… Řekněte, znáte ho?“

„Velmi dobře. Nábor jsem dělal já sám. Sledoval jsem každou fázi jeho výcviku. Viděl jsem ho v terénu. Je to profesionál.“

„Takového potřebuju.“

„Snad je to tedy váš muž. Než vyslovím jeho jméno, rád bych se vás na něco zeptal. Musim se na to opravdu zeptat, já totiž dostanu stejnou otázku.“

„Doufám, že budu moct odpovědět.“

„Je to v mezích možností. Nic specifického.“

„Co to je?“

Pace přistoupil ke stolu poblíž Swansona. Opřel se o stůl a založil ruce na prsou. To byl zase další armádní signál: Jsem tvůj podřízený, ale v tuto chvíli ay této situaci jsme si rovni.

„Řekl jsem, že má svou cenu tam, kde je. Není to úplně přesné. Je nenahraditelný, nepostradatelný. Jestli ho odvoláme, ohrozíme velmi choulostivou operaci. Nějak to provedeme, ale je v tom značné riziko. Chci vědět, zda tento úkol opravňuje jeho odvolání?“

„Řeknu vám to takhle, plukovníku,“ řekl Swanson jemným, ale pevným hlasem. „Ten úkol nemá žádné srovnáni, leda snad s projektem Manhattan. Předpokládám, že o projektu Manhattan jste už slyšel.“

„To ano.“ Pace se odlepil od stolu. ,; A ministerstvo války-prostřednictvím vaší kanceláře –tuto prioritu potvrdí?“

„Ano.“

„Tak tady ho máte, pane generále.“ Pace předal Swansonovi spis. „Je to jeden z našich nejlepších lidí. Je to náš muž v Lisabonu… Spauíding. Kapitán David Spaulding.“

26. prosince 1943, Ribadavia, Španělsko

David se řítil na motorce prašnou cestou podél řeky Minho. Byla to nejrychlejší cesta na hranice u Ribadavie. Za nimi mohl zahnout na západ na letiště za Valencou. Let do Lisabonu zabere další dvě hodiny, jestli vydrží počasí a sežene nějaké letadlo. Ve Valenci ho čekali až za dva dny, nemusí tam mít nic volného. Jeho netrpělivost ladila s rychlostí otáčejících se a rachotících kol pod nim. Bylo to zcela mimořádné, nedávalo to smysl. V Lisabonu nebyl nikdo, kdo by mohl vydat takové rozkazy, jaké dostat z Ortegalu!

Co se stalo?

Měl pocit, jako by někdo ohrozil životně důležitou část jeho existence. A nad svou reakcí žasl. Nijak svůj současný svět nemiloval, nijak ho netěšily ty nesčetné tahy a protitahy. Vlastně se mu většina jeho každodenní činnosti hnusila, měl po krk neustálého strachu, vysoce rizikových faktorů, se kterými musel počítat při každém svém rozhodnutí. Teď si uvědomil, proč se tak vzpíral. Získal v té práci sebevědomí. Do Lisabonu přijel před staletími, začal nový život a zvládl ho na výbornou. Vlastně to byla pro něj svým způsobem náhražka za všechny ty budovy, které chtěl postavit, všechny výkresy, které chtěl zhmotnit pomocí oceli a malty. Jeho práce měla v sobě přesnost a definitivní platnost, nesla výsledky každý den. Někdy několikrát za den. Podobné jako stovky detailů u konstrukčních speciríkací přicházely k němu informace a on je skládal dohromady a tvořil z nich skutečnost. A na této skutečnosti záviseli jiní. A teď ho chce někdo dostat z Lisabonu! Ze Španělska a Portugalska! Copak to jde tak jednoduše? Jeho hlášení mimořádně dopálila nějakého generála? Překazil nějaké strategické sezení, protože napsal pravdivou zprávu o operaci, kterou předtím považovali za úspěšnou? To se londýnští a washingtonští štábní důstojníci rozzuřili do té míry, že se rozhodli dotyčného otravu odvolat? Možné to bylo, nejednou ho upozorňovali, že pánové v podzemních prostorách londýnské Ťower Road mnohokrát nad jeho hodnoceními vyskakovali. Věděl, že washingtonský úřad pro strategické služby byl toho názoru, že překračuje svou pravomoc. Dokonce G2, vlastně jeho domovský přístav, kritizovala jeho angažovanost v útěkových týmech. Ale všechny tyto stížnosti převážila jediná skutečnost, byl dobrý. Dal dohromady nejlepší síť v Evropě. Právě proto byl David poněkud zmatený a značně rozrušený, a to z důvodu, který si nechtěl připustit: potřeboval chválu. Už na něj necekaly žádné budovy, žádné mimořádné výkresy, ze kterých se jednou stanou výjimečné stavby. Možná nebudou už nikdy žádné. Až to skončí, bude z něj inženýr, ve středních letech. Inženýr ve středních letech, který léta nepracoval ve svém oboru, ba dokonce ani v rozsáhlé armádě Spojených států, kde ženijní jednotky tvořily tu nejrozsáhlejší ženijní společnost v celé historii. Snažil se na to nemyslet. U Mendosy překročil hranice. Strážní ho tam znali jako bohatého neodpo-vědného emigranta, který se vyhýbá rizikům války. Vzali si od něj spropitné a zamávali mu.

Let z Valence na letišťátko za Lisabonem rušil prudký déšť. Bylo nutné dvakrát přistát-v Águedě a Pombalu –před nejdelším úsekem cesty. Čekal ho automobil z vyslanectví. Jeho řidič, šifrant jménem Marshall, znal jediný z celého vyslanectví jeho pravou činnost.

„Příšerné počasí, viďte?“ řekl šifrant a posadil se za volant, zatímco David hodil tlumok na zadní sedadlo. „Nezávidím vám cestovat v takové bedně. A k tomu ten déšť.“

„Tyhlety létající sekačky na trávu se drží tak nízko, že by člověk mohl seskočit. Víc starostí si dělám o stromy.“

„Já bych strach měl.“ Marshall vyrazil a zamířil směrem k rozpadlým ohradním vratům, která sloužila jako vstup na letiště. Na silnici to pěkně rozpálil, bylo teprve před šestou, ale obloha byla tmavá, bylo nutné rozsvítit světla. „Myslel jsem, že mě pochválíte a budete žasnout, že člověk s tak skvělým postavením jako já funguje jako řidič z povolání. Čekal jsem tam už od čtyř. Tak se ptejte. Načekal jsem se tam sakra dlouho.“

Spaulding se zasmál. „Proboha, Marshi, já jsem si myslel, že si chcete u mě udělat oko, abych vás příště vzal s sebou na sever. Nebo už ze mne udělali brigádního generála?“

„Něco z vás udělali, Davide.“ Marshall mluvil vážně. „Tu D.C. zprávu jsem bral osobně. Byla to velitelská šifra: pouze vizuálně, hlavní šifrant.“

„Jsem polichocen,“ řekl Spaulding mírné s úlevou, že si může s někým popovídat o té neuvěřitelné zprávě o jeho přeložení. „Co se to ksakru ďěje?“

„Nemám sebemenší zdání, na co vás potřebují, ale jedno vám můžu říct hned: měl jste tam být včera. Rozkaz zněl pořídit seznam všech vašich kontaktů s kompletní anamnézou: motivy, schůzky, jak často, měna, praxe, hesla… všechno. Nic nevynechat. Další rozkaz: dát celé síti na vědomí, že jste vyřazen ze služby.“

„Vyřazen…“ David opakoval nedůvěřivě slova. Vyřazen ze služby byla fráze, která se používala v případě zrady i přeložení. Význam byl jednoznačný, naprostý konec. „To je šílené! Je to moje síť!“

„Už ne. Poslali sem jednoho z Londýna, dnes ráno. Myslím sí, že je z Kuby, bohatý. Studoval před válkou v Berlíně architekturu. Zavrtal se do vaší pracovny a studuje vaše materiály. Je to vás nástupce… chtěl jsem, abyste to věděl.“

David upíral oči do předního skla, po kterém stékaly stružky prudkého lisabonského deště. Jeli po silnici s pevným povrchem pres alfamský distrikt, jeho větrnými strmými ulicemi pod věžemi katedrály sv. Jiří v maurském slohu. Americké vyslanectví bylo v Baixe za Terreiro do Paco. Ještě přibližně dvacet minut. Takže to skutečně skončilo, pomyslel si Spaul-ding. Posílají ho pryč. Mužem v Lisabonu je teď kubánský architekt. Znovu ho ovládl pocit vyděděnce. A skutečnost, že je odvoláván za tak mimořádných podmínek. Vyřazen ze služby…“Kdo podepsal rozkaz?“

„To je na tom to nejbláznivější. Velitelskou šifru mají k dispozici nejvyšší velitelé, nikdo jiný. Ale podpis tam nebyl žádný. V kabelogramu se žádné jiné jméno než vaše nevyskytlo.“

„Co se teď po mně chce?“

„Zítra pro vás přiletí letadlo. Odletíte večer. Jedno mezi-přistání. Lajeské letiště v Tercerii, Azory. Tam dostanete další rozkazy.“

26. prosince 1943, Washington, D.C.

Swanson pohnul páčkou na stolním domácím telefonu a řekl: „Pošlete pana Kendalia dovnitř.“ Vstal, zůstal na místě a Čekal, až se dveře otevřou. Neobejde stůl a nepřivítá toho muže. Vzpomněl si, že Walter Kendall se potřeseni rukou s Craftem a Oliverem v Sheratonu vyhnul. Nebude mu to tedy scházet, ale asi by postřehl, kdyby se tomu chtěl vyhnout Swanson.

Kendall vstoupil. Dveře se zavřely. Swanson viděl, že se vzhled účetního od onoho odpoledne, kdy sledoval jejich poradu z tajné místnosti, změnil jenom nepatrně. Kendall měl na sobě stejný oblek, snad i tutéž špinavou košili. Pán Bůh ví, jak vypadalo jeho spodní prádlo, moc příjemná představa to nebyla. Kendallův horní ret se poněkud prohnul. Nebylo to vyjádření hněvu ani pohrdáni– Byl to pouze průvodní znak jeho dýchání: ústy a nosem dohromady. Jako zvíře.

„Pojďte dál, pane Kendalle. Sedněte si.“

Kendall uposlechl bez komentáře. Jeho oči se letmo setkaly se Swansonovýma očima.

„Mám zapsáno ve svém diáři, že mí vysvětlíte jistá překročení týkající se kontraktu s Meridianem,“ řekl generál a rázně usedl. „Nechci dokumentaci, ale jenom vyčíslení… Jako externí revizní firmě to spadá do vaší kompetence.“

„Ale to není ten pravý důvod, proč jsem zde, že ne?“ Kendall sáhl do kapsy a vytáhl uválenou krabičku cigaret. Než si jednu zapálil, zmáčkl její konec. Swanson sledoval jeho nehty, byly neošetřované, nerovné a byla za nimi špína. Brígádnímu generálovi začalo docházet, i když o tom moc nepřemýšlel, že je to u Waltra Kendalia nějaká nemoc. Jeho vzhled byl pouze jedním z jejích projevů.

„Ne, proto tady nejste,“ odpověděl zdvořile. „Chci si vyjasnit základní pravidla, aby nemohlo dojít k nedorozumění. •Zejména u vás.“

„Základní pravidla, to vypadá jako hra. Jakou hru hrajete, pane generále?“

„Třeba by se to mohlo jmenovat’na Čisté uniformy‘. Nebo’Jak blokovat protihráče v Buenos Aires‘. To se vám možná bude zdát jako výstižnější název.“

Kendall, který si prohlížel cigaretu, střelil očima po generálovi. „Takže Oliver a Craft nečekali. Museli svému pánovi přinést pěkně tučnou kořist. To jsem od vás nečekal.“

„Ani Craft, ani Oliver nepřišli přibližné týden do_styku s tímto oddělením, tedy ani se mnou. Co jste odletěl do Ženevy.“

Kendall chvíli mlčel. „Takže máte tu svou uniformu pěkně zaneřádénou už teď… Sheraton. Napadlo mě, že je to pod Craftovu úroveň. Tomu by víc slušel Waldorf… Takže odposlech. To se vám podařilo ty parchanty pěkné nachytat.“ Kendall mluvil chraptivě, bez zlosti a zvyšování hlasu.

„No, takže si pamatujete, jak jsem dorazil, kam jsem měl namířeno. Jak jsem se dostal do Ženevy. Navíc to máte nahrané.

„Vyhověli jsme žádosti úřadu pro válečnou výrobu, který je interesován na obchodním jednáni s ženevskou firmou. To se stává Často. Zajisté jsme také chtěli zjistit, je-li důvod pro jistou předpojatost…“

„Kraviny!“

Swanson slyšitelně vydechl. „Zcela zbytečně se rozčilujete. Nehodlám se s vámi hádat. Stalo se to. Mám… sestříhaný záznam, který vás může poslat rovnýma nohama na elektrické křeslo. Olivera také… Craft by možná vyvázl s doživotím. Z jeho pochyb jste si dělal legraci, nenechal jste ho mluvit… Už je to jednou tak.“

Kendall se naklonil dopředu a zamáčkl cigaretu v popelníku na Swansonové stole. Závan strachu ho donutil podívat se na generála zkoumavě.

„Ale vám vyhovuje víc Buenos Aires než elektrické křeslo.

Nemám pravdu?“

„Nic jiného mi nezbývá. I když je mi to proti mysli. Je to spina vost…“

„Zkraťte to o ty voloviny,“ přerušil ho ostře Kendall, nebyl v podobných diskusích žádný amatér. Uměl sebe a svůj názor prosadit.

„Jak jste řekl, už je to jednou tak. Nejspíš jste už na dvorečku s námi ostatními prasaty… Tak si nehrajte na svatého. Ta vaše gloriola značně podezřele zavání.“

„Značně. Ale nezapomínejte, že já můžu utéct do spousty jiných vepřínů. Ministerstvo války je tak velký kolos, že mě můžou poslat během osmačtyřiceti hodin do Barmy nebo na Sicílii. Vás ne. Vy zůstanete tady… na dvorečku. Každému na očích. A já mám takové záznamy, které z vás udělají speciální případ. Tenhle bod jsem si s vámi chtěl vyjasnit. Doufám, že se už stalo.“

Kendall zmáčkl konec druhé cigarety a zapálil opačný konec. Vypouštěl kouř nosem. Chtěl něco říct, pak se zarazil, podíval se na generála a v jeho pohledu byla směsice strachu a nenávisti. Swanson zjistil, že se Kendallovým očím vědomě vyhýbá. Vzít na vědomí toho člověka v tuto chvíli se rovnalo přiznání ke spojenectví. A pak ho napadlo, jak to provede, aby toto spojenectví vydržel. Byla to odpověď, jeho odpověď, přinejmenším jedna z možných. Žasl, že ho to nenapadlo dřív. Walter Kendall musí být zlikvidován. Musí být zlikvidován tak jako Erich Rhinemann. Až se Buenos Aires bude chýlit k závěru, bude nezbytné KendalJa zabít. A tak utajit všechny stopy vedoucí k vládě Spojených států. Blesklo mu hlavou, jestli se také muž v Berlíně rozhoduje tak prozíravě a rázně. Těžko. Podíval se na špinavého účetního a neuhnul pohledem. Generál Alan Swanson se už nebál. Ani vina ho netížila. Byl voják.

„Budeme pokračovat, pane Kendalle?“

Plán, který pro Buenos Aires účetní vypracoval, byl dobře promyšlený. Swanson byl fascinován smyslem Waltra Kendal-la pro tahy a protitahy. Ten muž měl reakce kanalizační krysy, jednal instinktivně, zkoumal zdroje pachu i světla, jeho síla byla v jeho podezíravosti, v pružném a nepřetržitém reagování na své protivníky. Byl jako zvíře; predátor a štvanec současně. Hlavní německé zájmy se daly zredukovat na tři: kvalita bortu a černých diamantů, velikost zásilky a nakonec bezpečná doprava do Německa. Pokud nebudou tyto tři faktory zajištěny, nedojde k předání plánů naváděcího zařízení. Kendall předpokládal, že zásilku diamantů bude prověřovat tým odborníků-víc než jeden nebo dva muži. Bude to tedy tým tří až pěti mužů, potřebný čas může zabrat skoro celý týden, bude to záviset na úrovni techniky. Tuto informaci získal od newyorského Koeningu. Během téže doby bude zajištěno, aby odborníci na leteckou techniku mohli ověřit plány na gyroskopy z Peenemiinde. Budou-li Němci tak opatrní, jak se Kendall domníval, budou plány dodávány po částech, načasovaných adekvátně podle toho, jak bude pokračovat ověřování inspekčního týmu. Odborníkům na gyroskop budou bezpochyby doručeny části technických výkresů na izolované místo bez možnosti ofotografování nebo jakékoliv duplikace do té doby, než diamantový tým skončí svou práci. Jakmile budou obě strany s dodávkou spokojeny, bude podle Kendalla největším problémem zajištěni bezpečného transportu na jednotlivá místa určení. A logicky je tento problém identický pro obě strany: nebezpečí prozrazení. Zrada věci a země. Pokuta: smrt. Stejnou „zbrani“ mířil generál na Waltra Kendalla. Ještě nějaká novinka? Myslí si Kendall, že by bylo možné získat projekty a poté sabotovat nebo získat zpět zásilku diamantů? Ne. Pokud to bude civilní výměna. Nebezpečí prozrazení bylo příliš velké, bylo mnoho důkazů o kontaktech. Došlo by ke krizi a byla by zveřejněna jména. Znamení kolaborace by zničilo lidi i společnosti. Bleskově by se roznesly „autentické“ pověsti. A jestli se do toho vloží armáda, civilisté okamžitě od toho dají ruce pryč, neponesou za zásilku žádnou odpovědnost. Swan-son by to měl vědět, podobnou situaci vymyslel on. Swanson to věděl. Kde se budou diamanty kontrolovat? Které místo bude nejvhodnější? Kendallova odpověď byla strohá: místo, které bude nejvhodnější pro jednu stranu, odmítne strana druhá. Myslel si, že přesně to Němci předvídali a právě z toho důvodu navrhli Buenos Aires. Bylo to na té nahrávce. Swanson ji neposlouchal? Vlivné vrstvy v Argentině stranily nepochybně Ose, ale prioritní byla závislost vlády na spojenecké ekonomice. Neutralita země v podstatě vycházela z ekonomických faktorů. Proto se každá strana mohla o něco opřít, Němci se mohli spoléhat na sympatizující okolí, ale Američané dispono –“ valí vlivem, který dokázal tyto sympatie neutralizovat, aniž je mohl potlačit. Kendall obdivoval muže v Berlině, kteří Buenos Aires vybrali. Chápali nezbytnost rovnováhy psychologických prvků, potřebu ustoupit z vlivu, ale přesto ho udržet. Byli to machři. Obě strany budou mimořádně opatrné, prostředí to vyžadovalo. Vše záleželo na načasování.

Swanson věděl, jak vyvézt projekty, letka stíhaček bude hlídkovat nad pobřežními základnami pod diplomatickou ochranou. Ochrana se rozšíří o vojenskou. O operaci bude vědět pouze on, nikdo jiný v armádě ani ve vládě nebude informován. Vypracuje opatření a předá je Kendallovi v pravou chvíli. Jak se tam Němci dopraví? dotazoval se generál.

„To je tedy problém. –Vědí to a budou jistě vyslovovat požadavky na svou absolutní bezpečnost. Možná požádají o rukojmí, ale nejspíš ne.“

„Proč ne?“

„Znáte snad někoho, koho byste s klidným srdcem neobětovali? Pane Bože! Kdybych to byl já, vy první byste řekl: Jen ho zastřelte, toho zkurvysyna!“ Kendall opět bleskově upřel oči na Swansona. „Nevěděl byste ovšem, jaké speciální protiopatření jsem provedl já. Spousta uniforem by byla černá jako kolomaz.“

Swanson si uvědomil, že v Kendallových slovech se skrývá hrozba. Věděl také, že by se s ní dokázal vypořádat. Musel by trochu přemýšlet, ale to může odložit na pozdější dobu. Při přípravě Kendallovy likvidace se nemusí ukvapovat. Nejdřív bude na řadě jeho izolace, potom vypracováni materiálů…“Zastavme se u toho, jak chtějí vyvézt bort a černé diamanty. Není důvodu, abychom se navzájem sledovali,“ řekl Swanson.

„Nebudeme se tím tedy zabývat?“

„Myslím, že ne.“

„Fajn, jenom na to nezapomeňte,“ řekl Kendall,

„Diamanty budou dopraveny do Buenos Aires. Už je to projednáno?“

„Ano. Budou doručeny během tří, tří a půl týdně. Pokud nedojde v jižním Atlantiku k nějaké mele. Ale s ničím takovým nepočítáme.“

„V Buenos Aires bude pracovat inspekční tým. My pošleme nějaké fyziky… kdo to bude? Spinelli?“

„Ne, kvůli oběma stranám jsme ho vyloučili. Ale víte, že…“

„Ano.-Tak kdo tedy?“

„Muž, který se jmenuje Lyons. Eugene Lyons. Mám tady pro vás jeho materiály. Pěkně se zapotíte, až to budete číst, ale jestli je někdo lepší než Spinelli, pak je to on. Nechceme nic riskovat. Je teď v New Yorku.“

Swanson si dělal poznámky. „Jak to bude s dopravou pro Němce? Máte nějaké nápady?“

„Pár jich mám. Neutrální nákladní letadlo na sever do Recife v Brazílii, na východ do Palmas nebo někam do Guineje na africkém pobřeží. Pak rovnou do Lisabonu a pryč. Je to nejrychlejší trasa. Ale třeba nebudou chtít využít vzdušných koridorů.“

„Mluvíte jako voják.“

„Když něco dělám, tak perfektně.“

„A dál?“

„Myslím, že se asi rozhodnou pro ponorku. Možná pro dvě, aby odlákali pozornost. Pomalejší, ale bezpečnější.“

„Ponorky do argentinských přístavů nemohou. Naše jižní hlídky by je odtud vyhnaly. Jestli se tam dostanou, budou v pasti. Nehodláme měnit pravidla.“

„Asi budete muset.“

„Vyloučeno. Musí to jít jinak.“

„Tak vypátrejte, jak. Nezapomeňte na ty čisté uniformy.“

Swanson uhnul pohledem. „A co Rhinemann?“

„Co s ním má být? Je naprosto v pořádku. S jeho penězi na něj nemůže ani Hitler.“

„Já mu nevěřím.“

„To byste musel být pořádný blázen, kdybyste mu věřil. Ale to nejhorší, co může udělat, je, že bude vyžadovat výhodnou pozici na trhu nebo peníze –od obou stran. Takže co? Dodá. Proč by neměl?“

„To je mi jasné, že dodá, o tom jsem zcela přesvědčen. Čímž se dostáváme k hlavnímu bodu našeho rozhovoru. Chci muže v Buenos Aires. Na vyslanectví.“

Kendall vstřebával Swansonovo prohlášení, než odpověděl. Natáhl se pro popelník a položil si ho na opěradlo křesla. „Jednoho z vašich mužů, nebo jednoho z našich? My někoho mít musíme, počítali jsme, že budete chtít po nás, abychom nějakého vybrali.“

„Počítali jste špatně. Vybral jsem ho sám.“

„To by mohlo být nebezpečné. Nemyslím to nijak zle, jenom na to chci upozornit.“

„Jestli se do toho vložíme, civilisté od toho dají ruce pryě?“ Otázka.

„Má to svou logiku.“

„Pouze když onen muž, kterého pošlu, bude vědět o těch diamantech. Musíte mít jistotu, že neví.“ Konstatování. „Naprostou jistotu, Kendalle. Je to váš životní zájem.“

Účetní Swansona upřeně pozoroval. „Oč tu jde?“

„Mezi Buenos Aires a leteckými závody Meridian leží šest tisíc mil. Chci se vyhnout nehodám. Chci, aby mi ty projekty doručili profesionálové.“

„Neriskujete, že se vám umaže uniforma, pane generále?“

„Ne. Řekneme mu, že to je Rhinemannova práce, že dostaneme ty projekty z Peenemůnde. Řekneme, že Rhinemann navázal spojeni s německým podzemím kvůli organizování útěků.“

„Samá díra! Odkdy třeba pracuje podzemí za peníze? Proč by například podnikali výlet tři tisíce mil daleko? Nebo spolupracovali s Rhinemannem?“

„Protože on potřebuje je a oní jeho. Rhinemann musel odejít do exilu jako Žid, byla to chyba. Byl to Kruppův konkurent.

Mnozí v německém průmyslu mu jsou stále věrní a v Bernu má své zastoupení… Naše problémy s gyroskopem nejsou žádným tajemstvím, to dobře víme. Rhinemann toho využije a dojedná v Bernu dohodu.“

„Proč do toho vůbec zatahovat podzemí?“

„Mám k tomu své vlastní důvody. To není vaše věc.“

Swanson mluvil zdvořile, zřetelně odděloval slova. Proletělo mu hlavou, že se zase cítí velmi vyčerpaný. Musí si dávat pozor, když byl unaveriý, nemohl se na sebe moc spoléhat. A zrovna teď musí být přesvědčivý. Musí donutit Kendalla, aby ho poslechl bez komentáře. Bylo důležité, aby dostal Spauldinga do blízkosti Ericha Rhinemanna. Cílem byl Rhinemann. Brigádní generál si prohlížel umolousaného muže naproti sobě. Dělalo se mu nevolno při pomyšleni, že takový lidský odpad je pro něj v tuto chvíli tak důležitý. Nebo je to tak, přemýšlel, že ho k využíváni takové bytosti nutí okolnosti? K využíváni a posléze nařízení popravy. Jejich světy se sbližovaly.

„Dobře, pane Kendalle, vysvětlím vám to… Muž, kterého jsem vybral pro Buenos Aires, patří k nejlepším agentům tajné služby, které máme. Zajistí přepravu projektů sem k nám, Ale nechci, aby se nějakou náhodou dozvěděl o diamantové zásilce. Když bude Rhinemann působit izolovaně, bude to podezřelé, když do toho zapojíme i německé podzemí, podezření se rozplyne.“

Swanson se dobře připravil. Každý mluvil o francouzském a balkánském podzemí, ale činnost německého podzemí byla rozsáhlejší a účinnější, a přece utrpěli více ztrát než všichni ostatní dohromady. Bývalý muž v Lisabonu to dobře ví. Bude to přijatelné a legitimní vysvětlení jeho úkolu v Buenos Aires.

„Počkejte chvilku… Kriste Pane! Počkejte chvilku.“ Výraz nesouhlasu na Kendallově tváři se prudce změnil. Jako by najednou našel v Swansonových slovech smysl.

„To by byl skvělý trik.“

„O jakém triku mluvíte?“

„Prostě trik. Říkáte, že ho chcete použit na toho agenta: Podzemí mimo podezření a ty ostatní ptákoviny… O.K., pokračujte. Mluvil jste o našich zárukách.“

„Jakých zárukách?“

„Že se zásilka diamantů z Koeningu bude moct dostat z Buenos Aires. Probíráme to pořád dokola… Chci vám položit pár otázek. A odpovězte mi na ně přímo.“

Kanalizační krysa, myslel si Swanson při pohledu na vzrušeného a neupraveného muže. „Prosím.“

„Tak k tomu podzemí. Dostali z Německa spoustu lidí, velmi důležitých lidí. To asi každý ví.“

„Jsou velmi schopní.“

„Mají nějaké kontakty na německé námořnictvo?“

„Asi ano. Spojenecké ústředí tajných služeb by to vědělo konkrétně…“

„Ale nechcete se na ně obrátit. Nebo ano?“

„Vyloučeno.“

„Ale možné by to bylo?“

„Co?“

„To německé námořnictvo, ksakru! Ponorky!“ Kendall se naklonil dopředu, oči zapíchnuté do Swansonových.

„Nejspíš ano. Já ovsem nepatřím prvořadě k tajné službě. Německé podzemí má ale velmi rozsáhlou síť. Asi má kontakty i na námořní velení.“

„Pak to možné je.“

„Ano, všechno je možné.“ Swansonovi klesl hlas, když popíral svá vlastní slova. „Je to možné.“

Kendall se opřel o opěradlo a zamáčkl cigaretu. Nehezky se zasmál a napřáhl ukazováček na Swansona. „Tak to je vaše vysvětlení. Nad pomyšlení čisté a mimo jakékoli podezřeni… My tedy kupujeme ty projekty a tak nějak se stane, že se kolem potlouká německá ponorka, chystá se vynořit a vysadit jednoho-možná dva velmi důležité uprchlíky. Pozornost podzemí. Může mít ponorka lepší důvod k tomu, aby se vynořila v nepřátelských vodách, které jsou hlídané? Jenomže nikdo nevystoupí. Místo toho se naloží jakýsi náklad.“

Swanson se pokoušel pochopit Kendallovy bleskové úvahy. „Může dojít ke komplikacím…“

„Omyl! Bude to samostatná akce. A jedna s druhou nemají nic společného? Ovšem, to jen tak uvažuju.“

Brigádní generál poznal, když narazil na muže, který ho v něčem předčil. „Možné to je. Dočasné přerušení rádiových povelů, nařízení spojenecké tajné služby.“

Kendall vstal ze židle, mluvil mírně. „To jsou detaily. Ty vypracuju já… Ale bude to něco stát. Kriste Pane, to se prohnete.“

27. prosince 1943, Azory

Terceirský ostrov na Azorech, 837 mil západně od Lisabonu, byl známou zastávkou transatlantických pilotů, kteří mířili na jih do Spojených států. Když klesah k ostrovu, měli vždycky příjemný pocit, že tam bude malý provoz, zajišťovaný schopnou pozemní posádkou, která jim velmi rychle povolí znovu odstartovat. Na lajeském letišti se dobře sloužilo. Ti, kdo sem byli přiděleni, si to uvědomovali a pracovali dobře.

Proto nemohl major, velitel nákladního a dopravního letadla B-17, s kapitánem Davidem Spauldingem jako jediným cestujícím na palubě pochopit, proč ho zdržují. Problémy nastaly, když začal sestupovat, ve výšce čtrnácti tisíc stop. Lajes-ká věž přerušila vydávání pokynů pro přiblížení a nařídila pilotovi, aby kroužil kolem letiště. Major se vzpíral, podle jeho názoru k tomu nebyl žádný důvod. Letiště bylo volné. Rádiová služba na věži s tím souhlasila, ale sdělila mu, že pouze opakuje instrukce, které dostala telefonicky z amerického štábu v Pon-ta Delgada na vedlejším ostrově Sao Miguel. Americký štáb’na Azorech vydal onen rozkaz, někdo se měl zjevně dostavit k příletu letadla a ten někdo tam ještě nebyl. Věž bude nadále průběžně majora informovat, mimochodem, nemá snad major na palubě nějaký mimořádný náklad? Pouhá zvědavost.

Vůbec ne. Nemá totiž žádný náklad, veze jenom jednoho vojenského ataŠé, který se jmenuje Spaulding a je z lisabonské ambasády. Jeden z těch zatracených diplomatů, kteří se předvádějí na čajových dýcháncích. Je to rutinní let do Norfolku a zpět, tak.proč sakra nemůže přistát?

Letadlo B-17 dosedlo přesně ve 13.00 hodin, kolem letiště kroužilo dvacet sedm minut.

David se vysoukal z vyjímatelného sedadla, které bylo k palubě přichyceno svorkami, a protáhl se. Pilot a agresivní major, který byl minimálně o třicet let starší než Spaulding, vylezli z otevřené pilotovy kabiny a sdělili, že na něj Čeká džíp –nebo tam brzy bude – a odveze kapitána na základnu.

„Rád bych dodržel rozvrh,“ obrátil se mladý pilot velice vážně na hodnostně výše postaveného Davida. „Chápu, že lidé z diplomatických kruhů máji na podobných zastávkách tu známých, ale máme před sebou velký kus cesty. Mějte to prosím na paměti.“

„Budu se snažit, abych to zvládl rychleji, než trvá hokejová třetina,“ odpověděl unaveně David.

„Prosím vás.“ Major se otočil a zamířil do zadní části kabiny, kde letecký seržant otevřel dveře na vykládání nákladu, kterých se používalo jako východu z letadla. Spaulding šel za ním a přemýšlel, kdo asi na něj venku čeká.

„Jmenuju se Ballantyne, kapitáne,“ řekl civil ve středních letech, který řídil džíp,, a podal Spauldingovi ruku. „Patřím k azorským Američanům. Naskočte si, budeme tam za pár minut. Jedeme na stanici, je to pár set metrů za plotem.“

David si všiml, že stráž po Ballantynovi ani nechtěla, aby zastavil, jenom mávli rukou dopředu. Civilista zahnul doprava na silnici, vedoucí paralelně podél přistávací dráhy, a přidal plyn. Než by si člověk stačil zapálit cigaretu, zahnul džíp na , příjezdovou plochu k jednopodlažni španělské haciendě, minul ji a zamířil k čemusi, co připomínalo vyhlídkovou terasu.

„Už jsme tady. Pojďte dál, pane kapitáne,“ Ballantyne vystoupil z auta a ukázal na dveře, opatřené ochrannou sítí. „Můj kolega Paul Hollander už na nás čeká.“

Hollander byl další civilista středního věku. Téměř plešatý, s brýlemi s kovovou obroučkou, vypadal na svůj věk starší. On i Ballantyne působili velmi inteligentním dojmem. Hollander měl příjemný úsměv.

„Velice nás těší, pane Spauldingu. Vedle mnohých jiných jsem i já patřil k obdivovatelům muže v Lisabonu.“

„Děkuji vám. Rád bych věděl, proč už jím nejsem.“

„Na to vám nemohu odpovědět. Bohužel ani Ballantyne.“

„Třeba si podle nich zasloužíte dovolenou,“ nadhodil Ballantyne. „Vždyť jste tam byl proboha –jak vlastně dlouho? Tri roky bez přestávky.“

„Skoro čtyři,“ odpověděl David. „Ale přestávek bylo mnoho.

Costa Brava je tisíckrát hezčí než Palm Beach. Bylo mi řečeno, že vy – předpokládám, že to jste vy – máte pro mě příkazy… Nechci být příliš netrpělivý, ale s majorem letí v letadle jeden nepříjemný teenager, který nemá stání.“

„Ať jde k čertu,“ usmál se Hollander. „Skutečně máme pro vás pokyny a malé překvapení; povýšení na podphikovníka. Řekněte majorovi, aby si dal vyžehlit uniformu.“

„Zdá se, že jsem jednu hodnost přeskočil.“

„Ale ne. Loni jste dostal hodnost majora. Zřejmě jste se v Lisabonu příliš o své tituly nestaral.“

„Ani o vojenský život.“

„To skutečně moc ne,“ řekl David. „Alespoň že mě nedegra-dovali, už jsem se obával, že budu držet stráž u latrín.“

„To sotva.“ Hollander si sedl na jedno ze čtyř rozkládacích křesílek a pokynul Davidovi na druhé. Naznačil tím, že setkání nemusí být tak krátké, jak si Spaulding představoval. „Kdyby byla vhodná doba na-slavnostní přehlídky nebo oslavování hrdinných činů, jistě byste dostal vysoký válečný řád.“

„Díky,“ řekl David a sedl si. „Spadl mi kámen ze srdce. Co se děje?“

„Na žádné vaše dotazy nemáme odpověď, máme k dispozici pouze oficiální instrukce. Máme vám položit několik otázek – odpověď na jednu z nich může být překážkou, abychom vám pokyny předali. Začneme nejdříve touto otázkou. Jistě byste rád věděl, kam jedete.“

Hollander se opět příjemně usmál.

„To ano, pokračujte.“

„Navázal jste po svém odvolání z Lisabonu kontakt – ať už záměrně nebo náhodou – s kýmkoli mimo vyslanectví? Třeba jste se byl s někým rozloučit? Zaplatit účty v restauraci, obchodním dome nebo jste se například setkal s někým známým na letišti nebo cestou na letiště?“

„Ne. Má zavazadla jdou v diplomatických krabicích, žádná cestovní zavazadla nemám, žádné loučení se nekonalo.“

„Jste svědomitý,“ řekl Ballantyne, který stále stál.

„Měl jsem k tomu důvod. Na dalš/týden po svém návratu ze severní země jsem měl dojednané schůzky…“

„Odkud?“ ptal se Hollander.

„Z Baskicka a Navarry. Kontaktní lokality podél hranic. Vždycky jsem si ihned poté domluvil nějaké schůzky, abych se připomněl. Ne moc, jenom abych nevypadl z paměti, jako součást utajení. Tento týden jsem měl mit dvě, oběd a koktejl..“

„Jak jste to vyřešil?“ Ballantyne si přisedl k Davidovi.

„Dal jsem pokyny Marshallovi – je to šifrant, který převzal pro mě ty poslední instrukce – aby na obě místa těsně před schůzkou zatelefonoval, že se ještě objevím. Že mě přeložili. To je všechno.“

„Ne že odjíždíte?“ Hollander žasl.

„Ne. Jenom že mě přeložili. To je dobrá taktika pro utajení.“

„Dám na vás,“ zasmál se Hollander. „Odpověděl jste víc než uspokojivě. Jak se těšite do New Yorku?“

„Tak jako obvykle, na chvíli je to tam příjemné.“

„Nevím, jak dlouho tam budete, ale to bude patřit k vašemu úkolu. Bez uniformy, pane plukovníku.“

„Bydlel jsem v New Yorku. Znám tam spoustu lidí.“

„Vaše nová legenda je zcela prostá. Byl jste propuštěn se všemi poctami ze služby v Itálii. Zdravotní důvody, lehká zranění.“ Hollarider vytáhl z vnitřní kapsy u bundy obálku a podal ji Davidovi. „Tady je všechno napsáno. Všechno jako obyčejně, dokumenty… všechno.“

„O. K.,“ řekl David a vzal si obálku. „Budu si hrát v New Yorku na hrdinu posetého šrámy. Zatím je to výborné. Nejsou to pravé dokumenty, že?“

„Říkal jsem, že je to jako obyčejně, ne že jsou pravé. Škoda.“

„Souhlasím. Co dál?“

„Někdo má o vás velkou péči. Dostal jste výtečnou práci, dobrý plat. U letecké společnosti Meridian.“

„Meridian?“

„Projekční divize.“

„Myslel jsem, že Meridian je někde na Středním západě. Illinois nebo Michigan.“

„Má v New Yorku pobočku. Nebo ji zakládá.“

„Zřejmě se bude jednat o letecké projekty.“

„Pravděpodobně.“

„Jde o kontrašpionáž?“

„Nevíme,“ odpověděl Ballantyne. „Žádné jiné údaje nám nesdělili, vyjma jmen dvou mužů, kterým se budete hlásit.“

„Jsou v té obálce?“

„Ne,“ řekl Hollander. „Je to verbální instrukce a musíte si ji zapamatovat. Dokud nebudete na místě, nesmíte si nic písemně zaznamenávat.“

„Kriste Pane, to je styl Eda Pacea. Ten se v takových nesmyslech přímo vyžívá.“

„Ani ne. Někdo nad Pacem.“

„Cože?… Netušil jsem, že má někoho nad sebou, snad kromě Svaté trojice… A jak se hlásíte vy? A komu?“

„Prostřednictvím prioritního kurýra přímo na adresu ve Washingtonu. Ministerstvo sé neuvádí, ale předávání a prioritu prověřuje polní štáb ve Fairfaxu…“

Spauldíng tiše, téměř neslyšitelně hvízdl. „A ta dvě jména?“

„První je Lyons. Eugene Lyons. Je to aerofyzik. Máme vás upozornit, že je poněkud zvláštní typ, ale výjimečný génius.“

„Jinými slovy odmyslet se od člověka, ale využít jeho génia.“

„Něco podobného. Jistě to pro vás není nic nového,“ řekl Ballantyne.

„Není,“ řekl Spaulding. „A to druhé jméno?“ Jmenuje se Kendall.“ Hollander přehodil nohy pres sebe. „Žádné podrobnosti, pouze jméno. Walter Kendall. Žádné podrobnosti o tom, co „dělá.“

David si na vyndávacím sedadle zapnul pás. Motory B-17 se otáčely vysokou rychlostí a rozechvívaly mohutný trup letadla. Rozhližel se kolem sebe jinýma očima než předtím, pokoušel se zredukovat rozpětí křídel a kovový plášť letadla do jakéhosi imaginárního výkresu. Jestli mu Hollander popsal jeho úkol přesně – a proč by ne – bude za pár dní studovat letecké plány.

Trochu ho zarazil nezvykle opatrný přístup. Nebyl pro to žádný důvod, přesahoval dokonce i rámec mimořádných bezpečnostních opatření. Nejjednodušší by bylo, kdyby se hlásil ve Washingtonu, byl zpětně převeden a obdržel podrobnou instruktáž. Jenže žádná instruktáž se zjevné konat nebude.

Proč ne?

Bude snad přijímat časově neomezené pokyny od dvou mužů, které nikdy dřív neviděl? Aniž je schválí nebo mu je představí nějaký vojenský představitel? Co to ksakru Ed Pace provádí?

Ani ne… Někdo nad Pacem.

Takhle to přece řekl Hollander.

… prověřeno polním štábem ve Fairfaxu.

Zase Hollander.

David věděl, že, vyjma Bílého domu, stál Fairfax ve své profesi na nejvyšším stupínku. Ale v podstatě to byla vojenská instituce.

A on nedostal instrukce z Fairfaxu, pouze ho „prověřili“.

Ostatní Hollanderovy „otázky“ žádné otázky ve skutečnosti nebyly.

Sice začínaly slůvky, jako máte, můžete, budete. Ale nebyly to otázky, jenom další instrukce.

„Máte nějaké přátele v některé letecké společnosti? Mezi Šéfy?“

Jak to měl proboha vědět. Byl tak dlouho pryč, že nevěděl, jestli mu vůbec nějací přátelé zbyli.

Přesto mu Hollander sdělil, že takových „přátel“ se má stranit, pokud by se snad vyskytli. Nahlásit jména Waltrovi Kendallovi, setká-li se s někým podobným.

„Stýkáte se v New Yorku se ženami, které jsou populární ve společnosti?“

Co zas tohle má být? Největší pitomost, kterou kdy slyšel! Co tím sakra chtěl Hollander říct?

Plešatící azorsko-americký agent s brýlemi na nose mu to názorně vysvětlil. V Davidových materiálech byl záznam, že pracoval jako rozhlasový herec. To znamenalo, že zná herečky. A herce, dodal Spaulding. No a co?

Styky se známými herečkami by mohly skončit fotografiemi v novinách, uzavřel Hollander. Nebo články s jeho jménem. Tomu se také musí vyhnout.

David připustil, že před svým odjezdem opravdu znal několik dívek, které měly jistý úspěch ve filmu. Měl krátkou známost s jednou herečkou, která hrála hlavní role pro Warner Brothers. Neochotně s Hollanderem souhlasil, agent měl pravdu. Měl by se takovým známostem vyhýbat.

„Dokážete rychle nastudovat a spolehlivě si zapamatovat technické specifikace výkresů, které nejsou ze stavebního oboru?“

Kdyby dostal klíč pro souřadnicové symboly a faktory materiálu, pak by odpověď zněla pravděpodobně ano.

Měl se tedy každopádně připravit na letecké projekty.

To, přemýšlel Spaulding, z toho evidentně vyplývalo.

To, řekl Hollander, bylo všechno, co mu mohl sdělit.

B-17 rolovalo na nejvzdálenější západní íajeskou rozjezdovou dráhu a otáčelo se k odletu. Nepříjemný major stál vedli nákladového otvoru, a když Spaulding dorazil, podíval významně na své hodinky. David vyskočil z džípu, potřásl s rukou s Ballantynem a třemi zdviženými prsty pozdravil majora.

„Rozhodčímu se zastavily hodinky,“ řekl pilotovi. „Víte přece, co ti černí panáci umějí.“

Major se zjevně nebavil.

Letadlo nabralo rychlost, země stále zběsileji narážela do podvozku. Za několik vteřin se letadlo vznese do vzduchu. David se sehnul, aby si podal azorské noviny, které měl od Hollandera a které si, když se připoutával, položil k nohám.

Vtom se to stalo. Exploze takové síly, že vyndávací sedadlo vyletělo z pantů a řítilo se na pravou stěnu letadla i se stále sehnutým Davidem. Nikdy se nedozvěděl, jenom se mohl domýšlet, jestli mu azorské noviny zachránily život.

Všude kolem byl kouř, letadlo sebou zmítalo ze strany na stranu. V kabině se rozléhalo praskáni kroutící se oceli a nepříjemné pronikavé zvuky… Ocelová žebra se na stropu kabiny i po jejích stranách bořila, tříštila, kroutila a trhala od sebe. Druhá exploze nastala v přední kabině, proud krve a kusů masa se snesl na trhající se a kroutící se stěny. Část lidského skalpu s několika ožehnutými vlasy a jasně červenou a lepkavou kapalinou přistála na Spauldingově předloktí. Přes kouřovou clonu David viděl, jak do přední části zmítajícího se letadla proudí sluneční světlo. Letadlo se roztrhlo!

David okamžitě pochopil, že má jedinou šanci na přežití. Palivové nádrže byly naplněny na dalekou cestu přes Atlantik a vybuchnou během několika vteřin. Uchopil přezku svého pásu a začal ji vší silou škubat. Zaskočila, pádem se řemen uvolnil a ucpal ji látkou. David prudce trhl a zakroutil, uzávěr praskl a on byl volný.

Letadlo, totiž to, co z něj zbylo, sebou začalo křečovitě škubat a signalizovalo konečný boj, který musel skončit pádem na ubíhající nerovný povrch země za rozjezdovou dráhou. David se prudce otočil dozadu a po čtyřech se maximální rychlostí snažil dostat do zadní části letadla. V jednu chvíli se musel zastavit a přitisknout k podlaze, obličej si chránil rukama, ostrý kus kovu mu zezadu propíchl rameno.

Nákladový otvor byl otevřený, seržant napolo visel přes ocelový rám, mrtvý, s hrudníkem rozervaným od krku až do pasu.

David se pokusil odhadnout vzdálenost nad zemí s maximální přesností, které byl v panice schopen, a schoulený do klubíčka vyskočil z letadla tak, aby se mohl odkutálet směrem od ocasu, který se zběsile řítil vpřed.

Země byla tvrdá a samé kamení, ale on byl volný. Kutálel se a kutálel, lezl, zarýval prsty do země, tiskl zkrvavělé ruce k vyschlému a tvrdému povrchu, dokud mu vystačil vzduch v plicích.

Ležel na zemi a v dálce slyšel vyjící sirény. A pak explozi, která vyplnila celý prostora otřásla zemí.

Prioritní vysokofrekvenční rádiové zprávy oscilovaly mezi služebnou lajeského letiště a polním štábem ve Fairfaxu.

David Spaulding měl během hodiny odletět z Terceiry na Newfoundland. Na Newfoundlandu ho měla čekat stíhačka, která ho přímo dopraví na mitchelské letiště v New Yorku. Vzhledem k tomu, že podplukovník David Spaulding neutrpěl vážné zranění, není důvod ke změně pokynů.

Výbuch B-17 a všechny smrtelné úrazy nastaly bezpochyby v důsledku sabotáže, ke které došlo ještě v Lisabonu nebo při doplňování paliva v Laješ. Okamžitě bylo zahájeno intenzívní vyšetřování.

Davida ošetřoval v Hollanderpvě a Ballantynově přítomnosti britský vojenský lékař. Sešil pravé rameno a zafixoval ho, rány na rukou a předloktích vyčistil a prohlásil Spauldinga za otřeseného, ale mobilního. Intravenózně mu aplikoval sedati-vum, které mělo Davidovi umožnit, aby si na posledním dlouhém úseku na cestě do New Yorku pořádně odpočinul.

„Jistě si budete moct vžit alespoň týden volno,“ řekl Hollan-der. „Pane Bože, máte štěstí, že jste ještě mezi námi!“

„Naživu je to správné slovo,“ dodal Ballantyne.

„Bylo to namířeno proti mně?“ zeptal se Spaulding. „Měl jsem to být já?“

„Fairfax nesdílí tento názor,“ odvětil plešatící Hollander. „Považují to za náhodnou sabotáž.“

Spaulding pozoroval azorsko-amerického agenta. Zdálo se mu, že Hollander zaváhal, jako by něco tajil.

„Podivná náhoda, ne? Byl jsem jediný pasažér.“

„Když se nepříteli povede zlikvidovat velké letadlo a pilota jedním rázem, má jistě důvod ke spokojenosti. A bezpečnost v Lisabonu je na mizerné úrovni.“

„Když jsem tam byl já, tak nebyla. Vůbec ne.“

„No tak možná tady na Terceiře… Jenom vám reprodukuju, co si myslí Fairfax.“

Někdo zaklepal na dveře oŠetřovny a Ballantyne otevřel. Stál tam v pozoru nadporučík a opatrně oslovil Davida, zřejmě v domnění, že se Spaulding nachází v kritickém stavu,

„Už je čas, pane. Máme být ve vzduchu během dvaceti minut. Mo.hu vám s něčím pomoct?“

„Já nic nemám, nadporučíku. Co jsem měl, se válí v hromadě ohořelých trosek někde kolem Čtyřicáté rovnoběžky.“

„Ano, jistě. Moc mě to mrzí.“

„Nemusí. Vyhovuje mi to líp, než kdybych tam ležel sám… S vámi budu v bezpečí.“ ,

David se otočil k Ballantynovi a Hollanderovi a podal jim ruku. Když se loučil s Hollanderem, znovu to spatřil v jeho očích. Hollander něco tajil.

Vysoký britský námořní důstojník otevřel dveře, opatřené sítí a vešel dovnitř. Paul Hollander vstal z lehátka. „Přinesl jste to?“ zeptal se důstojník. „Ano.“ Důstojník položil na jednoduše tvarovaný železný stolek kufřík a stiskl uzávěr. Vyndal odtud obálku a předal ji Američanovi. „Fotolaboratoř se vytáhla. Je to vidět pěkně, zepředu i zezadu. Téměř tak dobře jako ve skutečnosti.“

Hollander povolil na zadní straně obálky šňůrku a vytáhl odtud fotografii. Byla‘ to zvětŠenína malého medailonu ve tvaru Šesticípé hvězdy. Byla to Davidova hvězda.

Uprostřed na čelní straně byl do kruhu nápis z několika hebrejských znaků. Na zadní straně byl reliéf nože se světelným paprskem, přetínajícím ostří.

„V hebrejštině to znamená jméno proroka Haggaia, symbol organizace židovských fanatiků, která operuje v Palestině. Říkají si Hagana. Jejich ideologií je odveta –dva tisíce let stará. Očekáváme, že s nimi budeme mít v nejbližších letech trochu starosti, dali to bohužel zřetelně najevo.“

„Ale říkal jste, že to bylo přivařeno na spodní straně hlavního nosníku v zadní Části trapu.“

„Na miste, kde bylo jisté, že nebude zasaženo přímou explozí. Vaše letadlo vyhodila Hagana.“

Hollander si sedl a upíral oči na fotografu. Pak se podíval na britského velitele. „Proč? Proboha, proč?“

„Na to vám neumím odpovědět…“

„Ani Fairfax. Myslím si, že to ani vědět nechtějí. Chtějí to pohřbít.“

27. prosince 1943, Washington, D. C.

Když Swanson slyšel slova vycházející z jeho domácího telefonu, která pronášel konejšivým hlasem poručík pomocného armádniho sboru, což byla jeho sekretářka, pochopil, že to nebyl běžný rozhovor.

„Máte na drátě Fairfax, pane. Je to plukovník Pace. Říká, že s vámi musí neodkladně mluvit.“

Od té doby, co mu fairfaxský velitel odevzdal materiály Davida Spauldinga, nenavázal s ním osobní kontakt. Nijak svou zdrženlivost nevysvětlil, prostě vyřizoval zprávy prostřednictvím svých podřízených. A protože byli všichni zainteresováni na tom, aby dostali Spauldinga z Portugalska, bylo Pace-ovo stanovisko zřejmé: provede, ale bez osobní angažovanosti.

Edmund Pace nebyl stále spokojen s nejasným zdůvodněním „nejvyšší priority“ u jeho muže v Lisabonu. Byly-li však jednou pokyny vydány, bude se jimi řídit.

„Pane generále, přišla spěšná rádiová zpráva z lajeského letiště na Terceiře,“ řekl naléhavě Pace.

„Co to má sakra znamenat? Odkud?‘

„Z Azor. Na letadle B-17 se Spauldingem na palubě došlo k sabotáži. Explodovalo při startu.“

„Ježíši Kriste!“

„Mohl byste se sem, pane, dostavit?“

„Spaulding je mrtvý?“

„Podle prvních zpráv ne, ale nechci tvrdit nic najisto. Všechno je velmi nejasné. Chci počkat na další potvrzení, ale teď nemohu nic konstatovat s určitostí. Necekaný vývoj. Prosím, pane generále, přijeďte sem.“

„Už jedu. Snažte se dozvědět o Spauldingovi něco bližšího!“

Swanson posbíral listiny ze svého stolu-informace od Ken-dalla –musel je sepnout k sobě, zapečetit do tlustostěnné kovové krabice a zamknout do skříně na materiály, která měla dvě Číselné kombinace.a zámek na klíč.

Existoval-li někdy důvod pro naprosté utajeni, pak to byly právě tyto listiny. Nastavil na číselníku dvě kombinace, otočil klíčem a na vteřinu ho napadlo, že by to mohl všechno zrušit a vzít materiály s sebou… Ne, to nebyl chytrý nápad. Tady ve skříni byty bezpečnější. Skříň, přišroubovaná k zemi, byla lepši ochranou než látková kapsa muže, který se pohybuje po ulicích a jezdí v automobilech. Skříň nemůže mít nehodu, není tak pomíjivá jako člověk, jako unavený, třiapadesátiletý brigádní generál.

V hale odpověděl na pozdrav stráži a rychle sešel po schodech dolů k autu. Tam už čekal řidič, kterého sehnala jeho sekretářka, jejíž schopnosti snižovaly permanentní pokusy, aby se stala něčím víc než pouhou zdatnou sekretářkou. Věděl, že až to jednoho dne přesáhne míru, vezme ji dovnitř, zamkne dveře a na té hnědé kožené pohovce tu děvku přeřízne.

Proč teď mysli na sekretářku? Nestála mu ani za zlámanou grešli, jeho sekretářka, která se tvářila před jeho kanceláří tak protektorsky.…

Pohodlně se posadil a sundal klobouk. Věděl, proč myslí na sekretářku: byla to pro něj momentální úleva. Odsunula myšlenky na nesnáze, které mohly nebo nemusely explodovat na rozjezdové dráze na Azorech.

Kriste Pane! Popadla ho hrůza při myšlence, že by musel znovu předělávat plán, který se mu podařilo dát dohromady. Zase od začátku vymýšlet nové konstrukce, hledat nového muže, to by bylo nad jeho síly, Vypracování plánu do všech podrobnosti bylo velmi obtížné.

Podrobností, vypracovaných krysou z kanalizace.

Kendallem.

Hádanka. Odporná skládačka, kterou nerozluštilo ani G2. Swanson ho nechal sledovat, vycházeje přitom ze skutečnosti, že účetní je zainteresován na kontraktech letecké společnosti Meridian.

Chlapci z tajné služby a Hooverovi maniaci se sevřenými rty mu ale nepřinesli nic jiného než pár jmen a dat. Měli pokyny, aby nevyzvídali na zaměstnancích v Meridianu ani na nikom jiném, kdo by měl něco společného s oddělením letecké kontroly nebo Packardem, což prakticky znemožňovalo splnit úkol.

Kendalloví bylo Čtyřicet šest let, měl záduchu a státní zkoušku z účetnictví. Nebyl ženatý, měl málo přátel, pokud vůbec nějaké, a bydlel v centru Manhattanu dva bloky od své firmy, jejímž byl jediným vlastníkem.

Všichni na něj měli v podstatě stejný názor: Kendall je nesnesitelný, nespolečenský individualista, jenže kromě toho vynikající statistik.

Jeho materiály mohly hovořit o jednom smutném chlapci, kterého opustil otec a nikdo se o něj nestaral, ale nehovořily. Nebyla tam ani zmínka o nouzi, žádný záznam o deprivova-ném dítěti a jeho strádání, což byl osud miliónů lidí, zejména v letech hospodářské krize.

Ani zmínka o žádném nedostatku.

Hádanka.

Ale na „detailech“ Waltra Kendalla pro Buenos Aires nebylo nic záhadného. Byly naprosto jasné. Kendallův smysl pro Čachrování všeho druhu si tady přisel.na své, problém stimuloval jeho potlačené instinkty pro manévrování. Jako by nalezl svůj životní „úděl“–a Swansona napadlo, že snad ano.

Operace byla rozdělena do tří nezávislých akci: příjezd a ověření zásilky diamantů, paralelní rozbor gyroskopických plánů a podmořská přeprava. Bedny s bortem a černými diamanty z koeningských dolů budou v tajnosti hlídány policejním kordonem ve skladišti v Puerto Nuevu v distriktu Dársena Nořte. Němci, přidělení do skladiště, budou podávat hlášení pouze Erichu Rhinemannovi.

Aerofyzik Eugene Lyons bude ubytován v hlídaném bytě v distriktu San Telmo, což je čtvrť na okraji města pro bohaté o rozloze newyorského parku Gramercy, ideální místo pro hlídání. Jakmile budou dodány části plánů, bude informovat Spauldinga.

Spaulding přijede do Buenos Aires před Lyonsem a bude přidělen na vyslanectví pod jakoukoliv záminkou, kterou si vymyslí Swanson. Jeho úkolem –a Spaulding sám tomu bude věřit –bude koordinovat činnost při prodeji plánů gyroskopu, a jakmile bude potvrzena jejich pravost, povolit platbu. Povolení proběhne na základě kódovaného rádiového hlášení do Washingtonu, který s největší pravděpodobností zajistí převod financí na Rhinemannovo jméno do Švýcarska.

Spaulding bude čekat na letišti, které bude oběma stranám vyhovovat, připraven k odletu do Argentiny. K tomu dostane povolení, jakmile Rhinemann obdrží signál, že „platba“ byla provedena.

Ve skutečnosti bude šifra, kterou Spaulding odešle, signálem pro německou ponorku, aby se vynořila na předem domluveném místě v moři a setkala se s malou lodí, která poveze zásilku diamantů.

Námořní a vzdušné hlídky budou z dané oblasti odveleny, při eventuálních potížích, které nebyly příliš pravděpodobné, se jako vysvětlení uvede příběh o uprchlících z podzemní sítě. Po předání na moři vyšle ponorka rádiový signál, který potvrdí, že Rhinemann dostal „zaplaceno“. Ponorka se ponoří a vrátí do Německa. Spaulding dostane souhlas k návratu do Spojených států.

Byly to nejlepší záruky, jaké mohly obě strany očekávat. Kendall si byl jist, že by mohl celou operaci prodat Erichu Rhinemannovi. On a Rhinemann viděli na rozdíl od ostatních celou akci poněkud z nadhledu.

Swanson onen společný rys nezpochybňoval, byl to další důvod, proč Kendalla zabít.

Účetní odleti do Buenos Aires během týdne, aby učinil s německým emigrantem poslední přípravy. Rhinemanna přesvědčí o tom, že Spaulding bude pracovat jako zkušený kurýr a jako hlídač excentrického Eugena Lyonse, což, jak Kendall připustil, byla důležitá úloha. Ale nic jiného. Nezúčastní se předání diamantů a nebude mít tušení o ponorce. Odešle Šifru, která předání umožní, ale sám to nebude vědět. Jak by taky mohl.

Bezpečné, nemá to chybu: akceptovatelné. Swanson si přečetl jednou a pak ještě několikrát Kendallovy „detaily“, aby to nemohl v žádném případě poplést. Účetní s fretčíma očima zredukoval mimořádně komplikované jednáni na sérii jednoduchých akcí a jednotlivých impulsů. Svým způsobem vypracoval Kendall mimořádný podvod. Každý krok byl ověřován, každý tah měl svůj protitah.

A Swanson to završí posledním podrazem: David Spaulding zabije Ericha Rhinemanna.

Zdroj povelu: instrukce ze spojeneckého ústředí tajné služby. Jak bylo dáno charakterem Rhinemannovy účasti, hrozilo mu velké nebezpečí z německého podzemí. Bývalý muž v Lisabonu může použít kteroukoliv metodu, kterou bude považovat za nejlepší. Najmi zabijáka, s veškerými službami, podle svých potřeb. Jenom si musíš být jistý, že to provede. Spaulding pochopí, co se od něj žádá. Temný svět agentů a dvojitých agentů byl několik posledních let celým jeho životem. David Spaulding, pokud materiály nelhaly, se postaví k povelu rozumně, jako k logickému, profesionálnímu řešení. Pokud byl Spaulding naživu.

Kriste Pane! Co se to tam stalo? Lapes, Laješ. Nějaké zatracené letiště na Azorách! Sabotáž. Výbuch při odletu! Co to ksakru má znamenat?

Řidič odbočil z dálnice na úzkou virginskou silnici. Za patnáct minut budou ve fairfaxském táboře. Swanson si uvědomil, že se kouše do spodního rtu. Prokousl si jemnou kůžičku a ucítil chuť kapičky krve.

„Dostali jsme další informace,“ řekl plukovník Edmund Pace, který stál před zarámovanou ofotografovanou mapou. Mapa představovala ostrov Terceiru na Azorách. „Spaulding je v pořádku. Otřesený, pochopitelně. Pár stehů, odřeniny, ale nic zlomeného. Je to vlastně zázrak. Pilot, druhý pilot a jeden člen posádky: všichni mrtví. Jediný, kdo přežil, je Spaulding a kulometčík, který to patrně na svědomí nemá.“

„Je mobilní? Spaulding?“

„Ano. Teď jsou s ním Hollander a Ballantyne. Předpokládám, že budete chtít, aby odletěl…“

„Proboha, ano,“ skočil mu do řeči Swanson.

„Dohodl jsem přesun na Newfoundland. Pokud nechcete změnit pokyny, pobřežní letecká hlídka ho tam vyzvedne a vyloží ho na jihu. Na mitchellském letišti.“

„Kdy tam bude?“

„Pozdě v noci, když bude dobré počasí. Jinak až k ránu. Mám ho nechat dopravit letecky až sem?“

Swanson zaváhal. „Ne… Ať ho doktor v Mitchellu pořádně prohlídne. Ale ať zůstane v New Yorku. Potřebuje si pár dní odpočinout, ubytujte ho v nějakém hotelu. Jinak všechno zůstává beze změny.“

„No…“ Zdálo se, že Pace má na svého nadřízeného trochu zlost. „Někdo tam za ním bude muset zajít.“

„Proč?“

„Jeho dokumenty. To, co jsme pro něj připravili, zůstalo v tom letadle. Je z toho hrstka popela.“

„Aha, jistě. To mě nenapadlo.“ Swanson přešel od Pacea k židli, která stála před prázdným stolem. Sedl si.

Plukovník pozoroval brigádního generála. Hluboce ho zajímala Swansonova neschopnost soustředit se na jednu věc. „Připravíme snadno nové, to nebude žádný problém.“

„Dobře. Tak to proveďte, ano? A pak ať mu to někdo donese na Mitchell.“

„O.K… Možná že teď budete chtít změnit pokyny.“ Pace přešel ke své židli u stolu, ale zůstal stát.

„Proč? Jaké pokyny?“

„Nevíme přesně, co se stalo… Na letadle došlo k sabotáži, to jsem vám říkal. Jestli si vzpomenete, žádal jsejn vás, abyste sem přijel, protože došlo k nečekanému vývoji.“

Swanson hleděl upřeně na svého podřízeného. „Měl jsem těžký týden. A vám nemusím vykládat, jak je ten projekt důležitý. Tak mi nedávejte nějaké fairfaxské kvizy. Netvrdím, že jsem ve vašem oboru bůhvíjak dobrý. Jenom jsem vás požádal o pomoc, nebo ji nařídil, jak chcete. Tak co jste mi tím povídáním chtěl naznačit?“

„Já jsem se snažil vám tu pomoc poskytnout.“ Paceův tón byl velice zdvořilý. „A nebylo to snadné, pane. Máte dvanáct hodin na zvážení alternativ. To letadlo vyhodila Hagana.“

„Cože? –

Pace řekl několik slov o židovské organizaci a její činnosti v Palestině. Stále upřeně pozorovat Swansona.

„To je šílené! Nedává to žádný smysl! Jak to víte?“

„První věc, kterou takový inspekční tým provádí, je, že se probírá troskami a hledá, jsou-li tam nějaké slitiny vzniklé následkem vysoké teploty, nebo ohořelé části po výbuchu. Je to jiředběžná prohlídka a provádí se rychle… Medailon Haga-ny byl připevněn k dílu na ocasu. Chtěli, aby se to našlo.“

„Pane Bože! Co jste řekl těm lidem na Azorách?“

„Poskytl jsem vám čtyřiadvacetihodinový náskok, pane generále. Dal jsem instrukce Hollanderovi, aby veškeré souvislosti bagatelizoval a zatajil je před Spauldingem. V podstatě měli tvrdit, že jde o náhodu, pokud by se to nějak vymklo z ruky.

Hagana je nezávislá a fanatická organizace. Většina sionis-tických organizací s nimi není v žádném kontaktu. Tvrdí o nich, že to jsou primitivové.“

„Jak by se to mohlo vymknout z ruky?“ Swanson byl čímsi znepokojen.

„Jistě víte, že Azory jsou pod britskou kontrolou. A staré smlouvy s Portugalskem jim poskytují právo na zřízení vojenských základen.“

„To vím,“ řekl Swanson netrpělivě.

„Medailon našli Britové.“

„Co s ním budou dělat?“

„Nechají si to projít hlavou. Nakonec podají hlášení spojeneckému ústředí.“

„Ale vy to víte teď.“

„Hollander je dobrý chlap. Sem tam pro nás něco udělá, na oplátku.“

Swanson se zvedl ze žídle a chodil bezcílně místností. „Co si o tom myslíte, Ede? Co to znamená pro Spauldinga?“ Podíval se na plukovníka.

Podle výrazu na Paceově obličeji Swanson pochopil, že Pace začíná rozumět jeho neklidu. Ne snad že by vnikl do celého projektu – to bylo mimo jeho možnosti a on si to uvědomoval – ale pochopil, že jeho kolega byl přinucen zakormidlovat do oblasti, která není jeho doménou, kde si není zcela jistý. V takové chvíli mohl počítat s kolegiátním porozuměním.

„Všechno, co vám mohu nabídnout, jsou pouhé dohady, značně nedotažené, možná ani ne správné… Cílem mohl být Spaulding. T kdyby to snad byl on, nemusí to nutné znamenat, že to má souvislost s vaším projektem.“

„Ano?“

„Nevím, jakou činnost tam Spauíding provozoval. Totiž neznám žádné podrobnosti. A Hagana je jeden psychopat vedle druhého, jenjen se třesou někoho zabít. Používají rozumu asi v takové míře jako jednotky Julia Streichera. Třeba byl Sgaulding přinucen zabít nějakého portugalského nebo španělského Žida. Nebo jich použít jako’krycí pasti‘. V katolické zemi k tomu Hagana víc nepotřebuje… Nebo to mohl být někdo jiný v letadle. Důstojník nebo někdo z posádky s anti-sionistickými příbuznými, zejména s židovskými a současně antisionistickými příbuznými. Budu muset nařídit pátrání… Pokud si o tom nepřečtete tlustou knihu, nemůžete tomu porozumět.“

Swanson několik vteřin mlčel. Když promluvil, bylo to ocenění Paceova přístupu. „Děkuji vám… Ale asi to není ani jedno z toho, viďte? Myslím tím ty španělské Židy, nebo krycí pasti, nebo pilotova strejčka. Měl to být Spaulding.“

„Nevíte to. Počítejte s tím, jistě, ale neberte to jako jediné možné řešení.“

„Nemohu pochopit, jak se to mohlo stát.“ Swanson si opět sedl a uvažoval nahlas. „Všechno jsem promyslel…“ Jeho myšlenky padaly do ticha.

„Smím vám něco navrhnout?“ Pace došel ke své židli. Neměl čas na hovory s bezradným nadřízeným.

„Nepochybně,“ řekl Swanson, podíval se na plukovníka a jeho oči děkovaly tvrdohlavému a spolehlivému muži tajné služby.

„Nejsem prověřen pro váš projekt a upřímné řečeno ani bych o to nestál. Je to akce ministerstva války a patří tam. Před několika minutami jsem řekl, že byste měl uvažovat o alternativách… asi byste měl. Ale pouze v případě, že vidíte přímou souvislost. Měl jsem pocit, že nevidíte.“

„Protože žádná neexistuje.“

„Nemáte něco společného – a ani já zatím nevidím žádnou souvislost na základě sondáže v Johannesburgu –s koncentračními tábory? Osvětim? Belsen?“

„Ani vzdáleně.“

Pace se naklonil dopředu a položil ruce na stůl. „O to se Hagana velmi zajímá. Kromě španělských Židů a krycích pastí… Teď* se nerozhodujte, pane generále. Bylo by to moc narychlo, bez průkazných důvodů.“

„Průkaz…“ Swanson se díval nedůvěřivě. „Letadlo vyletělo do povětří. Zabilo to lidi.“

„A medailon může k letadlu přidělat kdekdo. Je docela možné, že to na vás někdo hrál.“

„Ale kdoT

„Na to vám nemohu odpovědět. Upozorněte Spauldinga. Bude mít sám podezření, byl totiž v tom letadle. Ať mu tedy můj člověk na mitchellském letišti řekne, že se to může opakovat, aby byl opatrný… Byl tam, pane generále. Postará se o sebe dobře… A mezitím, jestli vám mohu něco navrhnout, přemýšlejte o náhradě.“

„Náhradě?“

„Za Spauldinga. Bude-li se to opakovat, může se jim to podařit. Mohli by ho zneškodnit.“

„Myslíte tím zabít.“

„Ano.“

„V jakém světě to vy lidi žijete?“ zeptal se mírně Swanson.

„Velmi složitém,“ řekl Pace.

29. prosince 1943, New York City

Spaulding sledoval dopravu z hotelového okna s vyhlídkou na Pátou avenue a Centrální park. Montgomery patřil k oněm malým a elegantním hotelům, ve kterých bydlívali jeho rodiče, když přijeli do New Yorku. Starý recepční skutečně setřel pár diskrétních slz, když ho zapisoval. Spaulding si už nepamatoval-naštěstí se rozpomenul, než oschl inkoust na jeho podpisu-že ho ten starý pán před lety brával na procházku do parku. Před více než čtvrt stoletím!

Procházky v parku. Vychovatelky. Šoféři ve foyer, připravení bleskurychle dopravit rodiče do vlaku, na koncert, na zkoušku. Hudební kritici. Šéfové gramofonových společností. Nekonečné společenské večeře, kde měl své povinné „vystoupeni“ předtím, než musel jít spát, a kdy ho jeho otec nutil, aby hostům řekl, kolik bylo Mozartovi, když složil svou Čtyřicátou, data a fakta, která byl nucen memorovat, a přitom ho ani jedno z nich nezajímalo. Hádky. Hysterické záchvaty kvůli nevhodnému dirigentovi nebo špatnému představení nebo ještě horší kritice.

Blázinec.

A všudypřítomná postava Arona Mandela, chlácholícího, konejšícího, často otcovského vůči jeho panovačnému otci, když jeho matce docházely sily a pokorně vyčkávala, což bylo v protikladu s jejím životním elánem.

A poklidné chvíle. Neděle, vyjma těch koncertních, kdy si jeho rodiče najednou uvědomili jeho existenci a snažili se ho během jediného dne zahltit přemírou péče, kterou, jak se domnívali, neprávem naložili na vychovatelky, šoféry a milý a zdvořilý hotelový personál. Tehdy, v oněch poklidných dnech, sledoval, jak se mu jeho otec poctivě, ale křečovitě snaží věnovat. Chtěl mu říct, že je to v pořádku, že se necítí zanedbávaný. Že nemusejí chodit celý podzim do zoo a muzeí, zoo a muzea byla daleko lepší v Evropě. Nemuseli ho v létě vodit na Coney Island nebo pláže v New Jersey. Když je srovnal s Lidem a Costa del Santiagem, tak za nic nestály. Ale kdykoli se dostali do Ameriky, jeho rodiče posedlo neodbytné nutkání chovat se jako vzorní „američtí rodiče“.

Smutné, legrační, nesmyslné, nemožné, skutečné.

A z bůhvíjakého důvodu se v pozdějších letech už do tohoto malého a elegantního hotelu nikdy nevrátili. Nic by je to nestálo, personál hotelu měl skutečně Spauldingovy rád. Teď se mu to velmi hodilo. Po letech, kdy byl pryč, toužil mít v té cizí zemi bezpečné útočiště, bezpečné alespoň ve vzpomínkách.

Spaulding odešel od okna k posteli; kam mu hotelový poslíček položil jeho nový kufr s novým civilním oblečením, které nakoupil v Rogers Peet. Koupil tam všechno kromě kufru. Pace předvídavě poslal~po majorovi, který mu přinesl duplikáty dokumentů zničených na Terceiře, peníze. Musel podepsat převzetí peněz, nikoli dokumentů. Pobavilo ho to.

Major, se kterým se setkal na mitchellském letišti na přistávací ploše, ho zavedl na vojenskou ošetřovnu, kde mu znuděný doktor řekl, že je v pořádku, jenom vyčerpaný, profesionálně zkritizoval stehy, které mu udělal britský lékař na Azorách, ale neviděl důvod je vyměnit, a doporučil Davidovi, aby si bral každé Čtyři hodiny dva acylpyriny a odpočíval.

Nedobrovolný pacient.

Major zanotovat známý fairfaxský refrén a sdělil mu, že polní divize provádí analýzu Iajeské sabotáže, mohlo to být zaměřeno na něj v souvislosti s možnými chybami v Lisabonu. Má být opatrný a hlásit každou neobvyklou příhodu přímo plukovníkovi Faceoví do Fairfaxu. Dále si měl Spaulding zapamatovat jméno brigádního generála Alana Swansona z ministerstva války. Swanson se stal jeho řídícím důstojníkem a naváže s ním během několika dnů kontakt.

Proč tedy Pace? Kvůli možným „incidentům“. Proč se nemá přímo spojit s tím Swansonem? Když je jeho řídící důstojník.

Paceovy instrukce, odpověděl major-dokud generál nepřevezme řízení, je to tak jednodušší.

Nebo další tajemství, pomyslel si David, který si vzpomněl na zastřené oči Paula Hollandera, amerického agenta na azor-ské Terceiře.

Něco se dělo. Převádění pod jiného řídícího důstojníka byl velmi neortodoxní postup. Od nepodepsaných šifer nejvyšší priority, které dostal v Lisabonu, až po mimořádný rozkaz: vyřazen ze služby. Od chvíle, kdy mu američtí agenti na Azorách doručili uprostřed Atlantiku dokumenty a ze všeho nejdříve mu začali klást dotazy, až po podivné nařízení, že se musí hlásit dvěma civilistům v New Yorku, aniž mu kdo poskytl předběžnou instruktáž.

Připomínalo mu to klopýtavý valčík.

Buď vysoce profesionální, nebo příšerně amatérské jednání. Vlastně měl pocit, že je to něco mezi tím. Byl zvědavý na generála Swansona. Nikdy o něm neslyšel.

Lehl si na hotelovou postel. Měl by si na hodinu odpočinout a pak se osprchovat, oholit a jít se podívat do nočního New Yorku, poprvé po třech letech. Podívat se, co udělala válka s večery na Manhattanu. V denním světle nebylo skoro nic nebo jen velmi málo vidět, ale podle toho, co zahlédl, jenom přibyly plakáty. Bylo by hezké, kdyby dnešní noc strávil se ženou. Ale v tom případě by si přál, aby to bylo spontánní, bez nucení nebo naléhání. Šťastná náhoda by mu přišla vhod, příjemná, skutečně příjemná epizodka. Na drahé straně se mu nechtělo objednávat si někoho podle telefonního seznamu. Tři roky a devět měsíců uplynulo od té doby, co naposledy zvedl v New Yorku telefonní sluchátko. Během té doby se příliš naučil vnímat změny, které přináší čas, než aby se nevšímavě přenesl přes tři roky a devět měsíců.

A připomněl si s úsměvem, jak muži, kteří se vrátili ze Států zpět na vyslanectví v Lisabonu, mluvívali o tom, jak je lehké doma získat ženu. Zejména ve Washingtonu nebo New Yorku, kde absence čehokoliv trvalého mluvila ve prospěch známostí na jednu noc. Pak si vzpomněl s poněkud pobavenou rezigno-vaností, že podobné zprávy mluvívaly o neodolatelném kouzlu důstojnických uniforem, zejména od kapitána výš.

Uniformu měl na sobě během uplynulých čtyř let jenom třikrát. V baru Mayflower s Edem Pacem v ten den, kdy odlétal do Portugalska, a v den, kdy z Portugalska odlétal.

Ani ještě neměl novou.

Zazvonil telefon a to ho překvapilo. Pouze lidé ve Fairfaxu a snad generál Swanson věděli, kde se ubytoval.

Do Montgomeryho volal z mitchellské ošetřovny a rezervoval si zde pokoj. Major mu řekl, aby si vzal tři dny volna. Odpočinout si potřeboval, nechtěl, aby ho někdo obtěžoval. Tak se to nepovedlo.

„Haló?“

„Davide!“ Byl to dívčí hlas, hluboký, modulovaný v Plazu. „Davide Spauldingu!“

„Kdo je to?“ Sekundu uvažoval, jestli si z něj nevystřelila jeho rozbouřená fantazie.

„Leslie, můj milý! Leslie Jennerová! Pane Bože, to už musí být skoro pět let!“

Spauldingova paměť se roztočila na plné obrátky. Leslie

Jennerová patřila k newyorské scéně, ale ne rozhlasové, patřila k lidem kolem fakulty. Schůzky pod hodinami v Biltmore, noci v La Rue, společenské plesy, na něž ho zvali ani ne tak kvůli němu samotnému jako spíše kvůli jeho rodičům, koncertním mistrům Spauidingovým. Leslie byla vyhlášená kráska. Jenom její jméno se trochu změnilo. Vzala si chlapce z Yalu. Nevzpomínal si na jméno.

„Leslie, to je…, panebože, to je ale překvapení. Jak jsi mé tady vypátrala?“ začal’Spaulding nezávazně konverzovat.

„Nic se nemůže v New Yorku přihodit, abych já o tom nevěděla! Já mám oči a uši všude, můj milý! Mám svou vlastní špionážní síť.“

David Spaulding cítil, jak mu mizí krev z obličeje, dívčino vtipkování mu nebylo moc milé. „Já mluvím vážně, Leslie. Nikomu jsem ještě nevolal. Ani Aronovi. Jak jsi nato přišla?“

„No, když to teda musíš vědět, Cindy Bonnerová – kdysi Cindy Tottleová, vzala si Paula Bonnera –měnila nějaký nemožný vánoční dárek pro Paula v Rogers Peet a přisahala mi, že tě tam viděla, jak si zkoušíš obleky. Znáš přece Cindy! Neodváži se promluvit…“

David neznal Cindy. Nemohl si dokonce ani vybavjt její jméno, natož obličej. Právě na to myslel a Leslie Jennerová pokračovala.

„…a tak běžela k nejbližšímu telefonu a zavolala mi. Vždyť jsme, můj milý, přece byli vážná známost!“

Jestli tou „vážnou známostí“ mínila dva letní měsíce v East Hamptonu, kdy spával s dcerou pána domu, pak musel David souhlasit. Ale podepsat by se pod to nemohl, byla to setsakra přelétavá známost, a navíc tajná.

„Myslel jsem si, že ti to řekl tvůj manžel…“

„Pane Bože, ty můj blázínku! Já jsem Jennerová, můj milý, ne Hawkwoodová! Ani jsem si nenechala to jméno. Musela bych být blázen.“

Tak takhle, pomyslel si David! Vdala se a muž se jmenoval Hawkwood, Roger nebo Ralph, nějak podobně. Hrál kopanou, nebo tenis?

„To je mi líto. Nevěděl jsem…“

„Richard a já jsme se rozešli už před sto lety. Byla to katastrofa. Ten děvkař jeden nenechal na pokoji ani mé nejlepší kamarádky! Teď je v Londýně, u letců, ale je příšerně tajný, alespoň si to myslím. Anglická děvčata si s ním nejspíš užívají… a myslím to, jak to říkám. Já to vím nejlíp!“

V Davidových slabinách to slabě zaškubalo. Leslie Jennero-vá mu učinila zdvořilou nabídku.

„No, jsou to spojenci,“ řekl Spaulding s úsměvem. „Ale ještě jsi mi neřekla, jak jsi mě tady vypátrala?“

„Stačily mi na to čtyři telefonní rozhovory, broučku. Zkusila jsem ta obvyklá místa: Commodore, Baltimore a Waldorf, a pak jsem si vzpomněla, že tvůj otec a matka vždycky zůstávali v Montgomery. Velmi starý svět, můj milý… Myslela jsem si, že s rezervacemi je to příšerné, asi ti to taky došlo.“

„Byl by z tebe dobrý detektiv, Leslie.“

„Jenom když mi za to objekt mého pátrání stojí, zlato… Vždyť to přece tenkrát bylo tak fajn.“

„Ano, to bylo,“ řekl Spaulding a myslel přitom na něco zcela jiného. „Musíme nějak tvou skvělou paměť odměnit. Večeře?“

„Kdybys mě o to nepožádal, asi bych začala ječet.“

„Mám tě vyzvednout ve tvém bytě? Dáš mi adresu?“

Leslie na chvilinku zaváhala. „Co kdybychom se setkali v restauraci? Z bytu bychom se nikdy nikam nevypravili.“

Nabídka, nepochybně.

David si vzpomněl na jednu kavárnu na Padesáté první ulici. Bylo to u parku. „V půl osmé? V osm?“

„Půl osmé je báječná doba, ale ne tam, můj milý. Tam to už před lety zavřeli. Co takhle Galérie? Je to na Čtyřicáté šesté. Zamluvím to sama, znají mě tam.“ i

„Dobře.“

„Ty jsi zlato, byl jsi pryč tak dlouho. Vůbec nic nevíš. Musím si tě vzít pod svá křídla.“

„Budu se těšit. Tak v půl osmé.“

„Nenech mě čekat. A já slibuju, že nebudu brečet.“

Spaulding položil sluchátko, naprosto zmatený – z několika příčin. Ta první: dívka by nezatelefonovala svému exmilenci po téměř Čtyřech letech války, aniž by se zeptala –zejména v této době – kde byl, jak se má a jak dlouho se zdrží ve městě. Nebylo to normální, odporovalo to přirozené zvědavosti v těchto na zvědavost tak štědrých dnech.

Další příčina ho znepokojila ješťě víc.

Naposledy bydleli jeho rodiče v Montgomery v roce 1934. A od té doby se tam nikdy nevrátili. S dívkou se seznámil v roce 1936, v říjnu 1936 v New Havenu na yalském kriketu. Pamatoval si to přesně.

Leslie Jennerová mohla sotva něco vědět o hotelu Montgomery. A o tom, jak souvisí s jeho rodiči.

Lhala.

29. prosince 1943, New York City

Galérie byla přesně taková, jak David očekával: spousta tmavorudého sametu a všude dokola přemíra palem různého tvaru a velikosti, v nichž se odrážela zlatá světelná jezírka z mnoha svícnů, které byly nad stoly umístěny tak vysoko, že se jídelní lístek nedal přečíst. Klientela byla také podle očekávání: mladá, bohatá, nucené nenucená. Samé svraštělé obočí a pokřivené úsměvy a bělostně svítící zuby. Melodie hlasů stoupala a klesala, slova splývala v elegantní kadeřící. Leslie Jennerová tam už byla, když přišel. Vletěla mu před Šatnou do náruče, držela ho pevně, tiše, několik minut –Spaulding to alespoň vnímal jako minuty, každopádně hodně dlouho. Když naklonila hlavu dozadu, po tváři jí tekly potůčky slz. Ty slzy byly skutečné, ale bylo tam něco –snad napětí kolem plných rtů? nebo ty oči? – bylo v ní jisté předstírání. Nebo v něm? Ta dlouhá léta vzdálená od míst jako Galérie a od dívek jako Leslie Jennerová…

Jinak vypadala úplně stejně, jak si ji pamatoval. Trochu starší, jistě smyslnější – zjevně zkušená. Tmavoplavé vlasy, teď spíš světle hnědé, velké hnědé oči dodávaly jejímu instinktivně provokativnímu chování na něžnosti, v obličeji jí přibylo pár vrásek, ale stále byl krásně, aristokraticky modelovaný. A když cítil její tělo těsně u svého, vzpomínky se probudily. Pružné, silné tělo, s plnými ňadry, zaměřené na sex. Stvořené sexem a pro něj.

„Bože, Bože, Bože! Ach, Davide!“ Přitiskla rty k jeho uchu. Šli spolu ke stolu, držela pevně jeho ruku, pustila ji jenom, když si zapalovala cigaretu, a pak si ji opět vzala. Mluvili spolu o překot. Nebyl si jistý, jestli ho poslouchala, ale neustále přikyvovala a nespouštěla z něj oči. Zopakoval hlavní rysy své legendy: Itálie, pár zranění, dovolili mu vrátit se zpět do základního průmyslu, kde může být prospěšnější než s puškou na rameni. Nebyl si jistý, jak dlouho v New Yorku zůstane. (To jediné je čistá pravda, pomyslel si. Neměl představu, jak dlouho ve městě zůstane, přál si to vědět.) Byl rád, že ji opět vidí. Večeře byla předehrou k milování. To věděli oba, ani jeden z nich neskrýval potěšení z toho, že znovu křísí nejhezčí zážitky: sex v mládí se odehrával v palbě káravých pohledů starší generace. Byl o to hezčí, že byl zakázaný, nebezpečný.

„Do tvého bytu?“ otázal se.

„Ne, zlato. Bydlím tam se svou tetou, matčinou mladší sestrou. To je dnes velmi módní s někým bydlet, velmi vlastenecké.“

Davida opustilo logické uvažování. „Pak tedy u mé,“ rozhodl.

„Davide?“ Leslie mu stiskla ruku a odmlčela se. „Ty staré rodiny, které bydlívají v Montgomery, mají tolik přátel v mých kruzích. Například Allcotovi tam mají apartmá, taky Dewhur-stovi… Já mám klíč od bytu Peggy Websterové ve Village. Pamatuješ si na Peggy? Byl jsi na jejich svatbě. Jack Webster? Znáš přece Jacka. Je u námořnictva, jela za ním do San Diega. Pojďme do Peggina bytu.“

Spaulding si zkoumavé dívku prohlížel. Nezapomněl, jak se podivně chovala během telefonního rozhovoru, na její lež o starém hotelu a jeho rodičích. Možná že má přebujelou fantazii – léta v Lisabonu vypěstovala u něj velkou opatrnost. Bylo by to možné vysvětlení, výpadky paměti z jeho strany, ale teď byla jeho zvědavost v rovnováze s jeho vzrušením. Byl velmi zvědavý. Velmi vzrušený.

„Do Peggina bytu,“ řekl.

Měl-li v hlavě ještě něco jiného kromě sexu, tak na to zapomněl. Sundali si kabáty, Leslie míchala v kuchyni drinky a David zmačkal u krbu noviny a hledal něco na podpal. Leslie stála ve dveřích kuchyně a pozorovala ho, jak rovná polena, aby tudy mohl proudit vzduch. Držela v ruce drinky a usmívala se. „Za dva dny je silvestr. Dneska si uděláme silvestra my dva. Uděláme si Nový rok. A za ním budou následovat mnohé další, alespoň doufám.“

„Mnohé další,“ opakoval, vstal a šel k ní. Vzal od ní obě sklenice, ale nepriťukli si, „Dám je sem.“ Odnesl je na stolek u pohovky, která stála před krbem. Rychle se otočil a pozorně se jí podíval do očí. Nedívala se na sklenice. Ani kam je staví.

Místo toho šla k ohni a sundala si halenku. Upustila ji na podlahu a otočila se, její velké prsy zdůrazňovala pevná průsvitná podprsenka, na hrotech sešívaná.

„Sundej si košili, Davide.“

Sundal si ji a šel k ni. Zalétla očima na jeho obvazy a jemně se jich dotkla prsty. Přitiskla se k němu, její klín těsně k jeho slabinám, zkušeně se pohupovala do stran. Sáhl jí na záda a rozepnul poutka u podprsenky, lehce se nahrbila a sundala si ji, pak se otočila a přitiskla se prsy k jeho hrudníku. Vzal její levý prs do pravé ruky, sklonila se, trochu se odtáhla a sundala mu kalhoty.

„Drinky počkají, Davide. Je sílvestr. Náš silvestr.“

Její prs držel stále ve své ruce, políbil ji na oči, na uši. Vnímala to a zasténala.

„Tady, Davide,“ řekla. „Rovnou tady na podlaze.“ Klekla si, sukni vyhrnula kolem boků, bylo vidět lem punčoch.

Lehl si vedle ní a políbili se.

„Vzpomínám si,“ zašeptal s něžným úsměvem. „Poprvé, v domku vedle přistěnku na čluny. Na zemi. Vzpomínám si.“

„Byla jsem zvědavá, jestli si vzpomeneš. Já jsem nikdy nezapomněla.“

Až ve tři čtvrtě na dvě ráno ji vezl domů. Milovali se dvakrát, vypili Jackovi a Peggy spoustu dobré whisky a většinou mluvili o „starých časech“.

Leslie hovořila o svém manželství zcela otevřeně. Richard Hawkwood, její bývalý manžel, nebyl muž, se kterým by se dalo trvale žít. Byl sexuálně nenasytný, pokud viděl kolem sebe nějaký nový objekt, jinak nic moc. Byl neúspěšný – do té míry, kam až mu to dovolila jeho rodina –v obchodním světě. Hawkwood dokázal utratit padesát tisíc ročně, ale byl si schopen vydělat asi tak šest.

Měla pocit, že válka byla vymyšlena pro muže, jako je on, Takoví muži jako její bývalý manžel ve válce dokážou vyniknout. Raději se někde „vrhá do ohně“, než aby se vrátil zpět do světa svých frustrací. Spaulding podotkl, že je krutá, ale ona prohlásila, že je velmi šetrná. Oba se rozesmáli a znovu se milovali,

Celý večer byl David ve střehu, sledoval ji, jestli něco neřek-ne, něčím se neprozradí, na něco zvláštního se nezeptá. Něco, co by vysvětlilo –když nic jiného-proČ lhala o tom, jak ho vypátrala. Ale nic takového se nestalo.

Ještě jednou se jí na to ptal, předstíral, že nemůže uvěřit tomu, že si pamatuje na jeho rodiče a Montgomery. Trvala na tom, že má skvělou paměť, a dodala, že „láska dokáže najít všechno“.

Opět lhala, věděl to. V jejich případě to nebyla láska.

Nechala ho v taxíku. Nechtěla, aby s ní šel nahoru. Její teta bude spát, bude to tak lepší.

Setkají se zítra. U Websterů. V deset večer, na dřív už měla něco sjednáno, co kvůli němu musela odložit. A odřekla svou účast na tom pravém Silvestru. Budou mít pro sebe celý den.

Když ji vrátný pustil dovnitř a taxi se rozjelo po Páté avenue, zamyslel se David poprvé nad tím, že podle instrukcí z Fairfa-xu měl začít pozítří pracovat v letecké společnosti Meridian. Silvestr. Asi jenom na půl dne.

Bylo to zvláštní. Silvestr. Vánoce.

Vlastně na vánoce ještě ani nepomyslel. Nezapomněl poslat svým rodičům do Santiaga dárek, ale to stihl ještě před svou cestou do severní země. Do Baskicka a Navarry.

Vánoce pro něj nic neznamenaly. Zvonění Santa Clausových rolniček na newyorských ulicích, vyzdobené výlohy obchodních domů-nic mu to už neříkalo.

Bylo mu z toho smutno. Vždycky měl rád svátky. Zaplatil taxikáři, pozdravil se s noční službou v recepci a vyjel výtahem do svého poschodí. Vystoupil a šel ke dveřím. Automaticky protože ho bolely oči, sáhl prstem na zámek, který byl nad cedulkou Nerušit.

Nahmatal dřevo a podíval se dolů za pomoci ohýnku ze zapalovače, aby líp viděl. Vlákno tam nebylo.

Druhý fairfaxský bezpečnostní zákon říkal, že si má pojistit „vláknem“ hotelový pokoj. Neviditelná hnědá a černá hedvábná vlákna na různých místech, když scházela nebo byla přetržena, signalizovala návštěvu nezvaného hosta.

Neměl u sebe žádnou zbraň a nemohl vědět, jestli není ještě někdo uvnitř.

Vrátil se k výtahu a zmáčkl knoflík. Požádal zřízence o univerzální klíč, nemůže otevřít dveře. Muž ho neměl a odvezl ho do haly.

Noční recepční mu vyhověl a přikázal líftboyovi, aby zůstal u přepážky, zatímco on půjde pomoct panu Spauldingovi odemknout zaseklý zámek.

Když oba muži vyšli z výtahu a dali se chodbou, uslyšel Spaulding zřetelný zvuk otáčení západky, která tiše, ale nezaměnitelně cvakla. Rychle se rozhlédl do obou stran, podíval se chodbou dopředu i dozadu a pokoušel se zjistit, odkud ten zvuk přišel.

Samé zavřené hotelové dveře.

Recepční neměl se zámkem žádné problémy. Daleko větší problém mu činilo pochopit, proč ho pan Spaulding vzal kolem ramen a vedl ho do pokoje s sebou.

David se rychle rozhlédl. Koupelnové i klozetové dveře byly otevřené, tak jak je nechal. Žádný jiný úkryt tam nebyl. Pustil recepčního a dal mu pětidolarové spropitné.

„Děkuju vám mnohokrát. Je mi to trapné, myslím, že jsem moc pil.“

„Není zač, pane. Děkuji vám, pane.“ Muž odešel a zavřel za sebou.

David začal rychle kontrolovat vlákna. V šatníku: jeho náprsní kapsa v saku, prohledána.

Bez vlákna.

Psací stůl: nitka vložená do první a třetí zásuvky.

Obě chyběly. První nahoře na kapesnících, druhá zapadlá mezi košilemi.

Postel: na boku vedle přikrývky paralelně se vzorečkem.

Nikde nic.

Vrátil se ke kufru, který ležel na polici pro zavazadla vedle okna. Klekl si a zkoumal pravý zámek, tady byla nitka upnutá mezi kovovou přezkou a závěsem. Kdyby někdo kufr otevřel, přetrhla by se.

Byla přetržená, zbyla z ní jenom polovina.

Uvnitř kufru byla nitka umístěná přes elastický popruh, tři prsty od levé strany.

Byla pryč.

David vstal. Přešel k nočnímu stolku a vytáhl zpod něj telefonní seznam. Nebylo proč otálet, měl-li nějakou šanci, pak jedině v překvapení. Jeho pokoj profesionálně prohledali a on o tom neměl vědět.

Zjistí číslo Leslie Jennerové, vrátí se k jejímu bytu, pokusí se najít telefonní budku, která by byla na dohled. Pak jí zatelefonuje, vymyslí si nějakou divokou historku a požádá ji, jestli by k ní nemohl zajít. Nezmíní se o prohlídce ani o svém podezření. Naprosto ji poplete a bude pečlivě sledovat její reakci. Bude-li souhlasit, aby k ní zašel, bude to dobré znamení. Jestli ne, bude v případě nutnosti její byt hlídat celou noc.

Leslie Jennerová mu měla co říct a on to z ní dostane. Muž v Lisabonu nestrávil tři roky v severních provinciích, aniž by nabyl zkušeností.

V onom domě žádní Jennerovi nebydleli.

Vmanhattanském seznamu našel šest lidí stejného jména. Dával hotelové centrále jejich čísla jedno po druhém a jedni po druhých – v různém stupni rozespalosti nebo zuřivosti – mu říkali to samé.

Žádná Leslie Jennerová. Nic o ní neví.

Spaulding zavěsil. Chvíli seděl na posteli, pak vstal a přecházel místnosti.

Měl by jit do jejího domu a zeptat se vrátného. Možná byl byt napsán na tetino jméno, ale moc pravděpodobné to nebylo. Leslie Jennerová by si dala telefonní číslo a své jméno, kdyby mohla, do Zlatých stránek, pro ni byl telefon existenční záležitost, nejenom otázka pohodli. A kdyby šel do domu a vyptával se, vzbudil by nepříjemný zájem. Do toho se mu nechtělo.

Jak se jmenovala ta dívka v Rogers Peet? Ta, která měnila jakýsi vánoční dárek. Cynthia? Cindy?… Cindy. Cindy Tut-tle… Tottleová. Ale ne Tottleová.., Bonnerová. Provdaná za Paula Bonnera, vyměňovala „příšerný dárek pro Paula“.

Šel zase k posteli a vytáhl telefonní seznam.

Paul Bonner v seznamu byl: 480 Park Avenue. To by mohlo být. Dal číslo centrále.

Ozval se mu dívčí hlas, více rozespalý než probuzený.

„Ano?… Haló?“

„Paní Bonnerová?“

„Ano. Kdo volá? Tady Bonnerová.“

„Jmenuji se David Spaulding. Vy jste mě dnes odpoledne viděla v Rogers Peet, měnila jste dárek pro svého muže a já jsem kupoval oblek… Promiňte mí, že vás obtěžuji, ale je to důležité. Večeřel jsem s Leslie… s Leslie Jennerovou, telefonovala jste jí. Právě jsem odešel z jejího bytu, měli jsme se sejít zítra, ale právě jsem zjistil, že je to vyloučené. Je to nepříjemné, ale zapomněl jsem její telefonní Číslo, a v seznamu ho nemůžu najít. Chtěl jsem se zeptat…“

„Parte Spauldíngu.“ Přerušil ho ostrý dívčí hlas beze stopy ospalosti. „Jestli je to vtip, pak je moc špatný. Já si pamatuji vaše jméno… Neviděla jsem vás dnes odpoledne a nic jsem neměnila… nebyla jsem v Rogers Peet. Manžela zabili před čtyřmi měsíci. Na Sicílii… Nemluvila jsem s Leslie Jennerovou… Hawkwoodovou myslím teď… už přes rok. Odstěhovala se do Kalifornie. Do Pasadeny, jestli se nemýlím… Nestýkali jsme se. A velmi pravděpodobně nebudeme.“

David uslyšel, jak prudce cvaklo položené sluchátko.

31. prosince 1943, New York City

Bylo silvestrovské ráno.

Davidův první den „zaměstnáni“ u letecké společnosti Meri-dian, v projekční divizi:

Většinu předešlého dne strávil v hotelovém pokoji, jenom krátce vyšel na oběd a pro časopisy, večeři si nechal donést do pokoje a nakonec podnikl neúspěšnou výpravu do Greenwich Village, kde věděl, Že v deset hodin Leslie Jennerovou nenajde.

Uložil si tento režim ze dvou důvodů. Tím prvním bylo, že se přesvědčil o správnosti diagnózy lékaře z mitchellského letiště: byl vyčerpaný. Druhý důvod byl stejně důležitý. Fair-fax zahájilo přešetřenř Leslie Jennerové-Hawkwoodové, Cindy Tottleové-Bonnerové a námořního důstojníka jménem Jack nebo John Webster, jehož žena si vyjela na výlet do Kalifornie. David chtěl znát fakta, než bude něco podnikat, a Ed Pace slíbil, že toho zjistí tolik, kolik se toho za čtyřicet osm hodin stihne.

Spaulding si zapamatoval, co řekla Cindy Bonnerová o Leslie Jennerové.

Přestěhovala se do Kalifornie. Do Pasadeny, jestli se nemýlím…

Když zatelefonoval do Greenwich Village, správce domu potvrdil, že tu skutečně Websterovi bydlí, manžel je u námořnictva, manželka se za nim vydala někam do Kalifornie. Správce jim bral poštu.

Někam do Kalifornie.

Odstěhovala se do Kalifornie…

Byla tu souvislost? Nebo prostě náhoda?

Spaulding se podíval na hodinky. Bylo osm hodin. Silvestrovské ráno. Zítra bude rok 1944.

Dnes ráno se měl hlásit jakémusi Waltrovi Kendallovi a jakémusi Eugenovi Lyonsovi v meridianských dočasných kancelářích na Třicáté osmé ulici.

Proč má.jedna z největších společnosti ve Spojených státech „dočasné“ kanceláře?

Zazvonil telefon. David zvedl sluchátko.

„Spaulding?“.

„Dobrý den, Ede.“

„Sehnal jsem, co se dalo. Ale moc smyslu to krucinál dohromady nedává. Za prvé, neexistuje žádný záznam o rozvodu mezi Hawkwoodovými. A on je v Anglii, Osmá letecká peruť, ale nic tajného. Je to pilot, desáté bombardovací velitelství u Surrey.“

„A bydli opravdu v Kalifornii?“

„Před osmnácti měsíci se odstěhovala z New Yorku a přestěhovala s (etou do Pasadeny. Velmi bohatou tetou, provdanou za muže jménem Goldsmith, je to bankéř-významná společenská osobnost, honorace. Podle toho, co jsme se dozvěděli-a jsou to jenom kusé zprávy-má prostě ráda Kalifornii.“

„O.K. A co ti Websterovi?“

„Prošetřeni. Je dělostřeleckým důstojníkem na Saratoze. Připlul do San Diega kvůli opravám po boji. Je to plánované vojenské dvoutýdenní cvičení, údaje sedí. Je tam spousta čtyři-cetosmiček a sedmdesátdvojek, ale nic delšího. Jeho manželka Margareta za ním přijela před několika dny. Bydlí v hotelu Greenbrier.“

„Něco o Bonnerových?“

„Jenom to, co víte, navíc že byl bona fide hrdina. Stříbrná hvězda in memoriam, pěchota. Zahynul na průzkumné hlídce při evakuaci jednotek v záloze. Invaze na Sicílii.“

„A to je všechno?“

„To je všechno. Zřejmě se navzájem znají, ale nenacházím nic, co by mělo nějakou souvislost s akcí ministerstva války.“

„Ale vy tu věc neřídíte, Ede. Řekl jste mi, že nevíte, jaká to je akce.“

„To je pravda. Ale v těch několika zlomkovitých informacích nemůžu najít žádnou souvislost.“

„Prohledali mi pokoj. V tom se nemýlím.“

„Třeba to byl zloděj. Bohatý voják v hotelu pro bohaté, který se vrátil z dlouhé cesty. Třeba si někdo spočítal, že máte s sebou služné za spoustu měsíců a peníze za propuštění z armády.“

„Těžko. Bylo to provedeno velmi profesionálně.“

„Spousta profíků pracuje v takových hotelích. Přímo pasou po individuích, která vyrazí na nějaký alkoholický dýchá-nek a…“

Spaulding ho přerušil. „Potřeboval bych něco zjistit.“

„Co?“

„Ta Bonnerová řekla, že se pravděpodobně‘ s Leslie Jenne-rovou už nesetká, a nemyslela to v legraci. Zní to podivně, viďte? Rád bych věděl, proč to řekla.“

„Prosím. Byl to váš pokoj, ne můj… Víte, co si myslím? Přemýšlel jsem o tom, nic jiného mi nezbývalo.“

„Co?“

„Ze si newyorská mládež hraje na’postele, postele hejbejte se‘. Teď nejste zrovna nad věcí, ale nezni logicky, Že dáma byla na pár dní v New Yorku, třeba vás uviděla sama, nebo jí to někdo pověděl, a řekla si, proč ne? A teď už upaluje ke všem čertům někam do Kalifornie a pravděpodobně ji už nikdy neuvidíte…“

„Ne, to není logické. Šla na to moc komplikované, nebylo to vůbec nutné. Snažila se mě dostat z hotelu.“

„No, vy jste byl u toho…“

„To jsem tedy byl. Poslyšte, je to podivné. Podle toho majora na mitchellském letišti si myslíte, že ta záležitost na Azorách byla namířena na mě…“

„Řekl jsem, že asi,“ přerušil ho Pace.

„A já si to nemyslím. A teď jsem přesvědčený, že ta včerejší noc byla proti mně namířena, a vy si to nemyslíte. Už začínáme být asi oba unavení.“

„Možná to dělám s ohledem na vašeho řídícího důstojníka. Ten Swanson je velice nervózní, není to jeho parketa. Myslím, že moc komplikací neunese.“

„Tak mu o žádných nepovíme. Zatím. Já poznám, až to bude možné.“

Spaulding si prohlížel neupraveného účetního, který mu v hlavních bodech popisoval buenosaireskou operaci. Dosud nikdy nikoho podobného Waltru Kendallovi nespatřil. Ten člověk byl zjevně Špinavý. Jeho tělesný zápach jenom částečně přerážela silná dávka vody po holení. Límec u košile měl špinavý, šaty nevyžehlené a David fascinovaně pozoroval, jak ten člověk dýchá najednou nosem a ústy. Agent na Terceiře ho upozornil, že Eugene Lyons je trochu „zvláštní“, pokud byl tedy Kendall „normální“, byl velmi zvědavý na toho vědce.

Buenosaireská operace se zdála velmi jednoduchá, mnohem jednodušší než většina lisabonských akci. Natolik jednoduchá, že ho vztekalo pomyšlení, že byl kvůli ni odvolán z Lisabonu.

Kdyby ho do toho někdo zapojil před několika týdny, mohl ušetřit Washingtonu spoustu přemýšlení a možná i peněz. Byl ve styku s německým podzemím od chvíle, co organizace ustavila své diverzní frakce a stala se bojeschopnou. Byl-li ten Erich Rhinemann schopný výkresy koupit a vyvézt je z Peenemůnde, pak on –muž v Lisabonu– je mohl vyvézt ze země. A pravděpodobně bezpečnější cestou, než je Severní moře nebo přístavy Lamanšského průlivu. Proniknout těmito přístavy bylo velmi obtížné vzhledem k neustálým hlídkám. Nebýt toho, byla by většina jeho práce zbytečná. Jediným pozoruhodným aspektem celé operace byla skutečnost, že Rhinemann mohl získat plány nebo cokoliv, co patřilo do Peenemůnde. To bylo mimořádné. Peenemůnde byla betonová a ocelová krypta, zahrabaná do země. S nejsložitějším systémem ochranných opatření, která kdy byla vymyšlena. Bylo by snazší dostat odtud člověka než vynést jediný list papíru.

Navíc byly peenemúndské laboratoře izolovány, nejdůležitější oddělení řídila hrstka elitních vědeckých pracovníků pod kontrolou gestapa. Pro akci Buenos Aires to znamenalo, že je Erich Rhinemann schopný za prvé navázat kontakt a koupit nejrůznější šéfy laboratoří v určité na sebe navazující posloupnosti, za druhé hrát si na schovávanou s gestapem nebo ho koupit (což je nemožné), nebo za třetí navázat spolupráci s těmi několika vědci, kteří se dostanou ven z laboratoří.

Na základě svých zkušeností David poslední dvě možnosti vyloučil vzhledem k příliš velkému prostoru pro prozrazení. Rhinemann se musel tedy soustředit na šéfy laboratoří, což bylo velmi nebezpečné, ale proveditelné.

Kendall mluvil a mluvil a David se rozhodl, že si své úvahy nechá pro sebe. Na pár věcí se zeptá, na jednu či dvě, na něž si přál znát odpověď, ale v té,to fázi nebude s Kendallem navazovat užší spojenectví. Bylo to snadné rozhodnutí. Kendall byl jedním z nejméně příjemných lidí, které kdy potkal, „Existuje nějaký zvláštní důvod, proč musejí ony výkresy přicházet po etapách?“ zeptal se Spaulding.

„Nutné to nikterak není… Ale Rhinemann je pasuje ven po Částech. Každý plni v jeho plánu svůj úkol, říká, že je to tak bezpečnější. Podle jeho odhadu to potrvá asi týden.“

„Dobře, to dává smysl… A ten Lyons je dokáže ověřit?“

„Nikdo lepší na to není. Za pár minut se k němu dostanu, několik věcí byste měl vědět. Jakmile bude v Argentině, budete ho mít na povel.“

„To zní hrozivě.“

„Zvládnete ho. Budete na to mít pomocníky… Jde o to, že jakmile ověří ty plány, odešlete šifry a Rhinemann dostane peníze. Dříve ne.“

„Tomu nerozumím. Proč tak komplikovaně? Když už budou projekty prověřeny, proč mu nezaplatit v Buenos Aires?“

„Nechce mít peníze v argentinské bance.“

„To musí být balík.“

„Taky je.“

„Z těch několika věcí, které o Rhinemannovi vím, není to pro něj neobvyklé spolupracovat s německým podzemím?“

„Je to Žid.“

„Těm, kdo prošli Osvětimí, byste takové báchorky nemohl povídat. Nevěřili by vám.“

„To má na svědomí válka. Podívejte se na nás. Spolupracujeme s rudými. Jsme stejný případ: společný cíl, na neshody se zapomnělo.“

„V tomto případě je to značně odvážné.“

„Jejich problém, ne náš.“

„Nebudu do toho strkat nos… Napadá mě ještě jedna otázka. Když mám jet do Buenos Aires, na vyslanectví, k Čemu tato zastávka v New Yorku? Nebylo by jednodušší oscilovat mezi Lisabonem a Argentinou?“

„To se, bohužel, rozhodlo na poslední moment. Nešikovné, že?“

„Není to nejšťastnější. Jsem na seznamu transferů?“

„Na čem?“

„Na seznamu přeložených pracovníků diplomatické služby. Ministerstvo zahraničí. Vojenský atašé.“

„To nevím. Proč?“

„Rád bych věděl, jestli všichni vědí, že jsem přišel z Lisabonu. Nebo jestli by se to mohli dozvědět. Asi se to pokládá za málo pravděpodobné.“

„Asi. Proč?“

„Abych věděl, jak se mám chovat, to je všechno.“

„Mysleli jsme, že by vám přišlo vhod několik dní, abyste se se vším seznámil, S Lyonsem, se mnou, prošel byste si plán. O co jde, něco v tom smyslu…“

„Jste velmi pozorní.“ David se zvědavě podíval na Kendalla. „A myslím to vážně. Příliš často jsme byli hozeni doprostřed problémů a o pozadí jsme nic nevěděli. Já sám jsem to někdy dělal svým lidem… Teď k úkolu, italská invaze, to je krytí pro mou činnost v Lisabonu? Jenom pro New York?“

„Ano, asi tak nějak.“ Kendall, který seděl na kraji svého , stolu, se zvedl a přešel k židli.

„Jak daleko mám jít?“

„Jit kam?“ Kendall se očima vyhnul Davidovi, který seděl v mírném předklonu na pohovce v kanceláři.

„V legendě. Dokumenty uvádějí Padesátou armádu – to je Clark, třicátou čtvrtou divizi, stý dvanáctý prapor atd. To se mám všechno naučit? O Itálii toho moc nevím. Zřejmě mě to zasáhlo někde u Salerna, jsou nějaké podrobnosti?“

„To je záležitost armády. Pokud jde o mě, budete tu pět Šest dní, pak se s vámi setká Swanson a pošle vás do Buenos Aires.“

„Dobře. Počkám na generála Swansona.“ David usoudil, že nemá cenu probírat s Kendallem ceremoniál G2… Trochu profesionální, trochu amatérské. Klopýtavý valčík.

„Než odjedete, můžete strávit libovolnou dobu s Lyonsem. Je ve své kanceláři.“

„Dobře. Rád se s ním seznámím.“ David vstal. „Posaďte se, dnes tu není. Dnes tu neni nikdo vyjma vrátného. Až do jedné. Dnes je silvestra.“ Kendall se sesunul do křesla, vytáhl cigaretu a zmáčkl ji. „Něco vám musím o Lyon-sovi říct.“

„Dobře.“ David se vrátil na svou pohovku. „Je to opilec. Strávil čtyři roky ve vězení, v káznici. Nemůže skoro mluvit, tak má krk propálený silnou kořalkou… Ovšem je to také ten nejchytřejší parchant ze všech aerofyziků.“

Spaulding chvíli mlčky hleděl na Kendalla. Když promluvil, nikterak se nesnažil zakrývat úděs. „Trochu pochybné doporučení, ne?“

„Řekl jsem, že je chytrý.“

„To je polovina chovanců v bellevueském blázinci. Dá se s ním pracovat? Protože ho budu mít na povel-jak jste řekl – rád bych věděl, s kým mám sakra tu čest. A proč, jen tak mimochodem.“ )

„Je nejlepší.“

„To není odpověď na mé otázky.“

„Jste voják. Posloucháte rozkazy.“

„A taky je dávám. S tím na mě nechoďte.“

„Dobře… O.K. Asi na to niáte právo.“

„Taky bych řekl.“

„Eugene Lyons napsal knihu o fyzikální aerodynamice, byl to nejmladší řádný profesor na Massachusettském institutu technologie. Asi byl příliš mladý, šlo to s ním velice rychle z kopce. Katastrofální svatba, spousta chlastu, more dluhů, tak jako obyčejně, bylo to kvůli dluhům. Dluhy a příliš velké nadání jsou dvě věci, za které nikdo nechce platit.“

„Co se stalo?“

„Zmizel ze školení a týden flámoval. Když se probudil v jednom bostonském hotelu na jižním předměstí, holka, se kterou tam ležel, byla mrtvá. Utloukl ji k smrti… Byla to děvka, nikdo po ní moc netruchlil, ale nedalo se to vymazat. Prohlásili to za vraždu v afektu a Massachusettský institut technologie mu zaplatil dobrého právníka. Odseděl si čtyři roky, vyšel ven a nikdo ho nechtěl zaměstnat, o práci ani nezavadil… To bylo v roce 1936. Vzdal to, přidal se k povalečům z chudinských čtvrtí. Myslím tím, že se k nim skutečně přidal.“ Kendall se odmlčel a zasmál.

Davida zneklidnilo, že se účetní smál, nic legračního ha té historce neviděl. „Patrně s nimi nezůstal.“ Na nic jiného se nezmohl.

„Byl s nimi skoro tři roky. Propaloval si chřtán rovnou na Houstonské ulici.“

„Velká chyba.“

„Nejlepší, co se mu mohlo stát, V nemocnici s ním sepsali anamnézu a lékaře jeho případ zaujal. Poslali ho k Nejvyššímu trestnímu soudu a vymazali mu záznam z trestního rejstříku, a když začala válka, začal pracovat v sektoru obrany.“

„Pak je to všechno v pořádku.“ Spaulding volil tón člověka, kterého přesvědčili. Zase si nedokázal nic jiného vymyslet.

„Takového člověka přes noc nepředěláte. Ani za pár let… Má úlety, občas chlastá jako duha. Pokud pracuje na tajných věcech, stojí mu za zády jeho osobní hlídači. Například tady v New Yorku má stálé místo v nemocnici sv. Lukáše. Stěhuje se sem a tam, podle toho, jak si pán chlastá… V Kalifornii ho drželi Lockheedové v zahradním bytě, kde ho čtyřiadvacet-hodin denně hlídali ošetřovatelé, pokud byl mimo továrnu. Celkem je na tom dobře.“

„Musí mít velkou cenu. Je to spousta potíží…“

„Už jsem vám říkal,“ skočil mu do řeči Kendall. „Je ten nejlepší. Jenom se musí hlídat.“

„Co se stane, když je sám? Chci tím říct, že znám alkoholiky– dokážou vždy nějak utéct, mají geniální nápady.“

„S tím nejsou problémy. Dostane se ke kořalce, kdykoli má chuť, v tom je skutečně geniální. Ale sám ven nechodí. Nedrží se lidí, jestli víte, co tím myslím.“

„Moc ne.“

„Nemluví. Maximálně se zmůže na jakési sípáni, říkal jsem, že má úplně propálený krk. Drží se od lidi… Což je fajn. Když nepije, tak čte nebo pracuje. Má dny, kdy pracuje v laboratoři zcela střízlivý a ven nechodí vůbec. Je to dobré.“

„Jak se s ním komunikuje? Co když s ním někdo chce mluvit?“

„Blok a tužka, sem tam něco zachrčí, ukazuje rukama. Nejvíc blok a tužka. Jsou to hlavně čísla, rovnice a diagramy. To je jeho dorozumívací jazyk.“

„Nic jiného neumí?“

„Přesně tak… Jestli jste snil o tom, že si spolu popovídáte, tak na to zapomeňte. Posledních deset let si nepovídal s nikým.“

31. prosince 1943, New York City

Spaulding spěchal po Madison Avenue k severnímu rohu B. Altmana. Ve vzduchu poletovaly sněhové vločky, taxíky nabízely služby posledním pár chodcům, kteří dávali známem uprostřed bloku. Nejlepší rita byla u vchodu obchodního domu, kde postávali poslední silvestrovští zákazníci. Lidé, kteří nakupovali u Altmana, na Silvestra odpoledne patřili prostě k těm nejlepším pasažérům. Proč by měli mrhat benzínem na někoho jiného?

David zjistil, že chvátá víc, než nutné musí, nikam nespěchal, na žádné specifické místo, kde by musel být přítomen v určitou hodinu. Od Waltra Kendalla odešel, jak mohl nejrychleji.

Kendall ukončil své povídání o Eugenu Lyonsovi konstatováním, že vědce budou do Buenos Aires doprovázet „dvě gorily“. Nebude žádná kořalka pro němého poustevníka s propáleným chřtánem, „kapky“ bude dostávat jenom od svých ošetřovatelů. Eugene Lyons, bez možnosti napit se, bude trávit celou dobu nad pracovními problémy. Proč taky ne? Nic jiného ani neuměl. Žádné povídání, usoudil David.

David odmítl Kendallovo pozvání na oběd pod záminkou, že musí navštívit rodinné přátele. Koneckonců nebyl tu už přes tři roky… Dostaví se do kanceláře 2. ledna.

Ve skutečnosti se chtěl Spaulding dostat z jeho společnosti. A pak měl ještě jeden důvod: Leslie Hawkwoodovou.

Neměl představu, kde začít, ale muselo to být rychle. Měl sotva týden na to, aby přišel na kloub tomu, co se mu přihodilo v onen neuvěřitelný večer před dvěma dny. Nejdříve musí začít u vdovy Bonnerové, to jediné bylo jasné.

Snad by mu mohl pomoct Aron Mandel.

Vyndal z kapsy dolar a šel k vrátnému u Altmana. Taxi tu bylo v minutě.

Jel městem za neúnavného povídání taxíkáře, který, jak se zdálo, musel komentovat většinu věcí na swĚtě. Davidovi to lezlo na nervy, chtěl přemýšlet a dost mu to vadilo. Pak mu to najednou přišlo vhod.

„Měl sem v pácu vozit lidi na Silvestra, někde kolem Plazy, však víte. Při takovým válečným povyražení pustí lidi pár krejcarů. Ale žena že prý ne. Řekla, budeš sedět doma, popijeme trochu vina a poprosíš Pána Boha, aby naši chlapci ten další rok přežili ve zdraví. To sem to dopracoval. Kdyby se něco semlelo, tak je jasný, že za to můžou ty prachy, co sem vydělal na Silvestra. Takový pověry! Dyť, krucinál, ten mladší dělá ve Fort Dix v kanceláři.“

David zapomněl na evidentní věc. Ne, nezapomněl, jenom neuvážil všechny možnosti, protože je nějak míjel. Nebo ony jeho. Byl v New Yorku. Na Silvestra. A to znamená mejdany, tanec, dobročinné bály a nekonečné množství různých válečných oslav ve spoustě tanečních sálů a radnic.

Paní Bonnerová by se na jednom takovém místě mohla vyskytovat. Už jsou to čtyři měsíce, co jí zabili muže. To byla dostatečně dlouhá doba smutku v této době, za daných okolností. Přátelé – nějaké jiné Leslie Jennerové, ale Leslie Jennero-vá to pochopitelně nebude-jí to vysvětlí. Tak to prostě v Manhattanu chodí. A bylo to vzhledem k událostem jedině rozumné.

Ale zjistit, kam šla, by bylo nad jeho možnosti. Ale kdyby ji našel, mohl by najít i ty další… tady se dalo začít.

Zaplatil taxíkáři a spěchal do vestibulu hotelu Montgomery.

„Haló, pane Spauldingu!“ slyšel hlas starého recepčního v mramorovém portálu. „Máte tady zprávu.“

Šel k přepážce. „Děkuji.“ Rozložil lístek: Telefonoval pan Fairfax. Ozvěte se co nejrychleji.“

Něco mu chce Ed Pace.

Vlákno pod zámkem u dveří bylo na svém místě. Otevřel pokoj a šel přímo k telefonu.

„Máme něco na to Hawkwoodovic děvče,“ řekl Pace. „Myslel jsem, že byste to chtěl možná vědět.“

„A co to je?“ Proč, proč Pace ale vždycky začíná rozhovor tímto způsobem? To snad čeká, že mu řekne, ne, nechci vědět nic, a zavěsí?

„Myslím si, že se to shoduje s mým názorem na tu noc. Nejspíš jste moc úzkostlivý.“

„Kriste Pane, Ede, kdykoli si řeknete, budu před vámi bít čelem o zem. Co to je?“

„Je to dívka poletucha. Má rozsáhlou sexuální klientelu v okolí Los Angeles. Diskrétní, ale rušnou. Kurva pro horních pár tisíc, jestli jsem se vás nedotkl.“

„Nedotkl jste se mě. Odkud to máte?“

„Především je tu několik kolegů důstojníků, námořnictvo a letectvo. Pak pár lidí od filmu, herci a šéfové filmových ateliérů. Pak lidi ze společenských a průmyslových vrstev: Lockheed, Sperry Rand. Moc rádi ji nemají v jachtklubu Santa Monica.“

„Patří tam někdo z G2?“

„První, co jsme prověřili. Negativní. Žádný pracovník s tajným posláním v její posteli. Jenom řadoví občané: vojsko a lid obecný. A je v New Yorku. Výsledky pečlivého Šetření říkají, že se jela podívat na vánoce za rodiči.“

„V telefonním seznamu nejsou žádní Jennerovi, kteří by o ni něco věděli.“

„V Bernardsvillu, New Jersey?“

„Ne,“ řekl David utahaně. „V Manhattanu. Říkal jste přece New York.“

„Zkuste to v Bernardsvillu. Chcete-li ji najít. Ale neposílejte nám žádné velké účty, nejste na kurýrní cestě po severní zemi.“

„Ne. Bernardsville je lovecká oblast.“

„Cože?“

„Velmi společenská. Plno stájí a přípitků před jízdou… Děkuji, Ede. Ušetřil jste mi spoustu práce.“

„Za málo. Informační centrum spojenecké tajné služby má velkou péči o vyřešení vašich sexuálních problémů. Snažíme se našim zaměstnancům vyjit ve všem vstříc.“

„Až bude po všem, tak se určité nechám znovu naverbovat. Díky ještě jednou.“

„Dave?“

„Ano?“

„Nejsem prověřený na Swansonovu práci, takže nic specifického, ale jaký to na vás dělá dojem?“

„Ať se propadnu, jestli vím, proč nejste prověřený. Je to jednoduchý obchod, který provádí parta podivínů– minimálně jeden, vlastně dva, jak jsem se dozvěděl. Ten, se kterým jsem se setkal, patří v této oblasti k vrcholným číslům. Připadá mi, že to jednáni nějak hrozně komplikují, ale asi jsou to sami nováčci… My bychom to udělali líp.“

„Už jste se setkal se Swansonem?“

„Ještě ne. Bylo mi řečeno, že až po svátcích. Přece bychom, aby do nás hrom, nemohli pokazit brigádnímu generálovi vánoční svátky. Vždyť i školní děti začínají až druhý lednový týden.“

Pace se na druhém konci telefonu zasmál. „Šťastný nový rok, Dave.“

„Nápodobně, Ede. A dík.“

Spaulding položil sluchátko. Podíval se na hodinky, bylo čtvrt na dvě. Mohl by asi požádat o vojenské auto nebo by sí ho mohl půjčit od Arona Mandela. Bernardsville bylo asi hodinu cesty z New Yorku na západ od Oranges, jestli si to dobře pamatoval. Nejlepší by bylo, kdyby Leslie Jennerovou překvapil a zabránil jí někam zmizet. Na druhé straně mohla Leslie podle informací, které získal před Paceovým telefonátem, být v New Yorku a chystat se na Silvestra, na kterého původně zvala jeho. Někam, bůhvíkam. Do některého bytu nebo nóbl domu nebo podobného hotelového pokoje.

Spaulding chvíli zauvažoval, jestli neměl Pace pravdu. Nehledal náhodou Leslie z důvodů trochu jiných než kvůli vlastnímu podezřeni? Ty lži, to hledám… Bylo to možné. Proč ne? Ale dvou– nebo tříhodinový‘ výlet na západ do Jersey mu nic nového v jeho objektivním ani freudistickém pátráni nepřinese. Když ji nenajde.

Požádal ústřednu v Montgomery, aby mu zjistili číslo na Jennerovy v Bernardsville v New Jersey. Nespojovat, jenom dát telefojiní číslo. A adresu. Pak zavolal Aronovi Mandelovi. Odkládal ten telefonát, jak se dalo. Aron bude jedno velké dojeti a samé dotazy a bude mu nabízet všechno možné i nemožné, co se dá v Manhattanu sehnat. Ed Pace mu pověděl, že před čtyřmi lety, než si Davida vybral pro práci v Lisabonu, se starým koncertním manažerem mluvil, což znamená, že se nemusí nijak dlouze o své práci Šířit.

A Aron by mu mohl pomoct, kdyby potřeboval něco spe-ciálního. Newyorské kontakty starého pána byly téměř neomezené. David bude moudřejší, až dostane spojeni s Bernardsvil-lem, bylo by asi zdvořilejší, kdyby Aronovi nejdřív zavolal, a pak eventuálně vznášel svá přání.

V první chvíli měl Spaulding strach, že starý pán dostane na druhém konci telefonu infarkt. Aron se zajíkal, třásl překvapením, starostmi… a láskou. Otázky explodovaly tak rychle, že na ně David nestačil odpovídat: matka, otec, on sám.

Mandel se ho sice na jeho práci neptal, ale David ho nedokázal přesvědčit, Že se má tak dobře, jak o sobě tvrdí. Aron trval na tom, že se musejí Setkat, jestli ne dnes večer, tak zítra ráno. David souhlasil. Ráno, spíše před polednem. Dají si spolu nějaký drink, možná lehký oběd, přivítají spolu nový rok. „Bohu diky. Jsi v pořádku. Stavíš se tedy zítra?“

„Slibuji ti to,“ řekl David.

„A co jsi slíbil, tos vždycky dodržel.“

„Dodržím. Tak zítra. A Arone…“

„Ano?“

„Možná budu dnes večer potřebovat někoho najít. Ani nevím kde, ale zřejmě někde v horních vrstvách. Jaké máš styky na Park Avenue?“

Starý pán se tiše a dobrosrdečně zachechtal, mírně arogantně, tak, jak si ho David pamatoval. „Jsem jediný Žid, který má u sv. Jana svůj stojánek na tóru. Každý chce nějakého umělce, pochopitelně zadarmo, červený kříž, zelený kříž, adepti na válečné obvazy, plesy pro hrdiny cinkající metály. Jenom si řekni, Mandel se třese netrpělivosti. Sehnal jsem tři koloraturní zpěvačky, dva pianisty a pět broadwayských barytonů, ti všichni dnes večer baví’naše chlapce‘. Všechno u honorace v East Side.“

„Nejspíš ti za chvíli zavolám. Budeš pořád v kanceláři?“

„Kde jinde? Copak vojáci a koncertní manažeři mohou mít nějaké svátky?“

„Vůbec ses nezměnil.“

„Hlavní je, že jsi v pořádku…“

Jakmile David položil sluchátko, začal telefon zvonit.

„Mám pro vás to telefonní číslo a adresu do Bernardsvillu, pane Spauldingu.“

Telefonistka mu dala číslo a adresu a on si je zapsal do slohy s dopisními papíry, které nikdy vedle telefonu nechyběly.

„Mám vás spojit, pane?“

David chvíli váhal a pak řekl: „Buďte tak laskavá. Zůstanu u telefonu. Ptejte se po paní Hawkwoodové, prosím.“

„Paní Hawkwoodová. Výborně, pane. Ale mohu vám zavolat na pokoj, jakmile dostanu spojení.“

„Raději zůstanu u telefonu…“ David se zarazil, ale pozdě. Byl to drobný kiks, ale telefonistka ho postřehla. Podotkla vševědoucně:

„Pochopitelně, pane Spauldingu. Kdyby se ozval někdo jiný než paní Hawkwoodová, budete si nejspiŠ přát ukončit rozhovor?“

„Dám vám vědět.“

Telefonistka, nyní spoluúčastnice sexuální konspirace, hrála svou úlohu velmi zdatně. Napojila se na městskou ústřednu a během chvilky bylo slyšet, jak zvoní telefon v Bernardsvillu, New Jersey. Vzala ho žena, nebyla to Leslie.

„Pani Hawkwoodovou prosím.“

„Pani…“ Hlas v Bernardsvillu zaváhal.

„Paní Hawkwoodovou prosím. Meziměstský hovor,“ řekla telefonistka v Montgomery, jako by pracovala v telefonní společnosti a vyřizovala hovor na výzvu.

„Paní Hawkwoodová tady není, slečno.“

„Můžete mi sdělit, kdy ji očekáváte?“

„Kdy ji očekáváme? Pane Bože, my ji snad neočekáváme. Přinejmenším nevím, že by…“

Telefonístku z Montgomery to nevyvedlo z míry a zdvořile hlas přerušila. „Mohla byste mi dát Číslo, na kterém lze paní Hawkwoodovou zastihnout?“

„No…“ Hlas v Bernardsvillu byl velmi rozpačitý. „Nejspíš v Kalifornii…“

David usoudil, že nastala jeho chvíle. „Vyřídím si to sám, slečno.“

„Výborně, pane.“ V telefonu to cvaklo, což znamenalo, že je ústředna vypojena z hovoru.

„Pani Jennerová?“

„Ano, já jsem paní Jennerová,“ odpověděl Bernardsville, kterému se zjevně ulevilo, když uslyšel známější jméno.

„Já se jmenuju David Spaulding a jsem známý Leslie a…“ Kriste Pane! Vypadlo mu křestní jméno jejího manžela, „…kapitána Hawkwooda. Dala mi toto Číslo…“

„No ano, David Spaulding! Jak se máte, Davídku? Tady je Madge Jennerová! Pane Bože, to je jistě nejmíň osm let. Jak se má matka a otec? Slyšela jsem, že teď bydlí v Londýně. To je ale odvaha!“ No nazdar! pomyslel si Spaulding, nikdy mu nenapadlo, že si Lesliina matka vzpomene na ty dva měsíce v East Hamptonu téměř před deseti lety. „Totiž, paní Jennerová… Daří se jim dobře. Strašně nerad vás obtěžuju…“

„Vy nikdy neobtěžujete, chlapče milý. My dva jsme prakticky celou dobu zavrtaní ve stájích. James zdvojnásobil naše barvy, teď už nikdo nechce chovat koné… Vy jste si myslel, že tu najdete Leslie?“

„No ano, tak jsem tomu rozuměl.“

„Musím vás zklamat, není tu. Abych byla upřímná, moc se s ní nevídáme. Přestěhovala se do Kalifornie, víte.“

„Ano, se svou tetou.“

„Je to vzdálená teta. Moje nevlastní sestra, moc spolu nevycházíme, bohužel. Vzala si Žida. Jmenuje se Goldsmith, což je Spatná náhražka za Goldberga nebo Goldsteina, co říkáte? Určitě kšeftuje na černém trhu nebo Šmelí, však víte, jak to chodí.“

„Cože? No ano, jistě… Takže Leslie se nevypravila k vám na východ na vánoce?“

„Co tě to napadlo! Sotva nám pošle občas pohled…“

Měl chuť zavolat Edovi Pacemu do Fairfaxu a informovat šéfa výzvědné služby, že se Kalifornie G2 spojila s kótou Bernardsville. Ale k ničemu by to nebylo. Leslie Jennerová byla v New Yorku.

Musel zjistit, proč.

Zavolal zpátky Mandelovi a dal mu dvě jména: Lesliino a Cindy Tottleové-Bonnerové, vdovy po Paulu Bonnerovi, válečném hrdinovi. David naznačil, i když ne výslovně, že jeho zvědavost je spíše rázu profesionálního než osobního. Mandel se nevyptával, pustil se do práce.

Spaulding si byl vědom toho, že by Cindy Bonnerové mohl zatelefonovat, omluvit se a požádat ji, jestli by se s ní mohl sejít. Ale nechtěl riskovat, že to odmítne, což by asi udělala po tak nevkusném telefonátu, který podnikl před dvěma dny. Prostě to nešlo. Musí se s ní setkat osobně, spoléhal na osobní kontakt.

Aní pak s ním možná nebude chtít mluvit. Lidské chování je výslednicí nejrůznějších instinktů. Na hlavu postavených, spletitých, iracionálních… atavistických.

Uplynulo dvacet minut, bylo tři čtvrtě na tři. Zazvonil telefon.

„Davide? Tady Aron. U té mladé Hawkwoodové jsem na nic nenarazil. Všichni říkají, že se přestěhovala do Kalifornie, a nikdo o ni nic neslyšel… Paní Bonnerová: dnes večer je soukromý večírek na Šedesáté druhé ulici, u Warfieldů. Číslo 212.“

„Díky. Počkám chvíli venku a pak pomocí svého neodolatelného kouzla proniknu dovnitř.“

„Není třeba. Jsi zván. Osobně od paní domu. Jmenuje se Andrea a velice ráda se seznámí se synem známých všakvíško-ho, který se vrátil z boje. Kromě toho chce v únoru jeden soprán, ale to už je moje starost.“

31. prosince 1943, New York City

Jako by se celé večerní osazenstvo z Galérie přestěhovalo do Warfieldova krásného domu na Šedesáté druhé ulici. David se tam snadno mezi nimi ztratil. Malý zlatý emblém na jeho klopě udělal velký dojem. Přijali ho velmi srdečně, ani to nečekal. Nápojů a studených mís byla spousta a malé černošské combo hrálo velíce dobře.

V rohu nasel Cindy Bonnerovou, která čekala na svou eskortu-poručíka-až se vrátí od baru. Byla drobná s narudlými vlasy a velmi světlou, téměř bledou pletí. Připomínala obrázek z Vogue, štíhlá postava a na ní velmi drahé a velmi decentní šaty.

Vypadala melancholicky, ale ne smutně. Nedělala dojem vdovy po hrdinovi, nepůsobila hrdinným dojmem. Bohaté děvčátko.

„Musím se vám co nejupřímněji omluvit,“ řekl jí. „Doufám, že mě neodmítnete.“

„Nemám zdání proč. Mám dojem, že jsme se ani neviděli.“ Usmála se, ale v jejím úsměvu probleskla neurčitá vzpomínka, vyvolaná jeho přítomností. Spaulding si to přečetl v jejím pohledu. Způsobil to jeho hlas. Hlas, který mu kdysi vydělával slušné peníze.

„Jmenuju se Spaulding. David…“

„Telefonoval jste mi onehdy v noci,“ přerušila ho dívka a oči se jí rozsvítily hněvem. „Vánoční dárek pro Paula. Leslie…“

„Právě proto se omlouvám. Bylo to hrozné nedorozumění. Můžete mi to prominout? Nemám ve zvyku dělat takové vtipy, rozzlobilo mě to stejně jako vás.“ Mluvil klidně a svýma očima udržoval na sobě její pohled. Podařilo se, párkrát mrkla a snažila se porozumět, její hněv mizel. Podívala se krátce na malého mosazného orla na jeho klopě, odznak, který mohl znamenat prakticky cokoli.

„Nejspíš vám věřím.“

„To je dobře. Bylo to morbidní. Takové věci já nedělám.“

Poručík se vracel s dvěma sklenicemi. Byl opilý a nepřátelský. Cindy je krátce představila, poručík se sotva na civilistu, který před ním stál, podíval. Chtěl tancovat, Cindy ne. Situace se začala prudce vyostřovat.

David promluvil trochu melancholickým hlasem. „Sloužil jsem s manželem paní Bonnerové. Chtěl bych s ní několik minut hovořit. Za chvíli odcházím, na předměstí na mě Čeká manželka.“

Kombinace uklidňujících faktů opilého poručíka zmátla a uchlácholila. Byla to výzva jeho galantnosti, vrávoravě se jí podrobil a vrátil se k baru.

„To se vám povedlo,“ podotkla Cindy. „Je-lí na předměstí skutečně nějaká paní Spautdingová, vrcholně mě to překvapí. Říkal jste, že se vám Leslie vypařila, to je její styl.“

David se na dívku podíval. Důvěřuj instinktům, pomyslel si. „Žádná paní Spauldingová neexistuje. Ale jedné noci se vyskytla jistá paní Hawkwoodová. Soudím, že ji nemáte moc v lásce.“

„Ona a můj muž byli to, čemu se zdvořile říká’aféra‘. Dlouhodobá. Někteří lidé si myslí, že odjela do Kalifornie kvůlí mně.“

„Pak se vás musím zeptat na jednu zarážející věc. Zajímá mě, proč za takových okolností použila vašeho jména a potom zmizela. Mohla si spočítat, že se vás pravděpodobně pokusím najít.“

„Myslím, že jste použil slova morbidní. Ona je morbidní.“

„Možná mi tím chtěla něco naznačit.“

David od Warfieldů odešel ještě před půlnocí. Došel k rohu s Lexington Avenue a zamířil na jih. Nic jiného se nedalo dělat než jít, přemýšlet a pokusit se složit k sobě to, co se dozvěděl, složit do obrázku, který by dával smysl.

Nešlo to. Cindy Bonnerová byla zahořklá vdova, to, že její manžel zahynul na válečném poli, ji připravilo o možnost nějak to Leslie vrátit. Podle toho, co říkala, chtěla na to prostě zapomenout. Ale byla to dost velká rána. Leslie a Paul Bonner byli víc než „aféra“. Dospěli do stadia, kdy –opět podle Cindy-oba Bonnerovi požádali o rozvod. Když se obe ženy setkaly, Leslie Jennerová nepotvrdila představy Paula Bonne-ra, neměla žádný zájem na tom, aby se Cindin manžel rozvedl.

Byla to choulostivá situace, nepříjemný kiks v lepší společnosti, Edovy „postele, postele, hejbejte se“.

Proč potom použila Leslie Cindina jména? Nebylo to pouze provokativní a nechutné, ale nedávalo to smysl.

Půlnoc nastala, když přecházel Padesátou druhou ulici. Několik automobilů začalo houkat. Z dálky bylo slyšet zvony věží a pískání. Z barů vyrazil pronikavý randál zdivočelých hostů a kakofonie řevu. Tři námořníci ve špinavých uniformách k potěšení chodců hulákali falešně nějaké písně.

Mířil na západ do oblasti kaváren mezi Madisonovou ulicí a Pátou. Asi tak za deset minut dojde k Shorovi nebo do Jednadvacítky. Dost času na oslavy, až se to kolem trochu zklidní.

„Šťastný nový rok, plukovníku Spauldíngu.“

Hlas byl ostrý a vycházel z tmavého dveřního výklenku.

„Prosím?“ David se zastavil a zahleděl do stínů. Stál tam nehybně vysoký muž ve světle šedém kabátu a s obličejem skrytým pod okrajem klobouku. „Co jste to řekl?“

„Přál jsem vám Šťastný nový rok,“ řekl muž. „Sledoval jsem vás, pochopitelně. Přebral jsem vás před několika minutami.“

Muž mluvil trochu s přizvukem, ale David ho nedokázal lokalizovat. Angličtina byla z anglického prostředí, místo narození někde ve střední Evropě, snad Balkán.

„To, co říkáte, je dost neobvyklé a… pochopitelně… poněkud zneklidňující.“ Spaulding stál na místě, neměl zbraň a uvažoval, jestli ji má muž ve výklenku. Těžko říct. „Co chcete?“

„Nejdříve vás chci přivítat doma. Dlouho jste byl pryč.“

„Děkuji… A teď, jestli dovolíte…“

„Nedovolím! Nehýbejte se, plukovníku! Zůstaňte stát, jako byste hovořil se starým známým. Neotáčejte se, mířím na vás pětaČtyřicítkou.“

Několik chodců přešlo po chodníku kolem Davida směrem k silnici. Z domu deset metrů napravo od tmavého dveřního vchodu vyšla dvojice, velmi spěchala, prošla rychle mezi Spaul-dingem a vysokým mužem s neviditelnou zbraní. Davida to nejdřív lákalo jich využít, ale dvě věci mu v tom zabránily. První bylo velké nebezpečí pro dvojici, ta druhá fakt, že pro něj měl muž se zbrani nějaký vzkaz. Kdyby ho chtěl zabít, už by to udělal.

„Nebudu se hýbat… Oč se jedná?“

„Udělejte dva kroky dopředu. Jenom dva. Víc ne.“ David ho poslechl. Teď viděl obličej líp, ale pořád nejasně. Byl to hubený, vychrtlý obličej, samá vráska. Hluboko zapadlé oči s černými stíny. Unavené oči. Matný konep hlavně byla ta nejzřetelnější věc, kterou David dokázal rozeznat. Muž ujížděl očima doleva, za Spauldinga. Někoho hledal. Čekal.

„Dobře. Dva kroky. Teď už mezi námi nemůže nikdo projít… Někoho čekáte?“

„Slyšel jsem, že hlavni agent v Lisabonu měl velkou pravomoc. Potvrdil jste mi to. Ano, čekám, brzy mě zde někdo vyzvedne.“

„Já mám jít s vámi?“

„Ne, to nebude nutné. Mám pro vás vzkaz, to je všechno… Nehoda v Laješ. Politováníhodné, práce fanatiků. Nicméně to berte jako varování. Nemůžeme vždy kontrolovat výbuchy hněvu, to jistě chápete. Fairfax by to měl chápat. Fairfax se to dozví, než skončí první den nového roku. Možná už teď… Tam je auto. Přejděte na mou pravou stranu, vaši levou.“ David to provedl, muž přešel k okraji chodníku, schoval pistoli pod plášť. „Dejte si na nás pozor, plukovníku. Žádná jednání s Franzem Altmüllerem se konat nesmějí. Definitivně!“

„Počkejte chvíli! Já vůbec nevím, o čem to mluvíte. Já žádného Altmüllera neznám!“

„Definitivně! Vezměte si poučení z Fairfaxu!“

Tmavohnědý sedan s rozsvícenými světly přirazil k chodníku. Zastavil se, zadní dveře otevřeny, dlouhán se bleskově propletl mezi chodci a nastoupil. Automobil rychle odrazil.

David se rozběhl ke kraji chodníku. Přinejmenším by mohl zjistit číslo auta.

Žádné tam nebylo. Cedule s číslem na zadní straně scházela.

Místo toho na něj nad kufrem auta hleděla z oválného zadního okénka čísi tvář. Šok mu vyrazil dech. Na vteřinu měl pocit, že ho oči a smysly musí šálit a nějakým trikem ho přenesly do Lisabonu.

Vyrazil za autem, běžel po silnici a vyhýbal se automobilům a nemožným silvestrovským opilcům.

Hnědý sedan zahnul k severu na Madison Avenue a rychle mu zmizel z dohledu. Stál bez dechu uprostřed silnice.

Tvář v zadním okénku patřila Tnuži, se kterým spolupracoval na nejutajenějších operacích za hranicemi Portugalska a Španělska.

Marshallovi. Lisabonskému hlavnímu šifrantovi.

Taxíkář vyhověl Davidově prosbě, aby ho zavezl během pěti minut do Montgomery. Trvalo to sedm minut, ale vzhledem k dopravě na Páté avenue mu Spaulding dal pět dolarů a vrazil do haly.

Žádné zprávy tam nebyly.

Nezajímala ho vlákna na zámku, vědomé přehlédnutí, prolétlo mu hlavou. Kdyby mohl vyhlásit den otevřených dveří pro uklízečku í pro ty, kteří mu přede dvěma dny prohledali pokoj, udělal by to. Opakování by mohlo vést k nepozornosti nebo k odhalení jejich totožnosti. Sundal si kabát a šel k příborníku, kde měl láhev skotské. Vedle kořalky stály na stříbrném tácku dvě čisté sklenice. Než zavolá Fairfax, věnuje několik vteřin malému občerstveni. „Velmi Šťastný nový rok,“ pronesl pomalu, když zvedal sklenici ke rtům.

Přesel k posteli, zvedl sluchátko a nadiktoval ústředně vir-ginské číslo. Linky kolem Washingtonu byly přetíženy, spojení trvalo několik minut.,

Co měl proboha ten Člověk na mysli? Vezměte si poučení z Fairfaxu. O čem to ksakru mluvil? Kdo je ten Altmüller?

Kdo to je?

Takže ten „incident“ na lajeském letišti byl zaměřen na něj. Kriste Pane, ale proč?“.

A Marshall. Byl to Marshall v tom zadním okénku! Nemýlil se!“

„Štáb polní divize,“ zaznělo monotónně ze státu Virginia, fairfaxský region.

„Plukovníka Edmunda Pacea, prosím.“

Na druhém konci telefonu bylo chvilku ticho. Davidovo ucho zachytilo slabé zašuměni vzduchu, které velice dobře rozpoznal.

Byl to telefonní odposlech, většinou napojený na nahrávač.

„Kdo volá plukovníka Pacea?“

Teď bylo na Davidovi, aby zaváhal. Napadlo ho, že si možná dříve odposlouchávání nevšiml. Bylo to naprosto možné a Fairfax byl, nakonec… prostě Fairfax. „Spaulding. Podplu-kovnik David Spaulding.“

„Smím nechat plukovníkovi od vás zprávu, pane? Je na zasedáni.“

„Ne, to nesmíte. Smíte a můžete mi dát plukovníka.“

„Lituji, pane.“ Fairfaxské váhání bylo nyní nápadné. „Dejte mi své telefonní číslo…“

„Poslyšte, jmenuji se Spaulding. Mám povolení čtyři – nula a teďpotřebuju prioritní hovor čtyři –nula. Jestli vám ta čísla nic neříkají, tak se zeptejte toho zkurvysyna, který nás odposlouchává. Je to prostě naléhavé. Spojte mě s plukovníkem Pacem!“

V telefonu se ozvalo dvojí hlasité cvaknutí. Pak promluvil hluboký hlas.

„U telefonu je plukovník Barden, plukovníku Spauldingu. Já jsem také čtyři-nula a všechny čtyři-nula budou teď spadat pod tohohle zkurvysyna osobně. Ale teďzrovna se nijak netoužím vybavovat s důstojníky o bůhvíjakých pitomostech.

Co chcete?“

.Vaše přímost se mi líbí, plukovníku,“ řekl David a pres pocit naléhavosti se usmál. „Spojte mě s Edem. Je to skutečně priorita. Jde o Fairfax.“

Nemůžu vás spojit, plukovníku. Nemáme už na něj žádné spojení, a to bez legrace. Ed Pace je mrtvý. Zastřelili ho asi před hodinou přímo do hlavy. Nějaký zatracený zkurvysyn ho zabil přímo tady v táboře.“

1. ledna 1944, Fair fax, Virginia

Když automobil se Spauldingem dojel k fairfa\ským vratům, bylo půl páté ráno.

Stráž byla ostražitá, Spauldinga v civilních šatech, bez jakéhokoli písemného oprávnění ke vstupu, porovnali s fotografii v jeho složce a pustili ho dovnitř. David je měl chuť požádat, aby mu tu fotografii ukázali, podle jeho názoru musela být stará čtyři roky. Uvnitř objektu auto zabočilo doleva a zamířilo do jižní Části rozsáhlého tábora. Asi tak po půl míli jízdy štěrkovou cestou kolem ubikací z vlnitého plechu zarazilo auto před kasárenskou budovou. Tam sídlila fairfaxská administrativa.

U vchodu stáli dva desátníci. Seržant, který řídil auto, vylezl ven a dal jim signál, aby Spauldinga, který už mezitím stál u nich, pustili dovnitř,

Davida uvedli do kanceláře na druhém poschodí. Uvnitř seděli dva muži: plukovník Ira Barden a lékař jménem McCleod S kapitánskou hodností. Barden byl silný, malý muž vzhledu ragbyového útočníka s nakrátko ostříhanými vlasy. McCleod byl nachýlený, tenký, s brýlemi –typický akademik s hlavou v oblacích.

Barden věnoval vzájemnému představování minimum Času. Pak hned přešel k nejpalčivějším problémům.

„Všude jsme zdvojili hlídky, nasadili muže K9 podél plotu. Chtěl jsem mít počít, že se nikdo nemůže dostat z tábora. Co nám vrtá hlavou, jestli se z něj už někdo nedostal předtím.“

„Jak se to stalo?“

„Pace si pozval několik lidi na Silvestra. Přesně dvanáct. Čtyři byli z jeho ubikace, tři z oddělení záznamů, zbytek z administrativy. Velmi spořádaní, vždyť jsme sakra ve Fairfaxu. Jak jsme zjistili, vyšel ze zadních dveří asi tak dvacet minut po půlnoci. Nesl asi ven odpadky, možná se šel trochu nadýchat čerstvého vzduchu. Nevrátil se… Ozvala se stráž z dolní cesty, že slyšela výstřel. Nikdo jiný. Minimálně nikdo uvnitř.“

„Zvláštní. Ubikace budou sotva zvukotěsné,“

„Někdo zapnul gramofon.“

„Myslel jsem, že to byla mimořádně spořádaná společnost.“

Barden se přísně zadíval na Spauldinga. Nebyl rozzlobený, byl to jenom jeho způsob, jakým projevoval hluboký zájem. „Gramofon byl v provozu maximálně třicet sekund. Použitá zbraň –potvrdili to balistici – byla cvičná zbraň ráže 22.“

„Ostré prasknutí, nic víc,“ řekl David.

„Přesně. Gramofon byl signál.“

„Zevnitř. Někdo z těch lidí,“ dodal Spaulding.

„Ano, McCleod je místní psychiatr. Probírali jsme všechny, kdo byli uvnitř…“

„Psychiatr?“ Davida to zmátlo. Byl to bezpečnostní problém, ne lékařský.

„Ed měl tvrdou hlavu, to víte tak jako já. Školil vás… Vyhledal jsem si vás, Lisabone. To je jedna možnost. Teď probíráme ty další.“

„Poslyšte,“ vložil se do toho lékař, „vy dva si chcete popovídat a mě čekají ještě nějaké materiály. Ozvu se ráno, Iro, během dopoledne. Těšilo mě, že jsem se s vámi seznámil, Spauldingu. Přál bych vám, abyste neskončil podobně.“

„To je i mé přání,“ řekl Spaulding a podal mu ruku.

Psychiatr si vzal z plukovníkova stolu dvanáct fasciklů a odešel. Dveře se zavřely. Barden ukázal Spauldingovi na židli. David si sedl a promnul si oči.

„To se nám ten Nový rok sakra vyvedl, co říkáte?“ řekl Barden.

„Už jsem zažil lepši,“ odpověděl Spaulding.

„Chcete si projít ty vaše záležitosti?“

„Nemyslím si, že by to mělo smysl. Zastavili mě, co mi řekli, jsem vám už pověděl. Ed Pace byl bezpochyby ono’poučení z Fairfaxu‘. Nitky vedou k brigádnímu generálovi Swansonovi z ministerstva války.“

„To snad ne.“

„Určitě ano.“

„Negativní. Pace nepracoval na té věci pro ministerstvo války. Jediné, co pro ně udělal, bylo, že doporučil vás, zcela bezproblémový transfer.“

Davidovi proletěla hlavou slova Eda Pacea: Já nejsem prověřen… jaký tona vás dělá dojem? Už jste se setkal se Swansonem? Podíval se na Bardena. „Tak si možná někdo myslí, že ano. Stejný motiv. Návaznost na sabotáž v Laješ. Na Azorách.“

„Jak?“

„Ten parchant na Padesáté druhé ulici mi to řekl! Před pěti hodinami. Podívejte, Pace je mrtvý, to vám za těchto okolností nabízí jisté možnosti. Chci se podívat do Edových materiálů Čtyři –nula. Na všechno kolem mého transferu.“

„To jsem už udělal. Po vašem telefonátu jsem neviděl žádný důvod, abychom čekali na generálního inspektora. Ed byl patrně můj nejbližší přítel.“

,fA?“

„Žádné materiály tam nejsou. Nic.“

„Musejí tam být! Musí tam být záznam pro Lisabon. Pro mě.“

„Je tam. Konstatuje jednoduchý transfer na ministerstvo války. Žádná jména. Jediné slovo: Tortugas.“

„Co ty dokumenty, které jste připravovali? Propuštění, lékařská zpráva, Pátá armáda, stý dvanáctý prapor? Itálie?… Takové dokumenty se přece bez záznamu do materiálů nemohou vypracovat!“

„Teď o nich slyším poprvé. V Edově trezoru není o nich ani zmínka.“

„Na mitchellském letišti na mě čekal nějaký major –Win-ston se, myslím, jmenoval. Přiletěl jsem z Newfoundlandu pobřežní kontrolou. Přinesl mi papíry.“

„Přinesl vám zapečetěnou obálku a dal vám verbální instrukce. To je všechno, co ví.“

„Kriste Pand Kam se poděla ta slavná faírfaxská akceschopnost!“

„Možná mi to řeknete vy. A když už jste v tom, tak taky kdo zavraždil Eda Pacea?“

David se podíval na Bardena. Slovo vražda ho dosud nenapadlo. Tady se nevraždílo, tady se zabíjelo, ano, to patřilo k věci. Ale vražda? Ale byla to vražda.

„To vám nepovím. Ale povím vám, kde začít.“

„Prosím vás.“

„Zaměřte se na Lisabon. Zjistěte, co se stalo s šifrantem jménem Marshall.“

1, ledna 1944, Washington, D.C.

Zprávy o Paceově zavraždění zasáhly Alana Swansona nepřímo s ochromujicím účinkem,

Byl právě v Arlingtonu na malém silvestrovském večírku, který pořádal nejstarší generál z vojenského zásobováni, když dostali tu telefonickou zprávu. Bylo to pohotovostní spojení pro jiného hosta, generálporučíka z Výboru náčelníků štábu. Swanson stál vedle dveří do knihovny, když se objevil ten člověk. Byl úplné bílý a v hlase mu znělo ohromení.

„Pane Bože!“ řekl k nikomu určitému. „Někdo tam ve Fairfaxu zastřelil Pacea. Je mrtvý!“

Těch pár lidí, kteří se v Arlingtonu sešli, patřilo k nejvyšším složkám armády, nemělo cenu před nimi něco tajit, stejně by se to dříve nebo později dozvěděli.

Swansonovy první „hysterické myšlenky patřily Buenos Aires.

Byla zde nějaká možná souvislost?

Poslouchal, jak brigádní generálové a dvou– a tříhvězdičkoví důstojníci spolu vzrušeně, ale bez paniky rozebírají událost. Slyšel taková slova jako… infiltrace, najatí vrahově, dvojití agenti. Ty divoké úvahy ho ohlušovaly, uvažoval logicky, že jeden z agentů, kteří Paceovi podléhali, musí za tou vraždou stát. Někde zaplatili nějakému zrádci, aby se vrátil do Fairfaxu, někde, v řetězu tajné služby, byl jeden slabý článek, který se nechal koupit.

Pace nebyl jenom jeden z prvotřídních mužů tajné služby, ale patřil k těm nejlepším ve spojeneckém ústředí. Byl tak dobrý, že musel dvakrát žádat, aby jeho povýšení na brigádního generála bylo oficiálně zaznamenáno, ale nezveřejněno, aby mohl zůstat v ústraní.

Ale nebylo mu to nic platné. Tak mimořádný člověk jako Pace měl mimořádně cennou hlavu. S tak přísnými bezpečnostními opatřeními, která byla ve Fairfaxu zavedena, se muselo jeho zabití plánovat od Sanghaje po Bern po celé měsíce. Byl to jistě dlouhodobý projekt, který musel být proveden zevnitř. Nijak jinak se to provést nedalo. V táboře bylo neustále přes pět set lidí, včetně cirkulujících příslušníků špionážních jednotek ve výcviku. Národy mnoha zemí. Za takových okolností se nedal absolutní bezpečnostní systém zajistit. Potřebovali k tomu uvnitř jediného muže.

Plánováno celé měsíce… zrádce, který se vrátil do Fairfaxu… dvojitý agent… osudný slabý článek v řetězu tajně služby. Od Bernu až po Šanghaj.

Dlouhodobý projekt!

Speciálně tato slova, terminy a soudy Swanson slyšel jasné, protože je slyšet chtěl. Motiv vedoucí k Buenos Aires vyloučil.

Paceova smrt neměla nic společného s Buenos Aires, protože to neumožňoval Časový prvek.

Rhinemannova výměna dostala svou podobu ani ne před třemi týdny, bylo nemyslitelné, aby to mělo nějakou souvislost s Paceovou vraždou. Aby to mělo nějakou souvislost, musel by on sám prolomit mlčení.

Nikdo jiný na světě o Paceově účasti nevěděl. A dokonce i sám Pace toho věděl strašně málo.

Jenom úlomky,

A všechny doklady ohledně muže z Lisabonu byly z Paceova trezoru odstraněny. Zbylo tam jenom převedení na ministerstvo války.

Úlomek.

Pak Alan Swanson o čemsi přemýšlel a užasl, jak chladnokrevně uvažuje o ne zcela poctivých záležitostech. Do jisté míry byla skutečnost, že se obloukem vyhýbá nejtajnějším koutům své duše, deprimující. Po smrti Edmunda Pacea nedokázal ani Fairfax složit dohromady obraz ukazující na Buenos Aires. Vláda Spojených států byla ještě o větší kousek mimo…

Jako by hledal duševní útěchu, troufl si hlasitě prohlásit před skupinkou kolegů, že nedávno měl s Fairfaxem taky co do Činění, vlastně přímo s Pacem, šlo o jakési nedůležité prověřování. O nic významného, ale doufá, že proboha…

Útěchy se mu dostalo okamžitě. Nadporučík ze štábu,, dvě brigy a tři hvězdičky, a všichni ostatní se připojili, že oni také Pacea využívali.

Často. Zjevně častěji než on.

„Ušetřil jste si spoustu času, když jste jednal přímo s Edem,“ řekl štábní. „Vypnul nahrávání a vmžiku jste měl povolení.“

Zase o krůček dál.

Jakmile se ocitl ve svém washingtonském bytě, začaly na něj jeho pochybnosti opět dotírat. Pochybnosti a možnosti stejnou měrou. Paceova vražda byla potenciální problém vzhledem ke zděšení, které vyvolá.

Bude velké vyšetřování, všechny kontakty se budou prověřovat. Na druhé straně se hlavní pozornost soustředí na Fairfax.

Ujme se toho spojenecké ústředí tajných služeb. Minimálně na čas. Teď tedy nastala ta pravá chvíle na to, aby celou akci odpálil. Walter Kendall se musí vypravit do Buenos Aires a dohodnout se s Rhinemannem na podrobnostech.

Plány naváděcích systémů z Peenemiinde. Jedině na nich záleží.

Ale nejdřív dnes večer nebo dnes dopoledne. David Spaulding. Nastal čas seznámit bývalého muže v Lisabonu s jeho úkolem.

Swanson zvedl sluchátko. Ruka se mu třásla.

Vina začala nabývat nesnesitelných rozměrů.

1. ledna 1944, Fairfax, Virginia

„Marshalla zabili několik mil od místa, kterému se říká Valdero. V Baskicku. Byla to léčka.“

„Pitomost! Marsh nikdy nejezdil do severní země! Neměl výcvik, nevěděl by, co si počít!“ David vyletěl z židle a postavil se proti Bardenovi.

„Pravidla se změnila. Teď už nejste muž v Lisabonu vy… Tak šel a zabili ho.“

„Zdroj?“

„Sám vyslanec.“

„Jeho zdroj?“

„Vaše normální kanály, zřejmě. Řekl, že to bylo potvrzeno. Byl identifikován.“

„Bezvýznamné!“

‚“Co chcete? Tělo?“

„Možná vás to, Bardene, překvapí, ale ruka nebo prst není tak naprosto vyloučený důkaz. To je identifikace… Jakési fotografie? Záběry zblízka, zranění, oči? Všechno to se dá zfalšovat.“

„Nic takového neuvedl. Co vás sakra žere? Je to potvrzeno.“

„Opravdu?“ David hleděl upřeně na Bardena.

„Kriste Pane, Spauldingu! Co to hergot je to… Tortugas? Jestli to zabilo Eda Pacea, chci to vědět! A sakra se postarám, abych to zjistil. Hovno mi záleží na nějakých lisabonských šifrantech!“

Na Bardenově stole zazvonil telefon, plukovníkovy oči k němu na okamžik přelétly, ale pak se zase vrátily ke Spauldin-govi.

„Zvedněte to,“ řekl David. „Jeden ten telefonát bude pro vás pohroma. Pace má rodinu… měl.“

„Nekomplikujte mi život víc, než nezbytně musíte.“

Barden přešel ke svému stolu. „Ed měl tento pátek odjet s eskortou. Já ten telefonát odkládám na ráno… Ano? Plukovník několik vteřin poslouchal, pak se podíval na Spauldinga.

„To je náš agent v newyorské centrále, je to naše spojeni, když vás zajišťujeme. Ten generál Swanson se po vás shání. Má ho teď na dráte. Chcete si se starým pánem promluvit?“

David si vzpomněl, jak se Pace zmínil o generálově nervozitě. „Musíte mu říct, že jsem tady?“

„To sakra ne.“

„Tak mi ho dejte.“

Zatímco Spaulding držel sluchátko a v jednom kuse opakoval „Ano, pane“, chodil Barden sem a tam kolem stolu. Konečně David položil sluchátko. „Swanson chce, abych dnes dopoledne přišel k němu do kanceláře.“

„Chci vědět, proč vás sakra vytáhli z Lisabonu,“ řekl Barden.

David si sedl na židli a chvíli mlčel. Když promluvil, snažil se, aby to neznělo ani moc řízně, ani ubrečeně. „Nejsem si jist, jestli to má něco společného s něčím konkrétním. Nechci nějak kličkovat, ale v jistém smyslu musím. Ale chci si nechat otevřených několik možností. Možná je to instinkt, já nevím. Existuje muž jménem Altmüller. Kdo to je a kde, o tom nemám sebemenší představu. Němec, Švýcar, nevím… Zjistěte, co se dá, na bázi čtyři –nula. Zavolejte mi do hotelu Montgomery v New Yorku. Budu tam minimálně do konce týdne. Pak jedu do Buenos Aires.“

„Když si trochu přizpůsobíte povolení, tak ano. Povězte mi, co se to ksakru děje.“

„Nebude se vám to líbit. Protože jestli jisté spojitosti existuji, pak to znamená, že Fairfax má regulérní kódové spojení s Berlínem.“

1. ledna 1944, New York City

Osobní letadlo začalo klesat na letiště La Guardia. David se podíval na hodinky. Před chvíli bylo poledne. Všechno se to odehrálo během dvanácti hodin: Cindy Bonnerová, cizinec na Padesáté druhé ulici, Marshall, zavraždění Pacea, Barden, zprávy z Valdera a nakonec to trapné setkání s amatérským řídícím důstojníkem, brigádním generálem Alanem Swanso-nem z ministerstva války.

Dvanáct hodin.

Nespal málem čtyřicet osm hodin. Potřeboval se vyspat, aby si vypracoval nějakou perspektivu, aby dokázal sestavit obraz, který mu stále unikal. Ten druhý byl jasný.

Musí zabit Ericha Rhinemanna.

Ovšemže ho musí zabít. Jediné, co Davida překvapilo, byl způsob, jakým mu brigádní generál vydal rozkaz. Nic nebylo zapotřebí podrobně probírat ani omlouvat. A taky to konečně vysvětlilo jeho odvolání z Lisabonu. Zaplnilo to mezeru s nápisem proč. Nebyl žádný odborník na gyroskopy, to byl nesmysl. Ale teď to sedělo. Tuto věc uměl dobře, Pace provedl z profesionálního hlediska dobrý výběr. Na takovou práci se hodil – navíc bude bilíngvní spojkou mezi němým odborníkem na gyroskopy Eugenem Lyonsem a Rhinemannovým odborníkem na výkresy.

Tento obraz byl jasný, ulevilo se mu, když se začínal zaostřovat.

Starosti mu dělal obraz rozmazaný.

Marshall z vyslanectví, šifrant, který ho před pěti dny vyzvedl na letišti za Lisabonem, utopeném v dešti. Ten muž na něj hleděl automobilovým okénkem na Padesáté druhé ulici, muž, kterého prý zabili v léčce v severní zemi, kam by nikdy neriskoval jít. Nebo riskoval.

Leslie Jennerová-Hawkwoodová. Vynalézavá exláska, šikovná lhářka, která ho odvedla z hotelového pokoje, vymyslela si bláznivou zápletku s Cindy Bonnerovou a výměnou dárku pro jejího mrtvého muže, Leslíina milence. Leslie nebyla idiot. Něco se mu snažila říct.

Jenže co?

A Pace. Chudáka smrtelně vážného Eda Pacea zabili uprostřed nejbezpečnějšího zařízení ve Spojených státech.

Poučení z Fairfaxu, předpovězené s neuvěřitelnou přesností-téměř na minutu –dlouhánem se smutnýma očima v temném zákoutí Padesáté druhé ulice.

To byly ty postavy na rozmazaném obraze.

David byl na brigádního generála tvrdý. Trval na tom-ovšeměe profesionálně – že musí vědět, kdy se přesně rozhodlo o likvidaci Ericha Rhinemanna. Čí to byl nápad? Jakým způsobem se zpráva předávala? Zná generál šifranta jménem Marshall? Zmínil se o něm někdy Pace? Zmínil se o něm někdy někdo? A muž jménem Altmüller. Franz Altmüller. Říká mu to jméno něco?

Odpovědi mu nijak nepomohly. A Bůh ví, Že Swanson nelhal. Na to nebyl dostatečný profesionál..

Jména Marshall a Altmüller mu nic neříkala. Rozhodnutí o likvidaci Rhinemanna padlo během několika hodin. Ed Pace se o tom za žádných okolností nemohl nijak dozvědět, nikdo to s ním nediskutoval, ani s nikým jiným ve Fairfaxu. Toto rozhodnutí vyšlo z podzemí Bílého domu, nikdo z Fairfaxu nebo Lisabonu do toho nebyl zasvěcen. Pro Davida byla skutečnost, že o tom nikdo nevěděl, velmi důležitá. Byl to důkaz, že celý ten rtezaostřený obraz neměl s Erichem Rhinemannem nic společného. Dalo se z toho tedy vyvodit, že neexistuje souvislost s Buenos Aires. David se bleskově rozhodl, že nervózního generála do záležitosti nebude zasvěcovat. Pace měl pravdu, ten muž by další komplikace neunesl. Bude se obracet na Fairfax, řídící důstojník může jít k čertu.

Letadlo přistálo, Spaulding šel s cestujícími do terminálu a hledal nápisy označující taxislužbu. Prošel dvojitými dveřmi na plošinu a slyšel, jak nosiči vyvolávají různá místa, do kterých vozy nebyly ještě obsazeny. Bylo to zvláštní, ale to, že si cestující najímali jedno taxi dohromady, byl zřejmé jediný příznak toho, že letiště La Guardia ví, že někde ve světě je válka.

Téměř okamžitě si uvědomil, jak nesmyslné to byly úvahy. A jak domýšlivé.

Do taxíku nesli vojáka bez nohou. Nosiči i civilisté byli dojati a velmi ochotní.

Voják byl opilý, co z něj zbylo, nebylo schopné udržet rovnováhu.

Spaulding si najal taxi ještě se třemi muži, a trochu probírali nejnovější zprávy z Itálie. David se rozhodl, že se vykašle na legendu, jestli se ho někdo začne vyptávat. Neměl náladu něco sí vymýšlet o bitvé u Salerna. Ale nikdo se ho na nic neptal. A pak zjistil proč.

Muž naproti němu byl slepý, když si trochu poposedl, odrazilo se odpolední slunce od jeho klopy. Byla tam drobná replika stuhy: Jižní Pacifik.

Na Davida opět dolehla hrozná únava. Napadlo ho, že je zřejmě nejroztržitějším agentem na světě, který byl kdy nasazen do operace.

Vystoupil z taxíku na Páté avenue, tři bloky severně od Montgomery. Zaplatil za jízdu víc, než mel, doufal, že to ti druzí dva přifitou k dobru tomu slepému veteránovi, jehož šaty byly na hony vzdáleny Rogers Peet Leslie Jennerové. Leslie Jennerová… Hawkwoodová. Šifrant jménem Marshall. Nezaostřený obraz.

Musí to pustit z hlavy. Musí jít spát, zapomenout, musí od toho získat trochu odstup. Zítra dopoledne se setká s Eugenem Lyonsem a začne nanovo. Musí se nějak připravit na muže, který si propálil chřtán kořalkou a deset let s nikým nemluvil.

Výtah se zastavil na šestém poschodí. On chtěl na sedmé. Chtěl to zrovna povědět zřízenci, když si uvědomil, že se dveře neotevírají.

Místo toho se zřízenec otočil. V ruce držel Smith and Wes-son s krátkou hlavní. Sáhl za něj na řídící páku a posunul jí doleva, ve výtahu to zahrkalo a zastavil se mezi podlažími.

„Takto zhasne světelná signalizace v hale, plukovníku Spauldingu. Budeme sice slyšet bzučáky, ale je tu ještě jeden pohotovostní výtah. Nikdo nás nebude rušit.“

Stejný akcent, pomyslel si David. Britská glazura na džbá-nečku ze střední Evropy. „To se mi ulevilo. To byla doba, co jsem o vás nic neslyšel.“

„Nedělám si legraci.“

„Ani já ne, pochopitelně.“

„Byl jste ve Fairfaxu. Cestovalo se vám příjemně?“

„Vy máte ale informace!“ Spaulding nechtěl debatováním jenom získat čas. On i Isa Barden učinili nezbytná opatření. I kdyby ústředna v Montgomery reprodukovala někde všechno, co řekl, to, že letěl do Virginie, by na něj povědět nemohla. Sjednával to z telefonní budky a z mítchelíského letiště do Andrews letěl pod cizím jménem. Dokonce i manhattanské telefonní čilo, které nechal v recepci Montgomery, bylo na newyorskou adresu se stálou službou. A ve Fairfaxu uvedl své jméno jenom strážným u vrat, viděli ho čtyři, maximálně pět lidí.

„Máme spolehlivý zdroj informací… Tak jste viděl fairfax-ské ponaučení na vlastní oči, že?“

„Viděl jsem, že zavraždili slušného člověka. Myslím na jeho ženu a děti, až jim to řeknou.“

„Ve válce neexistuje žádná vražda, plukovníku. Volíte nesprávná slova. A nemluvte o nás…“

Zabzučel bzučák. Bylo to krátké a zdvořilé zvonění.

„Koho tím myslíte?“ zeptal se David.

„To se včas dozvíte, když budete s námi spolupracovat. Když nebudete, žádná škoda, ale budeme vás muset zabít… Nehrozíme nadarmo. Viz Fairfax.“

Bzučák se opět rozezněl. Tentokrát dlouze, nepříliš zdvořile.

„Jaká spolupráce se o’de mě čeká? V Čem?“

„Chceme znát přesnou lokalizaci Tortugas.“

Spauldingovy myšlenky přeskočily na pátou hodinu ráno do Fairfaxu. Ira Barden vyslovil jméno „Tortugas“, což bylo to jediné slovo při jeho transferu. Žádné jiné údaje, jenom slovo „Tortugas“. Uzamčeno v Paceově trezoru. Ve skříních za ocelovými dveřmi, ke kterým měli přístup pouze nejvyšší pracovníci tajné služby.

„Tortugas je část souostroví u floridského pobřeží. Obvykle se mu říká Dry Tortugas. Je to na každé mapě.“

Bzučák spustil znovu. A několikrát za sebou, krátce a zuřivě.

„Nedělejte hlouposti, plukovníku.“

„Já nic nedělám. Nevím, o čem to hovoříte.“ Muž nespustil ze Spauldinga oči. David viděl, že muž znejistěl a snažil se ovládnout zuřivost. V tuto chvíli zněl už bzučák nepřetržité, nahoře i dole bylo slyšet hlasy. „Nechci vás zabít, ale udělám to. Kde je Tortugas?“ Najednou silný mužský hlas, ani ne tři metry ode dveří na šestém poschodí, zařval:

„Tady to je! Zaseklo se to! Jste tam všichni v pořádku?“ Muž zamrkal, řev ho znervózňoval. To byl okamžik, na který David čekal. Vyrazil šikmo pravou rukou a přitiskl mužovo předloktí ke kovovým dveřím. Nalehl na mužovo tělo a vyrazil kolenem v drtivém úderu proti jeho slabinám. Muž zaječel v agónii, Spaulding chytil vypjaté hrdlo levici a zaryl se prsty do žil kolem hltanu. Ještě dvakrát udeřil muže do slabin, až byla bolest natolik mučivá, že muž nemohl ani řvát, jenom slabě sténal. Tělo mu ochablo, revolver spadl na zem a muž se sunul podél stěny tamtéž.

Spaulding odkopl zbraň a sevřel mužovo hrdlo oběma rukama, třásl mu dopředu a dozadu hlavou, aby ho udržel při vědomí.

„Teď to řekneš ty mně, ty jeden grázle! Co je Tortugas?“ Řev vedle výtahu byl nyní ohlušující. Byla to směs hysterických výkřiků, které vyvolal nářek trýzněného zřízence. Lidí volali po vedení hotelu. Nebo policii.

Muž se podíval na Davida, v očích mu stály slzy vyvolané strašlivou bolestí. „Proč mě, ty prase, nezabiješ,“ řekl mezi dvěma bolestnými nádechy. „Už jsi to jednou zkoušel.“

Davida to zaskočilo. Toho muže předtím nikdy neviděl. Severní země? Baskicko? Navarra? Teď neměl čas o tom přemýšlet.

„Co je Tortugas?“

„Altmüller, to prase. To prase Altmüller…“ Muž upadl do bezvědomí.

Zase to jméno.

Altmüller.

Spaulding vstal od bezvládného těla a chytil, řídící páku výtahu. Posunul ji na levý konec a zvýšil tak rychlost na nejvyšší možnou míru. Montgomery mělo deset podlaží, světélka na panelu ukazovala, že první, třetí a šesté podlaží bylo odjištěno. Kdyby se dostal do desátého podlaží, než ho dostihnou po schodech hysterické hlasy, mohl by utéct z výtahu, někde se na chodbě schovat, pak se přidat k davu, který se jistě seběhne kolem dveří výtahu.. ‚

Kolem těla, ležícího v bezvědomí na podlaze.

Musí to dokázat! Teď neměl čas zdržovat se s newyorskou policií.

Muže odnesli na nosítkách, otázky byly stručné.

Ne, obsluhu výtahu neznal. Ten člověk ho vysadil na jeho patře asi tak dvanáct minut předtím. Byl ve svém pokoji a vyšel ven, když uslyšel ten křik.

Ne, nic jiného neslyšel. Jenom to co ostatní.

Kam se to ten New York řítí?

David se dostal do pokoje v sedm, zavřel dveře a natáhl se na posteli. Panebože, byl k smrti unavený! Ale jeho mozek odmítal vypnout.

O všem bude přemýšlet, jen co si odpočine, kromě dvou věcí. Ty musel promyslet hned. Ty nemohly počkat, až se vyspi, protože by mohl zazvonit telefon nebo k němu mohl někdo přijít. A on se musel rozhodnout dopředu. Být připraven.

První věc byla, že nemůže používat Fairfaxu jako zdroje. Je děravý jako síto, infiltrovaný. Bude se muset obejít bez Fairfaxu, což bylo něco podobného, jako když seberou chromému berle.

Na druhé straně on chromý nebyl.

Ta druhá záležitost byl muž jménem Altmüller. Musí najít muže jménem Franz Altmüller, zjistit, kdo to je, na kterém místě v nezaostřeném obrazu stojí.

David si lehl na postel, neměl sílu sundat si šaty ani boty. Zvedl ruku, aby si zastínil oči před odpoledním sluncem, které proudilo oknem do pokoje. Odpolední slunce prvního dne nového roku 1944.

Náhle otevřel oči do černého prázdna tvídového rukávu AlSeftretl VĚCi ^^ souviseJici s mužem Jmé Co ksakru znamená to Tortugas?

2. ledna 1944, New York City

Eugene Lyons seděl u rýsovacího prkna ve své holé pracovně. Byl pouze v košili. Kolem po stolech se povalovaly technické výkresy. Ostré slunce, které se odráželo od bílých stěn, dávalo místnosti vzhled aseptického nemocničního pokoje.

Ani obličej Eugena Lyonse, ani jeho tělo takovému dojmu nijak neprotiřečilo.

David vešel za Kendallem bílými dveřmi a byl zvědavý na nadcházející setkání. Byl by raději, kdyby o Lyonsovi nic nevěděl.

Vědec se obrátil na otočné židli. Byl to jeden z nejhubenějších mužů, které kdy Spaulding spatřil. Svaly byly na kostech jakoby nalepeny, nechránily je. Na rukou, pažích, krku a spáncích prosvitaly bledě modré žíly. Oči měl hluboko zapadlé, ale v žádném případě hloupé nebo prázdné, byly to bystré oči, svým způsobem pronikavé. Šedé krátké vlasy měl předčasně prořidlé, za dvacet let bude vypadat stejně.

Něčím se přece jenom vyznačoval: naprostým nezájmem. Zaregistroval vyrušení, patrně o Davidovi véděl, nestál mu za to, aby se vytrhoval z práce.

Kendall si jeho pozornost vynutil. „Eugene, to je Spaulding. Ukážeš mu, s čím má začít.“

A po těch slovech se otočil na podpatku, vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

David přešel místností k Lyonsovi. Došel k němu a podal mu ruku. Věděl přesně, co mu řekne.

„Je mi ctí, že se s vámi setkávám, doktore Lyonsi. Nejsem ve vašem oboru žádný odborník, ale slyšel jsem o vašem působení na MIT. Mám radost, že jste si polepšil, i když jenom dočasné.“

V očích na okamžik zablikalo světélko zájmu. David vsadil na jednoduchý úvod, který by vědci naznačil několik věcí, mezi jiným například skutečnost, že David ví o Lyonsově bostonské tragédii, že tedy zná nepochybně i konec celého příběhu a není tim pohoršen.

Lyonsův stisk byl mdlý, nezájem rychle vyhrál. Nezájem, nikoliv nezbytně hulvátství. Něco mezi tim.

„Já vím, že nemáme moc času a jsem v gyroskopii nováček,“ řekl Spaulding, když mu Lyons pustil ruku a on ustoupil ke straně rýsovaciho prkna. „Ale bylo mi řečeno, že je třeba, abych se vyznal pouze v základních věcech, abych dokázal vyjádřit v němčině terminy a vzorce, které mi napíšete.“

David zdůraznil prostým zvýšením hfasu slova vyjádřit.., které mi napíšete. Sledoval Lyonse, jestli nějak zareaguje na to, že respektuje jeho problém s mluvením. Zdálo se mu, že postřehl drobnou vlnu úlevy.

Lyons se na něj podíval. Tenké rty se trochu přitiskly k zubům, pak se koutky úst poněkud napjaly a vědec přikývl. V hluboko zapadlých očích se mihl prchavý záblesk uznání. Vstal ze své židle a přesel k nejbližšímu stolu, kde se povalovalo na výkresech několik knih. Tu horní vzal a podal Spauldingo-vi. Na obálce byl titul Schematické výkresy: setrvačnost a precese.

David věděl, že to půjde.

Bylo pár minut po šesté.

Kendall už odešel, sekretářka zmizela úderem páté, když předtím požádala Davida, aby zamkl, jestli bude odcházet jako poslední. Nebo ať požádá někoho jiného.

Ti „jiní“ byli Eugene Lyons a jeho dva ošetřovatelé.

Spaulding zahlédl ošetřovatele velmi krátce ve vrátnici. Jmenovali se Hal a Jbhnny. Oba byli urostli hoši, ten hovornější byl Hal, ale velel jim Johnny, bývalý námořník.

„Ten starej cvok se teď chová náramně,“ řekl Hal. „Žádný Strachy.“

„Máme nejvyšší čas ke svatému Lukášovi,“ řekl Johnny. „Budou prskat, jestli přijde pozdě na večeři.“

Oba muží zašli společně do Lyonsovy pracovny a vyvedu‘ ho. Byli na mrtvolně vyhlížejícího fyzika vlídní, ale neúprosní. Eugene Lyons se nevýrazně podíval na Spauldinga, pokrčil rameny a odešel tiše ze dveří se svým dozorem.

David počkal, až uslyší zvuk odjíždějícího výtahu. Pak odložil Schematické výkresy na sekretářčin stůl a zamířil ke Kendal-lově pracovně. Dveře byly zamčeny, což bylo trochu podivné. Kendall už byl na cestě do Buenos Aires, mohl být pryč i několik týdnů. Spaulding vyndal z kapsy jakousi věcičku a klekl si. Na první pohled připomínal nástroj v Davidově ruce jeden z těch drahých stříbrných kapesních nožíků, které se nosily jako luxusní přívěsek na klíče, zejména v exkluzivních pánských klubech. Ale nebyl. Byl to zámečnický paklíč, záměrně vyrobený v této podobě. Vyrobili ho v londýnském Silver Vaults a byl to dárek od lisabonského kolegy z MT-5.

David roztáhl váleček s plochým koncem a zasunul ho do zámku. Během třiceti sekund to párkrát cvaklo a Spaulding otevřel dveře. Vstoupil dovnitř a nechal za sebou otevřeno.

V Kendallově pracovně nebyly žádné skříně na materiály, žádné police, žádné skladovací prostory, pouze zásuvky u stolu. David rozsvítil jednu stolní zářivku na odlehlém konci stolu a otevřel horní zásuvku.

Potlačil upřímné zachechtání. V jednom chumlu s výstřižky papíru, zubními párátky, rozsypanými prášky a poznámkovými bloky spatřil dva pornografické časopisy. Byly poměrné nové, i když ohmatané Špinavými prsty.

Veselé vánoce, Waltře Kendalle, pomyslel si David zaduma-. ně.

Postranní zásuvky byly prázdné, v žádném případě tam nic zajímavého nenašel. Ve spodní zásuvce ležely pomuchlané žluté listy z poznámkového bloku, počmárané různými klikyháky tvrdou tužkou, která ryla do papíru.

Už chtěl vstát a jít, ale potom se rozhodl, že se ještě jednou podívá na ty nesmyslné Čmáranice na zmačkaném papíru. Nic jiného tam nenašel, Kendall zamkl kancelář bezděčně, ne z nutnosti. A také zřejmě bezděčně strčil žluté stránky ne do koše, do kterého vysypával jenom popelníky, ale do zásuvky. Uklízel. David věděl, že tápe. Jinak to ani nešlo, nevěděl, co vlastně hledá a jestli něco takového vůbec existuje. Rozložil dvě z oněch stránek na stole a uhladil dlaní povrch.

Nic.

Něco ano. Obrysy ženských prsů a genitálii. Soustředné kruhy a šípy, diagramy: psychoanalytik by byl v sedmém nebi.

Vyndal ještě jeden list a vyrovnal ho. Další kruhy, šípy, prsy. Na jedné straně v dětském stylu mraky, zvlněné, vystínované, diagonální čáry, které mohly představovat silný déšť nebo slabé sluneční paprsky.

Nic.

Další stránka.

Něco upoutalo Davidovu pozornost. Na spodní straně zmačkaného žlutého papíru, slabě rozeznatelný mezi čmárani-cemi tužkou, byl obrys velké svastiky. Pozorně si ji prohlížel. Na pravé straně končila svastika kruhy, které se vinuly dál, jako když malíř píše předlohu pro prvňáčky. A z těchto kroužků vyrůstaly zřetelné iniciály. J.D. Pak John D., J. Diet…

Písmena byla na konci každého kroužku. Navíc byla koncová písmena svědomité obtažena. David složil pečlivě papír a vložil ho do kapsy. Zbývaly ještě dvě stránky, ty si také prohlédl. List nalevo byl počmárán pouhými klikyháky –pak ještě nějaké kroužky, teď vzteklé-nedávalo to žádný smysl. Ale ten druhý papír byl opět na spodní straně počmárán spirálovitými čárami, která bylo možno číst jako Js a Ds, podobaly se těm písmenům, které vyrůstala z koncových bodů svastiky na druhém listu. A naproti závěrečnému D leže] zvláštní horizontální obelisk, na pravé straně zúžený. Po straně byly čáry, jakoby hrany… Možná vypálená střela s rýhami způsobenými hlavní. Pod tím se na dalším řádku opakovaly tytéž oválné motivy, jako by si prvňáček cvičil psaní. Jenom o něco silněji vyryté do žlutého papíru. Konečně Davidovi došlo, nač se to vlastně dívá. Walter Kendall podvědomé čmáral kontury obscénních karikatur ztopořeného penisu a varlat. Šťastný nový rok, pane Kendalle, pomyslel si David. Vložil stránku opatrně do kapsy ke své první sestřičce, ty druhé vrátil zpět a zavřel zásuvku. Zhasl lampu, vešel do otevřených dveří a obrátil se, aby zkontroloval, jestli všechno zůstalo v původním stavu, a přesel do pracovny sekretářky. Zavřel Kendallpvy dveře a krátce zapřemýšlel, jestli má za sebou zamknout.

Byla to zbytečná ztráta času. Zámek byl starý, jednoduchý, správce snad každého domu v New Yorku má k takovému zámku klíč a paklíčem se mnohem hůř zamykalo, než odemykalo. Nechá to být.

O půl hodiny později měl pocit – při krátké rekapitulaci – že mu toto rozhodnutí pravděpodobné zachránilo život. Těch šedesát, nebo devadesát, nebo sto vteřin, které měl k dobru, mu umožnilo být pozorovatelem a ne cílem.

Oblékl si kabát z Rogers Peet, zhasl světla a šel chodbou k výtahům. Bylo už k sedmé hodině, den po Novém roce a budova byla prakticky vylidněná. Jezdil jediný výtah. Přejel jeho podlaží a směřoval někam výš, kde se zastavil. David se právě chystal, že sejde po schodech –kanceláře byly ve třetím patře – když uslyšel, jak nahoru pospíchá několik lidí. Něco ho na tom zarazilo.

Před chvílí byl výtah v hale, tak proč ti lidé pospíchají nahoru v sedm hodin večer? Mohli k tomu mít spoustu docela obyčejných důvodů, ale jeho instinkt ho přiměl pomýšlet na ty neobyčejné. Potichu se přesunul na protější konec nevelkého podlaží, odkud vedla příčná chodba k dalším kancelářím na jižní straně budovy. Zahnul za roh a přitiskl se ke stěně. Od útoku ve výtahu v Montgomery s sebou nosil zbraň, malý revolver beretta, který měl připevněný pod oblekem na hrudníku. Rozevřel kabát a rozepnul knoflíky na saku a košili. Možná že bude nutné mít ke zbraní snadný přístup.

Možná ne, pomyslel si, když se zvuky kroků vytratily.

Pak si uvědomil, že se nevytratily, jenom ztichly, zpomalily na chůzi – tichou, obezřelou chůzi. A pak uslyšel hlasy: šeptající, nesrozumitelné. Přicházely z blízkosti neoznačené kanceláře Meridianu, ze vzdálenosti maximálně deseti metrů.

Posunoval obličej po ostrém betonovém povrchu k rohu a zároveň vsunul pravou ruku pod košili a uchopil berettu.

Zády k němu stáli dva muži a dívali se tmavým sklem neoznačených dveří dovnitř do kanceláře. Ten menší přitiskl obličej k okénku, stínil si rukama položenýma u spánků proti světlu z chodby.. Obrátil se ke svému partnerovi a zavrtěl hlavou.

Vyšší muž se trochu pootočil a Spaulding ho poznal.

Byl to onen cizinec z tmavého dveřního výklenku na Padesáté druhé ulici. Dlouhán se smutnýma očima, který s ním zdvořile rozmlouval svou balkánsko-britskou angličtinou a mířil na něj zbraní o velkém kalibru.

Muž sáhl do levé kapsy kabátu a podal kolegovi klíč. Pravou rukou vyňal z opasku pistoli. Byla to spolehlivá armádní pistole ráže 45. David věděl, že na krátkou vzdálenost by člověka vymrštila do prostoru a sfoukla z povrchu zemského. Muž pokývl a tiše, ale zřetelně řekl.

„Musí tam být. Ven nešel. Chci ho dostat.“

Při těch slovech zastrčil menší muž klíč do zámku a zatlačil do dveří. Pomalu se otevřely. Oba muži vešli dovnitř.

V týž moment bylo slyšet, jak se otevírá klec výtahu, kovový rám rámusil na celou chodbu. David viděl, jak oba muži v neosvětlené kanceláři sekretářky ztuhli, otočili se k otevřeným dveřím a rychle je přirazili.

„Pane Bóóóže!“ vykřikl vztekle zřízenec ve výtahu, když zavíral dopáleně a s randálem klec výtahu.

David věděl, že se musí odtud dostat. Během několika vteřin si oba muži uvnitř kanceláří Meridianu uvědomí, že ten výtah ve třetím poschodí zastavil proto, že někdo stiskl knoflík. Někdo, koho neviděli, někdo, koho nepotkali na schodech. Někdo, kdo je stále na poschodí.

Odlepil se od zdi a vyrazil chodbou ke schodišti. Neohlížel se, neběžel potichu –zdržovalo by ho to. Soustředil se na to, aby se dostal ze schodů dolů a ven z budovy. Seskočil z pravoúhlého schodiště na odpočívadlo a jako blesk proletěl kolem rohu.

Tam se zastavil.

Pod nim se opíral o zábradlí třetí muž. Věděl, že slyšel víc než dva páry nohou, když před několika minutami stoupaly do schodů. Muž zíral vyjeveně, oči se mu překvapením rozšířily, a pravou rukou šátral v kapse. Spaulding nemínil Čekat, až mu ukáže, co tam našel.

Skočil z odpočívadla přímo na muže, v letu ho zachytil, rukama se mu zaryl do krku a do pravé paže. Sevřel kůži pod levým uchem a zaryl se do ní prsty, a zároveň přirazil mužovu hlavu na betonovou zeď. David svým těžším tělem narazil na hrudník rádoby, hlídače a téměř mu vykroutil pravou ruku z ramene.

Muž zarval a omdlel, vlasy na hlavě mu prosakovala krev na místě, kde hlava narazila na zeď.

David zaslechl zvuk otevíraných dveří a běžících mužů. Nad ním, pochopitelně, jedno poschodí nad ním.

Vytáhl nohy zpod těla bezvládného muže a utíkal dolů po několika zbývajících schodech do haly. Výtah před chvílí vyložil svůj obsah, posledních několik lidí směřovalo k hlavnímu východu. Slyšel-li někdo z nich řev muže, napadeného na schodišti nad nimi, nedal to na sobě znát.

David si prorazil cestu opozdilci, v širokých dvoukřídlých dveřích použil loktů a vyrazil na chodník. Zahnul na východ a běžel, co nejrychleji mohl.

Ušel asi čtyřicet domovních bloků –v Baskicku by to byla pouhá procházka –ale tady se nešlo zdaleka tak příjemně.

Dospěl k několika rozhodnutím. Problém byl, jak je uskutečnit.

Nemohl v New Yorku zůstat, ne bez rizika, zjevně vysokého. A musel se přesunout okamžitě do Buenos Aires, než to ti, kteří ho po New Yorku pronásledují, zjistí.

Protože ho sledovali stále, bylo to nad slunce jasnější.

Bylo by sebevraždou vrátit se do Montgomery. Z téhož důvodu i do neoznačené meridianské kanceláře zítra dopoledne. Oboji se dalo zařídit telefonicky. V hotelu řekne, že ho náhle přeložili do Pensylvánie. Mohlo by vedení hotelu zařídit, aby mu zabalili věci? Ohledně účtu se ozve později…

Kendall byl na cestě do Argentiny. Co zatelefonuje do kanceláře Meridianu, je zcela lhostejné.

Náhle si vzpomněl na Eugena Lyonse.

Trochu ho to zamrzelo. Ne kvůli tomu člověku (pochopitelně že kvůli tomu člověku, opravil se rychle, ale v tomto okamžiku mu nešlo o jeho trápení), ale kvůli tomu, že s ním nestačí navázat před Buenos Aires kvalitní vztah. Lyons si jeho náhlé zmizení patrně vyloží jako projev dalšího nezájmu.

A vědec by v Buenos Aires mohl jeho pomoc potřebovat, přinejmenším při překladu do němčiny. David se rozhodl, že si vezme s sebou knihy, které pro něj Lyons vybral, musí proniknout do Lyonsova jazyka, jak nejvíc dokáže.

A pak si uvědomil, co pro něj z předešlých úvah vyplynulo.

Pro pár příštích hodin byly pro něj nejbezpečnějším úkrytem v New Yorku kanceláře Meridianu a nemocnice sv. Lukáše. Po návštěvě obou míst se vydal na mitchellské letiště a zatelefonoval brigádnímu generálu Swansonovi.

Odpověď na hádanku plnou násilí, kterou luštil minulých sedm dní od Azorských ostrovů až po schodiště na Třicáté osmé ulici, byla v Buenos Aires.

Swanson to nevěděl a neumel mu pomoct, Fairfax byl infil-trován a nemohl se tam obrátit. A to mu něco napovědělo.

Zůstal sám. V takovém dilematu má muž dvě možnosti: buď z celé záležitosti vycouvat, nebo se dopátrat, co za tím vězí, a odhalit iniciátory. První možností by se vyřadil sám. Brigádni generál Swanson byl posedlý svými gyroskopy. A Rhinemannem. Z toho nešlo vycouvat.

Zůstala druhá varianta: najít iniciátory hádanky.

Přepadl ho pocit, který několik let už neznal – strach, že to nedokáže. Pouští se do problému, pro který neexistovala v severní zemi přímá nebo nepřímá paralela. Nemohl zde uplatnit techniku tahů a protitahů, kterou tak bezpečně zvládal v Baskicku nebo Navaře.

Ocitl se najednou v jiné válce. Tuto její podobu neznal, tady si sám sebou nebyl jist.

Uviděl volné taxi, na střeše matně svítilo světélko, jako by se ostýchalo dát světu najevo, že je prázdné. Podíval se na označení ulice. Byl na Sheridanském náměstí –mohl na to přijít podle prolínajicích se zvuků džezu, pronikajících z podzemí na ulici a všelijak se proplétajících. Village se chystalo na další večer.

Zvedl ruku a zamával na taxi, taxíkář ho ale neviděl. Začal za ním utíkat, ale taxík jel dál ulicí ke světlům. Náhle si uvědomíl, že i na druhé straně náměstí někdo za taxíkem utíká, ten člověk byl k němu blíž než Spaulding a mával pravou rukou.

Pro Davida bylo najednou životně důležité ten taxík získat pro sebe. Nabral rychlost a vyrazil ulici, proplétal se mezi chodci, pak narazil na dvě auta, stojící za sebou. Opřel se rukama o střechu a kufr a přeskočil doprostřed ulice a hnal se dál k svému cíli.

Doběhl k taxíku ani ne o půl vteřiny později než ten druhý,

Ksakru! Za to můžou ty dva automobily!

Překážka.

Přirazil ruku na dveře a nedovolil tomu druhému, aby je otevřel. Muž se zadíval Spauldingoví do obličeje, do jeho oči.

„Ježíši Kriste, kamaráde. Já počkám na další,“ řekl rychle.

David se zarazil. Co to tady ksakru vyvádí?

Pochyby. Zatracené pochyby.

„Ne, opravdu ne. Strašně se omlouvám.“ Zamumlal a omluvně se usmál. „Je váš. Nespěchám… Omlouvám se ještě jednou.“

Obrátil se a rychle přešel ulici a vmísil se do davu na Sheri-danském náměstí.

Mohl ten taxík dostat. Bylo to pro něj důležité.

Kriste Pane! Šlapací mlýn se nikdy nezastaví.

Část druhá

1944, Buenos Aires, Argentina

Klipr společnosti Pan American odletěl z Tampy v osm hodin dopoledne s plánovanými zastávkami v Caracasu, Sao Luis, Salvadoru a Rio de Janeiru, odkud mu do Buenos Aires bude zbývat dvanáct set mil. Na seznamu pasažérů byl David uveden pod jménem pan Donald Scánlan z Cincinnati, Ohio, zaměstnání: důlní inspektor. Byla to přechodná legenda, výhradně pro tuto cestu. „Donald Scanlan“ zmizí ze světa, jakmile klipr přistane na letišti v Buenos Aires. Iniciály se shodovaly s jeho vlastními, mohlo se lehce stát, že by mu vypadl z hlavy dárek s monogramem nebo dopis s načmáraným podpisem. Zejména když byl někdo přepracovaný nebo unavený… nebo se bál.

Swanson neměl daleko k panice, když mu David zatelefonoval z operační místnosti mitchellského letiště v New Yorku. Jako řídící důstojník byl Swanson asi tak užitečný jako zmateně pobíhající honicí pes. Sebemenší odklon od Kendallova plánu – vlastně Kendallových instrukcí – byl pro něj nepřijatelný. A Kendall odlétal do Buenos Aires až příští den.

David se nezdržoval složitým vysvětlováním. Pokud věděl, byly tu už tři útoky na jeho život, a jestli generál počítá s jeho „službami“ v Buenos Aires, bude lepší, když tam pojede, dokud je v jednom kusu a schopný akce.

Byly ty útoky ve spojitosti s Buenos Aires? Swanson položil otázku takovým způsobem, jako by měl strach jméno argentinského města vyslovit.

David byl poctivý: to se nedalo říct. Odpověď byla v Buenos Aires. Bylo rozumné mít tuto možnost na zřeteli, ale nevycházet z ní.

„To říkal i Pace,“ odpověděl na to Swanson. „Uvažovat, ale nevycházet z toho.“

„Ed míval v podobných věcech pravdu.“

„Říkal, že když jste působil v Lisabonu, dostával jste se v terénu často do zapeklitých situací.“

„To je pravda. I když pochybuju, že by Ed znal detaily. Ale měl pravdu v tom, co vám naznačoval. V Portugalsku i ve Španělsku je spousta lidí, kteří by mě raději viděli mrtvého než živého. Přinejmenším si to myslí. Jenže nemají tu jistotu. To je běžné, pane generále.“

Na washingtonském konci telefonu bylo delší dobu ticho. Nakonec mu Swanson řekJ: „Uvědomujete si, Spauldingu, že vás možná vyměníme?“

„Jistě. Můžete to udělat třeba hned, jestli chcete.“ David byl „upřímný. Strašně moc si přál vrátit se do Lisabonu. Jet do severní země. Do Valdera. Najit šifranta Marshalla.

„Ne… Ne, už je to příliš daleko. Ty plány. Jsou strašné důležité. Na ničem jiném nezáleží.“

Zbytek rozhovoru se točil kolem dopravy, americké a argentinské měny, doplnění šatníku a zavazadla. Logistika, která nebyla generálovou doménou a za niž byl zodpovědný David. Poslední povel nevydal generál, ale Spaulding.

Fairfax neměl být informován o tom, kde se nachází. Co se téhle záležitosti týče, ani nikdo jiný vyjma vyslanectví v Buenos Aires, ale zejména se tato informace nesmí dostat do Fairfaxu. Proč? Myslí snad Spaulding…

„Z Fairfaxu unikají informace, pane generále. Můžete to oznámit v podzemních prostorách Bílého domu.“

„Vyloučené!“

„Zkuste to vyprávět vdově po Edu Paceovi.“

David se díval z okénka klipru. Pilot před chvilkou informoval cestující, že přelétají nad velkým pobřežním jezerem Mirim v Uruguayi. Brzy budou nad Montevideem, čtyřicet minut od Buenos Aires.

Buenos Aires. Nezaostřený obraz, rozmazané postavy Leslie Jennerové-Hawkwoodové, šifranta Marshalla a muže jménem Franz Altmiiller, zvláštních, ale odhodlaných mužů z Padesáté druhé a Třicáté osmé ulice –z temného domovního vchodu nebo ze schodiště budovy Meridianu po úředních hodinách. Muže z výtahu, který tak opovrhoval smrtí. Nepřítele s mimořádnou odvahou… nebo bláznivého fanatika. Maniaka.

Odpověď na tuto hádanku ležela v Buenos Aires, ani ne hodinu cesty odtud. Hledám odpovědi mu zabere nekonečně víc času. Ale víc než tři týdny to nebude, jestli ho instinkt neklame. Dříve než budou doručeny plány na gyroskop.

Začne pomalu, tak jako vždycky začínal při novém pracovním problému. Nejdříve se sžije s okolím, vcítí se do své legendy, uvolní se, rozvine svou fantazii při navazování vztahů. To nebude nic těžkého. Jeho legenda se velmi podobala své lisabonské sestře: bohatý trilingvní atašé, jehož dosavadní život, rodiče a předválečné styky v evropských módních letoviscích ho předurčují pro večeře na vyslanectví. Byl atraktivním doplňkem delikátního světa neutrálního hlavního města, a jestli si snad někdo myslel, že kdosi kdesi zaplatil spoustu peněz za to, aby mu zajistil takové neválečné zaměstnání, ať si to myslí. Popíral to důrazně, ale ne vášnivě, v tom je jistý rozdíl.

„Prolongace“ do Buenos Aires byla přímá a poskytovala mu maximální utajení. Byl spojkou mezi newyorskými a londýnskými bankovními kruhy a německým emigrantem Erichem Rhinemannem. Washington pochopitelně souhlasil, poválečné financování rekonstrukčních a průmyslových, prací bude mezinárodním problémem. Rhinemanna si nemohou dovolit přehlížet ani v esteticky dokonalých mramorových chodbách v Bernu nebo Ženevě.

Davidovy myšlenky se vrátily ke knize na klíně. Byla to druhá z těch Šesti, které pro něj vybral Eugene Lyons.

„Donald Scanlan“ prošel celnicí na Aeropaque bez obtíži. Ani úředník z vyslanectví, který kontroloval všechny Američany, neměl o jeho totožnosti žádné pochyby.

David šel s jedním zavazadlem v ruce k stanovišti taxíků, stál na betonové plošině a prohlížel si taxikáře, kteří stáli před svými vozidly. Nechtěl se hned vrátit ke jménu Spaulding nebo se nechat okamžitě zavézt na vyslanectví. Chtěl se ujistit, že „Donalda Scanlana“ považovali všichni za to, za co se vydává-za důlního inspektora, za nikoho jiného, Že o něj nikdo nejeví mimořádný zájem, Protože kdyby se to stalo, vedla by Šipka k Davidu Spauldingovt z vojenské tajné služby, absolventu Fairfaxu a Lisabonu.

Vybral si obézního, příjemně vyhlížejícího taxíkáře ve čtvrtém autě od začátku fronty. Ostatní ve frontě protestovali, ale David se rozhodl, že jim nebude rozumět. „Donald Scanlan“ možná trochu španělsky uměl, ale určitě by nepochopil peprné výrazy, kterými ho obdařili taxíkáři kvůli ušlému zisku.

Uvnitř se pohodlně usadil a dal svému boubelatému řidiči instrukce. Řekl mu, že má téměř hodinu času před schůzkou-nezmínil se, kde se má sejít-a požádal, jestli by ho neprovezl po městě. Vyhlídková jízda mu vyhovovala ze dvou důvodů, mohl se usadit tak, že neustále pozoroval, jestli ho někdo nesleduje, a navíc se seznámí s nejdůležitějšími body ve městě.

Řidič, na kterého Davidova vytříbená a gramatická španělština udělala velký dojem, se vžil do role ředitele cestovní kanceláře a vyrazil od klikatých letištních drah k východu velkého Parque 3 de Ferbero, které bylo srdcem letiště.

O třicet minut později měl David ve svém zápisníku popsánu spoustu stránek. Město mu v něčem připomínalo jižní Evropu. Byla to podivná směs Paříže, Říma a středního Španělska. Ulice nevypadaly jako městské ulice, byly to bulváry: široké, pestrobarevné. Všude fontány a sochy. Avenida 9 de Julio vypadala jako přerostlá Via Veneto nebo Saint Germaín des Pres. Kavárničky na chodnících, se spoustou zářivě barevných látkových rolet proti slunci a množstvím zeleně v květináčích, nabízely čile své služby letního odpoledne. Skutečnost, že v Argentině je léto, si David uvědomil na propocené košili a mokrém krku. Taxíkář připustil, že je výjimečně horký den.

David ho požádal, aby ho zavezl, mimo jiné, do distriktu San Telmo. Majitel taxíku se zadostiučiněním pokývl hlavou, jako by bohatého Američana ohodnotil správně. Brzy Spaul-ding pochopil. San Telmo odpovídalo Kendallově popisu: elegantní, stranou, nákladně udržované staré domy a činžáky se železnými balustrádami a zářivými květy, lemujícími čisťounké ulice.

Lyons se tu bude cítit dobře.

Ze San Telma se taxíkář obrátil směrem k centru a pokračoval po nábřeží Río de Ia Plata.

Plaza de Mayo, Cabildo, Casa Rosada, Calle Rivadavia. Jména plnila Davidův poznámkový blok, byly to ulice, náměstí a místa, se kterými se brzy seznámí.

La Boča. Jižní nábřeží města, nic, jak poznamenal taxíkář, pro turisty.

Calle Florida. Nejlepší nákupní centrum v celé Jižní Americe. Taxíkář by mohl vzít svého Američana do několika obchodních“ domů, zná osobně majitele a dostal by skvělé nabídky.

Škoda, není čas. Ale do notesu si David napsal, že v Calle Florida je zakázána veřejná doprava.

Taxíkář poté zamířil z Avenidy Santa Fé do Palerma. Nic v Buenos Aires se krásou nemohlo rovnat Palermu.

Víc než sama krása zaujal Davida obrovský park –vlastně několik jednotu“ vých parků vedle sebe a tiché, nedozírné, umělé jezero. Akry botanických zahrad, nádherná zoo s řadami klecí a pavilónů.

Nádhera, skutečně. Navíc bezpečná oblast pro kontakt. Palermo by se mohlo hodit.

Hodina uplynula, žádné auto taxík nesledovalo. „Donald Scanlan“ nebyl podezřelý, mohl se tedy objevit David Spaul-ding.

Nenápadně.

Řekl taxíkáři, aby ho vysadil na stanovišti taxíků před vchodem do palermské zoo. Tady se má s těmi lidmi setkat. Taxíkář vypadal schlíple. Takže Žádný hotel? Žádný dům?

Spaulding ho nechal bez odpovědi, pouze požádal o účet a rychle zaplatil. Žádné* další dotazy nebyly vítány.

Dalších patnáct minut strávil David v zoo, a opravdu se mu tam líbilo. Koupil si zmrzlinu, prošel se kolem klecí opic kosmanů a orangutanů –a zjistil mimořádnou podobu mezi svými přáteli i nepřáteli – a když se cítil v pohodě (jestli se muž v terénu může vůbec cítit v pohodě), vydal se na stanoviště taxíků. Ještě pět minut počkal, než nastoupily matky a vychovatelky s dětmi.*

Pak byl na řadě on.

„Americkou ambasádu, porfavor.“

Velvyslanec Henderson Granville poskytl novému atašé půlhodinový rozhovor. Jistě si některý jiný den budou moci posedět a popovídat po libosti, ale neděle byly hektické. Zbytek Buenos Aires je trávil v kostele nebo se věnoval hrám, diplomatický sbor byl v plné práci. Byly před ním ještě dvě zahradní oslavy –musely se telefonicky domlouvat odjezdy a příjezdy německých a japonských hostů, jeho příjezdy a odjezdy se budou plánovat podle nich. A po druhé zahradní otravě byla na brazilské ambasádě večeře. Přítomnost německých ani japonských hostů se neočekávala.

Brazílie byla na hranici otevřené roztržky.

„Italové, jak zjistíte,“ řekl Granville a usmál se na Davida, „moc neuvažují. Nikdy jim to moc nešlo, ani tady. Většinu času tráví tím, že nás obléhají v restauracích anebo volají z budek a líčí nám, jak Mussolini ruinuje jejich zemi.“

„Žádný rozdíl od Lisabonu.“

„Obávám se, že je tu jenom jediná příjemná podobnost… nebudu vás nudit výčtem všech převratů, které jsme tu zažili, ale rychlý nástin vás uvede do obrazu. Něco jste si přečetl, jak předpokládám.“

„Moc času jsem neměl. Odjel jsem z Lisabonu teprve před týdnem. Vím, že Castillova vláda byla svržena.“

„Tento červen. Nevyhnutelně… Ramón Castillo byl ten nejpošetilejší prezident, kterého Argentina dosud měla, a že už měla komiků požehnaně. Ekonomika v katastrofálním stavu: zemědělství a průmysl se prakticky zhroutily, jeho vláda se nikdy nepokusila zaplnit mezeru na hovězím trhu, kterou nechala po sobě Británie po vstupu do války, i když podle místních býků to bylo na spadnutí. Zasloužil si, že ho sesadili… Naneštěstí to, co připochodovalo ve falangách po Riadavii, nám asi život neusnadní.“

„Je to vojenská rada, že? Junta?“

Granviíle zagestikuloval jemnýma rukama, jeho ostře řezaný, aristokratický obličej se stáhl do sardonického úsměvu. „Grupo de Oficiales Unidos! Nejnepříjemnější banda tajtrlíku-jících oportunistů, jaké jste kdy potkal… Troufám si říct, že kdekoli. Víte jistě, že celá armáda byla vycvičena p<5d dozorem důstojníků wehrmachtu. Připočtěte k tomu prudký latinský temperament, ekonomický chaos a neutralitu, která je vynucená, ale nemá důvěru, co dostaneme? Degradovaný politický aparát, bez kontroly a neschopný rovnováhy. Policejní stát s bující korupcí.“

„Co udržuje neutralitu?“

„Především vnitřní boj. GOU-tak tomu říkáme – má víc frakcí než Reichstag v roce 29. Všichni manévrují, aby získali co nejvýhodnější pozice. A přirozeně chladný děs z americké flotily a rovnou nad městem americké letectvo, abych tak řekl,.. GOU přehodnotilo své názory během minulých pěti měsíců. Plukovníci začínají pochybovat o tisícileté křížové výpravě svých učitelů, zejména na ně udělaly dojem naše dodávky a výrobní linky.“

„To spíš. My jsme…“

„A je tu ještě jeden aspekt,“ skočil mu do řeči Granviíle zamyšleně. „Je tu malá, velmi bohatá židovská komunita. Váš Erich Rhinemann například. GOU nemá odvahu otevřeně se postavit za řešení Julia Streichera,.. Použili dokonce židovských peněz k oživení kreditu, který tak pochroumal Castillo. Plukovníci se obávají finančních podvodů, mnoho lidí z vojenských kruhů se jich obává. Na této válce se ještě vydělá spousta peněz. Chtějí je vydělat plukovníci… Načrtl jsem jasný obrázek?“

„Trochu složitý.“

„To jistě. Máme takové pořekadlo, podle kterého se řídíme. Dnešní přítel může být zítra na výplatní listině Osy, a naopak, včerejší berlínský kurýr může být na prodej příští týden. Nedělejte si konečný úsudek a svůj názor si nechte pro sebe. A co se veřejné činnosti týče, buďte o poznání pružnější, než je přiměřené v jiném povolání. Tady se to snese.“

„A čeká?“ zeptal se David.

„Oboji.“

David si zapálil cigaretu. Chtěl změnit námět konverzace, starý Granviíle patřil k těm vyslancům, nesmírně vzdělaným, kteří mohli probírat jemnosti své mise celý den, když našli posluchače. Takoví lidé’bývali obvykle těmi nejlepšími diplomaty, ale nepatřili k nejlepším partnerům v praktických záležitostech. Ale Henderson Granviíle byl báječný, v očích měl plno zájmu a byl to zájem upřímný.

„Domnívám se, že Washington načrtl v hrubých rysech, za jakým účelem jsem sem přijel.“

„Ano. Rád bych řekl, že s tím souhlasím. Ne s vámi, vy jste dostal své instrukce. A předpokládám, že mezinárodní finanční kruhy budou existovat ještě dlouho poté, co Herr Hitler vykřikne poslední větu… Asi nejsem lepší než GOU. Finanční záležitosti jsou někdy velmi odporné.“

„Zejména finanční záležitosti, řekl bych.“

„Opět souhlasím. Erich Rhinemann je zapřísáhlý společník větru. Mocný společník, nenechte se mýlit, ale zcela bez svědomí, má morálku hurikánu. Bez diskuse ten nejméně čestný člověk, kterého jserrí kdy potkal. Myslím si, že je trestuhodné, že jeho bohatství z něj učinilo pro Londýn a New York atraktivního člověka.“

„Spíš nezbytného, to je snad výstižnější termín.“

„Jsem si jist, že je to každopádně výsledek logických úvah.“

„Taky si myslím.“

„Pochopitelně. Odpusťte starému člověku zastaralé názory na hranice nezbytnosti. Ale nebudeme se přece přít. Máte svůj úkol. Mohu vám něčím prospět? Soudím, že velmi málo.“

„Skutečně velmi málo, pane. Jenom mě zapište do seznamu pracovníků vyslanectví, cokoliv, co jen trochu vypadá jako kancelář a má dveře a telefon, mi postačí. A rád bych poznal vašeho šifranta. Musím odeslat nějaké kódy.“

„To zní zlověstně, na mou věru,“ řekl Granviíle a nevesele se usmál.

„Rutina, pane. Sdělení Washingtonu, jenom’ano‘ a’ne‘.“

„Výborně. Náš hlavní šifrant se jmenuje Ballard. Milý člověk, mluví sedmi nebo osmi jazyky a je absolutní jednička ve společenských hrách. Hned se s ním setkáte. Co dál?“

„Chtěl bych se ubytovat…“

„Ano, to je jasné,“ přerušil ho mírně Granville a hodil rychlý pohled na nástěnné hodiny. „Pani Cameronová jeden byt pro vás vypátrala, prý by se vám mohl líbit… Washington nám pochopitelně nic nesdělil o délce vašeho pobytu. Tak ho pani Cameronová vyjednala na tři měsíce.“

„To je příliš. Já to dám do pořádku… Myslím si, že je to téměř-všechno, pane velvyslance. Jistě spěcháte.“

„Bohužel/’

Granville se zvedl ze židle a David ho následoval. „Ještě jedna věc, pane. Má ten Baliard seznam lidí z vyslanectví? Rád bych se podíval na jejich jména.“

„Není jich tak mnoho,“ řekl Granville se sotva postřehnutel-ným nesouhlasem a upřel na Davida pohled. „Normálně se setkáte asi tak s osmi nebo deseti lidmi. A mohu vás ujistit, že máme svá bezpečnostní opatřeni.“

David přijal výtku. ,,Tak jsem to nemyslel< pane. Já se skutečně chci seznámit s jejich jmény.“‚

„Ano, jistó.“ Granville obešel stůl a vedl Spauldinga ke dveřím. „Chvíli si povídejte s mou sekretářkou. Seženu Ballar-da, bude někde poblíž.“

„Děkuji vám, pane.“ Spaulding natáhl ke Granvillovi ruku a teprve potom si uvědomil, jak je to vysoký člověk.

„Víte,“ řekl vyslanec a pustil Davidovu ruku,’je tu ještě jedna věc, na kterou bych se vás rád zeptal, ale asi si budu muset na odpověď počkat. Už mám zpožděni.“

„Co to je?“

„Zajímalo by mě, proč hoŠÍ z Wall Streetu a Strandu poslali právě vás. Nedovedu si jaksi představit, že by v Londýně nebo v New Yorku byla nouze o zkušené bankéře.“

„To asi není. Ale já jsem jenom spojka, která zajišťuje předáváni zpráv, velmi utajovaných zpráv, předpokládám. V tomto oboru mám jisté zkušenosti… v neutrální zemi.“

Granville se ještě jednou usmál a opět beze stopy veselí. „Ano, jístě. Byl jsem si jistý, že nějaký důvod to má.“

Baliard má dvě vlastnosti společné všem šifrantům, pomyslel si David. Trochu cynik a studnice informací. Vlastnosti, jak se domníval Spaulding, které se vyvinou během let, když dešifruje tajemství jiných lidí a zjišťuje, jak jsou ve velké většině případů nedůležitá. Měl tu smůlu, že měl křestní jméno Robert, což by za jiných okolnosti celkem vyhovovalo, ale s příjmením Baliard bylo neodvratně zredukováno na Bobby. Bobby Baliard. Znělo to jako jméno lva salónů z dvacátých let nebo jako jméno na krabici s ovesnými vločkami.

Nebyl ani jedno, ani druhé. By! to lingvista s matematickým mozkem a houštinou ohnivých vlasů nad středně urostlým svalnatým tělem, příjemný člověk.

„To je náš domov,“ říkal zrovna Baliard. „Právě jste viděl pracovní část, velké barokní ratejny v této roční době přímo sálají. Doufám, že jste byl chytrý a pořídil si svůj vlastní byt.“

„Vy ne? Vy bydlíte tady?“

„Je to jednodušší. Mám dost bezohlednou pracovní dobu, prakticky celý den. Vyhovuje mi to víc, než se sem plazit z Chacarity nebo Telma. A zas tak špatné to není, moc si tady nechodíme na oči.“

„Ale? Je vás tu víc?“

„Ne. Mění se to. Obvykle šest. Ve dvou křídlech, východním a jižním. Granville má severní byt. Pak už jen Jean Cameronová a já patříme k stálému osazenstvu. S Jean vás seznámím zítra, pokud na ni nenarazíme, až půjde ven se starým pánem. Obvykle s ním chodívá na díplotravy.“

„Cože?“

„Diplo-otravy. Termín starého pána… zkratka. Žasnu, že to před vámi nepoužil. Je na to hrdý. Diplotrava je povinná velvysla-necká zábava.“ Byli ve velkém a prázdném salónku, Baliard otevřel francouzské dveře, které vedly na balkón. V dálce bylo vidět vody Río de la Plata a ústí zátoky Puerta Nuova, buenos-aireského největšího přístavu. „Pěkný pohled, viďte?“

„Ario, velice.“ David přišel za šifrantem na balkón. „Ta Jean Cameronová a vyslanec… Myslím jestli spolu…?“

„Jean a starýpánTL Baliard se hlasitě a dobromyslně zasmál.

„Prokristapána, to ne!… Když na to tak myslím, ani nevim, proč mi to připadá tak legrační. Nejspíš si to spousta lidí myslí. Aleje to legrační.“

„Proč?“

„Smutná legrace bych měl asi spíš říct,“ pokračoval Ballard bez přerušení. „Rodiny starého pána a Cameronova sahají kořeny k nejstarším marylandským penězům. Jachtkluby na východním pobřeží, blejzry, dopolední tenis, však to znáte, diplomatická doména. Jeanina rodina tam patřila také. Vzala si toho Camerona, znala ho z věku dětských her na doktory v ústraní. Romance boháčů, dětská láska. Vzali se, pak přišla válka. Kvůli bombardovací peruti se vykašlal na zákoníky – letec na letadlové lodi, Zabili ho u Leytské zátoky. Minulý rok. Trochu z toho bláznila, možná víc než trochu.“

„Takže… ji Granville vzal sem?“

„Správně.“

„Příjemná terapie, když šíji člověk může dovolit.“

„Asi by vám neodporovala.“ Ballard se vrátil do salónku, Spaulding za ním. „Ale spousta lidí by řekla, že si své léčeni tvrdě odpracovává. Hodně se věnuje práci a ví, co dělá. Počítaje v to i nepříjemnou práci, jako například diplotravy.“

„Kde je paníGranvillová?“

„Nemám zdání. Rozvedla se se starým pánem před deseti patnáctí lety.“

„Pořád mám pocit, že je to docela roztomilé, když si můžete naordinovat takovou léčbu.“ David měl na mysli statisíce jiných žen, jejichž manželé byli zabiti a které den za dnem žily se svými vzpomínkami. Přestal se tím zabývat, nebyla to jeho starost.

„Hodí se na to.“

„Ano?“ David vlastně moc neposlouchal, prohlížel si rokokový sloupek v rohu stěny.

„Jean tady jako dítě prožila – s menšími přestávkami – čtyři roky. Její otec pracoval v diplomatických službách, už by asi byl velvyslancem, kdyby u toho vydržel… Pojďte se mnou, ukážu vám pracovnu, kterou vám Granville přidělil. Snad už to tam dali údržbáři do pořádku,“ usmál se Ballard.

„Vy ale umíte člověka potěšit,“ zasmál se David a vyšel za šifrantem ze dveří do další chodby.

„Nemám na vybranou. Dostal jste místnost v zadním traktu, Zatím se tuším používala jako sklad.“

„Zřejmě jsem udělal na Granvílla dojem.“

„Nepochybně. Neví, kam by vás zařadil… já? Já se o to ani nepokouším.“ Ballard se dal doleva další příčnou chodbou. „To je jižní trakt. Kanceláře jsou na prvním a druhém podlaží, jenom pár, na obou jsou tři. Byty na třetím a čtvrtém. Na střeše se bezvadně opaluje, jestli máte o takové věci zájem.“

„Záleží nejspíš na tom, s kým.“

Oba muži došli k širokému schodišti a právě chtěli zahnout doleva, když z horního odpočívadla zavolal ženský hlas.

„Bobby, jsi to ty?“

„To je Jean,“ řekl Ballard. „Ano,“ zavolal nahoru. „Jsem tu se Spauldingem. Pojď sem za námi a seznam se s další akvizicí, která je tak vlivná, že má venku svůj vlastní byt.“

„Jen počkej, až ho uvidí!“

Jean Cameronova se vynořila za rohem odpočívadla. Nijak zvlášť vysoká, štíhlá a oblečená do dlouhých koktejlových šatů, s zářivě barevným vzorkem a jednoduchým střihem. Světle hnědé bohaté vlasy po ramena měla jednoduše rozhozeny.

Její tvář byla vymodelována z okouzlujících rysů, které tvořily dohromady líbezný celek. Zářivé modré oči, úzký, ostře řezaný nos, středně plné rty, které se jakoby neustále usmívaly. Krásná pleť byla do bronzova opálená argentinským sluncem.

David viděl, jak ho Ballard pozoruje, předvídaje jeho reakci na dívčin půvab. Na Ballardově tváři byl výraz napůl komický, napůl sardonický a Spaulding z něj vyčetl, že se Ballard sklonil ke studánce a ona byla skoupá k těm, kteří hledali něco víc než pár kapek studené vody. Tak se Ballard stal dívčiným přítelem. Měl své zkušenosti, tak se o nic jiného ani nesnažil.. Jean Cameronova byla trochu v rozpacích z představování na schodech. Rychle seběhla dolů a rty se jí avlnily do jednoho z nejupřímnějších úsměvů, jaké kdy David viděl. Čistý úsměv, prostý jakýchkoli postranních myšlenek.

„Vítejte,“ řekla a podala mu ruku. „Díky Bohu za to, že se vám mohu omluvit, než se tam vypravíte. Můžete si to ještě rozmyslet a vrátit se zpátky.“

„Je to tak špatné?“ David si všiml, že Jean nebyla při bližším pohledu tak mladá, jak vypadala na schodišti. Přes třicet, a to značně. Zřejmě si byla vědoma jeho zkoumavého pohledu a nezajímalo ji to.

„No, na krátký čas to ujde. Nic lepšího pro takový případ neseženete, pokud jste Američan. Ale je to malé.“

Měla pevný stisk ruky, téměř mužský, pomyslel si Spaulding. „Jsem vám vděčný, že jste se toho ujala. Způsobil jsem vám starosti, to mě mrzí.“

„Nikdo jiný by vám nesehnal nic lepšího než hotel,“ řekl Ballard a dotkl se dívčího ramene. Byl snad jejím ochráncem? přemýšlel David. „Porteňos matce Cameronové věří. Nám ne.“

„Porteňos,“ řekla Jean Spauldingovi na vysvětlenou, „jsou lidé, kteří žijí v BA…“

„A BA –nenapovídejte mi –znamená Montevideo,“ odpověděl David.

„Ale ne, tomu to zapaluje,“ řekl Ballard.

„Na to si zvyknete,“ pokračovala Jean. „Každý Američan a Angličan tomu tady říká BA. Montevideu, pochopitelně,“ dodala s úsměvem. „Asi se s tím tak často setkáváme ve zprávách, že toho používáme automaticky.“

„To je omyl,“ vložil se do toho Ballard. „Sousedství samohlásek je pro britský jazyk ve slovech’Buenos Aires‘ nevyslovitelné.“

„Ještě na něco při svém pobytu přijdete, pane Spauldíngu,“ řekla Jean Cameronová a podívala se mile na Ballarda. „Když mluvíte s Bobbym, nevyslovujte žádný názor. Strašně rád nesouhlasí.“

„V žádném případě,“ odpověděl šifrant. „Já se jenom snažím, aby se mí spoluvězňové trochu vzdělali. Připravuji je na okolní svět, až se jednou pokusí odtud prchnout.“

„Já jsem dostala na chvíli propustku, a jestli se nedostavím bleskově do vyslancovy pracovny, tak si budu muset vyslechnout strašnou spoustu poznámek… Ještě jednou vás vítám, pane Spauldingu.“

„Prosím vás, říkejte mi Davide.“

„Já jsem Jean. Ahoj,“ řekla dívka a rozběhla se chodbou a v letu volala na Ballarda. „Bobby? Máš adresu a klíč? K tomu… Davidovu bytu?“

„Jo. Klidně se můžeš opít do němoty, já zařídím všechno.“ Jean Cameronová zmizela ve dveřích ve stěně napravo. „Je moc hezká,“ řekl Spaulding, „a jste spolu dobří přátelé. Měl bych se omluvit za…“.s

„Neměl,“ skočil mu Ballard do řeči. „Není žádný důvod. Vytvořil jste si ukvapený úsudek na základě izolovaných faktů. Já bych na tom byl stejně, myslel bych si to samé. Vůbec to tak není, nic takového, skutečně.“

„Má pravdu. Nesouhlasíte dřív, než pořádně víte s čím, a pak svůj opačný názor analyzujete. V další fázi byste možná zaútočil na své poslední stanovisko.“

„No poslyšte, to by se klidně mohlo stát. Není to strašné?“

„Vy jste, pánové, ale čísla,“ potlačoval David smích, když šel směrem od schodiště do jakési chodbičky.

„Mrkneme se na chviličku do vašeho kumbálu a pak se půjdeme podívat na ten druhý. Je to v Córdobě, tady jsme v Corrientes. Je to odsud asi deset minut.“

David ještě jednou poděkoval Bobbymu Ballardovi a zavřel dveře od bytu. Předstíral únavu po cestě i po vysilujícím přijetí doma v New Yorku –a Bůh ví, že tady mluvil pravdu, a pak se zeptal, jestli může Ballarda pozvat na večeři.

Teď si o samotě prohlížel svůj byt. Nebyl zdaleka tak hrozný. Byl malý: ložnice a pokojík s kuchyňským koutem a koupelna, ale měl jednu výhodu, o které se Jean Cameronová nezmínila. Pokoje byly na prvním podlaží a na opačné straně se vcházelo do malého patia s cihlovou podlahou a vysokou betonovou zdi, která byla bohatě porostlá vinnou révou a květinami v trsech padajících ze spousty květináčů na římse. Uprostřed rostl pokroucený ovocný strom, jehož druh David nedokázal určit. Kolem kmenu byla rozestavena tři křesílka vyplétaná provazem, která sice zažila lepší časy, ale vypadala velice pohodlně. Pokud šlo o něj, byla to nejhezčí část bytu.

Ballard ho upozornil, že úsek Avenidy Córdoby, kde byl jeho byt, je už za hranici komerční oblasti a považuje se za okraj Buenos Aires. Něco mezi centrem a vilovou čtvrtí, ale dost blízko obchodním domům a restauracím, do kterých nováček snadno trefí.

David zvedl telefonní sluchátko, ozval se oznamovací tón, sice velmi vzdáleně, ale byl tam. Zase sluchátko položil a přešel místnůstkou k chladničce americké výroby. Otevřel ji a usmál se. Cameronovic dívka ji zásobila několika základními potravinami: mlékem, máslem, chlebem, vajíčky a kávou. Kvitoval s potěšením dvě láhve vína: Orfilla tinto a Colón blanco. Lednici zavřel a vrátil se do ložnice.

Otevřel svůj jediný kufr a vybalil láhev whisky a vzpomněl si přitom, že si druhý den musí dokoupit nějaké šaty. Ballard mu nabídl, že s ním půjde do obchodů s pánskými oděvy na Calle Florida-jestli nebude telefon „vyvádět jako splašený“. Na noční stolek si položil knihy, které mu dal Eugene Lyons. Dvě z nich už prolistoval a začínal se vyznávat v jazyku aerofy-ziků. Chtělo by to porovnat s něčím podobným v němčině, aby nabyl skutečné jistoty. Měl by se zítra podívat v německé čtvrti do pár knihkupectví, neměl na mysli nic specifického, jenom si chtěl ujasnit některé termíny. Což byla skutečně nejméně významná část jeho poslání, to mu bylo jasné.

Náhle si David vzpomněl na Waltra Kendalla. Kendall měl už taky být v Buenos Aires, nebo během několika hodin přijede. Účetní odjel ze Spojených států přibližně ve stejnou dobu jako on, ale letěl přímějším spojením, které mělo mnohem méně mezipřistání.

Přemýšlel o tom, že by se vydal na letiště a Kendalla vyhledal. Pokud jeStě nepřijel, mohl by na něj počkat, pokud přijel, bylo jednoduché prověřit hotely – podle Ballarda ty dobré byly asi tak tři čtyři.

Na druhé straně každá chvíle navíc –kromě těch absolutně nezbytných –strávená ve společnosti čachrářského účetního nepatřila mezi ty nejpříjemnější vyhlídky. Kendall bude vyvádět, když ho David vyhledá v Buenos Aires dřív, než to udal v instrukcích Swansonovi. Bude se bezpochyby dožadovat vysvětlení podrobnějšího, než jaké mu David hodlal poskytnout. Možná pošle zběsilý kabelogram generálovi, který už tak má nervy napjaté k prasknutí.

Kdyby sháněl Waltra Kendalla v době, kdy ho Kendall ještě neočekával, nijak by mu to neprospělo. Bylo by to riskantní.

Mět co dělat: nezaostřený obraz. Když bude hledat sám, půjde mu to mnohem líp. David šel do obývací kuchyně a vzal si tam whisky a z ledničky misku s ledem. Namíchal si drink a zadíval se dveřmi do svého miniaturního patia. Chvilku si posedí před soumrakem a vychutná lednový letní vánek y Buenos Aires.

Slunce nad městem bylo v závěrečné fázi západu, několik posledních oranžových paprsků proráželo hustým listovím ovocného stromu, který David neznal. Sedl si pod něj, natáhl nohy a pohodlně se uvelebil v provazovém křesílku. Zjistil, že kdyby í jen na chviličku zavřel oči, nedokázal by je otevřít pěknou řadu hodin. Bude muset být opatrný. Během dlouhé praxe v terénu se naučil před spaním něco pojíst.

Jídlo už pro něj dávno ztratilo všechen půvab –stala se z něho pouhá nezbytnost s cílem vyrovnat energetickou hladinu. Přemýšlel, jestli se ještě někdy naučí mít z jídla potěšení, jestli to, co zmizelo, se ještě někdy vrátí. Lisabon disponoval pravděpodobně největším komfortem, pokud šlo o jídlo, ubytování, ze všech velkých měst na obou kontinentech, vyjma New Yorku. A teď se ocitl na třetím kontinentu, ve městě, které se vychloubalo absolutním přepychem.

Ale pro něj to byl pouhý terén, stejně jako severní země ve Španělsku. Jako Baskicko a Navarra a mrazivé noci v galicijske vrchovině nebo vyčerpávající čekání na hlídky v roklích, kdy musel být připraven zabíjet.

Stejný terén. Stejně nepřátelský.

Naklonil se dopředu, dlouze se napil ze sklenice a opřel hlavu o rám křesílka. Ze stromu vyletěl rozzlobený ptáček, kterého vyplašil vetřelec. David si vzpomněl, jak pozorně takovým ptáčkům v severní zemi naslouchal. Oznamovali mu příchod dosud nespatřených mužů, rozdílný svým rytmem, který začínal rozlišovat – nerjo si to alespoň myslel –podle počtu dosud nespatřených a blížících se hlídek.

Pak sí David uvědomil, že ten Štěbetající ptáček neměl strach z něj. Poskakoval směrem vzhůru a vyrážel stále intenzivněji pronikavý pokřik. Bylo to kvůli někomu jinému.

Přivřenýma očima se zadíval nahoru, přes listi stromu. Nehnul přitom ani hlavou, ani jinou částí těla, jako by v poslední chvíli trochu zadřimal.

Dům měl čtyři patra a střechu, která se lehce svažovala a byla pokryta jakýmisi terakotovými taškami v růžovohně-dém odstínu. Okna nad jeho bytem byla většinou otevřena dokořán vánku od Río de la Plata. Slyšel útržky tlumeného rozhovoru, nic zneklidňujícího, žádné hlasité zvuky. Byla to chvíle, kdy podle Ballarda drželo Buenos Aires siestu, velmi se to lišilo od římských odpolední a pařížských večerů. Večeře se v BA ve srovnání se zbytkem světa podávala velmi pozdě.

V deset hodin, půl jedenácté, dokonce i o půlnoci.

Rozčilený ptáček se nezlobil na obyvatele cordóbského nájemního domu, ačkoli stále vyrážel pronikavé pískání.

A David už viděl proč.

Na střeše zpola, ale ne zcela zakryté větvemi ovocného stromu, se objevily obrysy dvou mužů.

Byli skrčeni, hleděli upřeně dolů, byl si jistý, že na něj.

Spaulding odhadl, že jsou v místě, kde se protínají tři největší větve, a lehce natočil hlavu, jako by na něj šla dlouho očekávaná dřímota, krk naklonil k pravému ramenu, sklenici s drinkem taktak držel v uvolněné ruce, několik milimetrů nad cihlovou podlahou.

Viděl je lépe, i když ne dokonale. Natolik dobře, že rozeznal rovnou a ostrou siluetu hlavně pušky, od jejíž černé oceli se odráželo oranžové slunce. Spočívala nehybně, ale v pohotovosti pod paží pravého muže. Neučinil žádný pohyb, aby ji zvedl a namířil na něj, ležela klidně, pokojně.

I když to svým způsobem vypadalo nebezpečněji, soudil Spaulding. Jako by si najatý vrah byl jistý, že jeho oběť nemůže uniknout, že má spoustu času zamířit a vypálit.

David pokračoval ve hře. Trochu nadzvedl’ruku a nechal vypadnout sklenici s drinkem. Malý třesk ho „probudil“, setřásl domnělý spánek s oči a protíral si je. Přitom náhodně pootočil hlavu směrem vzhůru. Postavy na terakotové střeše ustoupily zpět.

Tady se střílet nebude. Na něj ne.

Sebral střepy skla, vstal ze židle a odešel do svého bytu jako Člověk, který je unavený a dopálený na vlastni nešikovnost. Pomalu, s neskrývaným rozladěním.

Jakmile prošel dveřmi a dostal se z dohledu mužů na střeše, hodil úlomky skla do koše a vešel rychle do ložnice. Vysunul horní zásuvku prádelníku, odložil pár kapesníků a vytáhl revolver. Zastrčil ho za pásek a ze židle si vzal sako, které tam předtím odložil. Oblékl si ho a s uspokojením konstatoval, že zbraň není pod ním vidět.

Přešel obývacím pokojem ke dveřím bytu a tiše je otevřel.

Schodiště bylo u levé stěny a David v duchu klel a posílal architekta domu na Avenida Córdoba do horoucích pekel za trestuhodné zneužívání nadbytku argentinského dříví. Schody byly dřevěné, ale ani skutečnost, že byly voskem vyleštěny do vysokého lesku, nemohla zastřít jejich stáří a nepochybně i příšernou vrzavost. Zavřel dveře bytu a vykročil na schodiště, na první schod. Zavrzal jako ve strašidelném zámku.

Měl vyjít čtyři patra. Na prvních třech nezáleželo. Bral je po dvou schodech naráz a zjistil přitom, že když se drží u stěny, vržou schody nejméně.

O šedesát vteřin později stál před dveřmi s nápisem psaným tím nemožným kudrlinkovým kastilským písmem:

El Techo.

Střecha.

Dveře, jako schodiště, byly staré. Desetiletí veder a vlhkého počasí způsobily nabobtnání dřeva v závěsech, okraje byly silou naraženy do rámu.

Jistě by to skřípalo, i kdyby se pokoušel otevřít jemně.

Nic se nedalo dělat, vytáhl zbraň a na hnědé plošince ustoupil o krok zpět. Odhadl rám betonové stěny, který naléhal na , dřevěné dveře, přiměřeně se nadechl, vzal za kliku a rozrazil dveře dokořán, přičemž skočil napříč k pravé stěně a přitiskl se zády k betonu.

Oba muži se ohromeně otočili. Stáli od Davida asi třicet stop na konci nakloněné střechy. Muž s puškou zaváhal, pak zvedl zbraň k pasu, připravený ke střelbě. Spaulding zamířil pistolí přímo na jeho hrudník. Ale muž nevypadal jako z těch, kteří střílejí na potkání, jeho zaváhání bylo uvědomělé, ne v důsledku paniky nebo nerozhodnosti.

Druhý muž vykřikl něco ve španělštině, David rozpoznal jihošpanělský přízvuk, ne argentinský. „Por javor, seňorV1

Spaulding odpověděl v angličtině, aby zjistil, jak dalece rozumějí. „Hlaveň dolů. Okamžitěl“

První muž poslechl a chytil ji za pažbu. „Vy se mýlíte,“ řekl lámanou angličtinou. „Tady byli… jak se to řekne, ladrones… zloději v sousedství.“

David překročil kovový rám a vstoupil rja střechu, pistoli přitom mířil na oba muže. „Moc přesvědčivě to nezní. Se dan corte, amigos. Vy nejste z Buenos Aires.“

„Tady kolem je spousta takových, jako jsme my: jsme vy-hnanci, seňor. Tady bydlí celá komunita lidí, kteří se tu nenarodili,“ řekl druhý muž.

„Chcete mi namluvit, že tu nejste kvůli mně? Že jste mě nepozorovali?“

„To byla náhoda, věřte nám,“ řekl muž beze zbraně.

„Es la verdad,“ dodal ten druhý, „do dvou habitaciones se někdo za poslední týden vlámal. Policie s tím nic nedělá, my jsme… extranjeros, cizinci pro ně. Chráníme se sami.“

Spaulding si pozorně muže prohlížel. Nezdálo se, že by něco zastírali nebo lhali. Ani se nebáli.

„Já jsem z amerického vyslanectví,“ řekl David zdvořile. Žádná reakce ani od jednoho extranjero. „Musím vás požádat o průkaz.“

„Quě cosa?“ Muž se zbraní.

„Papíry. Vaše jména… Certificados.“

„Por cierto, en seguida.“ Druhý muž sáhl do zadní kapsy kalhot, Spaulding lehce zvedl pistoli jako varováni.

Muž zaváhal, ale strach neměl. „Jenom registro, seňor. Musíme je nosit… Prosím. V mé cartera.“

David natáhl levou ruku, když mu druhý muž podával levnou koženou náprsní tašku. Rozevřel ji a bylo mu trochu smutno. Cítil k oběma extranjeros jakýsi soucit, takový obrázek už viděl nejméně tisíckrát. Frankovi falangisté byli na podobné věci experti.

Rychle pohlédl dolů na celofánové okénko peněženky, věkem zchátralé.

Vtom ho zprudka praštila do pravého zápěstí hlaveň pušky. Bolest byla nesnesitelná. Pak mu odborně zkroutili ruku dovnitř a dolů, neměl na vybranou, musel pustit zbraň a snažit se ji odkopnout ze střechy dolů. Kdyby ji chtěl udržet, zlomil by si zápěstí.

Levou ruku mu zkroutili – opět profesionálně-nahoru kolem krku. Vykopl nohou proti neozbrojenému extranjerovi, který ho držel za ruku. Zasáhl ho do žaludku, a když se muž ohnul, David přenesl váhu a vykopl ještě jednou, takže se muž zřítil na taškovu střechu.

David cítil, jak ho muž táhne dolů, a když zapáčil, vyrazil pravým loktem dozadu, rovnou do jeho slabin. Když se <?*-tranjero pokoušel chytit rovnováhu, pustil Davidovu ruku.

Nebyl dost rychlý, Spaulding se otočil doleva, vyrazil kolenem směrem proti mužovu krku. Puška upadla na střechu a kutálela se směrem dolů. Muž klesl, z úst, kde zuby prorazily kůži, se mu řinula krev.

Spaulding za sebou něco uslyšel a otočil se.

Bylo už příliš pozdě. Druhý extranjero byl za nim a David slyšel, jak jeho vlastní pistole sviští vzduchem a naráží do jeho lebky. Všechno zčernalo. Tma.

„Popisovali to dobře, ale uvedli jinou část města,“ řekl Ballard, sedící na protější straně pokoje než David, který měl ledový obklad na hlavě. „Extranjeros se soustřeďují na západě distriktu La Boča. Mají tam setsakra vysokou zločinnost. Policía chodí raději do parků než po tamějšich ulicích. A Grupo-GOU-nijak extranjeros nemiluje.“

„To mi k ničemu není,“ řekl Spaulding a kroužil v týlu balíčkem ledu.

„No, zabít té nechtěli. Mohli tě hodit dolů nebo prostě nechat ležet na kraji, pět ku jedné,.že by ses překulil a spadl z výšky čtvrtého patra.“

„Já vím, že mě nechtěli zabít…“

„Jak to víš?“

„Mohli to snadno udělat předtím. Myslím, že čekali, až půjdu ven. Vybalil jsem si, měli by byt pro sebe.“

„Ale proč?“

„Aby to tady prohledali. Už to předtím udělali.“

„Kdo?“

„To kdybych sakra věděl.“

„Pak kdo je tu k ničemu.“

„Promiň… Pověz mi, Bobby, kdo všechno přesně věděl, že mám přiletět. Jak to probíhalo?“

„Věděli o tom tři lidi. Já, pochopitelně, beru telefony. Granville, to je jasné. A Jean Cameronová, starý pán ji požádal, aby našla nějaký byt… ale to už víš. Pokud jde o přípravy, probíhaly velmi diskrétně. Vzpomeň si, že tvé pokyny přišly až večer. Z Washingtonu. Jean hrála s Granvillem v jeho bytě šachy, když jsem přinesl zprávu. Washington to vysílal pomocí telefonního utajovače. To znamená, že s tím zacházíme jenom já a můj nadřízený, a doručíme to velvyslanci.“

„O.K. Co dál?“

„Nic. Nic, o čem bys nevěděl.“

„Přesto mi to povez.“

Ballard dlouze a blahosklonně vydechl. „Tak dobře. My tři jsme tam byli sami. Přečetl jsem tedy zprávu a byly tam jasné instrukce ohledně bytu. Granville usoudil, že připadá v úvahu jediný člověk, který by něco mohl vyštrachat, a to Jean. Řekl jí, že přijedeš, aby se pokusila splašit, co se za tak krátkou dobu dá.“ Ballard se rozhlédl po místnosti a dveřmi do patia. „Nevedla si zase tak špatně.“

„To bude ono, mají síť po celém městě, to je normální. Vědí o všech nepronajatých místech, bytech, penziónech, nejsnadnější jsou hotely.“

„Mám pocit, že nevím, o čem mluvíš,“ řekl Ballard vyjeveně.

„Můžeme být všichni chytří jako tisíc čertů, Bobby, ale pár základních věcí změnit nedokážeme, musíme někde přespat a umýt se.“

„Aha, už to mám, ale na tuhle záležitost to nesedí. Od zítřka přestáváš být utajovaný, do té doby jsi. Šéf řekl, že sem letíš samostatně, neměli jsme nejmenší představu, kdy nebo jak… Jean nehledala ten byt pro tebe. Není na tvé jméno.“

„Ale?“ Davida to zajímalo víc, než na sobě dal znát. Ti dva extranjeros byli na střeše dřív, než přijel. Nebo maximálně pár minut po jeho příchodu. „Pro koho tedy byt najímala? Na čí jméno? Nepožadovali jsme utajení, nic takového jsme nechtěli.“

„Pane Bože, myslel jsem, že jsem to vysvětlil dokonale. Neděle je neděle, pondělí je pondělí. V neděli o tobě ještě nic nevíme, v pondělí ano. Tak to vysvětlil Washington. Nepřáli si potvrdit tvůj příjezd, a kdyby ses náhodou ty sám rozhodl zůstat stranou, měli jsme tvé přáni respektovat. Granville se tě na to zítra ráno zeptá… Jak Jean najala tento byt? Jak ji znám, tak asi dělala dojem, že je to na vyslancovy zálety nebo něco na ten styl. Porteňos velice simpático s něčím podobným, něco jako Paříž Jižní Ameriky nebo tak nějak… Jedno ale vím, tvé jméno přitom nepadlo. Nebo nějaké průhledné utajeni. To by už spíš najala na své jméno.“

„Kamaráde,“ řekl Spaulding unaveně a sundal si ledový obklad z hlavy. Podíval se na prsty. Byly na nich patrný stopy krve.

„Doufám, že si nechceš hrát na hrdinu s tím zraněním: Měl bys jít k doktorovi.“

„Nejsem hrdina,“ usmál se David, „stejně mi měli nějaké stehy vyjmout. Třeba dnes večer, pokud bys to nějak zařídil.“

„To by šlo.Kde jsi přišel k těm stehům?“

„Nehoda na Azorách.“

„Kriste Pane, ty se ale něco nacestuješ!“

„Jenže někdo cestuje vždycky přede mnou.“

„Paní Cameronova je zde na mou žádost, Spauldingu. Pojďte dál. Mluvil jsem s Ballardem a doktorem. Některé stehy ven, jiné zase dovnitř, musíte si připadat jako jehelníček.“

Granville seděl za barokním stolem a pohodlně se opíral o vysoké opěradlo. Jean Cameronova seděla na pohovce u levé stěny, jedna z židli před stolem byla zřejmě určena pro Davida. Rozhodl se, že počká, až ho k tomu Granville vyzve. Zůstal stát. Nebyl si svým vztahem k vyslanci jistý. Pracovna, kterou mu přidělil, byla skutečně zcela vzadu a skutečně jí používali jako skladiště.

„Nic vážného to není, pane. Kdyby bylo, řekl bych vám to, pane.“ Spaulding kývl hlavou na Jean a viděl, že má starost. Nebo si přinejmenším v jejích očích přečetl něco, co za ni považoval.

„Bylo by pošetilé, kdybyste to neudělal. Lékař řekl, že jste měl štěstí, úder byl zasazen do oblasti, kde je minimální nebezpečí vzniku otřesu mozku. Jinak by to s vámi vypadalo dost bledě.“

„Provedl to odborník.“

„Ano, to vidím… Náš lékař mluvil dost blahosklonně o stezích, které vytahoval.“

„Zdá se, že tento názor na cizí stehy je u lékařů značně rozšířený. Je to jedna z jejich drobných radosti, ale rameno mi dal do pořádku. Zafixoval ho.“

„Ano… Sedněte si, sedněte si.“

David se posadil. „Děkuji, pane.“

„Předpokládám, že ti dva, kteří vás včera večer napadli, byli provincianos. Ne porteňos.“

Spaulding se nesouhlasně usmál a otočil se k Jean Camero-nové. „Považoval jsem je za porteňos, myslel jsem, že provincianos vyjadřuje to, co je v názvu. Venkované? Žijící mimo město.“

„Ano,“ řekla dívka jemně. „Určité město. BA.“

„Dvě zcela odlišné kultury,“ pokračoval Granville. „ProvincianosJsou nepřátelští a mají větší práva. Jsou tvrdé vykořisťováni a jejich odpor stoupá. GOU se nijak nesnaží s tím něco dělat, pouze je odvádí do armády jako řadové vojáky.“

„Ale provincianos jsou rodilí Argentinci, ne?“

„Jisté. Podle jejich názoru daleko víc než obyvatelé Buenos Aires, porteňos. Méně italské a německé krve, téměř žádná portugalská, balkánská a židovská. Byly tady totiž různé imigrační vlny…“

„V tom případě, pane velvyslance,“ ukončil David, jak doufal, další vyčerpávající rozbory mentorujícího diplomata, „to nebyli provincianos. Říkali si extranjeros. Vyhnanci, předpokládám.“

„Extranjero je poněkud sarkastický termín. Morbidně převrácený. Podobný se používá ve Washingtonu pro Indiány z rezervací. Cizinec ve vlastní zemi, jestli víte, jak to myslím?“

„Ti muži nebyli z Argentiny,“ řekl David mírně, aniž se zabýval Granvillovou otázkou. „Podle toho, jak sevvyjadřova-li, určitě nebyli odtud.“

„Ale? Vy se v tom vyznáte?“

„Ano, vyznám. V těchto věcech ano.“

„Aha.“ Grariville se předklonil. „Myslíte, že útok na vás byl zamýšlen jako útok na vyslanectví? Jako na nepřítele?“

„Nejsem si jistý. Domnívám se, že cílem jsem byl já. Rád bych věděl, jak se mohli dozvědět, že tu jsem.“

Z pohovky se ozvala Jean Cameronová. „Prošla jsem si všechno, co jsem kde řekla, Davide.“ Zarazila se a chvilku se odmlčela, vyslanec se na ni totiž ostře podíval, když použila Spauldíngova křestního jména. „Tvůj byt byl čtvrtý v pořadí, který jsem prohlížela. Začala jsem v deset dopoledne a tam jsem přišla asi kolem druhé hodiny. A hned jsem ho najala. Mrzí mě to, ale bylo to hlavně kvůli tomu patiu.“ David se na ni usmál.

„Kromě toho jsem zašla do realitní kanceláře na Viamonte. Majitelem je Geraldo Baldez, všichni ho známe. Je to náš stoupenec… K Němcům ho nic netáhne. Vysvětlila jsem, že chci najmout byt pro jednoho z našich lidí, který bydlí u nás a kterého, abych tak řekla, bydlení na vyslanectví příliš spoutá-vá. Zasmál se a řekl, že je to jistě Bobby. A já jsem mu neodporovala.“

„Ale termín na pronájem byl krátký,“ řekl David. „To byla moje omluva pro případ, že by se ti byt nelíbil. Tříměsíční pronájem je zde běžná věc.“

„Proč Bobby –nebo někdo jiný –se o to nepostaral sám?“

„Spousta důvodů. Také běžných.“ Jean se usmála, ale trochu rozpačitě, pomyslel si David. „Město znám velice dobře, několik let jsem tu bydlela. Navíc umím dobře smlouvat. A lidé jako Bobby mají neodkladnou práci, zatímco já mám čas.“

„Paní Cameronová je příliš skromná, Spauldingu. Znamená pro naši malou komunitu velký přínos.“

„Jsem si tím jistý, pane… Nemyslíš si tedy, že měl někdo důvod k domněnce, že hledáš byt pro nového atašé?“

„Určitě ne. Všechno proběhlo v takové bezstarostné atmosféře.., jestli víš, jak to myslím.“

„A co vlastník domu?“ zeptat se David.

„Neznám ho. Většinu bytů pronajímají bohatí lidé, kteří žijí v distriktech Telmo nebo Palermo. Všechno se zařizuje prostřednictvím realitních kanceláří.“

David se otočil na Granvilla. „Netelefonoval mi někdo? Nenechal tady zprávu?“

„Pokud vím, zatím ne, a já bych to věděl.“

„Člověk jménem Kendall…“

„Kendall?“ přerušil ho vyslanec. „To jméno znám… Kendall. Ano, Kendall.“ Granville se probíral listinami na stole. „Tady. Jakýsi Walter Kendall přiletěl včera večer. V deset třicet. Bydlí v Alvearu, což je blízko palermského parku. Slušný starý hotel.“ Granville se náhle zadíval na Spauldinga. „Na seznamu je uvedeno, že je průmyslový ekonom. To je poněkud povšechný popis, není-liž pravda? Je to snad ten bankéř, o němž jsme mluvili včera?“ •

„Uskuteční jisté záležitosti podle mých pokynů.“ David se netajil nechuti v záležitosti Waltra Kendalla pokračovat. Na druhé straně cítil, jak sám instinktivně nabízí zástupné vysvětlení pro Jean Cameronovou. „Hlavní práce, kterou zde mám dělat, je působit jako spojka mezi finančníky v New Yorku a Londýně a zájmy bankéřů v Buenos… BA.“ David se usmál, přál si, aby tak upřímně jako Jean. „Je trochu na překážku, že nerozeznám pasíva od aktiv, ale Washington mě pro to určil. Pan velvyslanec má obavy, že v tom nemám příliš velké zkušenosti.“

Spaulding vyslal rychlý pohled ke Granvillovi, aby starému pánovi připomněl, že „bankovní záležitosti“ jsou maximální mez, za kterou se při rozhovoru nebudou vydávat. Jméno Erich Rhinemann bylo už za tou mezí.

„Ano, to přiznávám… ale to není podstatné. Co si přejete podniknout v záležitosti minulého večera? Možná bychom mohli podat policii formální stížnost. Ne že by to nějak pomohlo.“

David chvíli mlčel a pokoušel se zvážit všechna pro a proti Granvillova návrhu. „Bude o tom referovat tisk?“

„Asi jenom velice povšechně,“ odpověděla Jean.

„Zahraniční atašé u sebe mívají spoustu peněz,“ řekl Gran-ville. „Občas je okradou. Bude se to považovat za loupežné přepadení. Možná to i bylo.“

„Ale Grupo nemá tento typ zpráv rádo. Plukovníci o takových záležitostech neradi slyší a tisk kontrolují oni.“ Jean uvažovala nahlas a dívala se přitom na Davida. „Smetou to pod stůl.“

„Ale když stížnost nepodáme, bude to vypadat, jako že připouštíme, že mohlo jit o něco jiného. Což nechci,“ dodal Spaulding.

„Pak tedy na každý pád podáme dnes dopoledne formální stížnost. Budete tak laskav a nadiktujete a podepíšete zprávu o incidentu?“ Granville chtěl zřejmě setkání ukončit. „Abych k vám byl upřímný, Spauldingu, i když zcela tápu ve tmě, doufám, že to byl loupežný útok na nového bohatého Američana. Mám informace, že taxíkáři patří k síti zcela bezostyšně loupících individuí. Zdejší extraňjeros do toho všeho dokonale zapadají.“

David vstal a potěšilo ho, že Jean vstala také. „Souhlasím, pane velvyslance. Těch několik let, která jsem strávil v Lisabonu, má za následek, že jsem nadmíru opatrný. To se poddá.“

„Pravděpodobně. Jděte sepsat tu zprávu.“

„Ano, pane.“

„Seženu mu písařku,“ řekla Jean. „Bilingvní.“

„Není třeba. Nadiktuju to ve španělštině.“

„Já jsem zapomněla,“ usmála se Jean. „Bobby říkal, že nám sem poslali bystrou hlavu.“

David měl dojem, že to začalo u prvního oběda. Později mu řekla, že už dřív, ale on jí nevěřil. Prohlásila, že to bylo ve chvíli, kdy řekl, že BA je zkratka Montevídea, což byla bláznivá poznámka, která neměla smysl.

Co však mělo smysl– a oba si to uvědomovali, aniž to museli nějak vyslovit – bylo absolutní uvolnění, které vzájemně cítili ve své společnosti. Bylo to tak prosté. Bylo to báječné a příjemné, ticho nikdy neskličovalo, smích byl průzračný a vyplýval ze společné, nikým nenařízené legrace.

Bylo to nevšední. Tím spíš, že měl David pocit, že nic podobného nečekal, ani nehledal. Měl všechny důvody k tomu, aby se vyhýbal každému vztahu, který by byl víc než povrchní, nebo jen o malinko hlubší. Byl hned tu, hned jinde a jediné, o co stál, bylo přežít a začít někde jinde život nezatížený minulostí a těžkými vzpomínkami. Po tom opravdu toužil.

A věděl, že ona stále truchlí po svém muži tak hluboce, že by stěží mohla bez pocitu nesnesitelné viny vymazat jeho obraz a tělo ze své mysli.

Částečně mu svůj problém vylíčila. Její manžel nebyl typ šviháka v letecké uniformě, který se tak často předváděl veřejnosti. A měl mimořádný odpor brát někomu život. Kdyby to nebyla taková potupa, vrátil by se ke své marylandské rodině. Cameronovi by dokázali zařídit, aby ho propustili jako odpůrce války z mravnich důvodů. Navíc neměl, zdá se, dost odvahy čelit vlastním výčitkám.

Proč se tedy stal pilotem?

Cameron létal, ještě mu nebylo ani dvacet. Zpočátku to vypadalo tak, že by své zkušenosti mohl předávat jako státní instruktor. Vyhnul se vojenskému odvodu, příliš mnoho jeho kolegů právníků se u odvodu dostalo k pěchotě či na palubu bitevních lodí. Armáda měla právníků nadbytek, zájem byl o piloty.

David chápal, proč mu Jean tolik vypráví o svém zemřelém manželovi. Že dvou důvodů. Jednak se tím přiznávala ke vztahu, který mezi nimi vznikal, šlo tedy o jakési pokání. Ten druhý důvod byl méně zřetelný, ale neméně důležitý. Jean Cameronová nenáviděla válku, nenáviděla ji za to, co jí vzala. Chtěla, aby to věděl.

Protože –to si David uvědomoval– její instinkt jí napověděl, že on má s válkou mnoho společného. Ale ona se toho nikdy nezúčastní. Tolik Cameronově památce dluží.

Šli na oběd do restaurace s vyhlídkou na zátoku Riachúelo nedaleko přístaviště Dársena Sud. Byl to její nápad – restaurace i oběd. Viděla, jak velice je vyčerpaný, spal jenom málo a ještě se neustále budil bolestmi. Přemluvila ho, že se potřebuje pořádně a v klidu najíst, pak půjde domů a bude celý den odpočívat.

Neměla v úmyslu jít s ním.

Neměl v úmyslu ji k tomu přemlouvat.

„Ballard je moc fajn,“ řekl Spaulding, když naléval průzračný bílý Colón.

„Bobby je senzační,“ souhlasila. „Je moc milý.“

„Je do tebe celý blázen.“

„A já do něj… Nic z toho, na co narážíš, není pravda, musím bohužel překazit tvůj romantický nápěv. Říkám to dobře? Granville mi řekl o tvých rodičích. Udělalo to na mě velký dojem.“

„Odmítl jsem se zabývat hudbou od svých osmi let. Ale’nápěV je dobrý termín. Jenom jsem uvažoval.“

„Bobby se o mne velice pečlivě a profesionálně staral, byl strašně milý a hodný. Kdybych byla lepši, než jsem, tak bych se mu za to odvděčila. Měl by docela právo cítit se dotčený… Chtěla jsem být v jeho společnosti, ale dala jsem mu za to moc málo.“

„Přijal tvé podmínky,“ podotkl David. „Říkám, že byl milý.“

„Muselo být deset jiných…“

„Plus oddíl námořníků,“ vložila se Jean a zcela nevojensky a legračně zasalutovala. „Na ty nesmíš zapomenout.“

„Tak tedy sto deset. Jsi prostě Deanna Durbinová.“

„Asi sotva. Námořníci se pohybují jen v blízkosti námořní základny jižně od La Boča a naše vedení je zamořeno amba-sádním syndromem.“

„Co je to?“

„Šilhání po ministerstvu zahraničí… Roztoužení adepti. Ty jediný mezi ně nepatříš.“

„Sám nevím, jestli ano nebo ne. Nic moc o tom nevím.“

„Což už samo o sobě něco naznačuje, ne?“

„Co to naznačuje?“

„Že se netřeseš nedočkavostí na ministerstvo zahraničí. Syndrom’ěilhání‘ v sobě zahrnuje neustálé ometání a snahu každého přesvědčit, Že všichni tví nadřízení – zejména velvyslanec ––jsou nadšeni tvým ryzím úsilím.“ Jean udělala při těch slovech grimasu jako štěně boxera, vysunula bradičku dopředu a zachmuřila se. Spaulding se rozesmál, dívka vystihla pohled lidí na vyslanectví i jejich hlas se zničující přesností.

„Pane Bože, měla bys vystupovat v rozhlase.“ Zase se rozesmál. „Vystihla jsi to tak, že to přímo vidím, Kriste Pane! To je přesně ono!“

„Ale tebe to nepostihlo.“ Jean přestala imitovat a podívala se mu do oči. „Viděla jsem, jak hovoříš s Granvillem, byl jsi zdvořilý, ale nic víc. Nesnažil ses vysloužit si doporučující posudek, vid?“

Podíval se na ni. „Ne, to skutečně ne… Abych odpověděl na otázky, které nedají tvé hezké hlavě spát, já nepatřím pod diplomatický sbor. U mě je to záležitost omezená na dobu války.

Já dělám pro vyslanectví jisté úkoly z jistých důvodů. Mluvím čtyřmi jazyky, a protože mám rodiče, kteří ti tak imponují, mám to, čemu se eufemisticky říká přístup k důležitým lidem ve vládě, obchodu a podobných oblastech. Protože nejsem naprostý idiot, dopravuji důvěrné zprávy mezi jednotlivými korporacemi v různých zemích. Trh se nepřestal točit kvůli takové nepříjemnosti, jako je válka… To je můj přinos. Není to sice nic, na co by mohl být člověk pyšný, ale přidělili mi to.“

Usmála se svým upřímným úsměvem a vzala ho za ruku. „Já si myslím, že všechno, co děláš, děláš inteligentně a dobře. Moc lidí něco takového o sobě říct nemůže. A Bůh ví, že si člověk nemůže vybírat.“

„Co jsi dělal ve válce, tati?… Synáčku, jezdil jsem z místa na místo a říkal přátelům Chaseovy banky, aby prodávali za hodně a kupovali za málo a účtovali si přiměřené zisky.“ Sevřel její ruku do svých.

„A zažil napadení na argentinské střeše a… odkud byly ty stehy v rámem?“

„Letadlo, se kterým jsem byl na Azorách, havarovalo při přistání. Nejspíš jak pilota, tak celou posádku sešívali.“

„Tak vidíš. Jsi ve stejném nebezpečí jako lidé na frontě… Jestli potkám toho chlapce, se kterým jsi právě mluvil, povím mu to.“

Jejich oči se dlouze setkaly. Jean stáhla trochu v rozpacích ruku. Ale pro Spauldinga bylo nejdůležitější, že mu uvěřila. Přijala jeho rozšířenou legendu bez váhání. Pocítil najednou velikou úlevu a zároveň trochu lítost. Nebyl nijak zvlášť hrdý na to, že dokáže tak zdatně lhát.

„Tak teď víš, proč nemám syndrom ministerstva zahraničí. Jenom si nejsem pořád jistý, proč je to tak důležité. Jak to, sakra, že těch sto deset mužů a námořníků…“

„Námořníky do toho nepočítej, ti mají v La Boča jiné starosti.“

„Tak tedy vaše vedení, copak se všichni třesou na povýšeni?“

„Ano a já jsem za to vděčná. Rádi by se jednou dostali ke svatojakubskému soudu.“

„To bylo ale salto. Nedokážu tě sledovat.“

„Chtěla jsem jenom zjistit, jestli ti to už Bobby řekl. Ale neřekl. Je opravdu milý… Dal mi Šanci, abych ti to řekla sama.“

„A co?“

„Můj manžel byl nevlastní syn Hendersona Granvilla. Měli se velmi rádi.“

Odešli z restaurace krátce po čtvrté hodině a procházeli se kolem doků na nábřeží Dársena Sud, vdechovali slaný mořský vzduch. Davidovi se zdálo, jako by Jean po strašné dlouhé době rozkvetla. Částečně to bylo tím, že se spolu cítili tak uvolněně, to si uvědomoval, ale bylo v tom ještě něco jiného. Jako by se celá báječně uvolnila.

Uvědomoval si její krásu od první chvíle, kdy ji spatřil na schodišti, ale když si vybavil jejích krátké setkáni, vycítil ten rozdíl. Jean Cameronová byla společenská, přátelská… velmi půvabná. Ale byla tu jistá rezervovanost, která vyplývala z přísného sebeovládání. Absolutního sebeovládání. Určitě si to nespletl s jistou autoritativní patinou, která vycházela z jejího postavení na vyslanectví i z výhod, které jí přinesl sňatek s nevlastním velvyslancovým synem. Bylo to pouze její vlastni rozhodnutí, její životní postoj.i

Pozoroval její rezervovanou autoritu celé dopoledne, když ho představovala různým zaměstnancům vyslanectví, když dávala pokyny své sekretářce, když telefonovala a udilela stručné instrukce.

Dokonce i při žertování s Bobbym Balíardem se pohybovala ve vyježděných kolejích svého přísného řádu. Ballard si klidně mohl dovolit v žertu říct, aby se „opila do němoty“, protože by si v žádném případě nic podobného nedovolila.

Jean si pevně utáhla otěže.

Které teď povolovaly.

Včera se na ni pozorně díval, odhadoval její věk a ji to zcela zjevně nezajímalo. Teď šli kolem doků, byla do něj zavěšená a potěšené vnímala pohledy, které na ni vrhaly spousty Boca-mos. Spaulding věděl, že doufá, že si těch pohledů všiml.

„Podívej, Davide,“ řekla znepokojeně. „Támhlety lodě do sebe narazí.“

O několik set metrů dál v zátoce na sebe mířily dva trajlery, parní píšťaly vysílaly výbojná varování, obé posádky na sebe hulákaly z pravoboku í z levoboku,

„Ten napravo uhne.“

Skutečně. Došlo k tomu na poslední chvíli, uprostřed ochraptělých výkřiků a gest.

„Jak jsi to poznal?“ ptala se.

„Obyčejná přednost v jízdě, vlastníka by škody zničily. Ale na jednom z těch mol se za chviličku strhne pěkná mela.“

„Tak zmizíme. Už toho bylo na tebe dost.“

Vyšli z doků a zamíriji do úzkých uliček La Boča, preplněných malými rybími trhy, se spoustou tlustých prodavačů v zakrvácených zástěrách a vykřikujících zákazníků. Přivezli odpolední úlovek, práce na vodě skončila. Teď se jenom prodávalo, pilo a mluvilo o nehodách, které se odehrály během posledních dvanácti hodin.

Došli na miniaturní náměstí, pojmenované bůhvíproč Plaza Ocho Calle, nebyla tu ani ulice, která v názvu měla osmičku, ani náměstí, které by stálo za řeč. Na rohu se váhavě zastavilo taxi, vyložilo zákazníka a opět se rozjelo, pomaloučku kvůli chodcům, kteří automobily zcela přezírali.

David pohlédl na Jean a ta s úsměvem přikývla. Zavolal na řidiče.

Uvnitř taxíku udal svou adresu. Nic jiného ho nenapadlo.

Jeli mlčky několik minut, dotýkali se rameny, její ruka pod jeho paží.

„Na co myslíš?“ zeptal se David, když viděl na její tváři zamyšlený, ale Šťastný výraz.

„Na to, jak jsem si té představovala, když četl onehdy večer Henderson tu tajnou zprávu… Ano, říkám mu Henderson, odjakživa.“

„Nedokážu si představit, že bych říkal někomu, třeba i prezidentovi, Henderson.“

„Neznáš ho. Pod sakem Racquet klubu se schovává moc milý Henderson.“

„Jak sis mě představovala?“

„Úplně jinak.“

„Jak?“

„No… myslela jsem, že budeš hrozně malý. Atašé David Spaulding, který je mimořádně dobrý finančník a bude jednat s bankami a plukovníky o finančních záležitostech, je malý, nejméně padesátník a má velice málo vlasů. Kromě toho nosí cvikr, ne brýle a má tenký nos. Nejspíš má i alergii – velice často smrká a čisti si nos. Mluví v krátkých úsečných větách, používá pregnantních termínů a je zcela nesnesitelný.“

„Nenechá na pokoji ani jednu sekretářku, to jsi ještě chtěla dodat.“

„Můj David Spaulding si sekretářek nevšímá. Ten se místo toho vyžívá v pornografické literatuře.“

Davidovi se sevřel žaludek. Kdyby svůj popis doplnila o zanedbaný zevnějšek a posmrkaný kapesník a místo cvikru dala brýle, které nosí jenom občas, byl by to portrét Waltra Kendalla.

„Tvůj Spaulding je nepříjemný chlapík.“

„Ten nový ne,“ řekla a stiskla mu paži.

Taxi přirazilo k okraji chodníku před vchodem do córdob-ského bytu. Jean Cameronová zaváhala a na chvíli se zadívala na dveře nájemného domu. David se jemné, bez naléháni, zeptal:

„Mám tě odvézt na vyslanectví?“

Otočila se k němu. „Ne.“

Zaplatil taxíkáři a vešli do domu.

Vlákno neviditelně vyčnívalo z dveřní kliky, nahmatal je.

Vsunul klíč do zámku a instinktivně a jemně ji odstrčil ramenem ve chvíli, kdy rozevíral dveře. Byt zůstal v takovém stavu, v jakém jej ráno opouštěl. Viděl, že vytužila jeho úlevu. Pustil ji dovnitř. Jean vstoupila a rozhlédla se.

„Vážně není tak špatný,“ řekla.

„Skromný, ale domov.“ Nechal dveře otevřené a úsměvem ji požádal, aby zůstala, kde je. Rychle Šel do ložnice, vrátil se a prosel dvojitými dveřmi do miniaturního patia, obehnaného vysokou zdí. Podíval se vzhůru, pátral v oknech a pečlivě si prohlížel střechu. Pak se na ni zpod větví ovocného stromu zase usmál. Pochopila, zavřela dveře a šla k němu.

„Provedl jste to velmi profesionálně, pane Spauldingu.“

„V nejlepších tradicích slavných zbabělců, paní Cameronová.“

Uvědomil si svou chybu v téže chvíli, kdy ji udělal. Nebyl to ten pravý okamžik pro uvádění jména, které získala sňatkem.

Ale nějakým převráceným způsobem mu za to byla vděčná. Přistoupila k němu. „Paní Cameronová vám děkuje.“

Vzal ji kolem pasu. Zvedla pomalu, váhavě ruce na jeho ramena, vzala do dlaní jeho obličej a dívala se mu do očí.

Nehýbal se. Rozhodnutí, první krok, byl na ní.

Přitiskla své rty k jeho. Byl to měkký a krásný dotek, přímo andělský. A pak se roztřásla téměř neovladatelnou touhou. Rty se jí rozevřely a přitiskla s mimořádnou silou své tělo k jeho, ruce mu ovinula kolem krku.

Odtáhla rty a přitiskla se tváří k jeho hrudníku a divoce ho objala.

„Neříkej nic,“ zašeptala. „Vůbec nic neříkej… Jenom mě objímej“

Zvedl ji beze slova do náruče a odnesl do ložnice. Tiskla se obličejem k jeho hrudníku, jako by se bála světla, snad i jeho očí. Položil ji něžně do postele a zavřel dveře.

Během několika okamžiků byli nazí a pod přikrývkami.

Byla tam vlahá a nádherná tma. Bylo tam nevýslovně příjemně.

„Chci ti něco říct,“ řekla a bloudila prstem po jeho rtech, svůj obličej nad jeho a prsy nevinně opřené o jeho hrudník. A usmívala se svým bezelstným úsměvem.

„Já vím. Chtěla bys toho druhého Spauldinga. S tenkým nosem a brýlemi.“ Líbal jí prsty.

„Rozplynul se v jakési vichřici.“

„Máš zajímavá přirovnání, mladá dámo.“

„Moc mladá zrovna ne… Právě o tom chci hovořit.“

„Babičko. Zralá na sociální podporu. Nějakou ti seženu.“

„Mluv vážně, hlupáčku.“

„Hlupáček zrovna ne…“

„Nejsi tím nijak vázaný, Davide,“ přerušila ho. „Chci, abys to věděl… Nevím, jak bych to řekla líp. Všechno se zběhlo tak rychle.“

„Všechno se zběhlo velmi přirozeně. Není co vysvětlovat.“

„Něco myslím ano. Nečekala jsem, že sem přijdu.“

„Nečekal jsem, že přijdeš. Doufal jsem, že ano. Myslím, Že jsem připouštěl tu možnost… Ale neplánoval jsem to, ani jeden z nás to neplánoval.“

„Já nevím. Já možná ano. Myslím, že když jsem tě včera uviděla, něco v mé hlavě se rozhodlo. Asi jsem hrozně nestoud-ná, viď?“

„Jestli jsi, pak ti trvalo hodně dlouho, než jsi to dala najevo.“

„Ano, to tedy ano.“ Lehla si a přetáhla přes sebe prostěradlo. „Jsem hrozně sobecká. Zkažená a sobecká a chovám se naprosto skandálně.“

„Protože ses s každým na potkání nevyspala?“ Teď bylo na něm, aby se k ní naklonil a dotkl se její tváře. Políbil ji na obě oči, teď otevřené, tmavé tečky modré barvy v paprscích odpoledního slunce, pronikajícího přes rolety, ještě více ztmavly. Usmála se a její krásně bílé „zuby zazářily ve vlhkých rtech, rty se zvlnily do upřímného veselého úsměvu.

„Je to legrační. Nemám zřejmě žádný smysl pro vlasteneckou povinnost. Uchovávala jsem své půvaby pro objetí nevá-lečníka.“

„Vizigóti by se zlobili. U nich měli přednost válečníci, to dobře vím.“

„Tak jim to nebudeme povídat.“ Vzala jeho obličej do rukou. „Ach, Davide, Davide, Davide.“

„Doufám, že jsem vás neprobudil. Nechtěl jsem vás rušit, ale myslel jsem si, že byste si to přál.“

Hlas velvyslance Granvilla zněl po telefonu s větší starostlivostí, než David očekával. Když odpovídal, podíval se na hodinky. Bylo odpoledne, za deset minut tři.

„Ano… Ne, pane, právě jsem vstával. Promiňte, ale zaspal jsem.“

‚U telefonu ležel lístek. Od Jean.

„Spojil se s námi váš přítel.“

„Přítel?“ David rozložil lístek. Můj milý, usnul jsi tak krásně, že jsem neměla srdce Té vzbudit. Zavolala jsem si taxi. Uvidíme se zítra dopoledne. V Bastile. Tvůj nespoutaný idol. David si vzpomenul na její úsměv a usmál se. „…podrobnosti, které nejsou zcela jistě zaručeny.“ Granville něco povídal a on ho neposlouchal.

„Promiňte, pane vyslance, ale je špatné spojení, chvílemi vás vůbec neslyším.“ Všechny telefonní přístroje za Atlantikem se vyznačovaly značnou vrtošivosti. O tom nikdo nepochyboval.

„Obávám se, že to bude něco jiného,“ řekl podrážděně Granville se zřejmou narážkou na telefonní odposlech.

„Až sem přijdete, zastavte se prosím u mne.“

„Ano, pane, už jedu.“

Ještě jednou si přečetl Jeanin vzkaz.

Včera v noci mu řekla, že jí zkomplikoval život. Ale že k ní nemá žádné závazky, to také řekla.

Závazky, co to sakra je? Nechtělo se mu o tom přemýšlet. Nechtěl analyzovat tu skvělou skutečnost– okamžitou a báječnou úlevu, kterou oba pocítili. Neměl na to čas…

Kdyby to popíral, utíkal by před skutečností. A on byl vycvičen k tomu, aby se skutečnosti postavil.

Nechtělo se mu o tom přemýšlet.

Jeho „přítel“ se spojil s vyslanectvím.

Walter Kendall.

Další skutečnost. Neodkladná.

Zamáčkl vztekle cigaretu a sledoval, jak jeho prsty drtí špačka v kovovém popelníku.

Na co měl zlost?

Nechtělo se mu o tom přemýšlet. Čekala ho práce. Jeho závazek, jak doufal.

„Jean mi říkala, že jste málem usnul béhem večeře. Potřeboval jste se pořádně vyspat. Musím říct, že vypadáte mnohem líp.“ Když vstoupil do velké, parádní pracovny, vyšel mu vyslanec od pracovního stolu vstříc. David byl poněkud zmatený. Starý diplomat měl o něj skutečně starost a obavy, což se hodně lišilo od rezervovaného chování před dvěma dny. Možná to bylo tím, že řekl Jean místo toho hrozného paní Cameronová.

„Bylo to od ní moc hezké. Jinak bych tak příjemnou restauraci nenašel.“

„Pravděpodobně… Nechci vás zdržovat, asi si budete chtít popovídat s tím Kendallem.“

„Říkal jste, že se s vámi spojil…“

„Už včera večer, vlastně brzo ráno, abych byl přesný. Je teď‘ v Alvearu a zjevně velmi podrážděný podle toho, co říkala telefonistka. O půl třetí ráno se vehementně domáhal toho, aby mu řekla vaši adresu. Pochopitelně jsme mu tuto informaci neposkytli.“

„Jsem vám za to vděčný. Jak jste říkal, potřeboval jsem se vyspat, Kendall by mě nenechal na pokoji. Máte na něj telefon? Nebo je v seznamu?“

„Ne, mám ho tady.“ Granville šel ke stolu a vytáhl list z poznámkového bloku. David šel s ním a vzal si ho z vyslancovy natažené ruky.

„Děkuji, pane. Dám se do toho.“ Otočil se a zamířil ke dveřím, ale zastavil ho Granviílův hlas.

„Spauldingu?“

„Ano, pane?“

„Paní Cameronová by vás jistě ráda viděla. Aby se ujistila, že je vám už lépe, pravděpodobně. Má kancelář v jižním křídle. První dveře napravo. Víte, kde to je?“

„Jistě to najdu, pane.“

„Nepochybuji o tom. Uvidíme se později.“

David vyšel z těžkých barokních dveří a zavřel za sebou. Zdálo se mu to, nebo mu právě Granville dal zdráhavý souhlas k jeho a Jeaninu náhlému vztahu? Slova vyjadřovala souhlas, tón hlasu zdráhání.

Sel spojovací chodbou k jižnímu křídlu a došel ke dveřím. Její jméno bylo vyraženo do měděné destičky na levé straně dveřního rámu. Včera si toho nevšiml.

Paní Andrew Cameronová.

Tak on se jmenoval Andrew. Spaulding se na jeho křestní jméno nezeptal a ona mu ho sama neřekla.

Když se díval na měděnou destičku, přepadl ho najednou velmi zvláštní pocit. Pocítil vůči Andrewu Cameronovi odpor, odpor vůči jeho životu i smrti.

Dveře byly otevřeny a on vstoupil. Jeanina sekretářka byla typická Argentinka. Poríeňa. Černé španělské vlasy stočené do drdůlku, latinské rysy.

„K paní Cameronové, prosím. David Spaulding.“

„Prosím vstupte. Očekává vás.“ David šel ke dveřím a vzal za kliku.

Zdálo se, že ji překvapil. Stála u okna a dívala se na trávník na jižní straně, měla v ruce list papíru, brýle vystrčeny nad Čelo, seděly na vršku světle hnědých vlasů.

Polekaně si brýle posunula tam, kam patřily, a zůstala ne-hnutě stát. Pomalu, jako by ho nejdřív studovala, se usmála.

Projel jím strach. Víc než strach, na chviličku. A potom promluvila a náhlá mučivá úzkost odešla a nahradil ji hluboký pocit úlevy.

„Když jsem se ráno vzbudila, natáhla jsem se po tobě. Nebyl jsi tam a mně se chtělo brečet.“

Rychle k ní přešel a objali se. Beze slova. Ticho, objetí, opět ten báječný pocit úlevy.

„Granville se před chvílí choval jako dohazovač,“ řekl potom, když ji držel za ramena a díval se přes brýle do jejich očí, které jiskřily inteligentním humorem.

„Říkala jsem ti, že je moc milý. A ty jsi mi nevěřil.“

„Ale to jsi mi neřekla, že jsme spolu večeřeli. Málem jsem se pro řekl.“

„Doufala jsem, že to tak dopadne, chtěla jsem mu poskytnout námět k přemýšlení.“

„Nerozumím mu. Nebo možná tobě.“

„Henderson má problém… Mě. Neví si rady, co s ním. Velmi o mne pečuje, protože mé chování ho ujistilo, že takovou péči potřebuju. Potřebovala jsem, tak to bylo snazší. Ale člověk, který měl za ta léta tři ženy a minimálně dvakrát tolik milenek, není viktoriánský typ. A ví, že ty tu dlouho nezůstaneš. Nastínila jsem to dobře?“

„Pravděpodobně,“ odpověděl David Granvillovým britským přízvukem.

„To není od tebe hezké,“ zasmála se Jean. „Asi má k tobě jisté výhrady, proto je to pro něj tak těžké.“

David ji pustil. „Já vím zatraceně dobře, že má výhrady…~ Poslyš, musím vyřídit nějaké telefonáty a s někým se setkat…“

„Jen tak s někým?“

„S úchvatnou krasavicí, která mě zavede za spoustou jiných úchvatných krasavic. Mezi námi, nesnáším ho. Ale musím za ním jít… Povečeříš se mnou?“

„Ano, povečeřím. Už jsem si to naplánovala. Neměl jsřna vybranou.“

„Mělas pravdu, jsi nestoudná.“

„To už jsme si snad vysvětlili. Ty jsi rozmetal mé zábrany a já radostně odlétám na své osobní smetiště… Je to tam docela hezké.“

„Mělo se to stát… Byl jsem tu.“ Nebyl si moc jistý, proč to řekl, ale musel.

Walter Kendall rázoval hotelovým pokojem jako klecí.

Spaulding seděl na pohovce a sledoval ho, snažil se přijít na to, jaké zvíře mu Kendall připomíná. Napadlo mu jich několik, ale žádné nepatřilo k domácím mazlíčkům.

„Teď poslouchejte vy mě,“ řekl Kendall. „Tohle není žádná vojenská operace. Vy pokyny budete dostávat, ne je dávat.“

„Promiňte, myslím, že jste mě špatně pochopil.“ David byl v pokušení odpovědět Kendallovi stejným stylem, ale pak si to rozmyslel.

„špatně pochopil, blbost! Navykládal jste Swansonovi, že jste měl v New Yorku nějaké potíže. To je váš problém, ne náš.“

„To není tak jisté.“

,; Ale ano, je to jisté. Nahustil jste to do Swansona a on na to skočil. Nezatahujte nás do toho!“

„Okamžik.“ Spaulding cítil, že dokáže rozumně argumentovat-v rámci hranic, které si vymezil proti Kendallovi. „Řekl jsem Swansonovi, že podle mého názoru ty potíže v New Yorku mohou souviset s Buenos Aires. Neřekl jsem, že souvisely, řekl jsem, že mohly.“

„Vyloučeno!“

„Jak si sakra můžete být tak jistý?“

„Prostě jsem.“ Kendall není jenom nervózní, pomyslel si David, taky je netrpělivý. „Je to obchodní záležitost. Smlouva byla uzavřena. Nikdo nemá zájem na tom, aby to zastavil.“

„Tím, že se uzavře smlouva, nemusí nutně zmizet nepřátelství. Jestli se německé velení o tom nějak dozvědělo, srovná Buenos Aires se zemí, aby to zastavilo.“

„Ne… prostě to není možné.“

„Jak to víte?“

„Prostě to víme. Nepleťte hlavu tomu pitomci Swansonovi. Jednám s vámi na rovinu. Je to výlučně finanční záležitost. Dokázali bychom to zvládnout i bez pomoci z Washingtonu, ale nedali jinak, než že tu musejí někoho mít. O.K., tak jste to vy. Můžete se hodit, můžete vyvézt dokumentaci a znáte jazyky. Ale to je veškerá vaše práce. Nebuďte moc nápadný. Nechceme šířit napěti.“

David začínal s jistou rozmrzelostí rozpoznávat jemné nitky, za které tahal brigádní generál Swanson. Jemu přidělil zcela jasnou roli. Likvidaci Ericha Rhinemanna – ať už Davidovou rukou nebo rukou najatého vraha –nikdo nečeká. Swanson v žádném případě nebyl „pitomec“, jak si myslel Kendall. Nebo jak se domníval David.

Swanson byl nervózní. A nováček. Ale byl velmi schopný.

„Dobře. Omlouvám se,“ řekl Spaulding s předstíranou upřímností. „Možná jsem tu záležitost v New Yorku viděl moc černě. Mám v Portugalsku spoustu nepřátel, to nemohu popřít,..Ale přesunul jsem se v tajnosti.“

„Cože?“

„V New Yorku se nemůže nikdo dozvědět, že jsem odjel.“

„Jste si tím jistý?“

„Tak jako vy, že se nikdo nepokouší zastavit vaše jednání.“

„No… O.K. Všechno je už dohodnuto. Dostal jsem plárí.“

„Mluvil jste s Rhinemannem?“

„Včera. Celý den.“

„A co Lyons?“ zeptal se David.

„Swanson ho sem vypraví koncem týdne. S jeho ošetřovateli. Rhinemann počítá, že sera plány dojdou během neděle nebo pondělí.“

„Po částech, nebo kompletní?“

„Pravděpodobně nadvakrát. Není si tím jistý. Na věci to nic nemění. Kompletně to tu bude do úterý. To tvrdil zcela jistě.“

„To je velký skok dopředu. Plánovalo se to na tři týdny.“ Davida bodlo u žaludku. Věděl, že to nemá nic společného s Waltrem Kendallem nebo Eugenem Lyonsem nebo plány na výškový gyroskop. Bylo to kvůli Jean Cameronové a prostému faktu, že s ní stráví pouhý týden.

Silně ho to rozrušilo a krátce zauvažoval, co to znamená.

A pak pochopil, že si takový luxus nemůže dovolit, obě ty záležitosti musejí zůstat odděleny. Jeho světy se nesmějí míchat dohromady.

„Rhinemann to řídí dobře,“ řekl Kendall s respektem. „Jeho metody na mě udělaly velký dojem. Je velmi precizní.“

„Takže mě nepotřebujete?“ David získal několik sekund, aby odvedl konverzaci na jiné téma. Byla to řečnická otázka.

„Nepotřebujeme, vždyť jsem vám to řekl. Ale je v tom spousta peněz, a jelikož se ministerstvo války –tak či onak – na tom do značné míry podílí, chce se Swanson takto pojistit. Nechci na něj příliš tlačit. Je to obchod.“

Spaulding se chopil příležitosti. „Tak přejdeme ke kódům. Ty tři dny tady jsem nepromarnil. Navázal jsem jakés takés přátelství s Šifrantem na vyslanectví.“.; „Cože?“

„S hlavním šifrantem. Ten bude posílat kódy do Washingtonu, potvrzení o zaplacení.“

„Ano… No jo.“ Kendall zamáčkl cigaretu, kterou si chtěl strčit do úst. Moc pozornosti kódům a šifrantům nevěnuje, pomyslel si David. Byla to jenom slupka, pod kterou se mělo objevit skutečné jádro. Nebo to bylo divadýlko? přemýšlel Spaulding.

Hned se to dozví.,

„Jak jste řekl, jde o značnou částku. Proto jsme se rozhodli použít telefonního utajovače se změnou kódu každých dvanáct hodin. Dnes večer rozpracujeme se šifrantem plán a pošleme ho po kurýrovi zítra do Washingtonu. Matrice má místo na patnáct písmen… První slovo bude přirozené Tortugas.“

Spaulding pozoroval neupraveného účetního.

Žádná reakce.

„O.K… No jo, O.K.“ Kendall si sedl do křesílka. Jeho myšlenky se toulaly bůhvíkde.

„Souhlasíte s tím, že?“

„Jistě. Proč ne? Jen si hrajte, jak chcete. Já se už nemůžu ¦ dočkat, až Ženeva odvysílá potvrzení a vy odtud poletíte.“

„Ano, ale myslel jsem si, že zpráva by měla obsahovat jistou… Šifru.“

„O čem to sakra zase mluvíte?“

„Tortugas. Nemělo by to být Tortugas?“

„Proč? Co to je Tortugas?“

Ten člověk to nehrál. David si byl jistý. „Možná jsem špatně rozuměl. Myslel jsem, že Tortugas je součást potvrzující šifry.“

„Kriste Pane! Vy a ten Swanson! Všichni ti vojenští géniové! Kriste Pane! Nepřipadáte si trochu jako Dan Dunn, tajný agent? Nebo nejste snad McCoy, co?… Podívejte se. Až vám Lyons řekne, že je všechno v pořádku, tak to akceptujete. Pak pojedete na letiště… je to malé letiště Mendarro… a Rhinemannovi lidi vám řeknou, až budete moct odletět. O. K.? Jasné?“

„Ano, jasné/’ řekl Spaulding. Ale jistý si nebyl.

Venku se David bezcílné procházel buenosaireskými ulicemi. Došel k velkému parku na Plaza San Martin s fontánami, bílými štěrkovými cestičkami a bohémským nepořádkem.

Sedl si na laťkovou lavičku a pokoušel se vymezit rozmazané části stále složitější skládanky.

Walter Kendall nelhal. Tortugas pro něj nic neznamenalo.

Jenže v newyorském výtahu riskoval jeden muž život, aby se něco o Tortugas dozvěděl.

Ira Barden z Fairfaxu mu řekl, že jediné slovo, které bylo napsáno u jeho jména v trezoru Eda Pacea při transferu na ministerstvo války, bylo Tortugas.

Zjevná spojitost, snad. Smrt Eda Pacea zabránila, aby se dozvěděl něco konkrétního, ale byla tu velká pravděpodobnost.

Berlín se něco dozvěděl o jednáních s Peenemiinde – příliš pozdě na to, aby znemožnil krádež projektů – a teď se rozhodl obchod zastavit. Nejen zastavit, ale zřejmě i podchytit všechny zúčastněné. Vysledovat celou Rhinemannovu síť.

Jestli to byla pravda – a jak jinak to mohlo být? – infiltrace Fairfaxu má na svědomí, že Paceova šifra Tortugas unikla do Berlína. Že ve Fairfaxu došlo k naprostému selhání bezpečnosti, bylo evidentní, důkazem byla Paceova vražda.

Jeho vlastní roli mohl Berlín snadno odhadnout, pomyslel si David. Muž v Lisabonu náhle převelený do Buenos Aires, Odborník, o jehož dovednosti svědčily stovky Špionážních transakcí, jehož síť byla bez diskuse nejefektivnější v jižní Evropě, by neopustil svou prácí, kdyby jeho profesionální schopnost nebyla jinde životně nezbytná… Kdyby ho nepřítel zabil, nastoupil by někdo jiný na jeho místo. Nepřítel by tápal ve tmě. Ale on už byl známou veličinou. Smířili se s ním jako s nutným zlem.

Spautding soustředěně a rychle uvažoval, co by nepřítel mohl podniknout. Jaké specifické kroky asi v této kritické chvíli provede?

Vyjma paniky nebo omylu by ho nepřítel nezabil. Teď ne. Protože on sám o sobě nemůže zabránit tomu, aby se projekty dostaly sem. Může naopak své protivníky přivést na místo předání. Kde se Tortugas bude konat? Šílený… hysterický muž ve výtahu hotelu Montgomery zaskučel tuto otázku a rozhodl se raději zemřít než prozradit ty, od nichž přijímal rozkazy.

On, Spaulding, bude tedy pod áussersie Uberwachung – pod bezpečným dohledem tří– nebo Čtyřčlenných týmů, a to čtyřiadvacet hodin denně. Což se odrazí v náboru zahraničních externistů na berlínské výplatní pásce. Agenti, kteří se pohybovali vně německých hranic, pracovali celá léta jenom kvůli zisku. Jazyky i dialekty se mohou od sebe lišit, agenti s nejlepším krytím se mohou bez problémů pohybovat na území hlavních měst neutrálních států, protože nejsou poznamenaní svou minulosti ani u gestapa, ani u Gehlena, ba dokonce ani v Nach-richtendienst.

Na Balkáně nebo v zemích střední Evropy byli takoví lidé k maní. Byli velmi drazí, ale patřili k nejlepším. Byli loajální pouze k libře šterlinků a americkému dolaru.

Kromě toho, že na něj Berlín nasadí čtyřiadvacetihodinové sledování, bude se maximálně snažit, aby mu zabránil v založení jeho vlastní buenosaireské sítě. Což znamená infiltrace amerického vyslanectví. Taková možnost Berlínu neunikne. Někomu nabídnou velkou sumu.

Koho tak asi na vyslanectví koupí?

Pokus o podplacení, vysoce postavené osobnosti by mohl vést k opačnému efektu, on,– Spaulding, by mohl získat nebezpečnou informaci… Někdo, kdo není na žebříčku funkcí tak vysoko, někdo, kdo má přístup ke dveřím a zámkům a příručním trezorům. A šifrám… Nižší atašé. Člověk, který to pravděpodobně nikdy nedotáhne k svatojakubskému soudu, který se zajistí nějakým jiným způsobem. Za velmi vysokou cenu.

Někdo na vyslanectví se stane Spauldingovým nepřítelem.

Nakonec vydá Berlín příkaz k jeho likvidaci. A mnoha dalších, pochopitelně. K likvidaci ve chvíli předání, poté, co áusserste Uberwachung z něho vytěží, co se dá.

David vstal z laťkové lavičky a protáhl se, prohlížel si krásný park na Plaza San Martin. Přešel z cestičky na trávník kolem rybníka, jehož temná voda odrážela okolní stromy jako černé zrcadlo. Vznášely se tam bílé labutě ve své alabastrové neteč-nosti. Na miniaturním nábřeží klečelo vedle skály malé děvčátko a otrhávalo okvětní lístky žluté květiny.

Měl dobrý pocit z toho, že provedl adekvátní rozbor okamžitých alternativ svých protihráčů. Alternativ a možného průběhu akcí.

Teď musel on sám vypracovat vlastní proti strategii. Musel využit všeho, co se za léta v Lisabonu naučil. Ale měl velmi málo času. A proto by každý špatný krok mohl být osudný

S předstíranou bezstarostností si prohlížel davy, procházející se po cestičkách a trávnicích, veslaře i jejich pasažéry v lodičkách na malém temném jezírku. Kdo z nich byl jeho nepřítel?

Kdo z nich ho zkoumavě sledoval a snažil se číst ieho myšlenky?

Bude to muset zjistit, alespoň jednoho nebo dva z těch kteří ho sleduji, bude muset v nejbližších dnech identifikovat.

Z toho vycházela jeho protistrategie.

Izolovat a zlomit.

David si zapálil cigaretu a vysel na miniaturní můstek. Cítil se plny energie. Lovec a kořist v jednom. Celým jeho tělem probíhalo slabé napětí, rukama, nohama, všudypřítomné tušeni nadcházející akce. Uvědomoval si to. Byl zase zpátky v severní zemi.

A v této džungli se dokázal pohybovat dobře Byl v ní ze všech nejlepší. Tam stály jeho architektonické monumenty, masivní stavby z betonu a oceli. V jeho mozku.

Někdy to bylo to jediné, co měl.‘

Podíval se na hodinky. Bylo půl šesté, Jean mu řekla, že k němu kolem šesté přijde. Procházel se skoro dvě hodiny a zjistil, že je na rohu Viamonte, což bylo pár bloků od jeho bytu. Přešel ulici a zamířil k novinovému stánku v průčelí obchodního domu, který stínila vytažená roleta proti slunci, a koupil si tam noviny!

Prohlédl si přední stránky a pobavilo ho, že válečné zprávy – těch pár útržků – byly zatlačeny do spodní části listu a ze všech stran obklíčeny informacemi o tom, jak Grupo de Oficia-les opět prospělo argentinskému lidu. Povšiml si, že jméno jednoho z plukovníků, jakéhosi Juana Peróna, se vyskytovalo ve třech titulcích.

Strčil si noviny pod paži, a protože zjistil, že se vůbec nedokáže soustředit, podíval se ještě jednou na hodinky.

Z Davidovy strany to nebyl předem uvážený čin. To, že se tak prudce otočí, nijak vlastně nepředpokládal, otočil se prostě z toho důvodu, že se mu slunce odrazilo o sklíčko hodinek a on se podvědomě naklonil doprava a natáhl levou ruku, aby si hodinky zastínil.

Ale jeho pozornost okamžitě přeletěla od hodinek k něčemu jinému. Koutkem oka zahlédl zádrhel v proudu lidí, který se valil po chodníku. Asi tak třicet stop za ním se na protější straně ulice dva muži obrátili, začali se prodírat s omluvami pryč a směřovali do davu na kraji chodníku.

Muž na levé straně nebyl dost rychlý nebo příliš bezstarostný – snad bez dostatečné zkušenosti – na to, aby svěsil ramena, trochu se shrbil a vmísil se do proudu lidí.

Vyčníval z davu a David ho poznal.

Byl to jeden z mužů na střeše domu v Córdobě. Jeho společníkem si David nebyl jistý, ale jím si jistý byl. Na jeho chůzi bylo ještě trochu patrno, že kulhá. David si vzpomněl, jak ho zřídil.

Tak ho tedy sledovali, což bylo dobré.

Chvíle, od které chtěl odvíjet svou strategii, nebyla tak vzdálená, jak si předtím myslel.

Ušel ještě asi deset metrů, vmísil se do velké skupiny lidí, směřující na roh Córdoby. Propletl se mezi rukama, nohama a balíčky stranou a vstoupil do malého obchodu s bižuterií, lacinou a velmi nevkusnou. Uvnitř se snažilo několik dívek z kanceláře vybrat dárek pro odcházející sekretářku. Spaulding se usmál na dopáleného majitele a naznačil, že může počkat, že nemá naspěch. Majitel udělal bezmocné gesto.

Spaulding stál u přední výlohy, schovaný před pohledy zvenku za obrubní dveří.

Než uplynula minuta, uviděl oba muže opět. Stále se drželi opačné strany ulice, David mohl sledovat, kam jdou mezerami v davu. Oba muži ohnivě diskutovali, druhý muž se zlobil na svého kulhajícího partnera. Oba se snažili vykukovat přes hlavy lidí, kteří je obklopovali, stoupali si na špičky a vypadali pošetile a amatérsky.

David předpokládal, že zahnou na rohu doprava a vydají se východním směrem ke Córdobě, k jeho bytu. Udělali to a Spaulding přes protesty majitele krámku s bižuterií vyrazil rychle do davu a utíkal přes Avenidu Callao, vyhýbal se autům a rozzuřeným řidičům. Musel se dostat na druhou stranu tak, aby ho ti muži nezahlédli. Nemohl přejít na druhou stranu nebo jít po okraji chodníku. Dalo se lehce očekávat, bylo to příliš logické, že muži, kterým se někdo při sledování ztratil, se budou otáčet dozadu.

David věděl, co udělá. Musel muže od sebe oddělit a chytit toho kulhajícího. Chytit a donutit mluvit.

Pokud nejsou zkušení, soudil, půjdou k jeho bytu a rozdělí se, jeden muž se připlíží k jeho dveřím a bude poslouchat, jestli je jeho cíl uvnitř, ten druhý zůstane venku, v dostatečné vzdálenosti od vchodu, aby ho nikdo nespatřil. A zdravý rozum napovídal, že muž, kterého David nezná, se vydá k jeho bytu. Spaulding si sundal sako a v ruce držel noviny-ne rozevřené, ale složené, ne pečlivě, ale jakoby mimoděk, jako by si nebyl jistý významem nějakého titulku – a nechal se unášet davem na sever od Córdoby. Zahnul doprava a pokračoval stejnou rychlosti na východ a držel se přitom levé strany chodníku, jak to jenom šlo.

Jeho byt se nacházel ani ne blok a půl odtud. Vidět oba muže, bez přestání se dívali zpátky, ale jenom po své straně ulice.m.

Amatéři. Kdyby vyučoval předmět sledování, u něho by propadli.

Muži se přiblížili k jeho bytu, soustředili se na vchod. David věděl, že teď nastala chvíle pro jeho manévr. Jediný skutečně riskantní moment, několik zlomků vteřiny, kdy mohl jeden nebo druhý z mužů zahlédnout, jak přechází několik kroků od nich přes ulici. Ale byl to nutný %azard. Musel se dostat za vchod do domu. Na tom byla celá jeho past založena.

Několik kroků před ním 51a porteňa, žena v domácnosti ve středním věku, nesla nákup potravin a evidentně spěchala, aby byla doma co nejdříve. Spaulding se k ní přidal, šel vedle ní, svou nejelegantnější kastilštinou se jí vyptával, jak se někam dostane, že přibližně ví, že je na správné ulici a že jde pozdě. Hlavu odvracel od kraje chodníku.

Kdyby je někdo spatřil, ženu z domácnosti a muže jenom v košili, se sakem pod paží a s novinami pod druhou, pomyslel by si, že jsou to dva přátelé, kteří spěchají ke stejnému cíli.

Dvacet metrů za vchodem na druhé straně ulice Spaulding; opustil usmívající se porteíiu a schoval se do dveří, nad kterými byla vytažena roleta proti slunci. Přitiskl se ke zdi a díval se Z zpátky na druhou stranu ulice. Muži stáli u kraje chodníku a podle jeho očekávání se rozdělili. Neznámý muž vešel do domu, kulhající se rozhlédl nahoru a dolů po chodníku, nakoukl do projíždějících vozidel a přešel přes ulici směrem na sever. K Davidovi.

Spaulding věděl, že kulhající muž ho bude míjet během v několika sekund. Zase logika, zdravý rozum. Muž bude pokra-, čovat na východ – neodkloní se od původního šikmého směru. Postaví se do pozice, která pro něj bude výhodná, z niž bude moct sledovat příchozí do domu ze západní strany. Davida. Muž ho zaregistroval, až když ho David chytil, stiskl mu ‚. levou ruku v loketním kloubu, vypjal ji do vodorovné pozice 1 a tlačil dolů tak, že každý jeho sebemenší pohyb působil muži v zápěstí nesnesitelnou bolest.

„Pojď se mnou, nebo ti tu ruku zlomím,“ řekl David anglicky a postrkoval muže po pravé straně chodníku, aby se vyhnul chodcům, kteří šli Córďobou na západ.

Mužova tvář se zkroutila bolesti. David zrychlil chůzi, což mělo za následek, že muž za ním trochu klopýtal – kulhal ještě výrazněji než předtím –a zesílil bolestivý tlak na jeho zápěstí.

„Zlomíte mi ruku. Určitě ji zlomíte!“ úpěl muž a zrychloval chůzi, aby ulevil bo’esti v zápěstí,

„Pojď vedle mě, nebo ti ji zlomím.“ David mluvil chladně, ale zdvořile. Došli na roh Avenida Páraná a Spaulding se otočil doleva a táhl muže s sebou. Byl tam v ústraní velký vchod do staré kanceláře –ten typ, který se uvnitř dělil na několik dalších kanceláři. David muže otočil,“ držel ho stále pevně za ruku a přitiskl k dřevěné stěně co.nejvíce dozadu. Pak mu ruku pustil, muž se chytil za pochroumané zápěstí. Spaulding využil toho okamžiku k tomu, že mu rozevřel sako a přetáhl mu ho přes ramena, takže měl teď obě ruce dole. Z velkého pouzdra nad jeho levým bokem vytáhl revolver. Byl to Lůger. Vyrobený nejpozději před rokem. David si ho zastrčil za pásek a napřaženou rukou zatlačil na mužovo hrdlo, přirazil mu hlavu ke dřevu a prohledával kapsy jeho saka. Uvnitř našel velkou obdélníkovou náprsní tašku evropského typu. Rozevřel ji, odtáhl ruku z mužova krku a přirazil levé rameno na mužův hrudník, čímž ho nemilosrdně přišpendlil ke stěně. Pomocí obou rukou vyndal David průkazy totožnosti.

Německý řidičský průkaz, průkazku na metro, potravinové lístky pro oberfůhrery, které měli právo předkládat po celé Říši, což byla výsada udělovaná od vyšších vládních úředníků nahoru.

A pak to našel.

Identifikační kartu s fotografií, pro ministerstvo informací, zbrojního průmyslu, letectva a lehkého průmyslu. Gestapo..

„Jsi ten nejnešikovnější ze všech Himmlerových maníků,“ řekl David upřímně a vložil mu náprsní tašku zpátky do kapsy. „Asi máš hodně příbuzných… Was ist TortugasT zasyčel náhle ostrým hlasem. Odtáhl své rameno z mužova hrudníku a praštil ho dvěma zaťatými klouby do prsní kosti tak silně, že se Němec rozkašlal, tvrdý úder ho téměř paralyzoval. „ Wer ist Alimůller? Was wissen Sie uber Marshall? David znovu zaútočil klouby prstů na mužova žebra, a celým hrudním kosem agenta gestapa projížděly vlny bolesti. „Sprechen Sie! Sofort!“ ,,Nein! leh weiss nichts!“ odpověděl muž mezi výdechy. „New!“

Opět to Spaulding uslyšel. Ten dialekt. Ani Berliňan, ani Bavorák z vrchoviny. Něco jiného.

Co to bylo?

„Noch mail No tak! Sprechen Sie!“

A muž udělal něco zcela nečekaného. Bolesti a strachem přestal mluvit německy a začal v angličtině. „Nic z toho, co chcete vědět, nevím! Jednám podle rozkazů… To je všechno!“

David se přesunul doleva, aby na Němce neviděli kolemjdoucí z chodníku. Dveřní výklenek byl hluboký, tmavý, nikdo se nezastavil. Vypadali jako dva známí, jeden možná trochu přiopilý.

David mu sevřel pravé zápěstí, levý loket přitiskl ke stěně, levou rukou stiskl Němci ústa. Opřel se o laťkové dveře a zasadil muži první úder do žaludku s takovou silou, že se agent předklonil, visel Davidovi na ruce a on ho držel za vlasy.

„Budu pokračovat tak dlouho, dokud v tobě zůstane jediná kost celá. Pak tě naložím do taxíku a nechám vyhodit před německým vyslanectvím s napsaným komentářem. Schytáš to z obou stran… Tak mi řekni, co potřebuju vědět!“ David ho rýpl dvěma zaťatými kouby do krku.

„Přestaňte… Mein Gott! Přestaňte!“

„Proč teda nemluvíš? Můžeš řvát do ochraptění, to víš… Pochopitelné že tě budu muset uspat a nechat, aby tě našli tví lidé. Bez tvých dokumentů, přirozeně… No tak! Rvi!“ David rýpl muže ještě jednou do krku. „Tak a teď budeš mluvit. Co je to Tortugas? Kdo je Altmüller? Jak jste dostali šifranta Marshalla?“

„Přísahám Bohu! Nic nevím!“

David ho znovu udeřil. Muž se zhroutil, Spaulding ho opřel o zeď, pntiskl se k němu a vlastně ho tak schoval. Agent gestapa zvedl víčka, oči mu nekontrolovatelně bloudily prostorem.

„Máš na to pět sekund. Pak ti zlomím vaz.“

„Ne!… Prosím! Altmüller… Zbraně… Peenemůnde…“

„Co je s Peenemůnde?“

„Opracovávání… Tortugas.“

„Co to ale znamenal?“ David ukázal muži vyboulené kotníky svých prstů. Vidina další bolesti Němce vyděsila. „Co je to Tortugas?“

Najednou se v Němcových očích cosi zablesklo, snažil se je zaostřit. Spaulding viděl, že se muž divá nad jeho rameno. Nebyla to lest, Němec byl na lest příliš vyřízený.

A pak David vycítil, že za ním někdo je. Byl to neselhávající pocit, který si za ta léta vypěstoval, nezklamal ho nikdy.

Otočil se. Do temného stínu přicházel z ostrého argentinského slunce druhý muž ze sledovacího týmu, muž, který šel do nájemného domu. Byl velký jako Spaulding a s vypracovanými svaly.

Světlo a přibližující se postava způsobily, že sebou David trhl. Pustil Němce a chtěl se vrhnout k protější stěně.

Jenže nemohl!

Agent gestapa –posledními zbytky sil –ho držel za ruku!

Držel ho za ruku, ovinul druhou ruku kolem Davidova hrudníku a celou vahou na něj nalehl!

Spaulding vykopl nohou proti útočícímu muži, vrazil loktem dozadu a přirazil Němce zády ke dřevu.

Bylo však pozdě a David to věděl.

Uviděl obrovskou ruku-roztažené dlouhé prsty –před svým obličejem. Jako by se před jeho očima zpomaleně odvíjel hororový film. Cítil, jak prsty sevřely jeho kůži, a vnímal, jak jeho hlavu přirazila ohromná síla na zeď.

Měl pocit, že se potápí, cítil hrozný úder a silnou bolest nad krkem.

Potřásl hlavou, první, co si uvědomil, byl zápach. Bylo jím všechno kolem zamořeno, na zvracení.

Ležel uvnitř zastrčeného domovního vchodu, stočený u stěny jako embryo. Byl celý mokrý, na obličeji a na košili a na kalhotech v rozkroku.

Byla to levná whisky. Příliš mnoho příliš levné whisky.

Košili měl roztrženou od límce po pás, jedna bota scházela, ponožka taky. Neměl pásek, poklopec částečně rozepnutý.

Perfektní obrázek lidské trosky.

Vysoukal se do sedu a dal se jakžtakž do pořádku. Podíval se na hodinky nebo na místo, kde bývaly, už tam nebyly.

Jeho náprsní taška také. Ani peníze. A všechno, co měl po kapsách.

Vstal. Slunce už zapadlo, nastal večer, na Avenida Páraná už moc lidí nebylo.

Přemýšlel, kolik tak asi může být. O moc víc než hodina asi neuplynula, usoudil. Uvažoval, jestli na něj Jean stále ještě čeká.

Sundala mu šaty, přiložila na hlavu led a trvala na tom, aby si napustil horkou vodu do vany a pořádně si tam poležel.

Když přišel z koupelny, namíchala mu drink a sedla si vedle něj na malou pohovku.

„Henderson bude trvat na tom, aby ses odstěhoval na vyslanectví, to snad víš, ne?“

„Já nemůžu.“ /

„Každý den přece nemůžeš přijít pomlácený. A neříkej mi, že to byli zloději. Ty bys přece taky nevěřil tomu, kdyby ti Henderson nebo Bobby vyprávěli stejnou báchorku o mužích na střeše!“

„To bylo něco jiného. Proboha, Jean, všechno mí vzali!“ David mluvil naléhavě. Strašně moc mu záleželo na tom, aby mu teď uvěřila. A bylo docela dobře možné, že ji bude muset z toho propřiště zcela vynechat. To mohlo být také důležité. A velmi bolestné.

„Lidé přece někoho neoloupí a pak jen tak pro nic za nic nepolejou whisky!“

„To dělají tehdy, když potřebují získat čas a ztratit se. Není to nic nového. Než oběť přesvědčí policii, že je střízlivá, jsou zloději už dvacet mil odtud.“

„Nevěřím ti. Ani si nemyslím, že to ode mne čekáš.“ Vstala a podívala se na něj.

„Cekám to od tebe, protože to je pravda. Člověk přece nezahodí náprsní tašku, peníze a hodinky jenom proto, aby udělal dojem na dívku, jak dovede dobře lhát. Jen do toho, Jean. Mám strašnou žízeň a bolí mě hlava.“ Pokrčila rameny, bylo ji zcela jasné, že je to zbytečné. „Nejspíš ti už došla skotská. Skočím ti pro láhev. Na rohu Talcahuano je obchod s nápoji. Není to daleko…“

„Ne,“ skočil jí do řeči, když si vzpomněl na muže s velkýma rukama, který byl na výzvědách v tomto domě. „Půjdu já. Půjč mi nějaké peníze.“

„Tak půjdeme oba dva,“ odpověděla. „Prosím tě, nemohla bys zůstat tady? Možná mi někdo bude volat, rád bych tomu člověku vyřídil, že se hned vrátím.“

„Kdo to je?“

„Jmenuje se Kendall.“

Na ulici se zeptal prvního Člověka, kterého spatřil, kde je nejbližší telefonní budka. Bylo to o pár bloků dál, na Rodrí-guez Peňa, v krámku s novinami. David utíkal, jak mohl nejrychleji. Pikolík našel Kendalla v jídelně. Když přišel k telefonu, ještě měl plnou pusu jídla. Spaulding si vybavil muže, který Čmárá oplzlosti a dýchá jako zvíře. Ovládl se. Walter Kendall byl patologický případ.

„Lyons přijede za tři dny,“ sdělil mu Kendall. „Se svými opatrovníky. Sehnal jsem mu ubytování tady v distriktu San Telmo. Tichý byt, tichá ulice. Swansonovi jsem jeho adresu zatelegrafoval. Předá ji jeho ošetřovatelům a oni vše potřebné už zařídí. Spojí se s vámi.“

„Myslel jsem, že to mám zařídit já.“

„Podle mne jenom komplikujete věci,“ přerušil ho Kendall. „Ale nepřišel jste zcela o ty své šaškárny. Oni se vám ozvou. Nebo já. Chvíli tady ještě budu.“

„To mě těší… i gestapo bude potěšeno.“

„Cože?“

„Řekl jsem, že i gestapo bude potěšeno. Poněkud jste se přepočítal, Kendaile. Někdo se pokouší vám to překazit. Nijak mě to nepřekvapuje.“

„Zase nějaké vidiny toho vašeho zkurveného mozku!“

„Ne.“

„Co se stalo?“

David mu to povykládal a poprvé za tu krátkou dobu, co účetního znal, vycítil, že se boji.

„Někde něco kikslo v Rhinemannově síti. Neznamená to, že se sem ty projekty nedostanou, znamená to, že budeme mít potíže –je-li Rhinemann tak dobrý, jak o něm tvrdíte. Pokud tomu rozumím, Berlín zjistil, že někdo ty projekty ukradl. Říšští vůdcové to nehodlají roztrubovat do celého světa, ale v tichosti tomu zabránit. Tak nenápadně, jak to jen bude možné. Ale můžete na to vsadit krk, že se bude v Peenemůnde popravovat, a to hodně.“

„To je šílené…“ Kendalla nebylo téměř slyšet. A pak začal něco mumlat, David nerozuměl ani slovu.

„Co říkáte?“

„Tu adresu v San Telmo. Pro Lyonse. Jsou to tři pokoje. Zadní vchod.“ Kendall mluvil stále velmi dutým hlasem, téměř nesrozumitelné.

Ten člověk propadne panice, pomyslel si Spaulding. „Téměř vás, Kendaile, neslyším… Uklidněte se! Teď je myslím vhodná doba, abych se seznámil s Rhinemannem, co říkáte?“

„Je to v Telmu. Terraza Verde patnáct… klidné místo.“

„Kdo je kontakt pro Rhinemanna?“

„Cože?“

„Rhinemannův kontakt.“

„To já nevím…“

„Kristepane, Kendaile, vždyť jste s nim měl pětihodinovou poradu!“

„Ještě se ozvu…“

David slyšel, jak cvaklo sluchátko. Ohromilo ho to. Kendall mu zavěsil. Uvažoval o tom, že mu zavolá zpátky, ale vzhledem k tomu, jak byl Kendall vyděšený, by to mohlo všechno ještě zhoršit.

Zatracení amatéři! Co si ksakru představovali? Že snad sám Albert Speer zavolá do Washingtonu a zapůjčí leteckým armádním silám pár projektů, protože se doslechl, že s tím nemohou pohnout z místa!?

Kriste Pane!

David vyšel dopálené z telefonní budky i z krámku na ulici.

Kam to krucinál vlastně šel? Aha, pro tu skotskou. Obchod je vzadu na Talcahuanu, říkala Jean. Čtyři bloky na západ. Podíval se na hodinky, aha, už je nemá.

Krucinál.

„Promiň, že jdu tak‘ pozdě. Trochu jsem zabloudil. Pár bloků jsem si zašel.“ David položil whisky a sodu na dřez. Jean seděla na pohovce a vypadala znepokojeně. „Telefonoval ně* kdo?“

„Ten, o kom jsi mluvil, netelefonoval,“ řekla Jean mírně. „Někdo jiný. Řekl, že se ozve zítra dopoledne.“

„Ano? Řekl své jméno?“

„Ano, řekl.“ Když odpovídala, zaznamenal David v jejím hlase vystrašenou otázku. „Byl to Heinrich Stoltz.“

„Stoltz? Neznám ho.“

„Měl bys. Je to podtajemník na německém vyslanectví… Davide, co vlastně děláš?“

„Promiňte, seňore. Pan Kendall se včera večer odhlásil. V deset třicet podle záznamu.“

„Nenechal tam nějakou jinou buenosaireskou adresu nebo telefonní číslo?“

‚“Ne, seňore. Myslím, že letěl zpět do Spojených států. Letadlo Pan American odlétá o půlnoci.“

„Děkuji.“ David položí] sluchátko a vzal si cigaretu.

To je neuvěřitelné! Kendall se při prvních obtížích vypařil. Proč?

Zazvonění telefonu ho vyrušilo z přemýšlení. „Haló?“

„Herr Spaulding?“

„Ano.“

„Heinrich Stoltz. Volal jsem už včera večer, ale nebyl jste doma.“

„Ano, já vím… Pochopil jsem, že jste z německého vyslanectví. Doufám, že vám nemusím říkat, že považuji váš styl za velmi neortodoxní. Poněkud nechutný.“

„Ale jděte, Herr Spaulding. Muž z Lisabonu? A považuje to za neortodoxní?“ Stoltz se tiše, ale neurážlivě zasmál.

„Pracuji na vyslanectví jako atašé se specializací na ekonomiku. Nic víc. Jste-li o mně informován, jistě to víte… Bohužel •už musím…“

„Prosím vás,“ přerušil ho Stoltz. „Volám veřejným telefonem. Jistě vám to něco naznačí.“ Naznačilo, jistě.

„Po telefonu se nedomlouvám.“

„Váš je čistý, to jsem pečlivě prověřil.“

„Chcete-H se se mnou setkat, určete dobu a místo… Někde v centru. Mezi lidmi, nic opuštěného.“

„Existuje jedna restaurace, Casa del Mar, několik bloků na sever od Parque Lezama. Je trochu stranou, ale v žádném případě není na opuStěném místě. Mají tam zadní trakt. ZávŽ-sy, žádné dveře, žádná izolace. Jenom trochu soukromí,“

„Kdy?“

„V půl jedné.“

„Kouříte?“ zeptal se David ostře. „Ano.“

„Od chvíle, kdy vystoupíte z auta, ponesete balíček amerických cigaret. V levé ruce, nahoře bez fólie a bez dvou cigaret.“

„To je zcela zbytečné. Vím, kdo jste. Poznám vás.“

„Vaše věc. Já neznám vás.“ David položil prudce sluchátko. Tak jako při každém takovém setkání přijde na místo dříve, pokud možno zadním vchodem, a najde si co možná nejvhodnější pozici, odkud bude sledovat příjezd kontaktu. Cigarety nebyly ničím jiným než psychologickým efektem, kontakt je vyveden z míry zjištěním, že je to on, kdo bude identifikován. Cíl. Označený kontakt málokdy působí potíže. Ani když původně chtěl.

Jean Cameronová šla chodbou ke kovovému schodišti, které vedlo do sklepeni.

Do Jeskyní“.

„Jeskyně“– tak je pojmenovali pracovníci diplomatického sboru, aniž chtěli svět nahoře nějak vyvyšovat – byly podzemní místnosti, ve kterých byly uloženy trezory s materiály na každou osobu, která měla sebemenší kontakt s vyslanectvím, osobu známou i neznámou, přítele i nepřítele. Byla tam vyčerpávající prověření celého personálu na vyslanectví, výchozí body i význačné milníky jejich činnosti, hodnocení ministerstva zahraničí a hlášení o průběhu prací. Nechyběla tam ani jedna dosažitelná informace. Na to, aby se člověk dostal do Jeskyní“, potřeboval dva podpisy. Vyslancův a prvního rady, kteří tím žádali o příslušnou informaci.

Byl to předpis, ale v urgentních a neodkladných případech se někdy obcházel. Námořní důstojník, který tam byl na stráži, se většinou nechal přesvědčit, že první rada musí mít podrobnou anamnézu neodkladně. Námořník obě jména a hledanou osobu zapsal do seznamu a zůstal k dispozici po dobu, kdy byly materiály vyňaty. Měl-li někdo námitky, bylo to na velvyslancovu zodpovědnost.

Nikdy si nikdo nestěžoval. Podobná agresivita by vynesla místo někde v Ugandě. Kontrolní seznam byl každý den zapečetěn a předkládán pouze vyslanci.

Jean málokdy využívala na vyslanectví té výhody, že je příbuzná s vyslancem Granvillem. Upřímně řečeno, málokdy to bylo nutné, a když přece, šlo pouze o maličkosti.

Teď nešlo o maličkost. Byla „rozhodnuta využít důsledně svého vztahu k rodině a zároveň i důležitým členům vyslanec-kého personálu. Granville odešel na oběd, bude pryč několik hodin. Rozhodla se, že námořníkovi ve službě řekne, že její tchán, vyslanec, ji požádal, aby se diskrétně podívala na jednoho nově přeloženého člověka.

Spaulding, David.

Jestli ji za to Henderson vynadá, řekne mu pravdu. Měla velký, mimořádný zájem o tajemného pana Spauldinga, a jestli si to Henderson neuvědomil, musí být na hlavu padlý.

Námořní důstojník, který hlídal vstup, byl mladý poručík z námořní základny na jih od La Boča. Personál ze základny docházel městem do služby na vyslanectví v civilních šatech. Smlouva povolovala malou, omezenou základnu, ale nepovolovala nošení uniforem mimo vlastni území. Toto omezení mělo za následek, že mladí důstojníci citlivě reagovali na anonymní službu, kterou byli nuceni vykonávat. Bylo tedy jasné, že když vyslancova snacha přijde jeho jménem a požádá důvěrně o tajný materiál, vyhoví jí námořník bez zbytečných dotazů.

Jean hleděla do Davidovy slohy. Měla strach. Ještě nikdy takovou slohu neviděla. Nebyly tam žádné materiály, žádné zprávy z ministerstva zahraničí, žádná hodnocení, ani spis o jeho pracovních úkolech.

Byla tam jediná stránka.

Určení pohlaví, váhy, výšky, barvy pletí a oči a viditelných, znamení.

Pod standardními údaji byla třířádková mezera a pak: Transfer ministerstva války. Tajné operace. Finance. Tortugas. Nic víc.

„Našla jste, co jste hledala, paní Cameronová?“ zeptal se jí poručík, který stál za zamřížovaným vchodem.

„Ano… Děkuji.“ Jean strčila Davidovy útlé desky zpátky na své místo v trezoru, usmála se na námořníka a odešla.

Došla ke schodišti a pomalu stoupala nahoru. Smířila se s tím, že David provádí špionážní činnost –smířila se s tím nerada, celé to tajnůstkářstvi a zřejmé nebezpečí ji odpuzovalo. Ale vědomě se na to připravila, očekávala to nejhorší a její očekávání se splnilo. Vůbec si nebyla jistá, jak se s tím vypořádá, ale chtěla to zkusit. Jestli to nedokáže, bude se snažit sobecky využít každé chvilky radosti, která se ji naskytne, a pak dá Davidovi sbohem. Další trápení si nemohla dovolit.

Ještě něco tam bylo. Nejasný záblesk v Šeru, ale utkvěl jí v očích. Bylo to slovo. „Tortugas.“

Už to někde viděla. Nedávno. Před pár dny.

Všimla si toho, protože myslela na Dry Tortugas… a jak tam několikrát pluli s Andrewem z Keys.

Kde to bylo? Ano… Ano, vzpomněla si.

Bylo to v nějaké velmi nepodstatné pasáži v textu na stole u Hendersona Granvilla a týkala se ostrahy hranic. Jednou dopoledne to téměř nepřítomné pročítala před pár dny. Ale důkladně to nestudovala. Zprávy o oblastním střežení byly psány stručným jazykem s hutnými informacemi, bez chuti a vůně. Psali to muži bez fantazie, jejichž jedinou radostí byl stručný popis a prosté údaje.

Bylo to někde u La Boča.

Něco s nějakým kapitánem trajleru… a nákladem.

Náklad měl být vyložen v Tortugas. Narušení pobřežních hraníc, výše uvedený záměr byl zrušen v důsledku zjevné kapitánovy chyby.

Náložní list uváděl Tortugas.

A tajná operace Davida Spauldinga nesla název Tortugas.

A Heinrich Stoltz z německého vyslanectví telefonoval Davidovi.

Jean Cameronová dostala najednou strach.

Spaulding se přesvědčil, že Stoltz přijel sám. Dal Němci znamení, aby šel za ním do zadního traktu restaurace, do boxu odděleného závěsem, který si David před půl hodinou nechal rezervovat u číšníka.

Stoltz vešel s krabičkou cigaret v levé ruce. Spaulding obešel kulatý stůl a sedl si obličejem k závěsu.

„Posaďte se,“ řekl David a ukázal na protější židli. Stoltz se usmál, když zjistil, že bude sedět zády ke vchodu.

„Muž z Lisabonu je velmi opatrný.“ Odtáhl židli a sedl si, cigarety dal na stůl. „Ujišťuji vás, že nejsem ozbrojený.“

„Dobře. Já jsem.“

„Jste nadmíru opatrný. Plukovníci sledují s podezřením ozbrojené muže, kteří se potulují po jejich neutrálním městě. Měli vám to na vyslanectví říct.“

„Pochopil jsem, že jsou náchylnější vsadit do vězení Američany než vás.“

Stoltz pokrčil rameny. „Proč ne? Koneckonců jsme je Školili my. Vy si od nich jenom kupujete hovězí.“

„Mimochodem, jíst tu nebudeme. Zaplatil jsem číšníkovi pouze za stůl.“

„To je škoda. Ty langusty a ústrice tu mají báječné. Snad tedy nějaký drink?“

„Drink ne. Jenom rozhovor.“

Stoltz promluvil nevýrazným hlasem. „Vítám vás tedy v Buenos Aires. Jménem Ericha Rhinemanna.“ David se na muže upřeně zahleděl. „Vy?“

„Ano, Já jsem váš kontakt.“

„Zajímavé.“

„Styl Ericha Rhinemanna. Za loajalitu platí.“

„Chci důkaz.“

„Jistě. Od Rhinemanna osobně. Přijímáte?“ Spaulding kývl. „Kdy? Kde?“

„Proto jsem tady. Rhinemann je stejně opatrný jako muž z Lisabonu.“

„Patřil jsem k diplomatickému sboru v Portugalsku. Nesnažte se z toho dělat víc.“

„Naneštěstí musím věcí brát, tak jak jsou. Herr Rhinemann je velmi znepokojený tím, že muži ve Washingtonu považovali za vhodné poslat jako spojku vás. Vaše přítomnost v Buenos Aires by mohla vzbudit nežádoucí pozornost.“

David si vzal jednu z cigaret, které položil Stoltz na stůl. Zapálil si. Němec měl samozřejmě pravdu, Rhinemann měl pravdu. To, že ho vybrali, mělo jedno riziko, a to, že nepřítel pravděpodobně věděl o jeho činnosti v Lisabonu. Ed Pace, tím si byl jist, tento aspekt uvážil, a zamítl ve prospěch převažujících aktiv. Nicméně s Heinrichem Stoltzem o tom nemělo cenu debatovat, Německý ataŠé byl stále neprověřený faktor.

„Nemám sebemenší představu, o čem hovoříte. V Buenos Aires jsem proto, abych předal předběžná doporučení od newyorských a londýnských bankovních’kruhů ohledně poválečných rekonstrukčních prací. Víte, my jsme pevně přesvědčeni, že vyhrajeme. Rhinemanna při takových projektech nemůžeme vynechat.“

„Muž z Lisabonu je vrcholně profesionální.“

„Snad byste těch nesmyslů už mohl nechat.“

„A přesvědčivý,“ přerušil ho Stoltz. „Vaše utajení je jedno z nejlepších. Má to jinou úroveň než ti zatracení američtí lvi salónů.,. I Herr Kendall je téhož názoru.“

David chvíli počkal, než odpověděl. Stoltz se neustále vyhýbal tomu, aby poskytl nějaký důkaz. „Popište Kendalla,“ řekl tiše.

„Stručně?“

„To je jedno.“

Stoltz se přidušeně zasmál. „Budu se snažit být co nejstručnější. Je to nejodpornější tvor, kterého jsem dosud spatřil.

Musí být absolutní jednička přes čísla, jinak nechápu, proč by s ním kdokoli a kdekoli setrvával ve stejné mistnosti.“

„Vy jste s ním ve stejné mistnosti byl?“

„Bohužel, několik hodin. S Rhínemannem… Tak. Můžeme se tedy domluvit?“

„Prosím.“

„Váš muž Lyons tu bude pozítří. Všechno můžeme vyřídit velmi rychle. Projekty budou doručeny najednou, ne nadvakrát, jak si Kendall myslel.“

„On si to myslel?“

„Bylo mu to tak řečeno.“ ,

„Proč?“

„Protože si Herr Rhinemann do včerejší noci myslel, že to tak bude. Já sám jsem o změně do dnešního rána nevěděl.“

„Proč jste mi tedy volal včera večer?“

„Instrukce Waltra Kendalla.“

„Vysvětlete to prosím.“

„Je to nezbytné? Jedno je spojeno s druhým. Herr Kendall zatelefonoval mně. Patrně po rozhovoru s vámi. Řekl, že ho odvolali náhle do Washingtonu, že vás mám ihned kontaktovat, aby nedošlo k přerušení komunikace. Nedal se zviklat“

„Vysvětlil vám Kendall, proč se vrací do Států?“

„Ne a já jsem neviděl důvod, proč bych se ho vyptával. Jeho práce tu skončila. Nás už nijak nezajímal. Vy máte kód, ne on.“

David hleděl do ubrusu a zamáčkl cigaretu. „Jakou máte hodnost na vyslanectví?“

Stoltz se usmál. „Třetí nebo čtvrtý na žebříčku shora. Jsem ovšem loajální Rhínemannovi. To je jistě zřejmé.“ David se podíval na Němce. „Proč je v Buenos Aires gestapo?“

„Není tu… No, jeden takový tu je, ale to je takový úředníček, opravdu. Jako všichni z gestapa si o sobě myslí, že mluví za celý Reich a může ztrhat naše kurýry, kteří mimochodem spolupracují s námi. Je to, jak říkáte vy Američani, domýšlivý osel. Nikdo jiný tu není.“

„Jste si tím jist?“

„Jistě. Věděl bych to určitě první, dokonce i před vyslancem, ujišťuju vás. Takové triky jsou zcela zbytečné, Herr Spaulding.“

„Domluvte tedy schůzku s Rhinemannem… to je důležité.“

„Ano. Jistě… Což nás přivádí k zájmům pana Rhinemanna. Proč je muž z Lisabonu v Buenos Aires?“

„Obávám se, že tu být musí. Sám jste to řekl. Jsem opatrný. Mám zkušenosti. A mám kódy.“

„Ale proč vy? Dopravit vás sem z Lisabonu je nákladná záležitost. Mluvím jednak jako nepřítel a jednak jako neutrál, který je Rhínemannovým spojencem. Není zde ještě něco, o čem nevíme?“

„Jestli je, já o tom také nevím,“ odpověděl Spaulding a neutralizoval Stoltzův zkoumavý pohled svým vlastním. „Mluvíme otevřeně, dohlédnu zde na ověření projektů, odešlu kódy ohledně vašich zatracených peněz a co nejdříve odtud vypadnu. Protože velká část peněz pochází od vlády, zřejmě si Washington myslí, že nejlépe dokážu ohlídat, aby nebyli podvedeni.“

Oba muži na chvilku ztichli. Promluvil Stoltz. „Věřím vám. Vy Američani se neustále obáváte toho, že vás někdo podvede, že?“

„Pohovořme si o Rhinemannovi. Chci se s ním sejít ihned. Chci se přesvědčit, že to Kendall zařídil dobře, dokud mi to neřekne sám. A nevypracují kódový scénář s Washingtonem, pokud nebudu spokojen.“

„Scénář dosud neexistuje?“

„Ani nebude, dokud se nesetkám s Rhínemannem.“ Stoltz se zhluboka nadechl. „Jste, abych tak řekl, důkladný muž. S Rhinemannem se setkáte… Bude to po setmění, v jeho rezidenci. A cestou k němu dvakrát vyměníte auto. Nemůže riskovat, aby vás někdo viděl dohromady… Zneklidňují vás ta opatření?“

„Ani v nejmenším. Bez kódu nebude proveden přesun peněz do Švýcarska. Domnívám se, že Herr Rhinemann bude pohostinný.“

„Ano, to jistě… Výborně. Jsme tedy domluveni. Budete kontaktován dnes večer. Budete doma?“

„Když ne, tak nechám vzkaz na ústředně vyslanectví.“

„Denn auf Wiedersehen, mein Herr,“ Stoltz vstal a rozloučil se s ním diplomatickým pokývnutím. ,,Heute Abend.“

„Heute Abend,“ odpověděl Spaulding, když Němec roztáhl závěs a vyšel z boxu. Všiml si, že Stoltz nechal ležet na stole své cigarety, buď drobný dárek, nebo drobná urážka. Jednu si vzal a přistihl se, že zmáčkl její konec tak, jak to dělal Kendall s naprosto každou cigaretou. Roztrhl papír kolem tabáku a vysypal obsah do popelníku. Všechno, co mu v této chvíli nějak připomínalo Kendalla, mu bylo odporné. Nechtěl myslet na něj a na jeho náhlý a vyděšený úprk.

Musel myslet na něco jiného.

Heinrich Stoltz, „třetí čtvrtý odshora“ na německém vyslanectví, neměl tak dobrou pozici, jak si myslel. Němec mu nelhal. Skutečně nevěděl, že v Buenos Aires je gestapo. Pakliže to nevěděl, tak mu to někdo nesdělil.

Ironií osudu, pomyslel si David, bude nakonec spolupracovat s Erichem Rhinemannem. Než Rhinemanna zabije, pochopitelně.

Heinrich Stoltz seděl za pracovnim stolem a bral do ruky sluchátko. Mluvil svou bezvadnou akademickou němčinou.

„Dejte mi Herr Rhinemanna v Lujánu.“

Přesunul si telefon, usadil se v židli pohodlně a usmál se. Za několik okamžiků telefon zabzučel.

„Herr Rhinemann?… Heinrich Stoltz… Ano, ano, všechno šlo hladce. Kendall mluvil pravdu. Ten Spaulding neví nic o Koeningu ani o diamantech, zabývá se jenom projekty. Vyhrožuje jedině tím, že stáhne peníze. Nemá tu žádný význam, jenže my potřebujeme ten kód, aby americká hlídková flotila vyklidila přístav, trajler se musí dostat ven… Co tomu říkáte? Jediné, co Spauldinga zajímá, je, aby je někdo nepod-vedl!“

Napřed si myslel, že se mýlí… Vlastně ne, uvědomil si, že to nebyla jeho první myšlenka. Žádnou první myšlenku neměl, pouze reagoval. Ztuhl ohromením. Leslie Hawkwoodová! Z okénka taxíku zahlédl, jak se baví s nějakým mužem na jižní straně fontány na Plaza de Mayo. Taxi se pomalu pohybovalo v hustém provozu po obrovském náměstí. Nařídil řidiči, aby přibrzdil a zastavil. Zaplatil a vystoupil. Stál teď přímo naproti Leslie a tomu muži. Viděl jejich postavy zastřeně clonou kapek z fontány. Muž podal Leslie obálku a uklonil se po evropském způsobu. Otočil se, s rukama v kapsách došel k okraji chodníku a zamával na taxi. Jeden z vozů u něho zastavil a muž nastoupil. Taxi se zařadilo do proudu vozidel a Leslie se zastavila na přechodu a čekala na zelené světlo. David opatrně obešel fontánu a dorazil k obrubníku právě ve chvíli, kdy zelené světlo bliklo a proměnilo se v červené. Jak se vyhýbal nadrženým vozům, vyvolal ječeni klaksonů a hněvivé výkřiky. Držel se trochu víc vlevo, pro případ, že by se otočila, aby zjistila původ tohoto zmatku. Byla skoro padesát metrů před ním. Byl si jist, že ho nemůže vidět. Na bulváru Leslie zahnula na západ do Avenidy 9 de Julio. David se teď držel těsněji za ní, ale kryl se v davu lidí. Krátce se zastavila před několika výkladními skříněmi, dvakrát na ní bylo vidět, že váhá, jestli má vstoupit dovnitř nebo ne. To byla celá Leslie. Nikdy nedovedla odolat pokušení vlastnit něco nového. Nicméně šla dál. Jednou se podívala na hodinky. Zahnula na sever po ulici Julio a ověřila si čísla nad vchodem do dvou obchodních domů. Zřejmě nevěděla přesně kudy dál. Leslie Hawkwoodová byla v Buenos Aires poprvé v živote. Pomalým krokem pokračovala k severu a pozorovala neobyčejné barvy a rozměry bulváru. Došla na roh Corrientes uprostřed divadelní čtvrti, a když míjela vývěsky, prohlédla si fotografie herců. Spaulding si uvědomil, že o necelé dva bloky dál je americké velvyslanectví – mezi Avenidou Supacha a Esmeraldou, Nemělo smysl mařit Čas. Uviděla ho dřív, než na ní promluvil. Oči se jí rozšířily, Čelist jí spadla, viditelně se roztřásla po celém těle. Její opálená tvář byla náhle bezkrevná.

„Máš dvě možnosti, Leslie,“ řekl Spaulding, kďyž se k ní přiblížil na vzďálenost nějakých třiceti centimetrů. Shlížel dolů na její vyděšený obličej.

„Támhle je velvyslanectví. Je to území Spojených států. Zavřou tě jako občanku, která ohrozila národní bezpečnost, a možná dokonce za špionáž. Nebo můžeš jít se mnou… A odpovědět mi na pár otázek. Co si vybereš?“

Taxík je dopravil na letiště. Tam si Spaulding vypůjčil vůz na papíry, podle kterých byl důlní inspektor Donald Scanlan. Podobné dokumenty měl vždycky při sobě, když měl přijít do styku s lidmi, jako je Heinrich Stoltz.

Vedl Leslii za paží a svíral ji pevně, aby ji ani nenapadlo utíkat. Byla jeho zajatcem a on to myslel zatraceně vážně. Po celou cestu k letišti neřekla ani slovo. Dívala se z okna a vyhýbala se mu pohledem. V půjčovně aut pronesla jedinou větu: „Kam jedeme?“

Odpověděl jí úsečně: „Pryč z Buenos Aires.“ Jel po ulici podél řeky k severu až na předměstí a pak do kopců za městem. Když urazili několik mil v provincii Santa Fé, stočila se řeka Luján k západu a on sjel po prudkých serpentinách na dálnici při jejím břehu. Tady žili argentinští boháči. U břehů kotvily jachty, některé zvolna brázdily hladinu. Nejrůznější typy plachetnic lenivě chytaly vítr a vytvářely harmonický obrázek se zelenými ostrůvky, jež vystupovaly z vody jako zahrady s bujnou vegetací. Od dálnice vedly soukromé odbočky. Dálnice se teď mírně zatáčela k západu a vzdalovala se od řeky. Po březích byly rozesety ohromné vily. Každá z nich lahodila oku. Po levé straně zahlédl odbočku do kopců. Vjel na ni a asi po jedné míli narazil na odpočívadlo. Vigia Tigre. Vyhlídka. Atrakce pro turisty. Zajel s autem na parkoviště a zastavil až těsně u zábradlí. Byl všední den. Kromě nich nebylo na parkovišti žádné jiné auto. Za celou hodinu, co byli na cestě, neřekla Leslie ani slovo. Kouřila, ruce se jí třásly, a vyhýbala se mu očima. Z vlastní zkušenosti David dovedl ocenit ticho v podobných situacích. To děvče bylo na pokraji zhroucení.

„Tak. A teď se pustíme do otázek,“ otočil se Spaulding k zadnímu sedadlu a upřel na ni pohled. „A věř mi laskavě, když nebudeš odpovídat, klidně tě předám vojenské policii.“

Pohodila hlavou, a i když ji strach neopustil, v jejím pohledu byl hněv. „Proč jsi to neudělal před hodinou?“

„Ze dvou důvodů,“ odpověděl prostě. „Jakmile se do toho zamíchá velvyslanectví, stanu se pouhým článkem v řetězu příkazů. Rozhodovat bude někdo jiný než já. Nechci ztratit kontrolu… A za druhé, kamarádko, myslím, že ti to přerůstá přes hlavu. O co jde, Lesné? Do čeho ses to pustila?“ Vložila si mezí rty cigaretu a šlukovala, jako by na tom závisel její život. Na okamžik zavřela oči a promluvila téměř šeptem: „Nemohu ti to říct. Nenuť mě.“

Povzdychl si. „Zřejmě jsi mi nerozuměla. Jsem důstojník zpravodajské služby, mám na starosti tajné operace. Neříkám ti nic, cb bys nevěděla. Tvojí vinou mi prohledali hotelový pokoj. Lhala jsi. Skrývala ses. Pokud vím, jsi zodpovědná za několik útoků, pří kterých jsem málem přisel o život, Najednou se objevíš v Buenos Aires, Čtyři tisíce mil daleko od svého bytu na Park Avenue. Pronásledovala jsi mě čtyři tisíce mil!… Proč?“

„To ti nemohu říct. Neřekli mi, co ti smím povědět!“

„Oni ti… Prokristapána! Za to, co si dokážu dát dohromady – a dosvědčit – můžeš strávit dvacet let ve vězení.“

„Ráda bych vystoupila z auta. Smím?“ zeptala se jemně a udusila cigaretu v popelníku.

„Samozřejmě. Pokračuj.“ David otevřel dvířka a rychle obešel automobil. Leslie došla k zábradlí. V hloubce pod nimi se valily vody Lujánu. „Je tu krásně, že?“

„Ano… Pokoušela ses mě zabít?“

„Proboha!“ otočila se k němu. „Chtěla jsem ti zachránit život! Nechci, aby tě zabili!“

Davidovi trvalo několik okamžiků, než se z dívčina prohlášení vzpamatoval. Vlasy měla nepořádně rozházené kolem obličeje, mžikala, jak zadržovala slzy, a rty se jí třásly.

„To bys mi raději měla vysvětlit,“ řekl tiše monotónním hlasem.

Odvrátila se od něj a dívala se na reku, vily a lodě. „Připomíná to Riviéru, viď?“

„Nech toho, Leslie!“

„Proč? Patří to k věci.“ Položila ruce na zábradlí. „Starali jsme se jenom o jedno. Nic jiného nás nezajímalo. Kam příště. S kým příště. Jaký báječný večírek!… Patřil jsi k tomu.“

„Ne tak docela. Mýlila ses, jestli sis to myslela. Zrovna tak jako se mýlíš teď… Mě se nezbavíš.“

„Já se tě nesnažím zbavit.“ Sevřela) zábradlí pevněji. Tím gestem prozradila, že si není jista svými slovy. „Snažím se ti něco říct.“

„Že jsi mě sledovala, protože jsi mi chtěla zachránit život?“ zeptal se nedůvěřivě. „V New Yorku jsi taky měla smysl pro drama, pokud si vzpomínám. Čekala jsi, jak dlouho vlastně? Pět, šest, osm let, než jsi ině zase dostala na podlahu lodního domku. Jsi potvora.“

„A ty nic neznamenáš,“ hodila po něm ta slova v rozhořčení. A pak je zmírnila, když zase získala sebekontrolu. ,,Já nemyslím tebe osobně. Myslím v porovnání se vším ostatním. V tom smyslu nikdo z nás nic neznamená.“

„Takže dáma má svůj případ.“

Leslie se na něj podívala a řekla mírně: „Případ, ve který hluboce věřím.“

„Pak by ses neměla zdráhat a povědět mi o něm.“

„Udělám to, slibuju. Ale teď to nejde… Věř mi!“

„Ovšem,“ řekl David věcně. Pak nečekaně chňapl po kabelce, která jí visela na rameni na koženém řemínku. Pokusila se o odpor. Podíval se na ni. Nechala toho. Těžce dýchala.

Otevřel kabelku a vytáhl obálku, kterou převzala u fontány na Plaza de Mayo. Když ji vyndával, všiml si na dně kabelky vybouleniny, zakryté hedvábným šátkem. Podržel obálku v jedné ruce a druhou hrábl ke dnu kabelky. Odmotal z předmětu Šátek a vytáhl malý revolver značky Remington. Beze slova zkontroloval komoru a pojistku a uložil zbraň do kapsy saka.

„Naučila jsem se s ním zacházet,“ řekla Leslie zkusmo. „To je dobře,“ odpověděl Spaulding a otevřel obálku. „Konečně uvidíš, jak jsme výkonní,“ řekla, odvrátila se a pozorovala řeku.

Na listě papíru nebylo žádné záhlaví, nic o pisateli nebo organizaci. Bylo tu pouze: Spaulding, David, podplukovník Vojenské zpravodajské služby armády USA. Třída 4 – 0. Fairfax.

Pod tím bylo pět složitých odstavců, jež zachycovaly sebemenší jeho pohyb od chvíle, kdy byl sledován v sobotu odpoledne, jak vchází na velvyslanectví. Potěšilo ho, že se tu nezmiňují o Donaldu Scanlanovi. To znamená, že prošel letištěm a celní kontrolou nepoznán.

Jinak tu bylo zaznamenáno vše: adresa jeho bytu, číslo jeho telefonu, jeho kancelář na velvyslanectví, incident na střeše v Córdobě, oběd s Jean Cameronovou v La Boča, setkání s Kendallem v hotelu, útok na Davida Páraná, jeho telefonický hovor o Rodríguezu Peňovi. Všechno. Dokonce i „oběd“ s Heinrichem Stoltzem v Langosta del Mar, na břehu Lezama. Setkání se Stoltzem bylo vypočítáno až do poslední „minimálně hodiny“.

Proto šla tak pomalu po Avemda de Mayo. Jenže David tu schůzku zkrátil. Oběd se nekonal. Přemýšlel, jestli ho někdo sledoval, když vycházel z restaurace. Ničeho si nebyl vědom. Myslel jen na Stoltze a na gestapo, o kterém Stoltz nic nevěděl. „Jste opravdu velice pečliví. Tak co je to za lidi?“

„Muži… a ženy, kteří mají poslání. Maji cíl. Velké poslání.“

„Na to jsem se tě neptal.“

Zezdola se ozval hluk automobilového motoru, jak vůz stoupal k parkovišti. Spauiding sáhl do saka pro pistoli. Auto se přiblížilo a minulo je. Lidé uvnitř se smáli. Spaulding přenesl pozornost zpátky k Leslii.

„Žádala jsem tě, abys mi důvěřoval,“ řekla dívka. „Šla jsem po tom bulváru Julio na jednu adresu. Měla jsem tam být v půl druhé. Budou se zajímat, kde jsem.“

„Tak ty mi neodpovíš?“

„Odpovím ti jednoznačně. Jsem tady proto, abych tě přesvědčila, že máš odjet z Buenos Aires.“

„Proč?“

„Ať děláš cokoli – a já nevím, co děláš, neřekli mí to – nesmi to být. Je to špatné.“

„Jak můžeš tvrdit, Že to je špatné, když nevíš, o co jde?“

„Protože mi to řekli. To mi stačí.“

„Ein Volk, ein Reich, ein Fuhrer,“ řekl David tiše. „Nastup si do auta.“

„Ne. Musíš mě poslechnout. Odjeďz Buenos Aires! Řekni těm svým generálům, že v tom nesmějí pokračovat.“

„Nastup si do auta.“

Znovu se ozval zvuk motoru, tentokrát z druhé strany, shora. David znovu vsunul ruku pod sako, ale hned ji zase vyndal. Bylo to totéž auto s rozesmátými turisty, které jelo před chvílí nahoru. Lidé v něm se pořád ještě smáli, zřejmě se opili vínem po obědě.

„Nesmíš mř odvézt na velvyslanectví! Nesmíš!“

„Jestli nevlezeš do auta, probudíš se tam. Dělej.“ Vtom se ozvalcKŠustění pneumatik na štěrku. Sjíždějící automobil se v poslední vteřině prudce otočil, zajel na parkoviště a zastavil.

David vzhlédl, ztuhl s rukou pod sakem a v duchu zaklel.

Z otevřených oken auta se vysunuly dvě silné hlavně. Mířily na něj.

Tři muži uvnitř auta měli na obličejích hedvábné punčochy a jejich tváře byly pod těmi průsvitnými maskami zploštělé a groteskní. Zbraně držel jeden muž vpředu vedle řidiče a další na zadním sedadle. Muž vzadu otevřel dveře, jeho zbraň se nepohnula. Nevzrušeným hlasem udělil rozkazy. Anglicky.

„Nastupte si, paní Hawkwoodová. A vy, podplukovníku, vezměte svou zbraň dvěma prsty za pažbu.“

David to udělal.

„Jděte k zábradlí,“ pokračoval muž na zadním sedadle, „a shoďte ji dolů mezi stromy.“

David mu vyhověl. Muž vystoupil z auta, aby se tam mohla usadit Leslie. Potom se vrátil na své sedadlo a zavřel dveře. Silný motor zaburácel a znovu se ozvalo chrastění štěrku pod tlakem pneumatik. Auto vyjelo z parkoviště a mířilo z kopce dolů. David stál u zábradlí. Rozhodl se, že sleze dolů a najde svoji pistoli. Ale sledovat auto s Leslii Hawkwoodovou a s třemi muži v maskách nemělo smysl. Jeho auto z půjčovny se s takovým duesenbergem nemohlo rovnat.

Restauraci vybrala Jean. Byla za větrem v severní části města, za Palermským parkem. Dobré místo pro schůzku. Na stěnách byly stojánky na telefony, číšníci podle potřeby přinášeli telefony k odlehlým stolům. Byl poněkud překvapen, že; Jean zná takovou restauraci. A že ji vybrala zrovna pro ně dva.

„Kde jsi byl dnes odpoledne?“ zeptala se, když si všimla, že se z jejich boxu rozhlíží po zšeřelé místnosti.

„Měl jsem několik jednání. Byla to nuda. Bankéři mají takový zlozvyk, že prodlužují každou schůzku, i když už dávno skončila. Na Strandu i na Wall Streetu je to úplně stejné,“ usmál se na ni.

„Ano… Asi proto, že se vždycky snaží urvat každý dolar.“

„Žádné asi. Přesně tak to je… Tohle je pěkné místo. Připomíná mi Lisabon.“

„Řím,“ řekla. „Je to spíš jako v Římě. Dál od centra. Na Via Appia. Vis, Že Italové tvoří třetinu obyvatel Buenos Aires?“

„Věděl jsem, že jich je ťu hodně.“

„Prodloužená ruka Itálie. Prý to znamená zlo.“

„Nebo chytrost. Nemusí to vždycky znamenat zlo. Ty italské šikovné prsty‘ jim ve skutečností všichni závidí.“

„Jednou večer mě sem zavedl Bobby… Podle mého sem vodí spousty děvčat.“

„Je to tu… diskrétní.“

„Myslím, Že se bál, že by Henderson mohl přijít na jeho nekalé záměry. A tak mě přivedl sem.“

„Což ty jeho záměry jen potvrdilo.“

„Ano. Je to tu pro milence. A to my jsme nebyli.“

„Jsem rád, že jsi mě sem zavedla. Mám tu příjemný pocit bezpečí.“

„Ne, ne. Bezpečí nehledej. Letos žádné bezpečí na trhu není. Ne. Bezpečí nepřichází v úvahu. A žádná oddanost. Nic takového. Oddanost není na prodej.“ Vytáhla si z jeho otevřeného balíčku cigaretu. Zapálil ji. Všiml si, jak jí nad plamenem zazářily oči. Přistižena je sklopila.

„Co se děje?“

„Nic. Vůbec nic.“ Usmála se, ale pouze svaly v obličeji. Humor v tom nebyl. „Mluvil jsi s tím Stoltzem?“

„Propána, tak tohle tě trápí? Promiň, měl jsem se o tom zmínit sám od sebe. Stoltz chtěl prodat čerstvou informaci. Ale já nemohu kupovat. Řekl jsem mu, ať se spojí s Námořní zpravodajskou službou. Dnes ráno jsem podal zprávu veliteli základny federálního námořnictva. Když budou chtít, využijí ho.“

„To je zvláštní, že volal zrovna tebe.“

„Taky mě to zarazilo. Německá pátračka mě asi onehdy zjistila a finanční údaje byly na jejich záznamu. Stoltzovi to stačilo.“

„Je obchodník.“

„Nebo prodává dezinformace. To si musí rozebrat federální námořnictvo, můj problém to není,“

„Ty jsi velice obratný.“ Nervózně upíjela kávu.

„Co to má znamenat?“

„Nic… Jenom to, že jsi rychlý. Rychlý a šikovný. Musíš být ve své práci opravdu výborný.“

„A ty jsi v nemožné náladě. Může za to gin?“

„Cože? Ty si myslíš, že jsem opilá?“

„Nejsi střízlivá. Ne že by mi to vadilo.“ Zašklebil se. „Ty asi nebudeš alkoholická.“

„Díky za důvěru. Ale nespekuluj. K tomu je potřeba určité usedlosti. Tu my si nemůžeme dovolit, je to tak?“

„Opravdu? O to ti asi dneska jde. Já jsem to jako problém neviděl.“

„Tys to zkrátka smetl ze stolu. Určitě máš jiné, naléhavější záležitosti.“ Jean pokládala šálek na stůl a rozlila při tom kávu. Bylo vidět, že se na sebe zlobí. „Já to vedu,“ řekla po chvíli ticha.

„Vedeš to špatně,“ souhlasil.

„Bojím se.“

„Čeho?“

„Přiznej se, že nejsi v Buenos Aires proto, abys jednal s bankéři. Jde ti o něco mnohem většího. Já vím, že mi to nepovíš. A za pár týdnů odjedeš… Jestli budeš živ.“

„Moc se poddáváš své představivosti.“ Vzal ji za ruku. Udusila cigaretu a položila druhou ruku na jeho. Pevně stiskla.

„Dobře. Řekněme, že máš pravdu.“ Teď mluvila tiše. Musel ač snažit, aby rozuměl, co říká. „Všechno si to namlouvám. Jsem ztřeštěná a moc piju. Dej tomu volný průchod. Pojď aspoň chvíli hrát tu hru.“

„Dobře… když chceš.“

„Je to jenom jako. Můj David netrpí syndromem státního departmentu. Je to agent. Máme jich tu pár, potkala jsem je.

Plukovníci jim říkají provocarios… Takže, můj David je agent, a když je někdo agent, tak dělá něco vysoce rizikového, protože na to platí jiná pravidla. Tedy, ta pravidla nic neznamenají. Pro tyhle lidi žádná pravidla neplatí… pro lidi, jako je můj hypotetický David. Sleduješ mě?“

„Ano,“ odpověděl prostě. „Nevím, o co jde.“ _. „K tomu se dostaneme.“ Dopila kávu a držela šálek pevné, až moc pevně. Prsty se jí třásly. „Člověka, jako je můj mytický David, mohou zabít nebo zmrzačit nebo mu mohou ustřelit kus obličeje. To je příšerná představa, že?“

„Ano. Tuhle možnost si v této chvíli nejspíš uvědomuje několik tisíc mužů. Je to hrozné.“

„Ale oni jsou jiní. Mají armády a uniformy a řídí se jasnými pravidly. Dokonce letadla mají… mají zkrátka větší šanci. Říkám to, protože mám určité zkušenosti.“ Upřeně se na ni podíval. „Nech toho.“

„Ne, ještě ne. Teď ti povím, jak můžeš vstreíit gól. Proč dělá můj hypotetický David to, co dělá?… Ne, zatím ještě neodpovídej.“ Odmlčela se a bezmocně se usmála. „Ale ty jsi nechtěl odpovědět, viď že ne? Vlastně na tom nezáleží. Je ještě druhá část otázky. Ta se tě obzvlášť týká.“

„Jaká je ta druhá část?“ Pomyslel si, že Jean opakuje něco, co se naučila nazpaměť. Její další slova to potvrdila.

„Myslela jsem na to pořád dokola,., na tuhle jakoby hru… na toho jakoby agenta. Je ve velmi zvláštním postavení: pracuje sám, nebo přinejmenším s velmi malým počtem lidí. Je v cizí zemi a je sám… Chápeš už tu druhou část?“

David ji pozoroval. Provedla v mysli nějakou abstraktní operaci, ale neoděla ji do slov. „Ne, nerozumím.“

„Jestliže David pracuje sám a v cizí zemí a musí posílat kódy do Washingtonu… řekl mi to Henderson… tak to znamená, že ti lidé, pro které pracuje, musí věřit tomu, co jim říká. Může jim říct, co ho napadne. A teď se dostáváme zpátky k té otázce. Když mytický David tohle všechno ví, proč dělá to, co dělá? Nemůže přece věřit, že ovlivní výsledek celé války? Je jenom jeden z mnoha miliónů.“

„A jestli tomu rozumím, tak tenhle vymyšlený muž může poslat svým nadřízeným depeši, že má potíže?“

„Musí zůstat v Buenos Aires. Dlouho,“ přerušila ho a divoce mu stiskla ruku.

„A když řeknou ne, může se vždycky ještě skrýt v pampě.“

„Nedělej si ze mí legraci,“ řekla zaujatě.

„Nedělám. Nebudu předstírat, že ti dovedu dát logickou odpověď, ale myslím, že muž, o kterém mluvíš, nemá tak volné pole působnosti. Řekl bych, že tihle muži jsou drženi na krátké uzdě. Do té oblasti mohou poslat další muže – a poslali by je. Tvoje strategie znamená jen krátkodobé vítězství. Trest bude dlouhodobý a tvrdý.“

Pomalu odsunula ruce a dívala se jinam. „Je to hra, která se může vyplatit. Mám té moc ráda. Nechci, aby se ti něco stalo, a vím, že existují lidé, kteří ti chtějí ublížit.“ Odmlčela se a podívala se na něj. „Chtějí tě zabít, viď? Jsi jeden z mnoha miliónů, a já si jen opakuju: Jeho ne, Bože, jeho ne!‘ Cožpak to nevidíš?… Potřebujeme je? To jsou ti lidé – ať už je to kdokoli – tak důležití? Cožpak už jsi toho nevykonal dost?“

Podíval se na ni a uvědomil si, že chápe hloubku její otázky. Nebylo to nic příjemného. Vykonal toho dost. Celý svůj život obrátil vzhůru nohama, den za dnem žil jako cizinec. Pro koho? Pro amatéry? Pro Alana Swansona? Pro Waltra Kendalla? Mrtvý Ed Pace. Zkorumpovaný Fairfax. Jeden z mnoha miliónů.

„Seňor Spaulding?“ Slova ho na chvíli šokovala, protože přišla tak nečekaně. Na kraji boxu stál majitel restaurace ve smokingu. To on ho oslovil polohlasem.

„Ano?“

„Je tady pro vás hovor.“

David pohlédl na diskrétního muže. „Nemůžete přinést telefon ke stolu?“

„Velmi se omlouvám. Telefonní zásuvka u tohoto boxu nefunguje.“

Spaulding si byl jist, že je to lež.

„Dobře.“ Vyšel z boxu a otočil se k Jean. „Hned jsem zpátky. Dej si ještě kávu.“

„Co kdybych chtěla drink?“

„Objednej si ho.“ Vykročil.

„Davide!“ zavolala nepříliš hlasitě, jen tak, aby ji slyšel.

„Ano,“ otočil se. Dívala se na něj.

„Tortugas za to nestojí,“ řekla tiše.

Bylo to, jako by dostal surovou ránu do žaludku. V krku měl kyselou chuť, dech se mu zastavil, když na ni pohlédl, rozbolely ho oči.

„Hned se vrátím.“

„Tady je Heinrich Stoltz,“ řekl hlas.

„Čekal jsem, že zavoláte. Předpokládám, že jste dostal číslo v ústředně.“

„Nepotřeboval jsem volat. Všechno je zařízeno. Za dvacet minut bude před restaurací zelený packard. Jistý muž bude mít levou ruku vystrčenou z okénka a bude v ní držet tentokrát balíček německých cigaret. Myslel jsem si, že oceníte stejnou symboliku.“

„Jsem dojat. Ale budete muset změnit dobu a auto.“

„Žádné změny nebudou. Herr Rhinemann je tvrdý.“

„Já také. Je tu nějaká překážka.“

„Lituji. Dvacet minut. Zelený packard.“

Spojeni bylo přerušeno.

To je Stoltzův problém, pomyslel si David. V hlavě měl jedinou myšlenku. Vrátit se k Jean. Vyšel z matně osvětleného kouta a proklouzl kolem lidí u baru, jejíchž stoličky mu stály v cestě. Pospíchal. Překážky, kladené lidmi i okolnostmi, ho zlobily a frustrovaly. Dorazil k obloukovému vchodu do jídelny a rychle se proplétal mezi stoly k vzdálenému boxu. Jean Cameronová tam nebyla. Na stolku našel vzkaz. Byl na zadní straně ubrousku, napsaný silnou tužkou na obočí. Písmo byio chvatné, téměř nečitelné. Davide. Máš určitě co dělat a musíš ledaskam jít – a já jsem dneska večer nudná. Nic víc. Jako kdyby najednou přestala existovat. Zastrčil ubrousek do kapsy a rozběhl se přes místnost k hlavnímu vchodu. U dveří stál majitel.

„Máte nějaký problém, seňor?“

„Kam šla dáma z mého boxu?“

„Paní Cameronová?“

Prokristapána! pomyslel si David při pohledu na klidného porteňa. Co se to děje? Stůl byl rezervovaný na jeho jméno. Jean naznačila, že byla v této restauraci jenom jednou.

„Ano! Paní Cameronová! Kde je, zatraceně?!“

„Odešla před pár minutami. Vzala si první taxi, které tu stálo.“

„Teď mě poslouchejte…“

„Seňor,“ přerušil ho úslužný Argentinec, „venku na vás čeká nějaký pán. Postará se o vaši útratu. Má u nás otevřený účet.“

Spaulding vyhlédl velkými skleněnými tabulemi v hlavních dveřích. Venku stál muž. Měl na sobě bílý oblek ve stylu Palm Beach. David prošel otevřenými dveřmi a přistoupil k němu.

„Jdete za mnou?“

„Čekám přímo na vás, Herr Spaulding. Abych vás odvezl. Auto tu bude za patnáct minut.“

Zelený packard zastavil na druhé straně ulice, přímo naproti restauraci. Z okénka se vysunula řidičova ruka s nedefinovatelným balíčkem Cigaret. Muž v bílém Spauldingovi zdvořile pokynul, aby ho následoval. Když se přiblížil, uviděl David, že řidič je silný člověk v černé úpletové polokošili s krátkými rukávy, která odhalovala a napohled umocňovala jeho svalnaté paže. Na bradě se mu ježilo strniště a obočí měl husté. Vypadal jako navztekaný dělník z doků. Spaulding nepochyboval, že hrubost jeho zjevu je úmyslná. Muž, který přišel s ním, otevřel dveře auta a David nastoupil. Nikdo nepromluvil. Auto vyrazilo k jihu, zpět do centra Buenos Aires, potom severovýchodně ve směru k letišti. Davida poněkud překvapilo, když řidič vjel na širokou silnici, jež vedla podél řeky. Byla to cesta, po které jel odpoledne s Leslie Hawkwoodovou. Uvažoval, jestli tu cestu zvolili úmyslně, aby ho přiměli k nějaké poznámce o té zvláštní souhře náhod. Seděl na zadním sedadle a nedával najevo, že si něčeho všiml. Packard zrychlil na široké cestě, která nyní zahnula vlevo a sledovala vodní tok, který se vinul mezi kopci k severozápadu. Automobil však nezabocil na žádnou z vedlejších silnic, tak jak to udělal před několika hodinami David. Namísto toho řidič udržoval stejně vysokou rychlost. V záři předních světel se na okamžik zalesklo silniční znamení s nápisem Tigre 12 km. Provoz byl mírný. Občas potkali nějaké vozidlo v protisměru a několik aut předjeli. Řidič bez ustání nahlížel do zpětných zrcátek. Uprostřed povlovné zatáčky packard zpomalil. Řidič kývl na muže v bílém, který sedel vedle Davida.

„Přesedneme si teď do jiného auta, pane Spauldingu,“ řekl muž a-vytáhl pistoli.

Před nimi stál osamělý dům, nějaká restaurace nebo hospoda na okraji města. Příjezdová cesta se před domem stáčela na velké parkoviště. Bodové reflektory ozařovaly vchod a trávník před ním.

Řidič zamířil k domovním dveřím. Muž poklepal Spauldin-ga po rameni.

„Tady si, prosím, vystupte. Jděte rovnou dovnitř.“

David otevřel dveře. Překvapilo ho, že uniformovaný dveřník jim nevykročil v ústrety. Místo toho rychle vykročil po štěrkové cestě k parkovišti vedle domu. Spaulding otevřel hlavní dveře a vešel do haly vystlané koberci. Muž v bílém mu teď šel v patách, s pistolí v kapse. Nevešli do jídelny. Muž zdvořile zadržel Davida za paži a zaklepal na dveře ve foyeru, které vypadaly jako dveře do nějaké kanceláře. Dveře se otevřely a oba vešli dovnitř. Kancelář byla maličká, ale Spauldin-ga fascinovali dva muži, které tam uviděl. Jeden měl na sobě bílý oblek ve stylu Palm Beach. Ten druhý – a David se neubránil bezděčnému úsměvu – byl oblečen do stejných šatů, jaké mři na sobe on. Bledě modré manšestrové sako a tmavé kalhoty. Ten člověk byl stejně vysoký jako on, měl stejnou tělesnou stavbu a barvu vlasů a očí. David neměl čas na delší pozorování. Ten nový muž v bílém zhasl stolní lampu, která jediná osvětlovala místnost. Němec, jenž přišel se Spauldin-gem, přistoupil k oknu s vyhlídkou na výjezd z parkoviště. Tiše promluvil:

„Schnell. Beeilen Sie sich… Danke.“ Oba muži rychle přistoupili ke dveřím a vyšli ven. Z Němce u okna byla patrná jen silueta v řídkém světle, jež sem padalo od hlavního vchodu. Kývl na Davida. ,,Kommen Sie hier.“

Přistoupil k oknu a postavil se za muže. Jejich dvojníci šli na příjezdovou cestu, hovořili spolu a gestikulovali, jako by se o něčem mírně dohadovali. Oba kouřili cigarety a tváře měli často skryté za rukou. Stáíi otočeni zády k silnici. Potom zprava přijel automobil ve směru od parkoviště a oba muži do něj nasedli. Auto zamířilo vlevo, k výjezdu na silnici. Několik vteřin čekalo na vhodný okamžik a pak prudce vyrazilo kupředu, zařadilo se do pravého pruhu a zamířilo na jih, k městu. David nechápal, proč považovali za nutné zinscenovat takovouhle složitou hru. Chtěl se zeptat muže za sebou. Než stačil promluvit, všiml si úsměvu na mužově tváři pár centimetrů od svého obličeje. Spaulding vyhlédl ven. Ve vzdálenosti asi padesáti metrů na odstavném pruhu pobřežní silnice se rozzářila Čelní světla. Auto, jedoucí k severu, udělalo ostrou otočku na široké silnici a prudce vyrazilo k jihu. Němec se zazubil. „Amerikanische… Kinder.“ David se vrátil do místnosti. Muž přistoupil ke stolu a znovu rozsvítil lampu.

„To bylo zajímavé cvičeni,“ řekl Spaulding. Muž se na něj podíval. „Jednoduše… jak se to řekne po vašem, eine Vorsichtsmassnahme, tedy…“

„Bezpečnostní opatření,“ řekl David.

„Ja. Přesně tak, vy umíte německy… Pojďte. Herr Rhine-mann nesmí čekat déle, než vyžaduje bezpečnostní opatření.“

I za denního světla si Spaulding uvědomil, že tu prašnou cestu nebude lehké najít. Bez pouličních lamp a jen při slabém měsíčním světle to vypadalo, jako by packard sklouzl z pevného podkladu v jízdě a pod jeho koly se ozvalo známé chrastění štěrku. Řidič znal bezpečně všechny zatáčky i rovné úseky. Když ujeli asi půl míle“lesem, silnice se náhle rozšířila a její povrch začal být znovu hladký a tvrdý. Přijeli na obrovské parkoviště. Na vzdálené straně parkovací plochy se tyčily čtyři kamenné sloupy brány. Nad každým kamenným sloupem byl mohutný reflektor. Jejich paprsky se protínaly, osvětlovaly celý prostor a dosahovaly i na okolní lesy. Mohutné kamenné sloupy byly spojeny plotem ze silných ocelových prutů s tepanou mřížovou bránou uprostřed, jež byla zřejmě ovládána elektronicky. Kolem stáli muži v černých košilích a kalhotech vojenského střihu. Někteří měli psy na vodítku. Dobrmany. Mohutní psi se vzpínali na obojku a zuřivě štěkali. Psovodi vykřikli povely a psi ztichli. Muž v bílém otevřel dveře a vystoupil. Dosel k hlavní bráně. David zahlédl, že za strážným je tmavý betonový nebo štukový přístavek, snad šest metrů dlouhý, s malými okénky, jež zářila do tmy. Strážný se vrátil do domku. Muž v bílém přistoupil k packardu.

„Pár minut počkáme,“ řekl a usadil se zpátky na sedadle. „Myslel jsem, že máme naspěch.“

„Spěchali jsme sem. Aby pan Rhinemann věděl, že jsme tady. Ale to neznamená, že nás musí hned přijmout.“

„Není zrovna pohostinný,“ řekl David. „Herr Rhinemann může být jaký chce.“ Za deset minut se ocelová brána pomalu otevřela a řidič nastartoval motor. Packard projel branou a minul stráže. Do-brmani se znovu zuřivě rozštěkali a jejich velitelé je opět umlčeli. Cesta vedla do kopce a skončila na dalším parkovišti před rozlehlým bílým domem se širokým mramorovým schodištěm, jež vedlo k největším dvojkřidlým dubovým dveřím, jaké kdy David spatřil. Také tady bylo všechno osvětleno reflektory. Uprostřed dvora stála fontána, která s ostatními rekvizitami moc neladila. Ve vodní spršce zářil odraz světel. Působilo to, jako by někdo rozebral nějaký extravagantní plantážnický dům z doby před občanskou válkou na americkém Jihu a kámen po kameni, trám po trámu a mramorový blok po mramorovem bloku ho znovu sestavil hluboko v argentinském lese. Byl to zvláštní pohled a masivní architektonické pojetí nepůsobilo vůbec děsivě. Stavební inženýr v Davidovi byl zaujat a omráčen zároveň. Materiálové vybavení muselo pokulhávat, metody stavby a dopravy byly jistě neuvěřitelné. A náklady nepředstavitelné. Němec vystoupil z auta a přešel k Davidovým dveřím. Otevřel je. „Teď vás opustíme,“ řekl. „Byla to příjemná vyjížďka. Jděte ke dveřím. Budete vpuštěn dovnitř. Auf Wiedersehen.“

David vystoupil z auta a zastavil se na štěrku pod mramorovými schody. Zelený packard vyrazil ze svahu po prudkých serpentinách. Spaulding tam osaměle stál téměř minutu. Pokud ho pozorovali – a to podezření ho napadlo – mohl vypadat jako host ohromený velkolepostí domu. Takový úsudek by ale byl správný jen zčásti. Zároveň se totiž soustřeďoval na prozaičtější části budovy – okna, střechu, pozemek na obou stranách, kam až dohlédl. Neustále musel sledovat možnosti přístupu a úniku. Nic zdánlivě nečekaného nesměl předem vyloučit. Vysel po schodech a přistoupil k obrovským, pevným dřevěným dveřím. Nebyl na nich žádný zvpjiek ani klepadlo. Ani je neočekával. Otočil se a obhlédl okolí, zalité světlem reflektorů. Na dohled nebylo Človíčka. Žádné stráže ani služebnictvo. Nikde nikdo. Všude bylo ticho. Dokonce i zvuky lesa jako by byly ztlumené. Jen šumění vodotrysku se ozývalo do ticha. To ovšem znamenalo, že se tu odněkud na něj upírají neviditelné oči a kdesi se ozývá téměř neslyšný Šepot, upozorňující na jeho přítomnost. Dveře se otevřely. V rámu stál Heinrich Stoltz.

„Vítejte v Jestřábím hnízdě, Herr Spaulding. Je to případné jméno, že? I když poněkud teatrální.“

David vešel. Jak očekával, hala byla obrovská. Za lustrem, který vrhal tisíce křišťálových paprsků, stoupalo mramorové schodiště. Stěny pokrývala látková tapeta zlaté barvy. Nad stříbrnými lampičkami byly rozvěšeny renesanční obrazy. „Takovéhle ptačí hnízdo jsem ještě neviděl.“

„Tudy, prosím. Herr Rhínemann je na balkóně s výhledem na řeku. Je hezký večer.“

Prošli pod groteskním, i když krásným lustrem, podél mramorového schodiště a vešli do skleněných dveří na konci haly. Dveře vedly na rozlehlou terasu, lemující dům po celé délce. Stály na ní stoly z tepaného kovu se skleněnými deskami bez poskvrnky a židle různých tvarů s barevnými polštáři. Na obou stranách od vchodu byly řady velkých dvojkřídlých dveří. Vedly pravděpodobně do dalších částí velkého domu.

Terasa byla lemována kamennou balustrádou ve výši pasu, se soškami a popínavými rostlinami na sloupcích. V dálce se valila voda řeky Lujánu. Na levé straně terasy byla malá plosina, oddělená brankou. Nahoře byly vidět mimořádně silné dráty. Bylo to stanoviště lanovky, která zřejmě vedla dolů k řece.

David obhlédl všechen ten přepych a Čekal, kdy se objeví Rhinemann. Nebyl tu nikdo. Přistoupil k zábradlí a zjistil, že zhruba o dvacet metrů níže je další terasa. Reflektory na dně modrozelené vody osvětlovaly dokonalý bazén, kde nechyběly ani závodní dráhy. Kolem bazénu byly po terase rozesety další kovové stofy se slunečníky a lehátka. Vše to rámoval pečlivě střižený trávník, který v proměnlivé hře světel vypadal jako nejhustší a nejjemnější porost na golfovém hřišti. Poněkud nepatřičně se tu tyčily siluety tyček a kuličkových branek. Na hebkém povrchu bylo postaveno kriketové hřiště.

„Doufám, že jednou přijedete a budete s námi sdílet naše prosté radosti, plukovníku Spauldingu.“

Zvláštně tichý hlas Davida překvapil. Otočil se. Ve stínu obloukového vchodu do haly stála mužská postava. Erich Rhinemann ho pozoroval. Rhinemann vyšel z tmavého kouta na světlo. Byl středně vysoký, prošedivělý, s rovnými vlasy sčesanými bez pěšinky přímo dozadu. Na svou výšku byl poněkud rozložitý – sporý, jak se říká, ale jeho míra kolem břicha trochu kazila dojem. Měl velké, masité ruce, i když docela ušlechtilé. Mezi prsty svíral vinnou sklenku. Vstoupil do pruhu světla a David ho teď viděl zřetelněji. Rhinemannova tvář Spauldinga vyděsila, i když by nedovedl říci proč.

Byla to široká tvář. Široké čelo nad širokými rty, pod dosti širokým, zploštělým nosem. Byl silně opálen, s obočím téměř vyběleným sluncem. A potom si David uvědomil, co ho vyděsilo. Erich Rhinemann byl starý muž. Do tmavá opálená pleť skrývala milióny vrásek, které mu propůjčila léta. Oči měl úzké, s oteklými váčky, jaké mívají staří lidé. Bezchybně střižené sportovní sako a kalhoty by slušely někomu mnohem, mnohem mladšímu.i

„Habitchnest ist prachting. Unglaublich,“ řekl David zdvořile, ale bez zřejmého nadšeni.

„Jste tak laskav,“ odpověděl Rhinemann a podal mu ruku. „A také ohleduplný. Ale neexistuje důvod, proč bychom nemohli mluvit anglicky… Pojďte, posaďte se. Mohu vám nabídnout něco k pití?“ Finančník ho zavedl k nejbližšímu stolu.

„Děkuji, nebudu pít,“ řekl David a usadil se proti Rhine-mannovi. „Mám v Buenos Aires nějakou neodkladnou záležitost. Snažil jsem se to vysvětlit Stoltzovi, ale zavěsil.“

Rhinemann se podíval na nevzrušeného Stoltze, který se opíral o zábradlí. „Bylo to nutné? S Herr Spauldingem by se takhle nemělo zacházet.“

„Obávám se, že to nutné bylo, mein Herr. Pro dobro našeho amerického přítele. Dostali jsme zprávu, že je sledován. Byli jsme na takovou eventualitu připraveni.“

„Pokud mě někdo sledoval, pak jste to byli vy.“

„Až potom, plukovníku. To nepopírám. Ale předtím jsme k tomu neměli důvod.“

Rhinemannovy úzké oči přeskočily na Spauldinga. „To je znepokojivé. Kdo vás mohl sledovat?“

„Můžeme si promluvit o samotě?“ zeptal se David a podíval se na Heinricha Stoltze.

Finančník se usmál. „V našich záměrech není nic, u čeho by nemohl být Botschaftssekretar. Je to jeden z mých nejspolehlivějších spolupracovníků v Jižní Americe. Nic bychom před ním neměli skrývat.“

„To nemůžete vědět, dokud jsme si nepromluvili o samotě.“

„Náš americký plukovník má možná zábrany,“ přerušil je

Stoftz tónem, z něhož byla cítit invektiva. „Toho člověka z Lisabonu jeho vláda nepokládá za kompetentního. Je pod americkým dohledem.“

David si zapálil cigaretu. Neodpověděl německému atašé. Pak promluvil Rhinemann a udělal gesto svýma velkýma, delikátníma rukama.

„Jestli je to tak, není důvod někoho vylučovat. A jiné vysvětleni tu rozhodně nemůže být.“

„My kupujeme,“ řekl David s tichým důrazem. „Vy prodáváte…“ Stoltz chtěl něco říci, ale Rhinemann zvedl ruku.

„To, co naznačujete, je nemožné. Vše jsme zařizovali zcela tajně. Byli jsme stoprocentně úspěšní. A Herr Stoltz je důvěrníkem nejvyššího velení. Je důvěryhodnější než velvyslanec.“

„Nerad se opakuji,“ promluvil David rozzlobeně. „Zejména když platím.“

„Nech nás o samotě, Heinrichu,“ řekl Rhinemann s očima upřenýma na Spauldinga.

Stoltz se prkenně uklonil a rychle a vztekle vyšel klenutým vchodem do haly.

„Děkuji.“ David změnil polohu v křesle a vzhlédl k malým balkónkům ve druhém a třetím podlaží vily. Napadlo ho, kolik asi mužů stojí u oken, jak ho pozorují, připraveni vyskočit, kdyby udělal jediný chybný pohyb.

„Jsme sami, jak jste si přál,“ řekl německý expatriant a stěží přitom dokázal ovládnout svůj hněv. „O co jde?“

„Stoltz není čistý,“ řekl Spaulding. Odmlčel se a pozoroval, jak na tu novinu finančník zareaguje. Nezareagoval nijak, měl s tím počítat. David pokračoval v domnění, že Rhinemann nepochopil. „Na velvyslanectví nedostal správnou informaci. Na našem by možná pořídil lépe.“

„To je pošetilé.“ Rhinemann se ani nepohnul a zíral na Davida přivřenýma očima. „Na čem zakládáte svůj dojem?“

„Na gestapu. Stoltz tvrdí, že v Buenos Aires není žádné aktivní gestapo. Mýlí se. Je aktivní. Je rozhodnuto, že nás zastaví. Vás že zastaví.“

Erich Rhinemann se přestal ovládat, i když jen nepatrně. Téměř neviditelně mu zacukalo pod očima, a bylo-li to vůbec možné, jeho pohled ještě o něco více ztvrdl.

„Vysvětlete to, prosím.“

„Chci, abyste mi napřed odpověděl na otázky.“

„Vy chcete odpovědět.:.“ Rhinemann pozvedl hlas a rukou stiskl stůl. Na prošedivělých spáncích mu vystoupily žíly. Odmlčel se a potom pokračoval jako dřív. „Promiňte. Nejsem zvyklý, aby mi někdo kladl podmínky.“

„Předpokládám, že nejste. Já na druhé straně nejsem zvyklý jednat s kontaktem, jako je-Stoltz, který nechce vidět svou vlastní zranitelnost. Takoví lidé mě zlobí… a nahánějí mi strach.“

„Ty otázky. Jaké jsou?“

„Předpokládám, že jste vyzvedli ty plány?“

„Ano.“

„Jsou na cestě?“

„Dorazí dnes večer.“

„Pracujete rychle. Náš člověk tu bude až pozítří.“

„Teď jste to vy, kdo obdržel špatnou informaci, Herr plukovníku. Americký vědec Lyons tu bude zítra.“

David v první chvíli mlčel. V minulosti použil tenhle trik na tolik lidí, že teď nedal najevo překvapení.

„V San Telmu ho čekají pozítří,“ řekl David. „Ta změna je nedůležitá, ale takhle mi to řekl Kendall.“

„Dříve než nastoupil do letadla společnosti Pan American, Mluvili jsme spolu až potom.“

„Mluvil zřejmě se spoustou lidí. Má ta změna nějaký smysl?“

„Rozvrh se dá zpomalit nebo zrychlit podle nutnosti.“

„Nebo změnit, aby byl někdo vyveden z rovnováhy,“ přerušil ho David.

„O to se tady nejedná. Nemělo by to žádný smysl. Jak už jste to velice přesně vyjádřil – vy kupujete a my prodáváme.“

„A není pochopitelně důvod, proč by gestapo v Buenos Aires…“

„Můžete se vrátit k předmětu našeho rozhovoru, prosím?“ přerušil ho Rhinemann.

„Hned,“ odpověděl Spaulding, který si uvědomil, že Němec má znovu nervy napjaté. „Potřebuji osmnáct hodin, abych dostal své kódy do Washingtonu. Musi jít kurýrní poštou, pod chemickou pečetí.“

„Stoltz mi to řekl. Zachoval jste se pošetile. Kódy jste měl poslat.“

„Eine Vorsichtsmassnahme, mein Herr,“ řekl David. „Jednoduše řečeno, nevím, kdo na našem velvyslanectví je koupený, ale někdo určitě. Kódy se dají ukrást mnoha způsoby. Ty autentické budou poslány, teprve až Lyorts ověří plány.“

„Pak ale musíte postupovat rychle. Odešlete své kódy ráno. Zítra večer přivezu první sadu výtisků do San Tehna… Eine Vorsichtsmassnahme. Zbylou sadu dostanete, až nás ujistíte, že je Washington připraven zaplatit ve Švýcarsku… jako důsledek toho, že dostali vaše kódy. Neodjedete z Argentiny, dokud se mi neozvou z Bernu. Nedalekorje malé letiště Mendarro. Moji muži ho mají pod kontrolou. Budete tam mít letadlo.“

„Platí,“ řekl David a udusil cigaretu. „Zítra večer první sadu výtisků. Zbytek do čtyřiadvaceti hodin… Teď máme Časový plán. Přesně to mě zajímalo.“

„Gut! A teď se vrátíme k té záležitosti s gestapem.“ Rhinemann se předklonil, žíly na spáncích mu znovu vystoupily pod opálenou pokožkou. „Řekl jste, že mi něco vysvětlíte!“ Spaulding to udělal.

Když byl hotov, Erich Rhinemann těžce dýchal. Jeho úzké oči mezi váčky vyhlížely zuřivě, ale Rhinemann se opanoval. „Děkuji. Jsem přesvědčen, že existuje vysvětlení. Budeme pokračovat podle plánu… Byl to dlouhý a těžký večer. Odvezou vás zpátky do Córdoby. Dobrou noc.“

„Altmüller!“ zařval Rhinemann. „Ten idiot! Cvok jeden!“

„Nerozumím,“ řekl Stoltz.

„Altmüller…“ Rhinemann ztišil hlas, ale zuřivost v něm zůstala. Otočil se k balkónu, jako by oslovoval tmu a řeku pod sebou. „Při svých šílených pokusech odpojit nejvyšší velení od Buenos Aires, aby uvolnil ruce vlastnímu ministerstvu, byl chycen vlastním gestapem!“

„V Buenos Aires není žádné gestapo, Herr Rhinemann,“ řekl Stoltz pevně. „Ten člověk z Lisabonu lže.“

Rhinemann se otočil a zahleděl se na diplomata. Pak promluví! ledovým hlasem. „Já poznám, když někdo lže, Herr Stoltz. Ten člověk z Lisabonu mluví pravdu. Nemá důvod lhát. Jestliže tedy Altmüllera nechytili, znamená to, že mé zradil. Poslal sem gestapo. Nemá vůbec v úmyslu uskutečnit nějakou výměnu. Sebere diamanty a plány zničí. Židobijci mě zavedli do pasti.“

„Já jsem jediný koordinátor s Franzem Altmüllerem,“ řekl Stoltz nejpřesvědčivějším hlasem, jakého byl schopen. Vypěstoval si ho ve službách pro ministerstvo zahraničí. „Vy jste to tak zařídil, pane Rhinemanne. Nemáte vůbec důvod k pochybnostem. Lidé ve skladišti Ocho Caíle už jsou skoro hotovi. Koeningovy diamanty budou ověřeny během jednoho, nejvýš dvou dnů. Kurýr přiveze plány během noci. Všechno probíhá podle programu. Výměna se uskuteční.“

Rhinemann se znovu odvrátil. Položil silné, ale ušlechtilé ruce na zábradlí a zadíval se do dálky. „Existuje jediná jistá cesta,“ řekl tiše. „Rádio Berlín. Chci, aby byl Altmüller v Buenos Aires. Jinak k žádné výměně nedojde.“

Němec v bílém obleku ve stylu Palm Beach se převlékl do šatů vojenského střihu, jaké nosili Rhinemannovi hlídači. Řidič byl jíný než předtím. Byl to Argentinec. Také auto bylo jiné. Tentokrát to byl šestisedadlový bentley s mahagonovou palubní deskou, Šedým polstrováním a záclonkami na oknech. Bylo to vozidlo vhodné pro britskou diplomatickou službu, ne však přímo pro velvyslance. Vzbuzovalo respekt. Další Rhine-mannův tah, pomyslel si David. Řidič vyjel s autem ze serpentin prašné cesty, utopených ve tmě, na temnou silnici podél řeky. Stiskl akcelerátor až k podlaze a bentley prudce vyrazil. Němec nabídl Spauldingovi cigaretu. David zavrtěl hlavou.

„Takže vás mám zavézt na americké velvyslanectví, seňor?“ zeptal se řidič, který mírně pootočil hlavu, ale nespustil oči z cesty. „Obávám se, že to nemohu. Příkaz seňora Rhinemanna zněl, že vás mám odvézt do domu v ulici Córdoba. Promiňte.“

„Nemůžeme porušovat instrukce,“ dodal Němec.

„Doufám, že to neděláte nikdy. Takhle se vyhrávají války.“

„Vaše invektiva není na místě. Já jsem zcela nezúčastněný.“

„Zapomněl jsem. Jestřábí hnízdo je neutrální.“ David ukončil konverzaci, přehodil nohu přes nohu a věnoval se výhledu z okna. Myslel jen na to, jak se dostat na velvyslanectví a k Jean. Použila slovo Tortugas. Zase ten úskočný Tortugas! Jak o něm mohla vědět? Bylo vůbec myslitelné, že by byla součástí toho všeho? Částí nejasného obrazu? Ne. Tortugas za to nestojí. Jean to řekla takhle. Naléhala na něj. Leslie Hawkwoodová na něj také naléhala. Leslie urazila čtyři tisíce mil, aby na něj naléhala v jeho zájmu. A jak fanaticky. Odjeď z Buenos Aires, Davide! Souvisí to spolu nějak? Panebože, pomyslel si. Opravdu to spolu souvisí?

„Seňore!“

Řidič promluvil drsným hlasem a vyrušil ho z myšlenek. Němec se instinktivně otočil v sedadle a vyhlédl zadním okénkem. Zeptal se dvěma slovy:

„Jak dlouho?“

„Dost dlouho na to, aby se nedalo pochybovat. Všiml jste si toho?“

„Předjel jsem tři auta. Potom jsem zpomalil a zajel do krajního pravého pruhu. Drží se za námi. Přibližuje se.“

268

„Jsme v okrese Hill Dvě, je to tak?“ zeptal se Němec.

„Si… Rychle nás dojíždí. Má silný vůz. Na dálnicí nás dojede.“

„Jeďte na Colinas Rojas! Na první odbočce zahněte doprava. Na kterékoli!“ poručil Rhinemannův poručík a při řeči vytáhl z kapsy pistoli.

Bentley vjel do smyku a po diagonále zahnul doprava a hodil Davida s Němcem na levou stranu zadního sedadla. Argentinec donutil motor k největšímu výkonu, vyrazil proti kopci, přeřadil a ve vteřině dosáhl maximální rychlosti. Za prvním kopcem byla rovinka,’než začalo stoupání na další kopec, a řidič toho využil k přeřazení na vyšší rychlost. Auto vyrazilo v prudké akceleraci, jako by to byla obrovská kulka. Další kopec byl prudší. Řítili se vzhůru. David si pomyslel, že řidič svůj vůz dobře zná.

„Vidím světla,“ vykřikl Němec. „Sledují nás!“

„Místy je tu rovina… aspoň myslím,“ řekl řidič. „Za těmihle kopci. Je tam hodně odboček. V jedné z nich se zkusíme schovat. Snad pojedou dál.“

„Ne.“ Němec pořád vyhlížel zadním okénkem. Zkontroloval zásobník své pistole a spokojen ho zasunul na místo. Potom se otočil od okénka a sáhl pod sedadlo. Bentley se zachvíval a poskakoval po venkovské cestě a Němec zuřivě lovil rukou pod svýma nohama a klel.

Spaulding uslyšel cvaknutí kovových západek. Němec si připnul pistoli k opasku a volnou rukou vytáhl zpod sedadla samopal, ve kterém David rozpoznal nejnovější a nejvýkonnější automat, jaký Třetí říše vyvinula. Němec chvatně zasunul zásobník s více než čtyřmi dávkami munice.

Rhinemannův poručík řekl: „Dojeďte na rovinu a nechte je přiblížit.“

David si zapnul bezpečnostní pás. Pravou rukou se zachytil za kožený řemen na zadní straně předního sedadla a levou se opřel o okenní rám.

„Nepoužívejte to,“ řekl drsně Němci. „Nevíte, co jsou zač.“

Muž se samopalem si Spauldinga krátce změřil, jako by ho tím pohledem vykazoval do patřičných mezí. „Vím, co je mojí povinností.“ Natáhl se na pravou stranu zadního okénka, kde byl do plsti zasazen kovový kroužek. Vložil do něj prst a zatáhl směrem k sobě. Objevil se okrouhlý otvor, Široký asi třicet centimetrů a dvanáct centimetrů vysoký. David se podíval na levou stranu okna. Tam také byl kroužek, další otvor. Rhinemannův vůz byl vybaven pro nebezpečné situace. Dalo se z něj střílet na každé auto, které by ho chtělo pronásledovat. Ze všech úhlů byl čistý výhled a ani členitý terén při velké rychlosti nedělal potíže.

„Co když je to americký dozor, který mě takhle kryje?“ vykřikl David na Němce, který si klekl na sedadlo a chystal se vsunout hlaveň do otvoru.

„Není.“

„To nemůžete vědět!“

„Seňores!“ zvolal řidič. „Sjíždíme z kopce. Bude to hodné dlouhá, mírná zatáčka. Vzpomínám si na ni! Dole jsou louky s vysokou trávou. Rovina… Cesty. Držte se!“

Bentley se najednou převážil, jako by přejel přes okraj propasti.

Vůz zrychlil tak mocně a nečekaně, že to Němce s jeho automatem hodilo napřed dozadu a jeho tělo bylo na zlomek vteřiny celé ve vzduchu. Nakonec dopadl na opěradlo předního sedadla a samopal držel nad hlavou, aby vyrovnal pád. David nesměl váhat. Hmátl po zbrani, sevřel prsty kolem pojistky spouště, zakroutil s ní a vytrhl ji Němci z rukou. Rhinemannova poručíka Spauldingova akce ohromila. Sáhl k opasku pro pistoli. Bentley se teď řítil k patě kopce maximální rychlosti. Dojeli k pomalé zatáčce, o které se zmínil Argenti-nec. Auto vjelo na dlouhou nakloněnou dráhu pouze po dvou kolech,-zbylá dvě kola nad zemi. David s Němcem se vzpírali zády o opačné strany vozu, s nohama pevně zapřenýma o koberec.

„Dej to sem!“ Němec držel Davidovi pistoli na prsou. David měl automat v podpaždí, ústí té monstrózní zbraně namířené na Němcův žaludek.

„Ty střelíš, já střelím,“ vykřikl. „Já se z toho možná dostanu, ale ty ne. Budeme tě sbírat po autě.“

Spaulding viděl, že řidič propadl panice. To, co se dělo na zadním sedadle, a navíc kopec, velká rychlost a zatáčky mu způsobily krizi, kterou nedovedl zvládnout.

„Seňores! Madre de JesúsL. Vždyť nás tu zabijete!“

Bentley se na okamžik dotkl kamenitého okraje cesty. Náraz byl zničující. Řidič strhl auto zpátky doprostřed cesty.

„Chováte se hloupě,“ promluvil Němec. „Ti lidé jdou po vás, ne po nás!“

„Tím si nemohu být jist. Já nezabíjím lidi na základě dohadů.“

„Nechci nikoho zabíjet… Dejte pryč tu pistoli! Oba víme, co z toho může být.“

Němec zaváhal.

Znovu to s nimi hodilo. Bentley narazil na velký kámen nebo padlý kmen. Rhinemannovu poručíkovi to stačilo. Položil pistoli na sedadlo.

Oba protivníci si měřili.jeden druhého: David nespouštěl oči z Němcových rukou, Němec ze své zbraně.

„Madre de Díos!“ vykřikl Argentínec na znamení úlevy. Bentley pomalu snížil rychlost.

David vyhlédl ven. Vyjížděli ze zatáčky. V dálce ležela pole jako doširoka rozestřené cíchy. V matném měsíčním světle se odrážely miniaturní pampy. Natáhl se a zvedl ze sedadla Němcovu pistoli. Byl to nečekaný pohyb. Rhinemannův poručík se na sebe zlobil.

„Vydechněte si,“ řekl Spaulding řidiči. „Dejte si cigaretu. A zavezte mě do města.“

„Plukovníku!“ zahřměl Němec. „Držte si zbraně, ale za námi je auto! Když už se nechcete řídit mými radami, odbočme aspoň pryč z cesty!“

„Nemám času nazbyt. Neřekl jsem mu, aby zpomalil, jen aby_ se uvolnil.“

RidiČ vjel na rovinu a znovu přidal rychlost. Poslechl Davida a zapálil si cigaretu. Auto už zase pevně sedělo na silnici.

„Zůstaňte sedět,“ přikázal Spaulding, posadil se Šikmo do pravého rohu s jedním kolenem na podlaze a s puškou připravenou.

Argentinec vyhrkl vyděšeným, bezbarvým hlasem: „Už zase vidím světla. Blíží se rychleji, než jak já mohu jet… Co si přejete, abych udělal?“

David zhodnotil situaci. „Dáme jím šancí, aby mohli reagovat. Je měsíční světlo dost silné, abyste viděl na silnici?.S vypnutými světly?“

„Na chvíli. Ne nadlouho. Už si tu cestu dál nepamatuju.“

„Zablikejte! Dvakrát… Teď!“

Řidič udělal, co se po něm žádalo. Výsledek byl zvláštní: náhlá tma, prudké světlo – a bentley se řítil po silnici a po obou stranách se míhala vysoká tráva.

David pozoroval světla pronásledujícího vozu zadním okénkem. Na jejich signály nezaznamenal žádnou odpověď. Uvažoval, jestli jim to bylo jasné, jestli pochopili jeho vzkaz.

„Zablikejte ještě jednou,“ poručil řidiči. „A držte to pár vteřin. Teď!“

Z palubní desky bylo slyšet cvakáni, jak se světla přepínala vždy na tří čtyři vteřiny. Cvak, světlo. Cvak, znovu tma. A pak se to stalo. Z automobilu pronásledovatelů se ozvala střelba. Zadní okno se roztříštilo. Střepy se jim zaryly do kůže a do potahů vozu. David cítil, jak mu po tváři stéká krev. Němec vyjekl bolestí a chytil se za zakrvácenou levou ruku. Bentley prudce vybočil z dráhy. Řidič strhával volant hned najedou, hned na druhou stranu a auto šněrovalo po silnici.

„Tady je ta vaše reakce!“ zařval Rhinemannův poručík se směsí vzteku a strachu v očích. David mu rychle podal samopal. „Střílejte!“

Němec prostrčil hlaveň do otvoru. Spaulding zatáhl za kroužek na své straně a vyndal pistoli. Z auta za nimi se ozvala další dávka. Stříleli ze samopalu velkého kalibru, tříštivými střelami. Pokropili celý zadek bentleye. Střecha a strany byly proděravělé, několik siřel roztříštilo přední okno. Němec začal střílet z automatu. David mířil, jak nejlépe dovedl – jak bentley křižoval silnici, snažil se udržet pronásledovatele tak, aby nemohli zamířit na střílny. Stiskl spoušť a doufal, že se trefí do pneumatik, které se čím dál víc přibližovaly. Němcova zbraň vydávala ohlušující rachot. Rány byly jako zvuk hromu a nevelká, elegantní kabina se otřásala jejích ozvěnou. David zahlédl explozi v tom okamžiku, kdy k ní došlo. Střecha přibližujícího se auta byla náhle samý kouř a pára. Z oblaku páry však dál vycházely výstřely.

„Eeaách!“ vykřikl řidič. David se ohlédl a uviděl, jak se z mužovy hlavy řine krev. Krk měl napůl ustřelený. Argentinec pustil volant a rozhodil ruce. Spaulding se natáhl dopředu, ale na volant nedosáhl. Bentley vyjel ze silnice a vklouzl do vysoké trávy. Němec vytáhl automatickou pušku z otvoru. Rozbil hlavní postranní okno a zasunul druhý zásobník. Bentley sebou trhl a prudce zastavil. Auto pronásledovatelů v mraku kouře a v plamenech bylo teď na cestě v jedné rovině s nimi. Dvakrát to v něm škytlo, zakymácelo se a ztuhlo na místě bez pohybu. Ze siluety auta se pořád ozývaly výstřely. Němec vykopl dveře bentleye a vyskočil do vysoké trávy. David se přikrčil u levých dveří, nahmatal kličku a plnou vahou zatlačil na stěnu, aby při pouhém doteku mohl dveře otevřít a vrhnout se do úkrytu. Náhle se vzduch naplnil rachotem automatické zbraně.

Tmu proťaly výkřiky. David rozrazil dveře, a když vyskakoval, zahlédl Rhinemannova poručíka, jak se v trávě zvedá.

Vstal a šel v dešti kulek, s prstem na automatické spoušti. Celé jeho tělo se otřásalo a škubalo sebou pod nárazy kulek, které mu pronikaly do svalů. Potom padl. Když se to stalo, ozval se z auta na silnici další výbuch. Pod karosérií vybuchla nádrž na benzín a rozstříkla doširoka oheň a kov. David uskočil za zadek bentleye s odjištěnou pistolí. Střelba ustala. Bylo slyšet jen hukot plamenů a syčení páry. Ze svého úkrytu obhlížel masakr na silnici. Potom to auto poznal. Byl to ten duesenberg, který odpoledne přijel pro Leslie Hawkwoodovou. Vzadu byla vidět dvě mrtvá těla, pomalu stravovaná plameny. Řidič visel přes sedadlo, s bezvládnýma rukama, nehybnou šijí a očima ve smrti široce otevřenýma. Byl tam ještě čtvrtý muž, vypadlý na zem z otevřených pravých dveří. Pohnul rukou! A potom hlavou! Byl živ! Spaulding se rozběhl k hořícímu duesenbergu a odtáhl bezvládného člověka dál od vraku. Viděl už umírat hodně lidí, a proto hned postřehl, jak rychle z toho muže vyprchává život. Nemělo smysl snažit se zadržet smrt. Jedině jí využit. David se sehnul nad mužem.

„Kdo jste? ProČ jste mě chtěl zabít?“ Mužovy oči v důlcích zatápaly a upřely se na Davida. V kouři z vybuchlého duesenbergu poblikávalo jediné přední světlo. Auto také umíralo.

„Tak kdo jste? Řekněte, kdo jste!“

Muž nechtěl nebo nemohl mluvit. Pohnul rty, ale ne proto, aby něco řekl.

Spaulding se nahnul ještě blíž.

Muž zemřel, když se snažil plivnout Davidovi do tváře. Hlava mu klesla a slina slitá s krví mu stekla po bradě. Ve světle plamenů Spaulding rozhrnul muži sako. Nemel u sebe žádné doklady. V kalhotách také ne. Prohledal lemy kabátu, roztrhl mu košili až do pasu. Potom se zarazil. Překvapený a zvědavý. Mrtvý muž mĚl na břiše nějaké rány. Ale od kulek nebyly. Takové rány už David viděl. Nemohl si pomoci. Zvedl muže za krk, sundal mu plášť z levého ramene a roztrhl mu rukáv košile, aby mu obnažil paži. Bylo tam. Hluboko pod kůží. Aby se ho nikdy nemohl zbavit. Vytetované číslo z tábora smrti.

Ein Volk, ein Reich, ein Fůhrer.

Mrtvý muž byl Žid.

Když Spaulding dorazil do svého bytu v ulici Córdoba, bylo skoro pěl ráno. Trvalo mu dlouho, než odstranil z těl mrtvého argentinského řidiče a Rhinemannova poručíka všechno, podle čeho by se dali identifikovat. V kufru auta našel nějaké nástroje a odmontoval s nimi tabulky s číslem bentleye. Přetočil hodiny na palubní desce dopředu a potom je rozbil. Když nic jiného, mohou tyto detaily zpomalit práci policie – aspoň o pár hodin – a dát mu cenný čas, než předstoupí před Rhinemanna. Rhinemann ho o tu konfrontaci jistě požádá. Měl toho hodně na zjišťováni, musel si dát spoustu věcí dohromady.,

Šel pěšky skoro hodinu přes dva kopce – Colinas Rojas – až k silnici podél řeky. Odstranil si sklo z ran na tváři a“ blahořečil si, že ho nebylo moc a rány nebyly hluboké. Donesl tu děsivou automatickou pušku daleko od scény smrti, odstranil pojistku komory a rozbíjel kryt spoustě tak dlouho, až byla zbraň zcela nepoužitelná. Potom ji odhodil do lesa. Cestou mu zastavil mlékařský vůz z okresu Tigre. Vyprávěl řidiči divokou historku, plnou alkoholu a sexu – řekl, že ho obrali a může si za to sám. Řidiči se moc líbilo, jaký má ten cizinec smysl pro humor, jak dovede riskovat a přijímat prohru. Celou cestu se spolu smáli. Věděl, že nemá smysl pokoušet se spát, a že by to také bylo lehkomyslné. Měl toho na práci příliš moc. Místo spánku se osprchoval a udělal si obrovskou konvici kávy.

Z oceánu vstával nový den, ale David měl opět jasnou hlavu. Bylo načase zavolat Jean. Vyděšenému námořníkovi v ústředně velvyslanectví řekl, že paní Cameronová na ten hovor čeká. Ve skutečnosti volá pozdě, protože zaspal. Paní Cameronová chtěla jet na ryby na hluboké moře. Měli být v La Boca v šest.

„Haló?… Haló,“ hlas Jean zněl napřed zmateně a potom překvapeně,i

„Tady je David. Nemám čas na omluvy. Musím té okamžitě.vidět.“

„David? Ach, panebože!…“

„Za dvacet minut budu u tebe v kanceláři.“

„Prosím tě…“

„Není čas! Za dvacet minut. Prosím tě, buď tam… Potřebuju tě, Jean. Potřebuju tě!“

Poručik,který držel denní službu u brány velvyslanectví, byl ochotný, i když bylo vidět, že s Davidovým konáním nesouhlasí. Souhlasil, aby ústředna zavolala paní Cameronovou vnitřním telefonem. Když si pro něj přijde a osobně si ho odvede, námořník ho pustí. Jean se objevila na schodech před domem. Vypadala moc hezky. Šla po příjezdové cestě k bráně a tam ho uviděla. V první chvíli potlačila výkřik. Rozuměl jí. Tyčinka na zastaveni krvácení nedokázala vymazat z jeho tváří ani čela stopy po půl tuctu řezných ran, ze kterých si vytahal střepy. Trochu snad zahladila to nejhorší, nic víc. Když šli chodbou, nemluvili. Místo slov ho držela za ruku s takovou silou, že přešel na druhou stranu. Dotýkala se totiž ramene, které se ještě nezhojilo po úrazu na Azorských ostrovech. Ve své kanceláři zavřela dveře a vrhla se mu do náruče. Celá se třásla.

„Davide, promiň, promiň. Byla jsem hrozná. Chovala jsem se nemožně.“

Vzal ji za ramena a jemně ji od sebe odtáhl. „Měla jsi problémy?“

„Zdá se mi, že se s nimi nedovedu vyrovnat. A přitom jsem vždycky myslela, jak jsem v tom dobrá… Co se ti to stalo s obličejem?“

„Tortugas,“ řekl a díval se jí do očí. „Tortugas se mi stal.“

„Panebože,“ zašeptala a skryla obličej na jeho prsou. „Jsem strašně rozložená. Nemohu říkat, co bych chtěla. Prosím tě, ne. Nedopusť, aby se ještě něco stalo.“

„Tak to mi budeš muset pomoct..“

Ustoupila o krok. „Já? Jak já ti mohu pomoct?“

„Odpověz na pár otázek… Poznám, když budeš lhát.“

„Lhát?… Nedělej si legraci. V živote jsem ti nelhala.“

Věřil jí, ale tím nebyl jeho úkol o nic jednodušší. Arů jasnější. „Kde jsi vzala jméno Tortugas?“

Sundala mu paže z šije. Nechal ji. Odstoupila od něj, ale držela se pořád v jeho blízkosti.

„Udělala jsem něco, na co nejsem pyšná. Nikdy předtím jsem to neudělala.“ Otočila se a dívala se mu do tváře.

„Šla jsem do Caves, i když jsem k tomu neměla oprávněni… a přečetla jsem si tvůj svazek. Jsou to určitě nejtenčí desky v dějinách diplomatických služeb.“

„Co se tam píše?“

Řekla mu to.

„Takže, jak vidíš, můj včerejší mytický David má solidní základ v realitě.“

Spaulding přešel k oknu, které vedlo na západní trávník, patřící k velvyslanectví. Časné slunce už svítilo a v trávě se třpytila rosa. Připomnělo mu to ten přepečlivě opatrovaný trávník, který viděl v noci ve světle reflektorů z Rhinemannovy terasy. A ta vzpomínka mu připomněla kódy. Otočil se. „Musím mluvit s Ballardem.“

„Víc mi neřekneš?“

„Nemytický David musí pracovat. Na tom se nedá nic změnit.“

Vrátil se k ní. „Ne, to ty nemůžeš změnit. Moc bych si přál, abys mohla. Kéž bych aspoň já mohl. Abych parafrázoval jistou dívku, nedovedu přesvědčit sám sebe, že to, co dělám, může něco změnit, ale reaguju už asi ze zvyku. Možná je v tom moje ego. Možná že to je takhle jednoduché.“

„Já jsem řekla, Že jsi dobrý, že?“

„Ano. A já opravdu jsem… Víš, co jsem?“

„Zpravodajský důstojník. Agent. Muž, který pracuje s jiný-• mi muži. Šeptem uprostřed noci a s velkou spoustou peněz • a lží. Takhle já to vidím, víš.“

„Tohle jsem nemyslel. To je má nová podoba. Ale co jsem doopravdy… Jsem stavební inženýr. Stavím budovy a mosty a přehrady a dálnice. Jednou jsem stavěl v zoologické zahradě v Mexiku. Nejlepší pavilón primátů, jaký jsi kdy viděla. Naneštěstí jsme prostavěli tolik peněz, že si zoologická společnost nemohla dovolit koupit opice, ale ten pavilón tam je.“ Tiše se zasmála. „S tebou je legrace.“

„NejradŠi ze všeho jsem stavěl mosty. Je to hezké, překonávat přirozenou překážku a nezničit ji při tom, nevzít jí její smysl.“

„Nikdy jsem si nemyslela, že inženýři jsou romantické by tosti.“

„Stavební inženýři jsou. Aspoň ti nejlepší z nich… Ale to už je dávno. Až bude po těch zmatcích, vrátím se k tomu, ale nejsem blázen. Vím, jakým nevýhodám budu muset Čelit. To není totéž jako právník, který odloží své desky a pak se jich zase chopí. Právo se tak moc nemění. Nebo burzovní makléř. Zákony trhu jsou pořád stejné.“

„Nevím, k čemu směřuješ.“

„Technika. To je jediný civilizovaný přínos války. Ve stavebnictví jsou změny přímo revoluční. Za tři roky byly vyvinuty docela nové technologie. Já jsem u toho nebyl. Moje poválečné reference nebudou nejlepší.“

„Propána, ty se lituješ?“

„No ano! Na jednu stranu… Přesněji řečeno mě to štve. Nikdo mi nedržel pistoli u spánku. Dal jsem se na tohle divné povolání sám a neměl jsem to správně zdůvodněné a nedovedl jsem předvídat… Proto teď musím být dobrý.“

„A co my? Existuje vůbec nějací my?“

„Mám tě rád,“ řekl jednoduše. „Vím to jistě.“

„Po pouhém týdnu? Proto si tu otázku pořád kladu. Nejsme přece děti.“

„Děti nejsme,“ odpověděl. „Děti nemají přístup k archívu státního departmentu.“ Usmál se a vzápětí zvážněl. „Potřebu-ju tvoji pomoc.“

Vrhla na něj ostrý pohled. „O co jde?“

„Co víš o Erichu Rhinemannovi?“

„Je to špatný chlap.“

„Je to Zid.“

„Pak je to tedy špatný Žid. Na rase a náboženství nezáleží, nejsou podstatné.“

„Proč je špatný?“

„Protože zneužívá lidí. Všech bez rozdílu. A zlomyslně. Prostřednictvím svých peněz korumpuje kdeco a kdekoho. Kupuje si vliv od junty. Tak získává půdu, vládní koncese, práva na lodní přepravu. Vytlačil několik těžebních společností z patagonského revíru. Zmocnil se i tuctu naftových ložisek v Comodoro Rivadavia.“

„Jaké jsou jeho politické názory?“

Jean chvDi přemýšlela. Opřela se o opěradlo židle, vyhlédla z okna a upřela pohled znovu na Spauldinga. „Zajímá se jen sám o sebe,“ odpověděla.

„Slyšel jsem, že otevřeně podporuje osu Berlín –Řím.“

„Jen proto, že věřil, že Anglie padne a dojde k dohodě. Slyšela jsem, že dosud vlastní základnu v Německu.“

„Aleje to Žid.“

„Toje jenom dočasný handicap. Určitě není starším v synagóze. Židovská komunita v Buenos Aires mu nemůže přinést žádný užitek.“

David vstal. „O to asi jde.“

„Jak to myslíš?“

„Rhinemann se otočil zády k vlastním lidem a otevřeně podporuje zakladatele Osvětimi. Chtějí ho asi vidět mrtvého. Napřed oddělat jeho stráže a potom vyrazit po něm.“

„Jestli tím slovem oni myslíš zdejší Židy, musím ti oponovat. Argentinští judíos mají lehký krok. Plukovníkovy legie chodí málem husím pochodem. Rhinemann má vliv. Je ovšem pravda, že jednoho či dva fanatiky nic nezastaví…“

„Ne… Možná že jsou to fanatici, ale je jich více než jeden či dva. Jsou organizovaní. Mají podporu, a nemalou, řekl bych.“

„A jdou po Rhínemannovi? Židovská komunita propadne panice. Upřímně řečeno, byli bychom první, za kým by přišli.“ David přestal přecházet po místnosti. Znovu si vzpomněl na slova: s Altmüllerem se vyjednávat nebude. Temný průjezd na newyorské Dvaapadesáté ulici. „Slyšela jsi někdy jméno Altmüller?“

„Ne. Na německém velvyslanectví je nějaký Můller, ale to jméno je stejně běžné jako u nás Smith nebo Jones. Altmüllera neznám.“

„A co Hawkwoodovou? Ženu jménem Leslie Hawkwoodo-vá?“

„Taky ne. Ale jestli tihle lidé mají něco společného se zpravodajskou službou, nepotřebuju je znát.“

„Patří k zpravodajské službě, ale myslím, že se neskrývají. Aspoň ten Altmüller určitě ne.“

„Co to znamená?“

„Jeho jméno bylo zmíněno vicontextu, ze kterého vyplývá, že byl prozrazen. Ale nemohu ho najít.“

„Chceš se podívat do Caves?“ zeptala se. „Ano. Vyřídím to rovnou s Granvíllem. Kdy otevírají?“

„V půl deváté. Henderson přichází do kanceláře ve tři čtvrti na devět.“ Všimla si, že David zvedl předloktí. Zapomněl, že nemá hodinky. Podívala se na hodiny na stěně, „Za dvě hodiny a něco. Připomeň mí, abych ti koupila hodinky.“

„Děkuji… Musím Ballarda vidět. Jak je to s ním brzy ráno? V tuhle dobu?“

„To je řečnická otázka… Je zvyklý, že ho budí kvůli kódům. Mám mu zavolat?“

„Buď tak hodná. Dá se tu uvařit káva?“

„Támhle je vařič,“ ukázala Jean na dveře do předpokoje. „Za stolem mé sekretářky. Tekoucí voda je v umývárně… Nech to být, uvařím ho. Napřed ale seženu Bobbyho.“

„Udělám konvici dobré kávy. Já budu vařit a ty volej. Vypadáš jako dobrá organizátorka. Nerad bych ti do toho zasahoval.“

Právě sypal do konvice kávu, když něco zaslechl. Byl to zvuk kroku. Jediného kroku na chodbě za dveřmi. Kroku, který měl být tlumený, ale nebyl. Normálně by za ním následoval další krok, ale nic nebylo slyšet. Spaulding postavil konvici na stůl, sehnul se a nehlučně si zul boty. Přešel k zavřeným dveřím a nehybně stál. Kroky se ozvaly znovu. Tiché, nepřirozené. David si rozepnul sako, zkontroloval zbraň a uchopil levou rukou kliku. Tiše ji zmáčkl, pak prudce otevřel dveře a vyšel ven. Na pět metrů od něj šel po chodbě nějaký muž a otočil se po zvuku. Výraz, který se mu objevil ve tváři, Spaulding viděl už mnohokrát. Zděšeni.

„Á, nazdar. Vy tu musíte být nový. Ještě jsme se nepotkali. Jmenuji se Ellis. Bill Ellis… Mám příšernou schůzku v sedm ráno.“ AtaŠé ho nepřesvědčil.

„Pár nás chtělo jít na ryby, ale předpověď počasí je nejistá. Nechcete si vyjet s námi?“

„Rád bych, jenže mám tu schůzku v tuhle nemožnou hodinu.“

„Aha. To už jste vlastně říkal. A co šálek kávy?“

„Díky, příteli. Ale budu se muset ještě prohrabat v papírech.“

„Co se dá dělat. Škoda.“

„Já také lituji… Jistě se ještě uvidíme.“ Muž jménem Ellis se rozpačitě usmál a ještě rozpačitěji zamával – David mu to oplatil – a odcházel.

Spaulding se vrátil do Jeaniny kanceláře a zavřel dveře. Stála u stolu své sekretářky.

„S kým sis to, proboha, povídal takhle brzy ráno?“

„Říkal, že se jmenuje Ellis. Má prý s někým schůzku v sedm. Ale není to pravda.“

„Cože?“

„Říkám, že lže. Čím se zabývá jeho oddělení?“

„Procliváním importu a exportu.“

„To je šikovné… A co Ballard?“

„Už je na cestě. Říká, že jsi hrozný chlap… Co ti na Ellisovi připadá’šikovné‘?“

Spaulding vzal ze stolu kávovou konvici a vyrazil do umývárny. Jean ho zarazila a vzala mu konvici z ruky.¦

„Jaké předpoklady má Ellis?“

„Vynikající. Je to bezvýhradně oddaný člověk. Chce se iostat k Britskému královskému soudnímu dvoru. Neodpověděl jsi mi. Co je’Šikovné‘?“

„Koupili ho. Je to trouba. Může jít o vážnou věc, nebo jen halířový mariáš.“

„Páni!“ Ohromená Jean otevřela skříň, ve které se skrýval vodovod a umyvadlo. Náhle se zarazila. Obrátila se k Spaul-díngovi. „Davide, co znamená slovo Tortugas?“

„Prokristapána, přestaň s tím.“

„To znamená, že mí to nechceš říct.“

„To znamená, že to nevím. Dal bych nevímco za to, abych věděl.“

„Je to kódové slovo, že? Tak se to aspoň říká v tvém svazku.“

„Je to kód, o kterém mi nikdo nic neřekl, ale přitom jsem jediný odpovědný.“

„Napusťsem vodu. Nech ji napřed odtéct.“ Jean mu podala kávovou konvici a chvatně se vrátila do kanceláře, ke svému stolu. David šel za ni a zastavil se ve dveřích.

„Co děláš?“

„Když mají atašé nebo podsekretáři velmi časné schůzky, musí je nahlásit na bráně.“

„Ellis?“

Jean přikývla a promluvila do telefonu. Hovořila krátce. Odložila sluchátko a podívala se na Spauldinga. „První návštěva je ohlášena na devátou hodinu. Takže Ellís žádnou schůzku v sedm nemá.“

„To mě nepřekvapuje. Proč to překvapuje tebe?“

„Chtěla jsem se jenom ujistit. Říkáš, že nevíš, co je to Tortugas. Možná bych ti to dovedla říct.“

David k ní překvapeně přiběhl. „Cože?“

„Dozor nám podal zprávu z La Boča, to je Ellisův okres. Jeho oddělení to muselo proclit a dát tomu potvrzení. Pustili to.“

„Co pustili? O čem to mluvíš?“

„Vlečný člun v La Boča. Vezl náklad k vyložení v místě, jež bylo porušením pravidel pobřežních hlídek… řekli, že došlo k omylu. Cílová stanice byl Tortugas.“

Nečekaně se otevřely dveře a vešel Bobby Ballard.

„Propána!“ řekl. „V téhle báječné zemi Oz se chodí do práce hodně brzy!“

Sestavování kódů s Ballardem netrvalo ani půl hodiny. David obdivoval kryptografovu představivost. Přímo na místě vyvinul geometrickou číselnou řadu a odpovídající písmena. Spaulding věděl, že nejlepší kryptografové, které zná, by se s nimi párali týden. David potřeboval maximálně devadesát šest hodin. Bobby vložil list, který půjde do Washingtonu, do oficiální kurýrní obálky, chemicky ji zalepil, uložil do vaku s třemi zámky a zavolal na vojenskou základnu, aby do hodiny poslali důstojníka s nejméně kapitánskou hodností. Kódy budou do devíti na palubě pobřežní stíhačky. Pozdě odpoledne v Andrews Field. Krátce potom budou doručeny ozbrojeným kurýrem generálu Alanu Swansonovi na ministerstvu obrany.

Vzkaz byl prostý. Spaulding dal Ballardovi dvě slova: Cable Tortugas. Až bude kód ve Washingtonu převzat, Swanspn bude vědět, že Eugen Lyons ověřil řídící plány. Potom může rádiem instruovat švýcarskou banku a platba bude převedena na Rhine-mannův účet. David použil slova Tortugas v naději, že někdo někde pochopí, jaký je stav jeho mysli. Že někomu dojde, jak ho zlobí, že mu přenechali plnou odpovědnost, ale nevybavili ho fakty. Spaulding si začínal myslet, že Rhinemann žádá víc, než na co má nárok. Z toho nekoukalo nic dobrého. Rhinemann musí zemřít.

Na světlo vycházely obrysy plánu, který bude mít za následek nevyhnutelnou smrt. Akt sám by mohl být nejjednodušší částí jeho poslání. Nebyl důvod, proč by nemohl říci Jean a Bobbymu Ballardovi o řídících plánech. Kendall odletěl z Buenos Aires bez vysvětleni. David věděl, že může potřebovat pomoc ve chvíli, kdy už nebyl čas instruovat ty, kteří mu pomáhali. Krytí měl teď víc než dobré. Popsal Rhinemannův rozvrh minutu po minutě, funkci Eugena Lyonse a to, že se Heinrich Stoltz vynořuje jako kontakt.

Ballard přijal zprávu o zapojení Stoltze se zděšením. „Stollz! To je jako blesk z čistého nebe… Vždyť on má jejich viru. Ne v Hitlera a jeho prskavky a rachejtle – mám zprávu, že to odmítá. Ale věří v Německo. Ve versailleský motiv, repatriace – krvácející obr, exportuj, nebo zemři – tohle všechno. Vždycky jsem v něm viděl pravého junkera.“

David tomu nevěnoval pozornost. Spaulding mel v hlavě jasně rozvržené, co musí ten den ráno udělat. Začal s tím v osm pětačtyřicet.

Schůzka s Hendersonem Granvillem byla krátká a srdečná. Ambasador se spokojil s tím, že nezná skutečný důvod Davidova pobytu v Buenos Aires, pokud z toho nevznikne žádný diplomatický konflikt. Spaulding ho ujistil podle svého nejlepšího svědomí, že k žádnému konfliktu nedojde. Jistě bude nebezpečí konfliktu menší, když velvyslanec zůstane mimo. 1 Granville souhlasil. Na Davidovu přímou žádost nechal v Ca– ] ves zjistit, zda jsou tam svazky zavedené na jméno Franz Altmüller a Leslie Jenner Hawkwoodová. Nic. Spaulding se z Granvillovy kanceláře vrátil zpátky k Jean. Obdržela seznam] pasažérů z Aeroparque. Eugene Lyons byl na seznamu letu 101, který měl přistát ve dvě hodiny odpoledne. Povoláním tam byl zapsán jako fyzik. V kolonce důvod příjezdu stálo:’průmyslové porady‘.

David se zlobil na Waltra Kendalla. Nebo by se měl zlobit spíš na toho pomaleného amatéra, brigádního generála Alana SWansona? Mohli Lyonse vydávat aspoň za „vědce“. Nazvat ho „fyzikem“ bylo hloupé. Fyzik v Buenos Aires bylo pro dozor jako přímá pozvánka. Dokonce i pro spojenecký dozor. Vrátil se do malé, odlehlé kanceláře. Potřeboval přemýšlet. Rozhodl se, že se s Lyonsem setká osobně. Walter Kendall mu řekl, že Lyonsovi ošetřovatelé ubytují smutného, nemluvného muže v SanTelmu. Když si David vybavil ty dva muže, pocítil předtuchu nějakého neštěstí. Johnnys Hallem – tak se jmenovali, ne? – byli schopni dopravit Lyonse ke vchodu do německého velvyslanectví v domnění, že to je další nemocnice. Počká, u letadla Panam 101. A pojede s těmi třemi na nesnadný výlet do San Telma. Až ubytuje Lyonse, bude mít – jak doufal – dvě až tři hodiny pro sebe, než ho zkontaktuje Rhínemann nebo Stolíz. Pokud ho Rhinemann nehoní už teď, zpanikařený vraždami v Colinas Rojas. Pokud ano, Spaulding už si „vybudoval skrýš“. Svoje neprůstřelné alibi… Nebyl u toho. Vysadili ho v Córdobě ve dvě ráno.

Kdo mu dokáže, že to tak nebylo? Odpoledne bude tedy mít dvě až tři hodiny volné. La Boča. Jean se diskrétně spojila s námořním dozorem na vojenské základně, Byl to zcela rutinní, znuděný telefonický hovor s operačním velitelem. Řekla, že má „nějakou maličkost“, která se vztahuje k „mrtvému svazku“. Je to bezvýznamná záležitost, jenom taková byrokratická věc. Věčně někdo otravuje pod záminkou výprodeje a likvida– | ce. Nevadilo by poručíkovi, kdyby se podíval do záznamů?… Vlečný Člun, omylem zapsaný pro Tortugas, zakotvil u skladištniho komplexu v Ocho Calle. Chybu ověřil a potvrdil atašé pan Wílliam Ellis z celního oddělení velvyslanectví pro import a export. Ocho Calle.

David by to hledal jistě hodinu. Byla by to ztráta času. Jakou souvislost může mít rybářský člun s jeho posláním? Žádnou neviděl. Ale jméno Tortugas existovalo. A existoval atašé jménem Ellis, který se tiše plížil za zavřenými dveřmi a lhal, že má brzy ráno schůzku. Mělo smysl podívat se do Ocho Calle. Potom zůstane na telefonu v Córdobě.

„Vezmeš mě na oběd?“ zeptala se Jean, která vešla do jeho kanceláře s konvicí kávy. „Nedívej se na hodinky. Žádné nemáš.“

Spaulding měl ruku ve vzduchu, zápěstí otočené. „Netušil jsem, že už je tak pozdě.“

„Není, je teprve jedenáct. Ale ty jsi nejedl, a pravděpodobně ani nespal – a říkáš, že po jedné pojedeš na letiště.“

„Měl jsem pravdu, jsi velice výkonná. Tvůj smysl pro organizaci mi nahání strach.“

„Mne se bát nemusíš. Napřed se zastavíme v klenotnictví. Už jsem tam volala. Dostaneš dárek.“

„Dárky mám rád, pojďme.“ Spaulding vstal, ale vtom zazvonil telefon. Podíval se na něj. „Víš, že je to poprvé, co tahle věc ze sebe vydala zvuk?“

„To bude pro mě. Řekla jsem sekretářce, že budu tady… Asi jsem jí to neměla říkat.“

„Haló?“ řekl David do telefonu.

„Je to Spaulding?“

David poznal nablýskanou němčinu Heinricha Stoltze. Jako by se jeho napětí přenášelo po drátě. „Není to trochu pošetilé volat mi sem?“

„Nemám na vybranou. Náš společný přítel je ve stavu velké úzkosti. Všechno je ohroženo.“

„O čem to mluvíte?“

„Teď není Čas na hlouposti! Situace je složitá.“

„A také není čas na hry. O čem to k čertu mluvíte?“

„Včera v noci! Dnes ráno. Co se to stalo?“

„Kde se co stalo?“

„Přestaňte! Vždyť jste tam byl!“

„Kde?“

Stoltz se odmlčel. David slyšel jeho dech. Němec panikařil a marně se snažil opanovat. „Ty muže někdo zabil. Musíme vědět, co se stalo!“

„Zabil? Vy jste se zbláznil. Jak?“

„Varuji vás…“

„Teď to nabouráváte vy! Já kupuji, na to nesmíte zapomenout… Nechci být zapleten do žádných organizačních problémů. Ti muži mě vyložili v půl druhé. Mimochodem, sešli se s dalšími vašimi chlapci, s těmi, co kryjí můj byt. A když už jsme u toho, ten nepřetržitý dozor se mi nelíbí!“

Stoltz byl zmaten, přesně jak to David očekával. „Další? Kdo další?“

„Jen se nedělejte. Vy vité moc dobře, o kom mluvím.“ David nechal ta slova viset ve vzduchu.

„To je velmi alarmující…“ Stoltz se snažil dát dohromady.

„To je mi líto,“ řekl David nezúčastněně.

Stoltz zalapal po dechu a řekl: „Zavolám vám později.“

„Sem ne. Většinu odpoledne budu pryč. Ostatně,“ dodal příjemným tónem, „budu na jedné z těch jachet, na které shlíží tak majestátně náš společný přítel. S přáteli z diplomatických kruhů, kteři jsou skoro tak bohatí jako on. Zavolejte mi v pět do Córdoby.“

David okamžitě zavěsil, ale zaslechl ještě začátek protestů. Jean ho pozorovala a byla fascinovaná.

„To jsi udělal moc dobře,“ řekla.

„Mám větší praxi než on.“

„Než Stoltz?“

„Ano. Pojďme k tobě do kanceláře.“

„Myslela jsem, že jdeme na oběd.“

„Také že jdeme. Ale napřed uděláme pár věcí… Je tu nějaký zadní východ?“

„Několik. Zadní brána.“

„Chci použít auto, jež patří ambasádě. Je to problém?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Můžeš pustit svou sekretářku na dlouhý oběd?“

„Ty jsi ale milý. A já měla bláznivou představu, že pozveš mě.“

„Vždyťano. Mohla by si vyčesat vlasy nahoru a vzít si široký klobouk?“

„Každá žena může.“

„To je dobře. Vezmi ten žlutý plášť, co jsi měla včera večer. A najdi tu muže přibližně tak velkého, jako jsem já. Někoho, aby se s ním tvoje sekretářka na obědě nenudila. Nejlépe, když bude mít tmavé kalhoty. Dej mu moje sako.“

„Co to vyvádíš?“

„Naši přátelé si rádi dělají legraci z jiných lidí. Uvidíme, jak to přijmou, když si uděláme legraci my z nich.“

Spaulding stál za staženými žaluziemi ve třetím patře a vyhlížel ven. U očí měl dalekohled. Na schodech před domem se objevila Jeanina sekretářka v širokém klobouku a žlutém plášti a rychle se blížila k obrubníku u příjezdové cesty. Za ní šel jeden z Ballardových asistentů, vysoký muž v tmavých kalhotách a Davidově saku. Oba měli brýle proti slunci. Ballardův muž se na schodech na okamžik zastavil a díval se do rozevřené automapy. Tvář měl schovanou za spoustou papíru. Sešel ze schodů a společně s dívkou nastoupil do velvyslanecké limuzíny, do auta pro vyšší třídu se záclonkami. Spaulding se zkoumavě zahleděl na Avenida Corrientes před branou. Když limuzína vyjela, odlepil se od chodníku mercedes coupé, zaparkovaný na jižní straně ulice, a rozjel se za limuzínou. A potom druhé auto na severní straně ulice udělalo prudkou zatáčku a zařadilo se několik vozidel za mercedesem. David spokojeně odložil dalekohled a vyšel z místnosti. Na chodbě zahnul doleva a rychle přešel podél řady dveří a po schodech, které vedly k zadnímu východu, se dostal do místnosti odpovídající jeho pozorovatelně v přední části domu. V křesle u okna tu seděl Bobby Ballard s dalekohledem v rukou. Otočil se po zvuku Davidových kroků.

„Děje se něco?“ zeptal se Spaulding.

„Dva vozy,“ odpověděl kryptograf. „Parkovaly každý z jedné strany. Právě odjely.“

„Vpředu to bylo totéž. Mají rádiové spojení.“

„Jsou důkladní, že?“

„Ne tak, jak si myslí,“ řekl Spaulding.

Ballardovo sportovní sako bylo v těle moc široké a rukávy mělo krátké. Ale aspoň byíy vidět Davidovy nové hodinky. Jean z nich měla radost. Byl to moc pěkný chronometr. Restaurace byla malá, taková díra ve zdi v postranní ulici poblíž San Martin. Čelní stěna byla otevřená. Krátká roleta chránila pár stolků na chodníku před slunečním žárem. Jejich stůl však byl vevnitř. Spaulding si sedl tak, aby viděl na vchod a mohl pozorovat chodce. Teď se však po nich nedíval. Díval se na Jean. A když viděl výraz její tváře, řekl bez rozmýšlení:

„Brzy to bude za námi. Snažím se z toho dostat.“

Vzala ho za ruku a pátrala v jeho očích. Chvíli nic neříkala. Bylo to, jako by chtěla, aby jeho slova visela ve vzduchu izolovaně, aby o nich mohli přemýšlet. „To je báječná věc, co říkáš. Jenom nevím, co znamená.“

„Znamená to, že s tebou chci strávit ještě moc a moc let. Celý zbytek života… Nevím, jak jinak bych ti to řekl.“

Jean krátce zavřela oči a tiše se nadechla. „To jsi řekl moc krásně.“

Jak jí to měl říct? Co jí mohl vysvětlovat? Musel to zkusit. Bylo to tak strašně důležité. „Před méně než měsícem,“ začal tiše, „se mi něco přihodilo. Bylo to v noci, ve Španělsku. U táboráku… Není důležité, za jakých okolností k tomu došlo, ale stala se mi nejstrašnější věc, jakou si dovedeš představit. Nemělo to nic společného s předvídanými riziky mé práce. Nic společného se strachem – a já jsem měl vždycky strach, to mi věř… Ale tam jsem najednou zjistil, že nemám žádný cit. Vůbec žádný. Doručili mi zprávu, která mnou měla otřást, rozplakat mě nebo rozzuřit, zatraceně rozzuřit. Ale já necítil nic. Byl jsem jen jako němý. Přijal jsem zprávu a pokáral jsem toho člověka, že ji nepředal hned. Řekl jsem mu, ať z toho nedělá vědu, zatímco on po právu myslel, že ten, kdo z toho bude dělat vědu, budu já.“ David se odmlčel a zakryl Jeaninu ruku svou dlaní. „Snažím se ti říct, že jsi mi vrátila něco, o Čem jsem myslel, že už jsem to ztratil. Nechci už nikdy riskovat, že to ztratím znovu.“

„Rozpláčeš mě,“ řekla tiše. OČí jí plavaly a rty se jí třásly. „Ty nevíš, že holky brečí, když se jim říkají takovéhle věci?… Musím tě toho tolik naučit… Pane Bože, prosím,“ zašeptala. „Prosím tě, dej nám hodně let.“

David se naklonil a jejich rty se nad malým stolkem dotkly. Přejel jí prsty jemně po tváři.

Tekly jí slzy.

Cítil je také, i když jemu netekly. Ale cítil je.

„Pojedu samozřejmě zpátky s tebou,“ řekla.

Její slova ho vrátila do skutečnosti. „Se mnou ne. Ale brzy po mně. Budu potřebovat pár týdnů, abych dal do pořádku nějaké své věci. A ty tady budeš muset předat svoji práci.“

Podívala se na něj tázavě, ale na nic se neoptala. „Máš zvláštní příkaz vzít zpátky kopie nebo plány nebo co to je?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Jestli to půjde, jak očekáváme, mělo by to být za den nebo dva. Maximálně tři.“

„Na co pak potřebuješ několik týdnů?“

Než odpověděl, zaváhal. A potom si uvědomil, že jí chce říci pravdu. Byla to pro něj součást nového začátku. „V místě jménem Fairfax kdosi porušil pravidla utajení.“

„Fairfax,“ přerušila ho. „To jméno je v tvém svazku.“

„Je to středisko zpravodajské služby ve Virginii.Vysoká třída. Zabili tam jednoho člověka. Byl to můj přítel. Úmyslně jsem zadržel informaci, která mohla zastavit pronikání informací na veřejnost a, což je důležitější, mohla pomoci zjistit, kdo ho zabil.“

„Proč jsi to, proboha, udělal?“

„Svým způsobem jsem k tomu byl donucen. Lidé ve Fairfaxu nebyli oprávněni přijímat informace toho druhu. Jediný, kdo to oprávnění měl, byl neschopný… zejména v případech, jako je tenhle. Není specializován na zpravodajskou službu. Je to rekviziční generál. Nakupuje věci.“

„Jako plánky gyroskopů?“

„Ano. Až se vrátím, donutím ho uvolnit ty údaje.“ David se odmlčel a pak promluvil tak pro sebe jako k Jean. „Vlastně je mi fuk, jestli to udělá nebo ne. Nastřádala se mi dlouhá dovolená. Týden prožiji ve Fairfaxu. Pohybuje se tam německý agent se zařazením čtyři –nula. Zabil moc dobrého muže.“

„To mě děsí.“

‚“Nemusíš se bát,“ usmál se David. „V těch letech, o kterých jsme mluvili, nemám v úmyslu riskovat. Když budu muset, budu konat s maximálním zajištěním bezpečnosti… Neměj strach.“

Přikývla. „Nebudu se bát. Věřím ti. Připojím se k tobě za… dejme tomu za tři týdny. Dlužím to Hendersonovi. Budu toho pro něj muset spoustu zařídit. A také budu muset provést něco s Ellisem.“

„Toho se nedotýkej. Ještě nic nevíme. Jestli zjistíme, že je placen odjinud, může pro nás mít cenu tam, kde je. Zpáteční cesta vede přes diamanty. Až ho odhalíme, musíme dohlédnout na to, aby se mu nezkřivil ani vlásek.“

„V jakém světě to žiješ?“ zeptala se Jean s naléhavostí, a vůbec ne žertem. ¦i „Ve světe, který mi pomůžeš opustit. Po Fairfaxu končím.“

‚A; Eugene Lyons se svalil na zadní sedadlo taxíku mezi Spaul-.. (iinga a ošetřovatele Halla. Druhý pomocník, Johnny, si sedl ýedle řidiče. David dal řidiči instrukce ve španělštině. Řidič ¦Jřyrazil na dlouhou, rpvnou silnicí vedoucí z Aeroparque. David se podíval na Lyonse. Nebylo to jednoduché. Na smutné, vyzáblé tváři bylo zblízka vidět, že se trápí zevnitř. Lyonsovy oči nereagovaly. Let ho vyčerpal, nové prostředí v něm vyvolávalo podezření a způsob, jakým je Spaulding zdatně eskortoval z letiště, ho rozzlobil.

„Rád vás zase jednou vidím,“ řekl mu David.

Lyons zamrkal. Spaulding si nebyl jist, jestli to bylo na pozdrav, nebo ne,

„Nečekali jsme vás,“ řekl Johnny z předního.sedadla. „Počítali jsme, že profesora ubytujeme sami.“

„Máme tu všechno napsané,“ dodal Halí, který seděl vpravo od Davida. Předklonil se a vytáhl z kapsy spoustu kartiček. „Podívejte. Adresy. Vaše telefonní číslo. A číslo velvyslanectví. A peněženka plná argerttyňáckých peněz.“

Když řekl „argentyňáckých“, David si pomyslel, jak asi mohl absolvovat kurs na píchání podkožních injekcí. Kdo za něj četl nálepky na ampulích? Jeho partner Johnny, méně hovorný a jaksi chytřejší, byl zřejmě z nich dvou vůdčí osobností.

„Tyhle věci jsou většinou zamotané. Komunikace věčně vázne… Měli jste dobrý let, doktore?“

„Nebylo to špatný,“ řekl Halí. „Ale nad Kubou to házelo jako splašený.“

„Byly to asi silné masy vzduchu přicházející od ostrova,“ řekl David a koutkem oka přitom pozoroval Lyonse. Teď fyzik zareagoval. Vrhl postranní pohled na Spauldinga. A v tom pohledu bylo pobavení.

„Nojo,“ odpověděl Halí vědoucně. „To nám stevard taky říkal.“

Lyons se mírně usmál,

David už se chtěl hlasitě zaradovat z toho malého průlomu, když náhle v řidičově zpětném zrcátku uviděl něco, co ho znepokojilo. Byla to úzká maska automobilu, kterého si všiml už předtím, ale bez podezření. Viděl ji dvakrát. U chodníku na stanovišti taxíků a potom v zatáčce kolem parkoviště. Teď tu tedy bylo to auto znovu a David se pomalu přemístil a podíval se ze zadního okna taxíku. Lyons si všiml, že je Spaulding znepokojen. Pohnul se, aby ho uklidnil. Automobil, La Salle z roku 1937, byl Černý, se zarezlým chromém na masce a kolem světel. Držel se nějakých pětadvacet třicet metrů za nimi, ale řidič, světlovlasý muž, nedovoloval žádným vozům, aby se zařadily mezi ně. Kdykoli ho chtěl někdo předjet, hned přidal rychlost. Blonďák byl buď nezkušený, nebo nedbalý. Pokud je skutečně sledoval. David promluvil k řidiči naléhavou, ale tichou španělštinou. Nabídl řidiči pět dolarů navíc, když v nejbližších minutách změní směr jízdy a pojede jinam než na San Telmo. Porteňo byl menší amatér než řidič La Salle. Okamžitě pochopil, stačil mu jediný pohled do zrcátka. Tiše přikývl, vytočil nečekanou a dosti nebezpečnou zatáčku do protisměru a řítil se k západu. Ve velké rychlosti se vyhýbal autům, potom prudce zabočil doprava a ještě přidal plyn. Auto se řítilo na jih po silnici podél oceánu. Pohled na vodu připomněl Davidovi Ocho Calle. Problém s La Salle byl vyřešen.

„Proboha!“ řekl Halí. „Co to bylo?“ A pak si sám odpověděl. „Někdo nás sledoval, co?“

„Nevíme to jistě,“ řekl David.

Lyons ho pozoroval bezvýrazným pohledem. Johnny se z předního sedadla zeptal: „Máme očekávat problémy? Ten týpek se na nás tlačil dost tvrdě. Pan Kendall se o žádných problémech nezmiňoval… Jenom říkal, že máme dělat svou práci.“ Johnny se při řeči neotočil dozadu.

„Vadilo by vám, kdyby se nějaké problémy naskytly?“

Johnny se otočil a podíval se na Spauldinga. David si pomyslel, že to je hodně vážný člověk. „Jak se to vezme,“ řekl ošetřovatel. „My máme za úkol dát pozor na profesora. Postarat se o něj. Nelíbilo by se mi, kdyby se nám do toho zamíchaly nějaký trable.“

„Aha. Co byste udělali?“

„Za každou cenu bychom ho odsud dostali pryč.“

„Doktor Lyons má v Buenos Aires práci. Kendall vám to jistě řekl.“

Johnny si Spauldinga změřil pohledem. „Já vám to povím na rovinu, pane. To špinavý prase si může políbit. V životě mě nikdo tolik neničil.“

„Proč jste toho nenechal?“

¦ „My nepracujeme pro Kendalla,“ řekl Johnny, jako by mu už jen to pomyšlení bylo odporné. „Nás platí Výzkumné letecké centrum Meridian. Ten parchant ani není z Meridíanu. Je to všivej účetní.“

„Abyste tomu rozuměl, pane Spauldingu,“ pokusil se Halí ulomit hrot agresivitě svého partnera. „Musíme dělat to, co je pro profesora nejlepší. Proto si nás Výzkumné centrum najalo.“

„Chápu. Jsem s výzkumem Meridianu v kontaktu. Doktoru Lyonsovi rozhodně nikdo nechce uškodit. O tom vás mohu ujistit,“ zalhal David přesvědčivě. Nemohl nikoho ujišťovat, protože sám měl k jistotě daleko. S Johnnym a Hallem vsadil na to, aby v něm viděli důvěryhodnou osobu. Soustředil se na zdůvodňováni svých styků s Meridianem. Spojoval je i sdílený odpor ke Kendallovi. Taxi zpomalilo a zabočilo do tiché ulice před úzkým bílým třípatrovým domem se špičatou prejzovou střechou. Bylo to v ulici Terraza Verde 15. První poschodí měl pronajaté Eugen Lyons se svými „asistenty“.

„Tak jsme tady,“ řekl Spaulding a otevřel oči. Lyons vystoupil z auta po Davidovi. Stál na chodníku a pozoroval kuriózní, barvitý dům v tiché ulici. Stromy u kraje chodníku byly sestřižené. Všechno vypadalo vymydleně. Celé okolí mělo v sobě poklid Starého světa. David měl pocit, že Lyons náhle našel to, co hledal. A pak si pomyslel, že už ví, co to je. Eugene Lyons se díval na hezké místo odpočinku. Posledního odpočinku. Na svůj hrob.

Nakonec Davidovi nezbyl čas, se kterým počítal. Řekl Stol-tzovi, ať mu zavolá po páté do Córdoby. Teď byly skoro čtyři. K molu už najížděly první lodě, jejich sirény houkaly, muži házeli a chytali těžká lana a všude kolem visely sítě a sušily se v pozdních paprscích slunce. Ocho Calle je v Dársena Nořte, na východ od doků v Retiru, v poměrně odloučené Čisti La Boča. V ulicích podél skladišť se táhly dávno nepoužívané koleje. Ocho Calle nepatřilo k hlavním nakládacím nebo vykládacím úsekům. Přístup k mořským kanálům tu nebyl tak složitý jako ve vnitřních částech La Plata, ale zařízení bylo zastaralé. Vypadalo to, jako by se vedení nedokázalo rozhodnout, jestli má svůj majetek prodat nebo uvést do funkčního stavu. V důsledku téhle nerozhodnosti bylo všechno strašně zanedbané. Spaulding byl jenom v košili. Ballardovo žlutohnědé sako nechal v Terraza Verde. Přes rameno nesl velkou síť z pouličního obchodu s použitým zbožím. Ta zatracená věc páchla po hnijícím konopí a leklých rybách, ale sloužila svému účelu. Když potřeboval, mohl si s ní zakrýt tvář a svobodně se pohybovat, neodlišitelný od lidí kolem. David si pomyslel, že kdyby někdy – Pánbůh chraň! – učil nováčky ve Fairfaxu, kladl by důraz na faktor pohody. Psychické pohody. Člověk si jí uvědomoval okamžitě, stejně jako okamžitě vycítil nepohodlí strojenosti. Šel po chodníku, až nakonec už žádný chodnik nebyl. Poslední blok Ocho Calle byl na vzdálené straně ohraničen několika starými budovami a oplocenými opuštěnými pozemky, které kdysi sloužily jako skladovací prostory, a teď na nich byla jen přerostlá tráva. Blíž k vodě stála dvě ohromná skladiště, spojená otevřenou plochou. Mezi oběma budovami byl vidět střed zakotveného vlečného člunu. Nejbližší molo bylo odsud vzdáleno nejméně čtyři sta metrů. Skladiště v Ocho Calle byla opravdu odloučená. David se zastavil. Připadal si jako na malém poloostrově. Bylo tu jen málo lidí. Žádné postranní ulice, žádné domy za radou budov po jeho levici, jenom za domy cosi, co vypadalo jako další prázdné parcely, a ještě dál piloty zapuštěné do země, lemující malý kanál. Poslední výspou Ocho Calle byl opravdu poloostrov. Skladiště byla nejen odloučená, ale doslova izolovaná. David si přehodil síť z pravého ramene na levé. Z domu vyšli dva námořníci. V poschodí se otevřelo okno a nějaká žena volala za svým mužem, aby pamatoval na návrat v dohodnutou hodinu. Před špinavým obchůdkem s návnadami seděl na židli na vyvýšeném stupínku stařec s tmavou pletí a indiánskými rysy. Skleněnými dveřmi, upadanými solí a špínou, bylo vidět další starce, jak popíjejí víno z íahví. V posledním domě se vykláněla z přízemního okna osamělá prostitutka. Když uviděla Davida, rozepla si halenku, vytáhla obrovský měkký prs, několikrát ho zmáčkla a namířila bradavku na Spauldinga. Ocho Calle byl konec zvláštní části zeměkoule. Přistoupil k Indiánovi, nedbale ho pozdravil a vešel do obchodu s návnadou. Vevnitř byl nepopsatelný puch, kombinace hniloby a moči. Byli tam tři muži, víc opilí než střízliví, a blíž k sedmdesátce než k šedesátce. Stařík za pultem z několika prken vypadal ohromený, že vidí zákazníka, a zřejmě nevěděl, co dělat. Ke zděšeni všech tří vytáhl Spaulding z kapsy bankovku a promluvil španělsky.

„Máte sépie?“

„Ne… Ne, žádné sépie. Dnes toho mám’e moc málo.“

„Co máte?“

„Červy. Psi maso, nějaké kočičí. Kočičí je moc dobré.“

„Dejte mi malý kelímek.“

Muž se odpotácel dozadu, vzal pár kousků vnitřností a zabalil je do špinavých novin. Položil baliček na prkno vedle peněz.

„Já nemám zpátky, seňor…“

„To je v pořádku,“ řekl Spaulding. „Ty peníze jsou vaše. A návnadu si nechte.“

Muž se zmateně usmál: „Seňor?…“

„Peníze si nechte. Jasné? Poslyšte, kdo pracuje támhle?“ David ukázal na sotva průhledné Čelní sklo. „V těch velkých docích?“

„Skoro nikdo. Pár lidí občas přijde a zase odejdou. Sem tam nějaká rybářská loď.“

„Byl jste vevnitř?“

„Ach, ano. Je to tak tři čtyři roky, to jsem tam pracoval. Všichni jsme pracovali.“ Zbylí dva starci, kteří mezitím vedli nějaké stařecké rozpravy, teď přikývli.

„Už nepracujete?“

„Ne, ne. Všechno je to zavřený. Konec. Teď už tam nikdo nechodí. Majitel je moc špatnej chlap. Hlídači rozbíjejí lidem hlavy.“

„Hlídači?“

„Nojo. S pistolema. Se spoustou pistolí. To je moc zlý.“

„Jezdí tam nějaká’auta?“

„Nojo… Občas…-Jedno dvě… Ale práci nám nedají.“

„Diky. Peníze si nechte. Ještě jednou díky.“ David došel ke špinavému oknu s výhledem na moře, vyčistil malý kousek skla a vyhlédl na budovu skladiště, dlouhou přes celý jeden blok. Vypadalo opuštěné, jenom na molu byli nějací muži. A potom se na ty muže podíval pozorněji. Napřed si nebyl jist. I když sklo vyčistil, pořád ještě na něm byla vrstva mastnoty. Neviděl zcela jasně a muži byli neustále v pohybu, vstupovali do jeho zorného pole a zase z riěj mizeli. A pak už si byl jist. Přemohl ho hněv. Ti muži v dálce na molu byli totiž oblečeni v šatech vojenského střihu, jaké měli strážní u Rhinemannovy brány. Byli to Rhinemannovi muži.

Telefon zazvonil přesně v pět třicet. Volal mu někdo jiný než Stoltz, a proto s ním David odmítl mluvit. Zavěsil a za necelé dvě minuty se dočkal nového zazvonění.

„Jste trochu vzpurný,“ řekl Erich Rhinemann. „My bychom měli být opatrní, ne vy.“

„Tenhle výrok nedává smysl. Nehodlám se řídit instrukcemi někoho, koho neznám. Nevyžaduji supertěsnou vazbu, ale tohle je přece jenom trochu moc volné spojení.“

Rhinemann se odmlčel. Potom řekl neurvale: ,,Co se stalo včera v noci?“

„Už jsem řekl Stoltzovi přesně, co se stalo mně. Nic víc nevím.“

„Nevěřím vám.“ Rhinemann promluvil napjatým, ostrým hlasem, ve kterém byl hned pod povrchem cítit hněv.

„Lituji,“ řekl David, „ale vůbec mě to nezajímá.“

„Nikdo z těch mužů by neodjel od Córdoby. To je nemožné!“

„Odjeli odsud. Dávám vám své slovo. Podívejte, řekl jsem Stoltzovi, že nechci být zapleten do vašich problémů.“

„Jak víte, že do nich nejste zapleten?“

Ta otázka byla samozřejmě logická, a Spaulding si toho byl vědom.

„Vím to, protože sedím tady ve svém bytě a mluvím s vámi. Podle Stoltze jsou ostatní mrtvi. Tomu bych se osobně rád vyhnul. Já jen od vás kupuji nějaké papíry. Soustřeďme se na to.“

„O téhle věci budeme hovořit později,“ řekl Rhinemann.

„Ne, teď. Musíme se dohodnout obchodně.“

Německý Žid se zase odmlčel. „Udělejte, co vám řekl ten muž. Jeďte do Casa Rochada na Plaza de Mayo. Jižní vchod. Pokud si vezmete taxi, vystupte na Julio a jděte pěšky.“

„Předpokládám, že jakmile vyjdu z bytu, převezmou nade mnou ochranu vaši muži.“

„Diskrétně. Aby zjistili, jestli nejste sledován.“

„Půjdu tedy pěšky. To bude jednodušší.“

„To je velice inteligentní. V Rosadě na vás bude čekat vůz. Tentýž, co vás sem přivezl včera večer.“.

„Vy tam budete?“ zeptal se David.

„Ovšemže ne. Ale brzy se setkáme.“

„Mám vézt plány rovnou do Telma?“

„Bude-lí čistý vzduch, můžete.“

„Odejdu za pět minut. Budou vaší muži připraveni?“

„Jsou připraveni už teď,“ odpověděl Rhinemann a zavěsil.

David si pověsil do pouzdra berettu a oblékl si sako. V koupelně popadl ručník a sedřel si s ním z bot všechen prach a Špínu z Aeroparque a z La Boča. Učesal se a zapudroval si Šrámy na obličeji. Neušly mu hluboké černé kruhy pod očima. Zoufale potřeboval spánek, ale nebyl čas. Věděl, že v zájmu sebezáchovy si ten čas bude muset najít. Neměl však tušení, kdy se mu to podaří. Vrátil se k telefonu. Než odejde, musí ještě vyřídit dva telefony. Napřed zavolal Jean. Chtěl ji požádat, aby zůstala na velvyslanectví. Možná ji bude potřebovat. Každopádně se jí ozve, až se vrátí. Řekl, že bude s Eugenem Lyonsem v Terraza Verde. A že ji miluje. Potom zavolal Hen-dersonu Granvillovi.

„Slíbil jsem vám, že nezatáhnu velvyslanectví nebo vás osobně do mé zdejší práce, pane. Něco se změnilo, ale jenom proto, že jeden z vašich lidí nesprávně uzavřel dozorový svazek. Obávám se, že se mě to úzce dotýká.“

„Co máte na mysli, když říkáte’nesprávně‘?“ To je závažná skutečnost, ne-li stíhateJný přestupek.“

„Ano, pane. A proto je nutné, abychom nedělali žádný poplach, všechno musí probíhat v tichosti. Je to záležitost Zpravodajské služby.“

„Kdo je ten muž?“ zeptal se Granville ledovým hlasem.

„AtaŠé jménem Ellis. Wílliam Ellis. Prosím vás, pane, abyste nic nepodnikal.“ Spaulding mluvil rychle a vzrušeně. „Je možné, že byl oklamán. A možná že nebyl. Ať tak či tak, nesmíme ho vyplašit.“

„Dobře. Rozumím. Proč jste mi to ale říkal, když nechcete, aby se kolem toho něco podnikalo?“

„Ne proti Ellisovi, pane. Potřebujeme si ujasnit věci kolem dozoru.“

Granville ho jemně přerušil. „Pamatuji se na tu zprávu námořního dozoru. Loď směřovala do…“

„Tortugas,“ napověděl Spaulding.

„Ano, tak to bylo. Porušení ostrahy pobřeží. Byla to samozřejmě jenom chyba. Takový výlet by si nedovolila žádná rybářská loď, Ve skutečnosti směřovala do Torugos, to je malý přístav na severu Uruguaye, aspoň myslím.“

David se na okamžik zamyslel. Jean se o žádné shodě jmen nezmínila. „Je to možné, pane, alé bylo by dobré, kdybychom věděli, co ta loď vezla za náklad.“

„Máme to zaznamenáno. Myslím, že zemědělské stroje.“

„Máme na to jiný názor,“ řekl Spaulding. „Bohužel, nemáme právo provádět inspekci nákladu…“

„Pane velvyslance,“ přerušil David starého pána. „Je v juntě někdo, komu můžeme naprosto důvěřovat?“

Granville odpověděl váhavě a opatrně. Spaulding chápal proč. „Jeden, snad dva by byli.“

„Neptám se vás na jména, pane. Chci vás požádat, abyste si vyžádal jejich pomoc. Za nejpřísnějších bezpečnostních opatřeni. Ta skladiště jsou hlídána. Hlídají je muži Ericha Rhinemanna.“

„Rhinemann?“ I po telefonu bylo patrné velvyslancovo znechucení. To je dobrá karta, pomyslel si David.

„Máme důvod k domněnce, že maří vyjednávání nebo že s nim spojuje kontraband. Že pašuje, pane. Musíme znát ná klad té lodi.“ Víc David nehodlal prozradit. Bylo to zobecnění, kterému chyběl reálný podklad. A pokud byli lidé ochotni pro Tortugas zabíjet a nechat se zabít, snad to jako podklad stačilo. Ve Fairfaxu zanesli to jméno do jeho příkazů, aniž by mu něco řekli; a to bylo víc než dost.

„Udělám, co bude v mých silách, Spauldingu. Nic vám ovšem neniohu slíbit.“

„Ano, pane. Jsem si toho vědom. A děkuji vám.“ Avenida de Mayo byla ucpaná vozidly, na Plaza to bylo ještě horší. Narůžovělý kámen Casa Rosada na konci náměstí odrážel oranžové paprsky zapadajícího slunce. Hodí se k hlavnímu městu, které je v rukou vojáků, pomyslel si David. Přešel náměstí a cestou se zastavil u fontány a připomněl si včerejšek a Leslie Jenner Hawkwoodovou. Kde je teď? Jistě v Buenos Aires. Ale kde? A co je důležitější, proč?

Odpověď se může vázat k jménu Tortugas a k lodi v Ocho Calle. Dvakrát obešel fontánu a potom se vrátil po svých stopách. Chtěl vyzkoušet Ericha Rhinemanna. Kde jsou jeho muži? Nebo to jsou ženy? Byli snad v autech nebo v malých dodávkách, jež kroužily podobně jako on? Jednoho uviděl. Nebylo těžké se dovtípit. Ten muž se posadil na okraj nádrže a šos kabátu mu visel do vody. Posadil se moc rychle, jak se snažil vypadat nenápadně. David se vydal po přechodu, po tomtéž přechodu, po kterém včera sledoval Leslie Hawkwoo-dovou, a na prvním ostrůvku vyčkával, až se změní světla. Ovšem místo toho, aby přesel přes ulici, vrátil se k fontáně, posadil se na okraj nádrže a pozoroval přechod pro chodce. Muž v mokrém kabátě se objevil s dalším chumlem chodců a úzkostlivě se rozhlížel. Konečně Spauldinga zahlédl. David na něj zamával. Muž se otočil a rozběhl se zpátky přes ulici. Spaulding vyrazil za ním a stihl to ještě před změnou světel. Muž se neohlédl. Zdálo se, že myslí jen na to, jak navázat kontakt. Nebo snad uháněl požádat, aby ho za někoho vyměnili. Muž zahnul vlevo ke Casa Rosada a Spaulding ho nenápadně následoval. Muž dorazil na roh ulice a k Davidově překvapení zpomalil, pak se zastavil a vešel do telefonní budky. Něco takového je pěkný amatérismus, pomyslel si Spaulding. Vypovídalo to o personálu Ericha Rhinemanna. Nebyli tak dobří, jak si o sobě mysleli. Náhle se ozval dlouhý zvuk klaksonu, který byl silnější než obvyklý rámus dopravy na Plaza de Mayo. Osamělý klakson povzbudil další klaksony a za okamžik už naplňovala ulici kakofonie pronikavého troubení. David se ohlédl. Nic se nedělo, to jenom jakýsi osamělý řidič na chvíli ztratil trpělivost. Auta na přechodu vyrazila kupředu a všechno se vrátilo k běžnému chaosu. A pak se ozval ženský výkřik. A ještě jeden, a ještě. Kolem telefonní budky se shlukl dav. David se protlačil mezi lidmi, strkal do nich a rozrážel jim paže a ramena. Dospěl ke stěně budky a nahlédl dovnitř. Muž v mokrém kabátě byl podivně stočený na podlaze malého zaskleného prostoru, s nohama zkroucenýma pod tělem, s pažemi nad hlavou, a v jedné ruce pořád svíral telefonní sluchátko. Hlavu měl zvrácenou a ze zadní části lebky se mu řinula krev. Spaulding se podíval na stěnu budky. Na straně ulice byly zřetelné díry, vroubené roztříštěným sklem. Zaslechl pronikavý hvizd policejních píšťalek a protlačil se chumlem lidí zpátky. Dosel k železnému plotu kolem Casa Rosada, zahnul vpravo a vyrazil rychlým krokem k jižní straně budovy. Před jižním vchodem byl zaparkován packard se spuštěným motorem. Když David vykročil k autu, vyšel mu v ústrety muž podobného vzrůstu, jako byl on.

„Jste plukovník Spaulding?“

„Ano.“

„Můžete si pospíšit, prosím?“ Muž otevřel zadní dveře a David si rychle nastoupil.

Uvnitř seděl Heinrich Stoltz a pozdravil ho. „Měl jste dlouhou cestu. Posaďte se. Při jízdě si odpočinete.“

„Teď ne,“ řekl David a ukázal na zařízení pod palubní deskou. „Můžete se támhletou věcí spojit s Erichem Rhine-mannem? Okamžitě?“

„Jsme stále ve spojení. Proč?“

„Tak se s ním spojte. Jeden z vašich lidí byl právě zabit.“

„Náš Člověk?“

„Ten, co mě sledoval. Zastřelili ho v telefonní budce.“

„To nebyl náš člověk, plukovníku. To my jsme ho zastřelili,“ řekl Stoltz nevzrušeně.

„Cože?“

„Znali jsme ho. Byl to nájemný zabiják z Rio de Janeira. Vy jste se měl stát jeho terčem.“

Stoltzovo vysvětlení bylo jasné. Všimli si toho zabijáka okamžik poté, co David vyšel z domu. Byl to Korsičan, před válkou deportovaný z Marseille. Pistolník z Unio Corso, který pod velením contrabandistes z jižní Francie zabil o jednoho prefekta víc, než bylo únosné.

„Když jde o Američana, který vlastní kódy, nemohli jsme to ponechat náhodě. Uznejte, že jedna dávka na věcné uklidnění na pozadí dopravní špičky odpovídá situaci.“

„Nemyslím, že se mě pokoušel zabít,“ řekl Spaulding. „Řekl bych, že jste se ukvapili.“

„Pak tedy čekal, až se setkáte s námi. Promiňte, ale k tomu jsme nemohli nechat dojít. Souhlasíte?“

„Ne. Mohl jsem ho chytit.“ David se opřel o opěradlo a vzal hlavu do dlaní. Byl unaven a hněval se. „Chtěl jsem ho chytit. Teď jsme prohráli oba.“

Stoltz se na něj podíval. Pak mu položil naléhavou otázku: „Pořád myslíte na totéž?“

„A vy ne? Pořád si myslíte, že v Buenos Aires není žádné gestapo?“

„To je nemožné!“ zašeptal Stoltz mezi zuby.

„Takhle se vyjádřil náš společný přítel o tom, co se včera v noci stalo vašim lidem. Já o tom vůbec nic nevím, ale jedno; jsem pochopil: jsou mrtvi. Tak co je na tom nemožného?“

„Gestapo do toho nemůže být zapletené. Zjistili jsme si to na nejvyšších místech.“

„Rhinemann je Žid, viďte?“ Když kladl tuto nečekanou otázku, nenápadně Stoltze pozoroval.

Němec se otočil a zíral na Spauldínga. V jeho výrazu byla stopa rozpaků. „Není nábožensky založený. Jeho matka byla Židovka. Upřímně řečeno, je to nevhodná otázka. Všichni nesdílejí Hitlerovy a Rosenbergovy rasové teorie. Klade se na ně příliš velký důraz. Jde… šlo… hlavně o otázky ekonomické. O rozděleni kontroly nad bankami a decentralizaci finanční hierarchie. Není to příjemné téma hovoru.“

David už chtěl diplomatovi odpovědět, ale zarazil se. Proč se Stoltz vůbec pokouši o nějaké racionální zdůvodňování? Aby nabídl aspoň chabé vysvětlení, o kterém stejně ví, že postrádá logiku? Heinrich Stoltz byl pravděpodobně loajální Rhine-mannovi, nikoli Třetí říši. Spaulding se odvrátil a mlčel. Byl zmaten a říkal si, že není pravá chvíle na to, aby svůj zmatek ignoroval. Stoltz pokračoval:

„To je podivná otázka. Proč jste se s ní vytasil?“

„Slyšel jsem nějaké řeči… na velvyslanectví.“ A to je pravda, pomysle] si David. „Vyrozuměl jsem z toho, že židovská komunita v Buenos Aires chová k Rhínemannovi nepřátelství.“

„To je pouhá spekulace. Zdejší Židi jsou jako Žídi všude na světě. Drží při sobě a s těmi kolem mají jen málo společného. Možná že zdejší ghetto má méně ostré kontury, ale je tady. Nemají s Rhinemannem žádné spory. A vlastně ani žádné kontakty.“

„Jednu spekulací jsme tedy vyškrtli,“ řekl Spaulding. „Je tu ještě jedna,“ řekl Stoltz. „Vaši spoluobčané.“ David se pomalu otočil zpátky k Němci. „To je dobrá hra. Jak jste na to přišel?“

„Nákup plánů uskutečňuje jedna letecká společnost. O nekonečné státní zakázky u vás soupeří pět až šest největších firem. Ten, kdo získá plány gyroskopů, bude mít v rukou mocnou, mohl bych dokonce říci nepřekonatelnou páku. Všechny ostatní řídící systémy budou zastaralé.“

„Mluvíte vážně?“

„Naprosto. Prodiskutovali jsme to do šíře i hloubky. Jsme téměř přesvědčeni, že toto je logická odpověď.“ Stoltz se odvrátil od Davida a zahleděl se do předního okna. „Jiná odpověď neexistuje. Ti, co se nás snaží zadržet, jsou Američané.“

Zelený packard kličkoval buenosaireskými ulicemi. Byla to úmyslná jízda bez cíle a Spaulding hned poznal, o co jde: byla to zkouška dozoru. Čas od času řidič zvedal mikrofon a odříkal do něj předem domluvenou sérii čísel. Z mluvítka se v odpověď ozval chraptivý hlas, který přeříkal čísla, a packard udělal další, zdánlivě nesmyslnou zatáčku. Několikrát si David všiml, že je kontrolují podobná vozidla. Rhinemann do akce zapojil minimálně pět aut. Po třech čtvrtích hodiny bylo jasné, že cesta do San Telma je volná.

„Cesta je čistá,“ řekl řidič Stoltzovi. „Ostatní zaujmou pozice.“

„Jeďte,“ řekl Stoltz.

Zamířili na severozápad. Packard nabral rychlost a vyrazil na San Telmo. David věděl, že jsou za nimi přinejmenším další tři auta. A možná že další dvě před nimi. Rhinemann sestavil vlastni konvoj a to znamenalo, že plány gyroskopů jsou v jednom z aut.

„Máte zboží?“ zeptal se Stoltze.

„Část mám,“ odpověděl atašé, předklonil se a stiskl část plstěného polstrování před sebou. Odskočila jakási západka. Stoltz sáhl pod sedadlo a vytáhl odtamtud podnos. Uvnitř tajné zásuvky byla nízká kovová schránka podobná kontejnerům, jaké se používají v knihovnách na ochranu vzácných rukopisů před ztrátou nebo ohněm. Němec ji zvedl, podržel ji na klíně a zasunul zásuvku nohou zpět na místo. „Za pár minut jsme tam,“ řekl.

Packard se zastavil u chodníku před omítnutým bílým domem v San Telmo. Spaulding se natáhl ke kličce u dveří, ale Stoltz se dotkl jeho ruky a potřásl hlavou. David ruku odtáhl. Pochopil. Asi padesát metrů před nimi zaparkoval jeden z automobilů a vystoupili z něj dva muži. Jeden měl pochopitelné schránku a druhý kufřík s rádiem. Čtyři muži se potkali u dveří packardu. Stoltz pokývl na Spauldinga. Ten vystoupil z auta, obešel je a připojil se k Rhinemannovým lidem. Právě chtěl přejít krátký úsek k domovním dveřím, když na něj promluvil Stoltz okénkem auta.

„Počkejte, prosím. Naši muži dosud nezaujali pozici. Dají nám vědět.“ Z rádia pod palubní deskou packardu se ozval signál. Potom pokojem do kuchyně. Ten druhý vzal obě zbraně, připevnil si jednu k opasku a druhou vložil do kapsy saka. Potom se beze slova vrátil do haly. Spaulding se Stoltzem přistoupiti ke stolu. Lyons vrátil plány do hnědých obálek. Byly tři. „Nemám chuť myslet na peníze, které za ně náš společný přítel dostane,“ řekl David.

„Neplatili byste je, kdyby to nestálo za to.“

„To asi ne… Není důvod, proč bychom je nemohli uložit do jedné schránky spolu s poznámkami.“ Spaulding se podíval na Lyonse, který stál nehybně na konci stolu. „Je to tak v pořádku, doktore?“

Lyons přikývl. Oči měl napůl zavřené a byl čím dál bledší.

„Jak si přejete,“ řekl Stoltz. Vzal obálky a poznámky, uložil je do první schránky, zamkl ji, zamkl zbylé dvě a položil je na první, jako by prováděl nějaký rituál před oltářem. Spaulding přikročil ke dvěma mužům u okna. „Měli jste těžký den. Doktor Lyons také. Zabalte to a řekněte svým hostům, že jejich hlídkování konci. Myslím, že už pracovali pres čas.“.

Halí se usmál, Johnny nikoli.

„Dobrý večer, doktore. Pokládám za čest, Že jsem se mohl setkat s tak vynikajícím mužem vědy,“ řekl Stoltz diplomatickým jazykem a vysekl mírnou diplomatickou úklonu.

Z kuchyně vyšla hlídka s rádiem a kývla na německého atašé. Opustili místnost společně. Spaulding se usmál na Lyonse. Vědec se netečně otočil a vešel do své ložnice vpravo od kuchyňských dveří. Venku na chodníku Stoltz přidržel Davidovi dveře auta. „Ten váš doktor Lyons je velice zvláštní člověk,“ řekl, když Spaulding nastoupil do packardu.

„Možná, ale ve svém oboru je jeden z nejlepších. Požádejte řidiče, aby zastavil u telefonního automatu. Zavolám na velvyslanectví. Dostanete své potvrzení.“

„To je vynikající nápad. Nechtěl byste potom se mnou povečeřet?“

David se podíval na atašé, který tu vedle něj seděl tak sebevědomě a napůl posměšně. Jeho nervozita byla ta tam. „Ne, pane sekretáři, mám něco jiného.“

„Nepochybně s roztomilou paní Cameronovou. Tomu se musím podřídit.“

Spaulding neodpověděl. Jen se mlčky dival z okna. Terraza Verde byla tichá. Pouliční svítilny se odrážely na pastelově zbarvených kamenech a cihlách. V oknech za truhlíky s květinami pohostinně svítily žluté lampy v obývacích pokojích. Po schodech jednoho z domů stoupal muž v obleku byznysmana se svitkem novin v podpaždí a při chůzi vytahoval z kapsy klíče. O nízký kovový plot se opírala mladá dvojice a smála se. Po chodníku hopsala malá holčička se světle hnědým kokršpanělem na vodítku a pes vesele poskakoval kolem ní. Terraza Verde bylo opravdu příjemné místo k bydlení. David si na okamžik vzpomněl na jiné místo, které ten den viděl. Se starci, páchnoucími hnilobou a močí. S bezzubou štětkou, vykloněnou přes zaprášený rám okna. S kočičími vnitřnostmi a sklem potaženým špínou. A se dvěma velkými skladišti, kde není žádná práce, a se zakotveným člunem, který nedávno směřoval do Tortugas. Packard zahnul do vedlejší ulice. Bylo tam víc světla, víc sestříhaných stromů, ale jinak se ulice velmi podobala Terraza Verde. Připomínala Davidovi postranní ulice v Lisabonu, které vedly k bohatým caminos. Byly plné drahých obchodů, pohodlné pro bohaté lidi, žijící pár stovek metrů dál. Tady také byly obchody s jemně osvětlenými výkladními skříněmi, v nichž se nabízelo vkusně uspořádané zboží. Přijeli k dalšímu bloku. Na křižovatce packard zpomalil a potom vyrazil kupředu. Bylo tu víc obchodů, méně stromů, víc psů na vodítku, které často věnčila služka. Kolem italského sportovního automobilu se shlukla skupinka dospívajících mladíků. A potom David zahlédl plášť. Napřed to byl jenom plášť, světle šedý plášť v průjezdu. Šedý plášť. Ve skrytu průjezdu. Muž byl vysoký a štíhlý. Vysoký štíhlý muž v šedém svrchníku. V průjezdu! Proboha, pomyslel si David. Muž z Dvaapadesáté ulice! Muž byl k němu natočen z profilu. Díval se do slabě osvětlené výkladní skříně obchodu. Spaulding mu neviděl do očí, ale dovedl si vybavit, že jsou tmavé a hluboko zasazené do důlků. Vzpomněl si najehozpotvořenou angličtinu s jakýmsi balkánským přízvukem. Znovu pocítil zoufalství v mužových očích.

S Franzem Altmüllerem se nebude vyjednávat… Měj na paměti lekci z Fairfaxu! Musí se dostat z packardu. Co nejrychleji! Musí se vrátit do Terraza Verde. Bez Stoltze. Musí!

„V příštím bloku je kavárna,“ řekl Spaulding a ukázal na oranžovou roletu, vysunutou na chodník a osvícenou zdola. „Zastavte tam. Zavolám na velvyslanectví.“

„Nebuďte tak úzkostný, plukovníku. To může počkat. Já vám věřím.“

Spaulding se otočil k Němci. „Mám mluvit na rovinu? Dobře, udělám to. Nemám vás rád, Stoltzi. A Rhinemanna také ne. Nemám rád lidi, kteří ječí a štěkají rozkazy a nechávají mě sledovat. Kupuji od vás, ale nejsem povinen se s vámi spojovat. Nemusím s vámi večeřet a jezdit ve vašem autě, když máme dnešní záležitost vyřízenou. Říkám to dost jasně?“

„Řekl jste to jasně. I když poněkud necivilizovaně. A nevděčně, smím-li to tak říci. Dnes večer jsme vám zachránili život.“

„To je váš názor. Já to vidím jinak. Nechte mě jednoduše vystoupit, zatelefonuji si a přinesu vám ujištění, které žádáte…< Jak jste sám řekl, nemám proč lhát. Jeďte svou cestou a já si najmu taxi.“

Stoltz požádal řidiče, aby zastavil u oranžové rolety. „Dělejte si, co je vám tibo. A pokud jste do svých plánů zahrnul doktora Lyonse, mějte na paměti, že máme kolem rozestavěné lidi. Mají přísné rozkazy. Plány zůstanou tam, kde jsou.“

„Neplatím za tři čtvrtiny zboží, bez ohledu na to, co ještě zůstalo doma. A nehodlám se dostat pod ruku té bandě robotů.“

Packard dojel k roletě. Spaulding rychle otevřel dveře a hněvivě je za sebou zabouchl. Hbitě vešel do osvětlené haly a zeptal se, kde je telefon. Telefonista řekl: „Velvyslanec se vás snaží sehnat už nejméně půl hodiny. Říká, že je to důležité. Mám vám dát telefonní číslo.“ Telefonista ze sebe vysypal číslo.

„Díky,“ řekl David. „Teď mě, prosím, spojte s panem Bal-lardem z odděleni komunikaci.“

„OXearyho Saloon,“ řekl znuděné hlas Bobbyho Ballarda ve sluchátku.

„Jsi samá legrace. Zasměju se příští úterý.“

„Ústředna mi řekla, že jsi to ty. Víš už, že tě hledá Granvil-le?“

„Už jsem slyšel. Kde je Jean?“

„U sebe. Hyne žalem, jak jsi jí přikázal.“

„Máš zprávu z Washingtonu?“

„Je to tady. Přišla před pár hodinami. Tvoje kódy se vyhodnocují. Jak je to s erektorem?“

„Instrukce – tři čtvrtiny ze všech – jsou v krabici. Ale hráčů je příliš mnoho.“

„Terraza Verde?“

„Okolí.“

„Mám tam poslat několik strážců hřiště federálního vojska?“

„Asi bych se cítil líp,“ řekl Spaulding. „Řekni jim, ať tam křižují. Nic víc. Všimnu si jich, a kdybych je potřeboval, budu křičet.“

„Ze základny jim to potrvá asi půl hodiny.“

„Díky. A prosím tě, Bobby, žádné přehlídky.“

„Budou tak zticha, že o nich nebude vědět nikdo kromě nás dvou trpaslíčků– Dej na sebe pozor.“

Spaulding zaklapl telefon prstem a překonal pokušení vhodit další minci a zavolat Granvillovi. Ale už mu nezbýval čas. Vyšel z budky a prošel dveřmi restaurace k packardu. Stoltz byl u okénka. David zjistil, že se mu částečně vrátila jeho dřívější nervozita.

„Mohu vám dát ujištění, které jste žádal. Dodejte zbytek zboží a radujte se z peněz. Nevím, odkud pocházíte, Stoltzi, ale zjistím si to a dám to místo vybombardovat z povrchu země.“ Zdálo se, že Davidovo nespolečenské chování přineslo Stoltzo-vi úlevu. Přesně tak si to David představoval.

„Ten člověk z Lisabonu je komplikovaný případ. Pro tak komplikované poslání se ale podle mého hodí. Zavoláme vám kolem poledne.“ Stoltz se otočil k řidiči. „Los, abfahren, ma-chen Sie schne!!!“

Zelený packard zaburácel a rozjel se. Spaulding čekal pod roletou, cntěl se ujistit, že se auto nevrátí. Kdyby se to stalo, zašel by do kavárny a počkal. Ale auto se neotočilo, jelo pořád rovně. David čekal až do chvíle, kdy se zadní světla proměnila v nepatrné červené body. Potom se otočil a nejvyšší možnou rychlostí, aby na sebe neupozorňoval, se vydal pěšky na Terraza Verde. Došel ke krátkému bloku domů, kde zahlédl muže v šedém plášti, a zastavil se. Obavy ho nutily postupovat co nejrychleji. Instinkt však říkal, že má vyčkávat, rozhlížet se a postupovat co nejopatrněji. Ten Člověk už u domu nestál a nebyl vidět nikde v okolí. David se otočil a šel směrem, odkud přišel, dokud nedorazil na konec chodníku. Zahnul doleva a uháněl po ulici k dalšímu rohu, znovu zahnul doleva, teď zpomalil a šel nedbale. Zoufale toužil, aby ta místa lépe znal, aby znal budovy za Lyonsovým domem s bílou omítkou. Ti druzí je znali. Ti, co byli rozestaveni pod příkrovem tmy a o kterých on nevěděl nic. Rhinemannovi strážci. Muž ve světle Šedém plášti. Kolik dalších bylo s ním? Přiblížil se ke křižovatce s Terraza Verde a přešel šikmo přes ulici, aby se vyhnul bíle omítnutému domu. Postál mimo dosah světla ze svítilen, skryt, jak nejlépe dovedl, a potom pokračoval po dlažbě k ulici za radou domů v Terraza Verde. Byl to blok s řadou dalších rozmanitých, barevných, ztichlých domů. Spaulding pohlédl na označení: Terraza Amarilla. San Telmo, syté a spokojené. Zůstal na vzdáleném rohu pod sestříhaným stromem a díval se na tu část souběžné uličky, do které, jak usoudil, musel vést zadni vchod Lyonsova domu. Stěží ve tmě rozpoznal příkrou střechu, krytou taškami, ale přece jen dohlédl k budově za ní, vzdálené asi sto padesát metrů. Viděl také Rhinemannův automobil, jeden z těch, kterých si povšiml za dlouhé jízdy z Casa Rosada, absolvované za přísných bezpečnostních opatření. Auto bylo zaparkované proti italskému domu ze světlých cihel s velkým vchodem na každé straně. David usoudil, že za vraty jsou dlážděné cesty, vedoucí ke zdi nebo plotu, jenž odděluje Lyonsovu zadní terasu od zadního vchodu do italského domu. Tak nějak to muselo být. Rhine-mannovi hlídači se postavili tak, aby se každý, kdo vyjde z těch vrat, ocitl ve světle jejích reflektorů. A potom si Spaulding vzpomněl na chraptěni hesel v rádiu v hale a v kuchyni a na nekonečné opakováni čísel v němčině. Ti, co nosili rádio, byli ozbrojeni. Sáhl pod sako a vytáhl berettu. Věděl, že zásobník má plný. Odjistil zbraň, zasunul ji do opasku a vykročil přes ulici k autu. Než došel k protějšímu rohu, uslyšel za sebou zvuk motoru. Neměl čas na útěk, ani okamžik na rozhodování, ať už dobré nebo Špatné. Sáhl po opasku. Pokusil se zaujmout lhostejný postoj. Pak uslyšel hlas a ztuhl. „Nastup si, ty zatracenej cvoku!“

Za volantem malého renaultu coupé seděla Leslie Hawkwoo-dová. Natáhla se a odemkla dveře. David je uchopil, napůl soustředěn na svůj šok a napůl na obavu, že Rhinemannův strážce nebo strážci, stojící sto metrů odsud, mohli zaslechnout hluk. Ve vzdálenosti dvou bloků bylo jen pár chodců. Rhíne-mannovi muži určitě něco zpozorovali. Vskočil do renaultu a levou rukou popadl Leslie za nohu nad kolenem pevně jako do kleští a tiskl jí nervové dráhy. Promluvil tiše, ale s naléhavostí, která ji nenechala na pochybách: „Otoč auto, jak nejtišeji dovedeš, a zahni do ulice vlevo.“

„Nech toho! Nech…“

„Dělej, co ti říkám, nebo ti rozdrtím koleno!“ Renault byl krátký. Nebylo třeba používat zpátečku. Leslie otočila volantem a auto se prudce stočilo.

„Pomalu!“ zavelel Spaulding s očima na Rhinemannově voze. Zahlédl, že se po nich otočily dvě hlavy. A pak byli z dohledu. David pustil dívčinu nohu. Zvedla ji a stáhla ramena v bolestné agónii. Spautding hrábl po volantu a přeřadil na neutrál. Auto zastavilo u chodníku v polovině bloku. „Ty hajzle! Zlomil jsi mi nohu!“ Leslie měla v očích slzy bolesti, ne lítosti. Byla na pokraji zuřivosti, ale nekřičela. A to o ní Davidovi něco řeklo, co předtím nevěděl.

„Jestli mi hned nepovíš, co tu děláš, zlomím ti toho víc! Kolik je vás? Jednoho jsem viděl. Kdo další?“

Pohodila hlavou, dlouhé vlasy se ji rozstříkly dozadu, v očích měla vzpurný výraz. „Myslel sis, že ho nenajdeme?“

„Koho?“

„Toho tvého vědce. Toho Lyonse! Našli jsme ho!“

„Leslie, proboha, co to děláš?“

„Chci tě zadržet!“

„Mě?“

„Tebe, Altmüllera, Rhinemanna, Koeninga! Všechny ty svině ve Washingtonu a v Peenemůnde. Je po všem. Už ti nebudou věřit. S Tortugasem je konec!“

Altmüller, zase to jméno bez tváře. Tortugas. Koening? Slova, jména plná významů, ale přece bez významu. Nezbýval mu Čas! Spaulding vztáhl ruku a přitiskl dívku k sobě. Popadl její vlasy nad čelem a pevně je uchopil. A prsty druhé ruky jí obepjal krk těsně pod dolní čelisti. Začal ji prudce tisknout, krátkými, hrubými stisky, jejichž tlak byl čím dál horší. Tolik, tolik cizí.

„Tys chtěla hrát tuhle hru, tak jen ji hraj! A teď mi povíš, co se to tu děje. Dělej!“

Snažila se mu vykroutit, rozhazovala rukama, kopala nohama. Ale kdykoli se pohnula, zaryl ji prsty ještě hlouběji do krku. Oči se jí rozšířily, až měla důlky úplně kulaté.

„Mluv, Leslie! Jinak tě musím zabít, nemám na vybranou! V téhle chvíli nemohu jinak. Prokristapána, nenuť mě k tomu!“

Zhroutila se, tělo jí změklo, ale do bezvědomí neupadla. Hýbala hlavou nahoru a dolů. Plakala a vzlyky jí vycházely z hloubi hrdla. Pustil ji a jemně jí podržel obličej. Otevřela oči.

„Nedotýkej se mě! Panebože, nedotýkej se mě!“ Sotva šeptala, nemusel se bát, že bude křičet. „Dovnitř… Jdeme dovnitř. Zabijeme toho vědce. Zabijeme Rhinemannovy lidi…“

Než stačila domluvit, Spaulding sevřel ruku v pěst a uštědřil jí krátkou tvrdou ránu ze strany do brady. Upadla do bezvědomí.

Už toho slyšel dost. Nezbýval čas. Uložil ji na nevelké přední sedadlo a vytáhl přitom klíčky ze zapalováni. Hledal její pěněženku, ale žádnou nenašel. Otevřel dveře, pevně je zavřel a roz-; hlédl se po ulici shora dolů. V polovině bloku šly dva páry. Na rohu parkovalo nějaké auto. Z otevřeného okna ve druhém patře přes ulici se linula hudba. Jinak nic. V San Telmu byl klid a mír. Spaulding se rozběhl a nezastavil se, dokud nebyl pár set metrů od Terraza Amarilla. Pak šel pomalu podél mřižového! plotu, který končil na rohu, a klel na světlo pouličních lamp. Skrz černé mříže sledoval očima Rhinemannovo auto, stojící‘ nějakých sto metrů daleko. Neviděl v něm žádný pohyb, žádné! ohníčky cigaret, žádná otáčející se ramena. Nic. V siluetě levého předního okna však přece něco bylo. Nějaká překážka, která vyplňovala spodní část skla. David obešel ostrý roh mřižového plotu a s rukou na berettě, s prstem na spoušti se pomalu blížil k autu. Sedmdesát metrů, padesát, čtyřicet pět… Překážka se nepohnula. Třicet pět, třicet… Vytáhl pistoli z opasku, připraven k výstřelu. Nic se nedělo. Teď to viděl jasně. To, co považoval za překážku, byla hlava, zvrácená ke sklu. Hlava, která nespočívala pohodlně na opěradle, ale ležela tam vyvrácená a nehybná. Hlava mrtvého. Přeběhl uíici k zadku auta a tam se přikrčil s berettou u ramene. Zevnitř k němu nedoléhal žádný zvuk. V okolí teď bylo liduprázdno. Ozývaly se jenom tlumené, slité zvuky hovoru ze stovky osvětlených oken. Z dálky zaslechl cvaknutí otevírané branky. Zaštěkal jakýsi malý psík. Kus odsud zaplakal kojenec. David se vztyčil a nahlédl do auta zadním oknem. Uviděl‘ druhého muže, zhrouceného na polstrované opěradlo předního sedadla. Světlo pouliční lampy ozařovalo horní Část mužových zad a ramen. Všude kolem byla jen krev a cáry oděvů. Spaulding proklouzl kolem auta k jeho pravým předním dveřím. Okno bylo otevřené a pohled dovnitř vzbuzoval nevolnost. Muž za volantem měl prostřelenou hlavu‘ z boku, v těle jeho společníka bylo několik bodných ran. Podlouhlé rádio v koženém pouzdře bylo roztříštěné a leželo na podlaze pod palubní deskou. Muselo se to stát v posledních pěti nebo šesti minutách, uvažoval David. Leslie Hawkwoodová se řítila ulicí, aby ho zadržela, a přesně v té chvíli se k Rhinemannovým strážím blížili muži s pistolemi s tlumiči a s noži s dlouhým ostřím. Když je pozabíjeli, museli muži s pistolemi a noži přeběhnout ulici a vběhnout do vrat ve směru Lyonsova domu. Běželi bez pomyšlení na to, že se musí krýt, i když věděli, že rádio je v nepřetržitém kontaktu s lidmi v Terraza Verde 15. Spaulding otevřel dveře auta, vytočil okno nahoru a stáhl bezvládné tělo z opěradla. Potom dveře zase zavřel. Těla bylo vidět, ale méně než předtím. Teď nebyla vhodná chvíle na poplach v ulici, jestliže bylo možné se mu vyhnout. Podíval se na vrata na každé straně italského domu. Ta vlevo byla trochu pootevřená. Vběhl do nich a protáhl se Škvírou. Ničeho se nedotkl, pistoli měl ve výši boku, namířenou před sebe. Za vraty byla vycementovaná cestička, která vedla podél celého domu k jakémusi miniaturnímu patiu, obehnanému vysokou zdí z cihel. Pomalu a v tichosti došel na konec otevřené aleje. Patio bylo kombinací cestiček, dlážděných břidlicí, trávníků a květinových záhonů. V měsíčním světle zářily alabastrové bílé sochy. Po cihlové zdi se plazilo víno. Odhadl výšku zdi na dva metry deset, možná na dva pětadvacet. Široká mohla být čtyřiadvacet až třicet centimetrů. Byla pevná a nová, stála tu nanejvýš pár let. O konstrukční vlastnosti zdi se zajímal ze všeho nejvic. V roce 1942 v San Sebastianu chtěl překonat dva metry sedmdesát vysokou zeď, a ta se pod ním rozvalila. Po měsíci už to byla veselá příhoda, ale tehdy ho to málem zabilo. Zajistil berettu a vrátil ji do pouzdra v podpaží. Sehnul se a vytřel rukama suchý prach na konci cementové cesty, aby z nich dostal všechen pot. Potom se napřímil a rozběhl se proti cihlové stěně. Spaulding vyskočil. Když se ocitl na vršku zdi, zůstal tiše a bez pohybu. Oběma rukama se držel za okraje, stal se částí kamene. Tvář měl otočenou k Lyonsove terase a tak vyčkal několik vteřin. Zadní vchod do Lyonsova bytu byl zavřený, v kuchyni byla tma. Rolety na oknech byly stažené až k podlaze. Zevnitř sem nedolehl ani zvuk. Sklouzl ze zdi, vytáhl pistoli a rozběhl se ke kuchyňským dveřím. Přitiskl se zády k omítce vedle nich. Ke svému ohromení zjistil, že dveře nejsou zavřené. A hned také uviděl proč. Pode dveřmi byla ve tmě sotva viditelná část ruky. Držela se spodní hrany dveří a byla rozdrcená až k hřbetu. Prsty patřily mrtvému. Spaulding se natáhl a strčil do dveří. Otevřely se na pár centimetrů. Pak ještě o kousek. Dřevo před sebou sunulo mrtvou váhu. Loket ho bolel od toho tlaku. Deset, dvanáct, patnáct centimetrů. Třicet centimetrů. Teď zaslechl nerozlišitelné hlasy. Byly to mužské hlasy, slabé, ale plné vzrušení. Rychle se postavil přede dveře a divoce, ale co nejtišeji se vzepřel proti padlému tělu, které působilo proti dveřím jako obrovské, měkké, mrtvé závaží. Překročil tělo Rhinemannova strážce a všiml si, že podlouhlé rádio je vytržené z koženého pouzdra a leží rozbité na podlaze. Tiše zavřel dveře. Hlasy přicházely z obývacího pokoje. Pohyboval se podél zdi, s berettou namířenou, odjištěnou, přípraven střílet. Pohled mu padl na otevřenou špižírnu na protější straně místnosti. Vysoko J v západní stěně bylo zasazeno jednoduché okno ze sériové vyrábé-1 ného barevného skla. Měsíční světlo, profiltrované oknem, padalo ] na podlahu v neskutečné směsici barev. Na podlaze pod ním ležel j další Rhinemannův hlídač. Spaulding nedokázal určit, jak byl ten ( člověk zabit. Tělo bylo zvrácené dozadu. Zřejmě ho zabila kulka! z pistole malého kalibru, z pistole s tlumičem, která nenadělá hluk.‘ David si uvědomil, že se mu po Čele a po krku řine pot. Kolik jích \ tam je? Byli by schopní zneškodnit celou posádku. Rozhodně j neměl chuť skončit jako tihle dva. Cítil ovšem určitou oddanost J k Lyonsovi. V tomto okamžiku ta oddanost stačila. Dál se neodvažoval myslet. A je dobrý. Na to nemůže, nesmí nikdy zapomenout. Je nejlepší, jakého mají. Tolik, tolik cizí Přitiskl tvář ke Štukovým ozdobám kolem klenutého vchodu. Pohled dovnitř mu málem zvedl žaludek. Zařízení místnosti ještě podtrhovalo hnus té scény. Byl to dobře zařízený byt s křesly a pohovkami pro civilizované lidi, zabývající se civilizovanými záležitostmi. Rozhodně ne zabíjením. Oba ošetřovatelé, nepřátelský Johnny i mírný Halí, leželi na podlaze j se spojenýma rukama a s hlavami jen pár centimetrů od sebe. Jejích | krev se slila do kaluže na parketové podlaze. Johnny měl ve smrti 1 oči vytřeštěné, hněvivé. V Hallově tváři bylo soustředění, jakási | otázka a klid. Za nimi byli dva Rhinemannovi strážci, odhození na pohovku jako dobytek na porážce. Doufám, že víle, co děláte! Johnnyho slova proletěla Davidovým mozkem jako bolestný výkřik. V místností stáli další tři muži. Bylí živí a měli na sobě stejné groteskní masky jako ti v duesenbergu, kteří mu překazili těch pár chvil o samotě s Leslie Hawkwoodovou vysoko v horách nad řekou Luján. V tom duesenbergu, co explodoval a shořel v horách v Colinas Rojas. Muži stah‘ nad vyčerpanou postavou Eugena Lyonse, který bez známky strachu seděl elegantně za stolem. Žádný z mužů nedržel zbraň. Spauldingovi stačil pohled do vědcových očí a pochopil, že Lyons vítá smrt.

Muž ve světle šedém svrchníku právě říkal: „Rozhlédni se kolem sebe! Můžeme klidně pokračovat! Jsi mrtev! Dej nám ty plány!“

Prokristapána! pomyslel si David. Lyons plány schoval.

„Věř mi, že už to dál nemá cenu,“ pokračoval muž ve světlém plášti s hlubokými vráskami pod očima, kterého si Spaulding tak dobře pamatoval. „Můžeme ti ušetřit život, ale jedině tehdy, když budeš mluvit? Dělej!“

Lyons se nepohnul. Strnule, chladnýma očima hleděl vzhůru na muže. Náhle se jeho očí setkaly s Davidovými. „Napiš to!“ řekl muž ve světle Šedém plášti.

To byla vhodná chvíle k výpadu. David se vřítil dovnitř s pistolí připravenou k výstřelu.

„Pistole nechte na pokoji! Ty taky,“ vykřikl na nejblíže stojícího muže. „Otoč se!“

Muž v šoku okamžitě uposlechl. Spaulding pokročil o dva kroky a přiložil hlaveň beretty k mužově lebce. Muž klesl. David vykřikl na muže, který stál nejblíž k vyslýchajícímu v šedém plášti. „Zvedni tu židli! Dělej!“ Udělal pistolí gesto k židli s rovným opěradlem, jež stála poblíž stolu. „Dělej, řekl jsem!“ Muž se natáhl pro židli a udělal, o co byl žádán. Byl leknutím celý ztuhlý. Spaulding pokračoval: „Jestli ji pustíš, zabiju tě. Doktore Lyonsi, odeberte jim zbraně. Mají pistole a nože. Pospěšte si, prosím.“

Všechno se to udalo rychle. David věděl, že zabrání střelbě jediné tehdy, když podnikne bleskovou akci, rychle zneškodní jednoho či dva muže a v mžiku zvrátí rovnováhu ve svůj prospěch.

Lyons vstal ze židle a přistoupil napřed k muži v Šedém plášti. Bylo vidět, že vědec ví, kam dal muž svou pistoli. Vytáhl mu ji z kapsy kabátu. Potom přešel k muži, který držel židli, a vzal mu stejnou zbraň. Nakonec ho prohledal a objevil ještě v jeho saku dlouhý nůž a krátký revolver zavěšený v podpaží. Položil zbraně na vzdálenou stranu stolu a přešel k třetímu muži, který tu ležel v bezvědomí. Obrátil ho a odebral mu dvě pistole a vystřélovací nůž.

„Sundejte si kabáty. Dělejte!“ poručil Spaulding oběma mužům. Odebral tomu vedle židli a postrčil ho k jeho kumpánovi. Muži si začali sundávat kabáty, ale než s tím byli hotovi, Spaulding jim přikázal: „Dost, takhle to nechte! Doktore, přineste, prosím, dvě židle a postavte je za ně.“

Lyons to udělal.

„Sedněte si,“ řekl Spaulding svým zajatcům.

Posadili se s kabáty napůl svlečenými. David k nim přistoupil a stáhl jim je níž, až k loktům.

Oba muži v groteskních maskách z punčochy tu teď seděli, s pažemi svázanými vlastním kabátem.

Spaulding se postavil před ně a stáhl jim masky z obličejů. Odstoupil a opřel se o jídelní stůl s pistolí v ruce.

„Dobrá,“ řekl. „Podle mého nám zbývá nějakých patnáct minut, než se tady rozpoutá pravé peklo. Mám několik otázek. A vy mi na ně odpovíte.“

Spaulding poslouchal a nevěřil svým uším. Ta věc měla tak obrovský dosah, že to přesahovalo jeho chápání.

Muž se zapadlýma očima byl Asher Feld, velitel prozatímní letky Hagana, operující v rámci Spojených států. Mluvil on.

„Operace… výměna dokumentace k řídícímu systému za| průmyslové diamanty napřed dostala název Tortugas. Nazvali1] ji tak Američané. Jeden Američan, abych byl přesný. Rozhodl, že k převzetí by melo dojít v Diy Tortugas, ale Berlín to zamítl. Ten muž to ale ponechal jako kódové jméno. Tahle zavádějící | asociace vzešla z jeho strachu, aby se do něčeho nezapletl. Pro.] něj a pro Fairfax to mělo označovat činnost muže z Lisabonu. Když newyorské kanceláře Koeningovy společnosti dostaly od ministerstva obrany potvrzení o celním odbavení, tento i muž zakódoval potvrzení jako’Tortugas‘. Kdyby to někdo \ kontroloval, byl Tortugas operací řízenou z Fairfaxu. Dál by se nikdo nepletl.J

První koncepcí rozhovorů vypracoval Nachrichtendienst, | plukovníku…“

David neodpověděl. Nemohl mluvit. Feld pokračoval.

„My v Haganě jsme se o tom dověděli v Ženeve. Doslechli jsme se o neobvyklém setkání Američana Kendalla, finančního | analytika, který pracuje pro nejvyšší leteckou společnost, s velmi pohrdavým německým obchodníkem, homosexuálem, kterého vysoký úředník na ministerstvu války, Lmterstaatssekre-tár Franz Altmüller poslal do Švýcarska. Hagana je všude, plukovníku, včetně okrajových úřadoven ministerstva, i v Luftwaffe…“

David zíral na Žida, který mluvil o všech těch mimořádných a neuvěřitelných věcech jakoby nic.

„Myslím, že souhlasíte, že takové setkání bylo neobvyklé.

Nedalo nám moc práce vmanévrovat ty dva posly do situace, ve které bychom si mohli nahrát jejich rozhovor. Sešli se v zapadlé restauraci. Byli to amatéři.

Tak jsme se dověděli základní informace. Zjistili jsme, o co jde a ve které oblasti se má věc odehrát. Neznali jsme však přesné místo, kde dojde k předání. Buenos Aires je ohromné město a zdejší přístav se táhne do vzdálenosti několika kilometrů. Kde v téhle obrovské oblastí země, vody a hor budou věci předány?

Potom se ovšem ozval Fairfax. Povolal muže z Lisabonu. To bylo nanejvýš neobvyklé. Ale výborně vymyšlené. Jejich nejlepší odborník v Evropě, hovořící plynně německy a španělsky, specialista na technické výkresy. Jak logické! Nemám pravdu?“

David chtěl promluvit, ale zarazil se. Z toho, co tu slyšel, jako by mu v hlavě křižovaly blesky, jako by mu v lebce bouřil hrom, stejně absurdní jako Feldova slova. Dokázal jen němě přikývnout.

Feld se na něj pozorně zadival a mluvil dál.

„V New Yorku jsem vám vysvětlil, i když jen stručně, jak došlo k sabotáži na letišti v Terceiře. Udělali to fanatici. Když horkokrevní španělští Židé zjistili, že se člověk z Lisabonu dokázal otočit a zapojit se do výměny, bylo toho na ně trochu moc. Když jste zmizel, nikomu se neulevilo víc než nám z prozatímní letky. Předpokládali jsme, že jste se zastavil v New Yorku, abyste zdokonalil logistiku pro Buenos Aires. Dál jsme postupovali podle tohoto předpokladu.

A pak najednou na nic nezbýval čas. Z trestuhodně zpožděné zprávy z Johannesburgu jsme se dověděli, že diamanty dorazily do Buenos Aires. Podnikli jsme nezbytná násilná opatření, vjejichž rámci jsme se vás pokusili zabit. Předpokládám, že nám to překazili Rhinemannovi lidé.“ Asher Feld.se odmlčel a potom unaveně dodal: „Zbytek už znáte.“

Ne. Zbytek neznal. Ani žádnou další část. Bylo to šílené. Všechno a nic. Nic a všechno. Tolik roků! Tolik životů! Hrozné noční můry strachu. Zabíjení, ach bože, zabíjení!

A proč to všechno? Proboha, proč?!

„Vy lžete!“ udeřil David pěstí do stolu. Ocel jeho pistole křísla o dřevěnou desku s takovou silou, až se celý pokoj naplnil chvěním. „Vy lžete!“ spíš skučel než křičel. „Jsem v Buenos Aires proto, abych nakoupil plány gyroskopů. Abych je nechal ověřit. Abych to potvrdil kódem, aby ten grázl mohl dostat ve Švýcarsku zaplaceno. To je všechno. Víc nic. Vůbec níc. Tohle ne!“

„Ano,“ řekl tiše Asher Feld. „Právě tohle.“

David hleděl kolem, jako by ztratil zrak. Natáhl krk. Bouře v jeho hlavě nepřestávala řádit, oslepujici záblesky světla před očima mu způsobily nesnesitelnou bolest. Díval se na těla na podlaze, na krev, na těla na pohovce, znovu na krev.

Byl to obraz zkázy.

Celý jeho stínový svět byl vyrván z oběžné dráhy. Svět rizika, bolesti, manipulace, smrtí a zase smrti. To všechno se teď propadlo do nesmyslné prázdnoty. Zrada, byla-li to zrada, byla obrovská. Stovky tisíc byly obětovány pro nic. Musel se zastavit. Potřeboval přemýšlet. Soustředit se.

Pohlédl na vyzáblého Eugena Lyonse s tváří bílou jako list papíru.

Ten člověk umírá, pomyslel si. Musel se soustředit. Panebože! Potřeboval přemýšlet. Něčeho se zachytit. Přemýšlet. Soustředit se. Nebo se z toho zblázní.

Otočil se k Feldovi. V Židových očích uviděl soucit. Mohlo v nich být ledacos jiného, ale nebylo. Byl v nich soucit.

A přece to byly oči člověka, který s klidným odhodláním zabíjel.

Stejně jako zabíjel on, muž z Lisabonu. Kvůli čemu?

Napadaly ho nejrůznější otázky. Soustřeď se na otázky. Poslouchej. Najdi chybu. Najdi chybu… Jestli někdy někdo na tomhle světě potřeboval najít chybu, byl to on a právě teď.

„Nevěřím vám,“ řekl David. Nikdy v životě se tolik nesnažil, aby jeho slova zněla přesvědčivě.

„Myslím, že mi věříte,“ řekl Feld tiše. „Ta dívka, Leslíe Hawkwoodová, nám řekla, že o ničem nevíte. Tehdy jsme tomu nemohli uvěřit. Teď tomu věřim.“

David musel chvíli přemýšlet. V prvním okamžiku rau jméno Leslie Hawkwoodové nic neřeklo. Vzápětí se rozpomněl, až to zabolelo. „Co má ona s vámi společného?“ zeptal se tupě. „Herold Goidsmith je její strýc. Přiženěný, pochopitelně. Není to Židovka.“

„Goidsmith? To jméno mi nic neříká.“ Soustřeď se! Musel se soustředit a říci něco rozumného.

„Tisícům Židů něco říká. Je to Člověk, který stojí v pozadí za rozhovory mezi Baruchem a Lehmanem. Udělal víc než kdokoli jiný v Americe pro to, aby se naši lidé dostali ven z koncentračních táborů. Dokud se k němu civilizovaní a soucitní lidé ve Washingtonu, Londýně a Vatikánu neotočili zády, odmítal mít s námi cokoli společného. Potom za námi přišel a zuřil. Rozpoutal vichřici, která vzala s sebou i jeho neteř. Možná že je trošku moc dramatická, ale je nám oddaná a je užitečná. Pohybuje se v kruzích, kam Židé neproniknou.“

„Cože?“ Poslouchej, proboha. Přemýšlej, soustřeď se! Asher Feld se na chvíli odmlčel a v jeho zapadlých očích se objevil stín nenávisti. „Setkala se se stovkami lidí, které Herold Goidsmith dostal ven. Viděla fotografie, vyslechla jejich příběhy. To ji stačilo. Byla připravena.“

Davidovi se začala vracet rozvaha. Leslie byla tím odrazovým můstkem, ke kterému se potřeboval vrátit, aby nezešílel. Hlavou mu vířily otázky.

„Nemohu odmítnout předpoklad, že ty plány koupil Rhine-mann.“

„Ale jděte!“ přerušil ho Feld. „Vy jste byl jejich muž v Lisabonu. Jak často zjistili vaši nejlepší agenti, že Peenemiinde je nezranitelné? Cožpak se německé podzemí samo nepřestalo pokoušet o penetraci?“

„Nikdy nikdo se nepřestane pokoušet, ani na jedné straně. Německé podzemí je do toho zapojené!“ A to byla ta chyba, pomyslel si David.

„Kdyby to byla pravda,“ řekl Feld a ukázal hlavou na mrtvé Němce na pohovce, „potom by tihle patřili k podzemí. Vy znáte Haganu, Lisabone. My takové lidi nezabíjíme.‘“

Spauiding zíral na Žida s tichým úžasem a věděl, že ten člověk mluví pravdu.

„Jednou večer v Páraná mě sledovali, zbili mě,“ řekl chvatně, „ale viděl jsem jejich doklady. Patřili ke gestapu.“

„Byli z Hagany,“ řekl Feld. „V gestapu se nejlépe skryjeme. Kdyby to byli skuteční gestapáci, znali by vaši hodnost. Myslíte, že by vás nechali žít?“

Spauiding chtěl začít protestovat. Gestapo by přece neriskovalo a nezabíjelo v neutrální zemi. Určitě by ti lidé neměli při sobě doklady. Potom mu ale došlo, jak absurdní jsou jeho úvahy. Buenos Aires není Lisabon. Ovšemže by ho zabili. A potom mu na mysli vytanula slova, jež vyřkl Heinrich Stoltz: „Zjistili jsme si to na nejvyšších místech. Gestapo tu není, to je vyloučené.“

Vzpomněl si i na jeho podivně nevhodnou omluvu: ne všichni sdílejí rasové teorie Rosenberga a Hitlera… Šlo především o ekonomiku…

Tuto obhajobu neobhajitelné věci vyslovil člověk, který byl možná víc než Třetí říši oddán Židovi Erichu Rhinemannovi. A nakonec mu v mysli vytanulo, co řekl o Stoltzovi Bobby Ballard:

Vždyť on má jejich víru… Vždycky jsem v něm viděl pravého junkera.

„Panebože,“ vydechl David.

„Jste ve výhodě, plukovníku. Pro co se rozhodnete? My jsme připraveni zemřít. Říkám to jako prosté konstatováni, rozhodně si nechci hrát na hrdinu.“

Spaulding se nepohnul, Potom tiše řekl: „Uvědomujete si důsledky?“

„Uvědomujeme si je od té chvíle, co se v Ženevě váš Walter Kendall sešel s Johannem Dietrichtem.“

David zareagoval, jako by dostal ránu: „S Johannem Dietrichtem?“

„J. D.,“ zašeptal Spaulding při vzpomínce na zmuchlané žluté listy papíru v Kendallově kanceláři v New Yorku. Ňadra, varlata, hákové kříže, obscénní, nervózní čmáranice z pera oplzlého, nervózního muže. „Johann Dietricht. J. D.“

„Altmüller ho nechal zabít. Svým způsobem se tím předešlo…“

„ProČ?“ přerušil ho David.

„Šlo nám o to, aby se vyloučilo jakékoli spojení s ministerstvem zbrojního průmyslu a s nejvyšším velením. Dietricht inicioval jednání až do bodu, ve kterém mohla být přesunuta do Buenos Aires. Na Rhinemanna. Dietrichtova smrt odsunula nejvyšší velení jen o krůček, ale přece.“

Davidovi se honila v hlavě myšlenka za myšlenkou: Kendall opustil Buenos Aires v panickém spěchu. Něco se zvrtlo. Účetní by nikdy nepřipustil, aby ho chytili a snad i zabili. A on, David, měl zabít nebo nechat zabít Ericha Rhinemanna.

Po získání plánů byla až nakonec naplánována Rhíneman-nova smrt. A s jeho smrtí by byl také Washington odsunut o krůček dál od výměny.

Ale byl tady ještě Edmund Pace.

„Někdo zabil jednoho muže,“ řekl David. „Nějakého plukovníka Pace.“

„Ve Fairfaxu,“ doplnil Asher Feld. „Ta smrt byla nutná. Využívali ho tak, jako využívají vás. Jednáme pragmaticky. Plukovník Pace rozpracovával operaci Tortugas, aniž znal důsledky. Nebo si je možná nechtěl připustit.“

„Mohli jste mu něco říct, a ne ho zabíjet! Mohli jste to celé zastavit! Vy hajzlové!“

Asher Feld si povzdechl. „Obávám se, že vám nedochází, jaká hysterie vládne mezi našimi průmyslníky. A také mezi říšskými průmyslníky. Zneškodnili by ho. Tím, že jsme ho odstranili sami, neutralizovali jsme Fairfax a všechna tamější důležitá zařízení.“

Nemá smysl hrabat se v úvahách, zda Paceova smrt byla nezbytná, říkal si David. Pragmatik Feld měl pravdu, Fairfax se ocitl mimo operací Tortugas. –

„Takže ve Fairfaxu se nic neví.“

„Náš tamější člověk něco ví. Ale ne všechno.“

„Kdo je to? Kdo je váš Člověk ve Fairfaxu?“

Feld ukázal na svého tichého společníka. „On o tom neví a já vám to nepovím. Můžete mě třeba zabít, nic vám ne-řeknu.“

Spaulding věděl, že tmavooký Žid má pravdu. „Říkáte, že využívali Paceho a mě. Kdo nás využívá?“

„Na to vám nemohu odpovědět.“

„Tolik toho víte. Jistě vás ledacos napadá. Povězte mi to.“

„Předpokládám, že vám někdo dává příkazy.“

„Jeden člověk…“

„My víme. Není moc dobrý, že? A pak jsou tam další lidé.“

„Kdo? Kam až to sahá? Stát? Ministerstvo války? Bílý dům? Kdo, probůh?“

„V podobných transakcích nemají tahle místa žádný význam. Ta prostě zmizí.“

„Ale lidé nezmizí!“

„Tak se porozhlédněte po těch, kteří měli co do činění s Koeningem v Jižní Africe. Po Kendallových lidech. To oni stvořili Tortugas.“ Asher Feld náhle mluvil tvrdým tónem. „Tohle je vaše akce, plukovníku Spauldingu. My ji pouze chceme zarazit. Rádi za to položíme život.“

David se podíval na smutného muže s vyhublým obličejem. „Tolik to pro vás znamená? Přes to všechno, co víte, v co věříte? Stoji to vůbec za to?“

„Člověk musí vědět, co je pro něj důležité. I v negativním smyslu. Jestliže se Peenemünde zachrání, jestli se s ním bude znovu počítat, bude mít Říše takovou kupní sílu, jaká je pro nás nepřijatelná. Jen se podívejte na Dachau, na Osvětim, Belsen. To je nepřijatelné.“

David obešel stůl a postavil se před Žida. Vložil berettu do pouzdra v podpaží a podíval se Feldovi do očí.

„Jestli zjistím, že jste mi lhal, zabíju vás. A potom se vrátím do Lisabonu, na sever země, a vypráskám z tamějších kopců všechny fanatiky z Hagany. Koho nezabiju, toho odhalím. Oblečte si kabáty a vypadněte. Objednejte si pokoj v hotelu Alvear na jméno… Pace. E. Pace, Budu s vámi ve spojem.“

„A co naše zbraně?“ zeptal se Feld, když si přetáhl světle šedý plášť pres ramena.

„Nechám si je. Určitě si můžete dovolit jiné. A nečekejte venku. Mám zařízeno, že tu kolem jezdí auto federální armády.“

„A co Tortugas?“ zeptal se Asher Feld.

„Už jsem řekl, že s vámi budu ve spojení!“ vykřikl Spaul-ding. „A teď odsud vypadněte! A vezměte s sebou tu Hawk-woodovic holku. Je v renaultu hned za rohem. Tady máte klíče.“ David sáhl do kapsy a hodil klíče-po společníkovi Ashera Felda, který je hbitě chytil. „Pošlete ji zpátky do Kalifornie. Nejraději ještě dnes večer. Nejpozději zítra ráno. Jasné?“

„Ano. Zůstanete s námi ve spojení?“

„Vypadněte,“ řekl Spaulding vyčerpaně.

Oba agenti Hagany vyskočili ze židli. Ten mladší přikročil k bezvládnému kolegovi a přehodil si ho přes rameno. Asher Feld stál ve dveřích do haly. Otočil se, na okamžik spočinul pohledem na mrtvých tělech a potom se zadíval na Spauldinga.

„My dva se musíme zabývat jen tím nejdůležitějšim. Muž z Lisabonu je mimořádný Člověk.“ Obrátil se zpátky ke dveřím a přidržel je otevřené, aby jeho společník mohl vynést bezvládné tělo. Potom vyšel ven a zavřel za sebou.

David se otočil k Lyonsovi. „Přineste ty plány,“ řekl.

Když začal útok na Terraza Verde 15, Eugen Lyons se zachoval obdivuhodně. Provedl to velmi jednoduše, ba přímo čistě. Vzal kovovou schránku s plány, otevřel okno ve své ložnici a hodil schránku do záhonu žíhaných lilií, které rostly kolem celého domu, asi půldruhého metru pod okny. Pak okno zase zavřel, utíkar do koupelny a zamkl dveře.

Když se vezme v úvahu, že jednal v panice a v Šoku a že byl handicapován svou nemohoucností, zachoval se vlastně tím nejméně očekávaným způsobem: neztratil hlavu. Odnesl schránku, ale nesnažil se ji skrýt. Přemístil ji na lehce dostupné místo, což fanatici, zvyklí uplatňovat složitou taktiku a odhalovat zamotané podvody, nedokázali předvídat.

David vyšel za Lyonsem kuchyňskými dveřmi a obešel dům k boční stěně. Převzal schránku z třesoucích se fyzikových rukou a pomohl bezmocnému muži překonat plůtek, který odděloval vedlejší pozemek. Spolu zaběhli za dva nejbližší domy a obezřetně se kradli k silnici. Spaulding držel Lyonse za rameno a přidržoval ho u zdi, připraven strhnout ho při nejmenším stínu nebezpečí k zemi.

David však se žádným vážným nebezpečím nepočítal. Byl přesvědčen, že lidé z Hagany odstranili všechny Rhinemanno-vy strážce, kteří se vyskytovali před domem, z jednoho prostého důvodu, že totiž Asher Feld odešel předními dveřmi. Považoval ovšem za pravděpodobné, že by se Asher Feld mohl v poslední chvíli ještě pokusit získat plány. Nebo že by se tu z nějakého blízkého stanoviště náhle mohl objevit vůz Rhine-mannových lidí, kteří ztratili rádiový signál z Terraza Verde 15.

Oboji bylo možné, ale nijak zvlášť to nehrozilo. Na první případ bylo příliš pozdě, na druhý moc brzy.

Rozhodně však David počítal s tím, že okolními ulicemi bude pomalu projíždět modrozelený sedan s nenápadným oranžovým označením, jež ho identifikuje jako majetek Spojených států. V autě by měli být Ballardovi „hlídači hřiště“, lidé z vojenské základny.

Auto neprojíždelo, stálo na vzdáleném konci ulice s rozsvícenými parkovacími světly. Uvnitř seděli tři muži a oharky jejich cigaret osvětlovaly vnitřek vozu.

„Pojďme,“ oslovil Spaulding Lyonse. „Půjdeme pomalu a opatrné. Auto je támhle.“

V okamžiku, kdy Lyons se Spauldingem došli k chodníku, vystoupil z auta řidič a člověk, který seděl vedle něj.

Postavili se neohrabaně ke kapotě. Měli na sobe civilní šaty.. David přešel přes ulicí a oslovil je:

„Vlezte zpátky do toho zatracenýho auta a rychle nás odsud; odvezte! A když už jsme u toho, proč si nepomaiujete celé auto-samými terci! Byli byste zrovna tak málo nenápadní, jako jste teď.“

„Nevzrušuj se, kámo,“ odsekl řidič. „Zrovna jsme sem dorazili.“ Otevřel dveře a Spaulding pomohl Lyonsovi nastoupit.

„Měli jste objíždět kolem, ne tady parkovat jako hlídací,* psi!“ David se vecpal vedle Lyonse. Muž u okna jim udělal místo. Řidič usedl za volant, zavřel dveře a nastartoval motor. Třetí muž zůstal venku. „Ať si nastoupí!“ vyštěkl Spaulding. „Zůstane, kde je, plukovníku,“ řekl muž na zadním sedadle vedle Lyonse. „Zůstane tady.“

„Co jste zač, sakra?“

„Kapitán Daniel Meehan z námořní tajné služby. A chceme‘| vědět, co se to tu herdek děje.“

Auto se rozjelo.

„Tohle cvičení neřídíte,“ řekl David úmyslně velmi pomalu. „A já nemám čas léčit něčí ublížené ego. Zavezte nás, prosím, na velvyslanectví.“

„Dopytle s egem! Chceme prostě slyšet nějaký vysvětlení. Vy víte, co se děje v tyhle části města? Tahle odbočka do Telma je jenom taková malá troška nepohodlí. Nebyl bych tu, kdyby j ten přemoudrelej šifrant nevyslovil vaše jméno!… Ach bože!“ j Spaulding se předklonil a upřeně se na Meehana zahleděl.

„Raději mi řekněte, co se děje ve vaší části mĚsta. A proč vás | moje jméno přivedlo do Telma.“

Mariňák se znechuceně podíval na popelavého Lyonse a střetl se očima se Spauldingem. „Proč ne? Váš přítel je prověřen?“

„Teď už ano. Nikdo není prověřenější.“

„V pobřežní zóně kolem Buenos Aires hlídkují tři naše křižníky, torpédoborec a mateřská letadlová loď. Před pěti hodinami jsme měli poplach: připravte se na rádiové a radarové zatemněni. Vše na moři i letectvo se musí podřídit. Zůstaňte na místech. Pětačtyřicet minut nato přišla depeše z Fairfaxu, zdroj čtyři-nula. Zadržte plukovníka Davida Spauldinga, také Čtyři –nula. Má okamžitě navázat kontakt.“

„S Fairfaxem?“

„Jedině s Fairfaxem. Poslali jsme tedy jednoho muže na vaši adresu v Córdobe. Nenašel vás tam, ale přistihl nějakýho grázla, jak vám to tam obrací vzhůru nohama. Skočil po něm, ale on ho složil. Pár hodin nato za ním přišel s hlavou samá modřina a hádejte, kdo zavolal?“

„Ballard,“ řekl tiše David. „Ten šifrant z velvyslanectví.“

„Přemoudrelej šifrant! Střílí si z nás a posílá nás hrát různý hry do Telma! Abychom tu trčeli, dokud se vám neuráči odněkud vylézt.“ Námořní plukovník znechuceně potřásl hlavou.

„Říkáte, že poplach byl signálem pro rozhlasové a rádiové zatemnění.“

„A všechny lodě a letadla měly zůstat bez pohybu,“ přerušil ho Meehan.’TCo se to tu ksakru chystá? Přiletí celej zatracenej generální štáb? Roosevelt? Churchill? Rin-tin-tin? A co jsme my? Nepřátelé!“

„Nejde o to, co přilétá, plukovníku,“ řekl David tiše. „Jde o to, co odsud odlétá. Kdy dojde k aktivaci?“

„Pokyn je dost mlhavěj. Kdykoli v příštích osmačtyřiceti hodinách. To není zrovna těsnej časovej plán, že?“

„S kým se mám kontaktovat ve Virginii?“

„Moment… Tady to mám.“ Meehan nadzvedl své sedadlo a vytáhl zalepenou žlutou obálku, ve které byl záznam depeše. David se natáhl přes Lyonse a obálku převzal.

Z předního sedadla se ozýval chraptivý rádiový signál, po němž následovalo jediné slovo: „Redbird!“ Řidič se rychle chopil mikrofonu na palubní desce. „Redbird, přijímám,“ řekl námořník. Praskání se ozývalo dál, ale slovům bylo dobře rozumět. „Pokud jde o Spauldinga. Naložte ho a přivezte. Čtyři –nula příkazy z Fairfaxu. Žádný kontakt s velvyslanectvím.“

„Slyšel jste toho člověka,“ smál se Meehan. „Žádné kontakty s velvyslanectvím, plukovníku.“

Davida to ohromilo. Začal zuřivě protestovat, ale potom toho nechal. Fairfax. Žádní nacisté, ale Hagana. Však to Asher Feld říkal. Prozatímní letka se řídi praktickými měřítky. A v nejbližších osmačtyřiceti hodinách bude ze všeho nejprak-tičtější zabránit v pohybu muži, který zná kódy. Bez nich Washington nezaktivizuje rádiové a radarové zatemnění. A nepřátelská ponorka, jež se vynoří na schůzku s lodí, bude zaměřena a vyhozena do povětří. Jak Koeningovy diamanty, tak přístroje z Peenemůnde se ocitnou na dně Jižního Atlantiku.

Panebože, to je ale ironie, pomyslel si David. Kdosi ve Fairfaxu udělal přesně to, co by se mělo udělat, motivován zájmy, jež jak Washington, tak letecké společnosti odmítly přiznat! Pokud měly další zájmy, tři Čtvrtiny z nich ležely Spauldingovi u nohou. Projekty gyroskopů pro lety ve velkých výškách.

David přitiskl paži k Lyonsovu rameni. Zmožený vědec se nepřestal dívat přímo před sebe, ale odpověděl na Spauldingův dotek váhavým tlakem levého lokte.

David potřásl hlavou a hlasitě vydechl. Pokrčil rameny a uložil žlutou obálku do kapsy saka.

Když vytáhl ruku, držel v ni pistoli.

„Obávám se, že tyto příkazy nemohu přijmout, plukovníku Meehane.“ Spaulding namířil automatickou zbraň na námořníkovu hlavu. Lyons se opřel o opěradlo svého sedadla.

„Co to, ksakru, děláte?!“ Meehan sebou škubl. David odjistil pistoli.

„Řekněte svému řidiči, ať jede, kam mu přikážu. Nechci vás zabít, plukovníku, ale udělám to. Je to věc priorit.“

„Vy jste dvojí agent, zatraceně! Proto po vás Fairfax jde!“

David si povzdechl. „Kéž by to bylo tak jednoduché.“

Když Lyons utahoval uzly na provazu kolem Meehanových zápěstí, ruce se mu třásly. Řidiče nechali půldruhého kilometru za sebou. Bezpečně svázaného ho uložili na okraj vysokého travního porostu. V téhle oblasti málokdy někdo projel v noci. Byli v kopcích Colinas Rojas.

Lyons ustoupil a kývl na Spauldinga.

„Nastupte si do auta.“

Lyons přikývl a vykročil k autu. Meehan se překulil a podíval se na Davida.

„Jsi mrtvola, Spauldingu. Budeš mít v patách popravčí četu. A taky jsi pěknej hlupák. Ti tvoji náckové tuhle válku prohra-jou!“

„To doufám,“ řekl David. „Pokud jde o popravy, pár jich asi bude. Přímo ve Washingtonu. O to právě jde, plukovníku. Vás dva zítra ráno někdo objeví. Jestli chcete, můžete se pokusit plazit směrem na západ. Váš řidič je odsud asi půldruhého kilometru daleko. Omlouvám se.“

Spaulding projevil Meehanovi napůl upřímnou lítost pokrčením ramen a rozběhl se k autu federálního námořnictva. Lyons seděl na předním sedadle, a když ho ozářilo světlo dveřní lampičky, uviděl David v jeho očích pokus vyjádřit vděčnost a uznání. Nebo se mu to jenom zdálo? Neměl čas lámat si s tím hlavu, a tak se David jemně usmál a tiše promluvil.

„Já vím, že to pro vás bylo strašné. Ale nevím, co jiného bych měl udělat. Opravdu nevím. Jestli chcete, odvezu vás na velvyslanectví. Tam budete v bezpečí.“

David nastartoval motor a vyrazil vzhůru po svahu jednoho Je mnoha kopců v Colinas Rojas. Zahne na souběžnou silnici a za patnáct minut bude na dálnici. Dopraví Lyonse na předměstské stanoviště taxíků a požádá řidiče, aby ho zavezl na americké velvyslanectví. Rád by to provedl jinak, ale co se dalo ‚‚dělat?

Potom se za ním ozval hlas. Slova byla pronesená šeptem, zastřeně, sotva slyšitelně, ale byla to slova! Vyšla z hloubi zmučeného hrdla.

„Zůstanu… s vámi. Spolu…“

Spaulding musel pevněji uchopit volant, protože dostal strach, že ztratí kontrolu nad vozem. Těch pár slov byl pro Lyonse hotový proslov. To, že promluvil, způsobilo Davidovi takový šok, že málem zapomněl na řízení. Otočil se a podíval se na vědce. V mihotání světel a stínů uviděl, že mu Lyons jeho pohled vrací. Rty měl sevřené, v očích klid. Lyons dobře věděl, co dělá a co dělají oba dva. Věděl také, co musí udělat.

„Dobře,“ řekl David a snažil se zachovat klid. „Dobře jsem vás slyšel. Bůh ví, že mi každá pomoc bude dobrá. A vy to víte také. Děsí mě, že máme dva silné nepřátele. Berlín a.Washing-ton.“

„Nepřeji si, abyste mě přerušoval, Stoltzi!“ ječel David do mluvítka v telefonní budce poblíž Ocho Calle. Lyons seděl za volantem vozu federálního námořnictva necelý kilometr odsud. Motor běžel. Vědec neřídil celých dvanáct let, ale slovy a gesty přesvědčil Spauldinga, že v případě nutnosti toho bude schopen.

„Takhle se nesmíte chovat!“ odpověděl Stoltz zpanikařeným hlasem.

„Já jsem Pavlov a vy jste pes! Teď zavřete hubu a poslouchejte! Jestli o tom ještě nevíte, v Terraza Verdeje malér. Vaši lidé jsou mrtví. Moji také. Mám u sebe plány a Lyonse. Vaše neexistující gestapo provádí popravu za popravou!“

„To není možné!“ zaječel Stoltz.

„Vysvětli to těm mrtvým, ty hajzle jeden neschopnej, až to tam budeš dávat do pořádku. Chci zbytek plánů, Stoltzi. Čekejte, až vám zavolám!“ David praštil sluchátkem a rozběhl se k autu. Byl čas na rádiový signál. Potom tu byla ta obálka z Fairfaxu. Pak Ballard na velvyslanectví. Všechno má svůj čas.

Spaulding otevřel dveře a vklouzl na sedadlo vedle Lyonse. Fyzik ukázal na palubní desku „TJž zase,“ řekl namáhavě.

„Dobře,“ poznamenal Spaulding. ,,Maji obavy. Budou poslouchat.“ David zmáčkl tlačítko a zvedl mikrofon. Přitiskl prsty na titěrné drátěné pletivo s takovou silou, až se trochu promáčklo. Přikryl mikrofon rukou, při hovoru ho měl přitisknutý k saku a ještě s ním kroužil, aby co nejvíc rozmazal zvuk. „Redbird, volám základnu… Redbird, volám základnu.“ Druhá strana se ozvala rozzlobeným hlasem: „Propána, Redbirde! Snažíme se s tím tvým zatraceným autem navázat spojení už aspoň dvě hodiny. Ten Ballard pořád volá. Kde sakra vězíte?“

„Redbirde… Cožpak jste neslyšeli naše poslední hlášení?“

„Hlášení? Dopytle, já neslyším ani tohle. Nepřepínejte. Seženu velitele.“

„Nech ho plavat. Nic se neděje. Už se mí zase ztrácíte. Narazili jsme na Spauldinga. Je v autě. Jedeme za ním. Jsme nějakých padesát kilometrů severně…“ David zmlkl uprostřed věty.

„Redbirde! Redbirde! Probůh, tahle frekvence je děsná! Padesát kilometrů severně od čeho? Neslyším tě, Redbirde! Redbirde, ozvěte se!“

„…birde, ozvěte se!“ řekl David přímo do mikrofonu. „Tohle rádio potřebuje opravu, kámo. Opakuju. Žádné problémy nejsou. Vrátíme se na základnu přibližně za…“

Spaulding natáhl ruku a vypnul vysílačku.

Vystoupil z auta a vrátil se do telefonní budky.

Všechno má svůj-čas. Žádné zmatky, žádné přehmaty, každá akce musí být přesně definovaná a provedená.

Teď tedy depeše z Fairfaxu. Dešifrovaný kód, který mu řekne jméno muže, jenž ho nechal zadržet. Zdroj čtyři – nula, který měl tak vysoké postavení, že mohl z komunikačního centra zpravodajské služby vydávat takovéhle rozkazy.

Bude to jméno agenta, který se beztrestně procházel mezi nejvýše postavenými v předvečer nového roku a zabil muže jménem Ed Pace. Jméno člověka, kterým tam infiltrovala organizace Hagana.

Sotva mu námořní důstojník v San Telmu podal onu žlutou obálku, musel odolat silné touze okamžitě ji otevřít. Věděl, že se ho to dotkne, ať tam bude jakékoli jméno, známé či neznámé. Každopádně bude mít na koho zaměřit svou plánovanou pomstu za smrt přítele.

Takové myšlenky teď byly na překážku. Nic nesmělo stát v cestě jejich rychlé, ale‘ opatrné jízdě do Ocho Calle. Nic nesmělo narušit jeho promyšlený kontakt s Heinrichem Stol-tzem.

Vytáhl žlutou obálku a zajel prstem pod chlopeň.

Podplukovník Ira Barden. Napřed mu to jméno nic neřeklo. Ale pak si vzpomněl.

Silvestrovský večer! Panebože, jak by se na něj nepamatoval! Byl to takový tvrďas, strohý ve vyjadřování. Ve služebním žebříčku byl hned za velitelem Fairfaxu. Tenhle „přítel“ Eda Pace oplakával smrt „nejlepšího kamaráda“ s vojáckým hněvem. Tajně zařídil, aby David přijel na základnu ve Virginii a byl při tom, když se zahajovalo vyšetřování. Barden zneužil tragické vraždy k otevření „kamarádova“ trezoru na zprávy. Ale nenašel nic.

Tenhle člověk trval na tom, že lisabonského šifranta Mar-shalla zabili v Baskicku. A tvrdil, že bude kontrolovat Franze Altmüllera, což ovšem nikdy nesplnil.

Pokoušel se přesvědčit Davida, že bude v zájmu všech, když poruší pravidla utajení a vysvětlí, jakým posláním ho pověřilo ministerstvo války. David to tenkrát málem udělal. Dnes ho mrzelo, že to neudělal.

Ach bože! Proč jen mu Barden nedůvěřoval? Na druhé straně to nebylo možné. Protože by se tak rozvířily určité nechtěné spekulace kolem Paceovy vraždy.

Ira Barden rozhodně nebyl hlupák. Možná byl fanatik, ale blázen ne. Věděl, že by ho muž z Lisabonu zabil, kdyby se ukázalo, že vraždou je vinen on.

Panebože, říkal si David. Bojujeme spolu, zabíjíme se a své nepřátele ani neznáme osobně. Proč vlastně?

Měl další důvod volat Ballardoví. Jméno mu nestačilo, potřeboval víc. Chtěl s tím předstoupit před Ashera Felda.

Zvedl sluchátko, vložil minci a vytočil číslo.

Ozval se Ballard a nevypadal právě humorné naladěn.

„Poslyš, Davide,“ řekl Ballard a poprvé v životě ho oslovil křestním jménem. V jeho hlase zněla spousta potlačeného hněvu. „Nebudu předstírat, Že chápu, jakým způsobem ostatní lidi vyřizujou svoje telefonické hovory. Afe až zase budeš chtít použít můj telefon, sděl mi to laskavě předem!“

„Pár lidí bylo zabito. Já mezi nimi nejsem. Měl jsem štěstí, ale okolnosti mi nedovolily ozvat se ti dřív. Je to odpověď na tvoji stížnost?“

Ballard chvíli mlčel. David si pomyslel, že to není jen reakce na tu novinu. Bobby tam nebyl sám. Když šifrant promluvil znovu, mluvil spíš váhavě než zlostně. Jako by v jeho hlase zněla obava.

„Jsi v pořádku?“

„Ano. Lyons je se mnou.“

„Lidi ze základny dorazili moc pozdě.“ Zdálo se, že Ballard své poznámky lituje. „Pořád jim volám, ale spojení se nedaří. Myslím, že se jejich auto ztratilo.“

„Ale neztratilo. Mám ho já.“

„Propána!“

„Nechali jednoho člověka na stráži v Telma. Byli tam další dva. Neublížil jsem jim, jen jsem je diskvalifikoval.“

„Co to kčertu znamená?“

„Nemám čas na žádné vysvětlování. Mám tady depeši z Fairfaxu. Velvyslanectví o tom nemá vědět. Je to léčka. Nesmějí mě dostat. Aspoň ne hned.“

„Tak pozor, s Fairfaxem my nechceme nic mít,“ řekl Ballard pevně.

„Tentokrát si to nemůžeme dovolit. Řekl jsem to Jean. Ve Fairfaxu byl porušen princip utajení. Já to nejsem, věř mí. Musím dostat trochu času. Nanejvýš osmačtyřicet hodin. Musím získat odpověď na jednu otázku. Lyons mi pomůže. Proboha, důvěřujte mi!“

„Já ti důvěřuju, ale já tady nemám žádné slovo. Počkej chvíli. Je tady se mnou Jean.“

„Myslel jsem si to,“ přerušil ho Spaulding. Napřed Spaul-dinga napadlo požádat o pomoc Ballarda. Teprve potom mu došlo, že Jean by možná dokázala pomoci lépe.

„Promluv si s ní, než mi tu utrhne ruku se sluchátkem.“

„Ještě než domluvíme, Bobby. Dokázal bys pohlídat někoho ve Washingtonu? Přesněji řečeno ve Fairfaxu?“

„Musel bych k tomu mít důvod. Ten člověk by na to asi přišel, tím spíš, kdyby to byl někdo z Fairfaxu.“

„Kašlu na to, jestli něco pozná. Řekneš, že jsem té o to požádal já. Mám hodnost čtyři-nula. G2 mě má v zápisech. Zodpovím si to.“

„Kdo je to?“

„Podplukovník Ira Barden. Je to jasné?“

„Ano. Ira Barden z Fairfaxu.“

„Dobře. Teď mi dej…“

Jean na něj vychrlila příval slov, ve kterých se mísila zlost a láska, zoufalství a úleva.

„Jean,“ řekl, když vyslovila na půl tuctu otázek, které nedovedl zodpovědět, „tenkrát večer jsi naznačila cosi, co jsem odmítl brát vážně. Teď to vážně beru. Tvůj mytický David potřebuje skrýš. Nemůže to být v pampě, ale jakékoli místo o trochu bliž mu dobře poslouží. Můžeš mi pomoci? Pomůžeš nám? Proboha tě prosím!“

Zavolá Jean později, před rozbřeskem. Museli se s Lyonsem pohybovat ve tmě, ať už pojedou kamkoli. Podle toho, kde jim Jean najde nějaké útočiště.

Do Washingtonu nedojdou žádné kódy, žádné utajeni pro onu nemorální výměnu, nebude žádné rádiové a radarové zatemněni, které by zastavilo pohyb lodí. David pochopil, že to je ta nejjednodušší a nejjistější cesta, jak zmařit akci Tortugas.

To však ještě nestačilo.

Za akcí Tortugas stáli konkrétní lidé. Někdo je musel vytáhnout z temných hlubin jejich špíny a vystavit je na sluneční světlo. Jestli ještě na světě zůstalo něco smysluplného, jestli všechny ty roky, naplněné bolestí, strachem a smrtí, neuplynuly nadarmo, museli být tito lidé vydáni světu napospas v celé své zrůdnosti.

Svět si to zasloužil. Stovky tisíc lidí na obou stranách fronty, kteří si po celý zbytek života ponesou válečné jizvy, si to zasloužili..

Ti ať jim vmetou do tváře otázku: Za co? David přijal svou roli. Předstoupí před muže spjaté s akcí Tortugas. Nemohl však před ně předstoupit s poselstvím fanatického Žida. Slova Ashera Felda, velitele prozatímní letky Hagany, to nebylo vůbec žádné svědectví. Fanatikové jsou blázni. Svět už takových viděl dost na obou stranách. A zbavil se jich. Neboje zabil. Nebo obojí. David věděl,‘ že nemá na vybranou.

Až předstoupí před muže spojené s akcí Tortugas, nebude k nim mluvit slovy Ashera Felda. Ani prostřednictvím zrádných kódů a manipulací, které se dají interpretovat na sto různých způsobů.

Řekne jim, co viděl. Co pochopil jen proto, že se stal očitým svědkem. Předloží jim jen to, co se nedá vyvrátit. A potom je zničí.

Nemůže to udělat, dokud se nedostane na palubu lodi, zakotvené v Ocho Calle, která vyletí do vzduchu, jestli se pokusí opustit přístav a sejít se na dostaveníčku s německou ponorkou.

Na ten výlet se ovšem nevyhnutelně musí pustit. Fanatici si to budou žádat. Pak by tu ovšem nezbyly žádné důkazy. Musi se dostat na palubu, a to hned.

Dal Lyonsovi poslední pokyny a vklouzl do teplé, olejnaté vody v Río de La Plata. Lyons měl zůstat v autě a v případě nutnosti ho i řídit. Kdyby se David nevrátil, měl nechat uplynout devadesát minut a teprve potom se vydat na základnu námořních sil a říci veliteli, že je David držen na lodi jako zajatec. Americký agent vězném.

Ta strategie měla svou logiku. Federální námořnictvo dostalo z Fairfaxu urgentně za úkol přivést Davida. Mohlo být půl čtvrté ráno. Fairfax žádal bleskovou akci. Zejména v půl čtvrté ráno v neutrálním přístavu.

V časech vysokého ohrožení infiltrací si David pro sebe vždycky vybudoval jakýsi most. Představoval si, že jde o obchod, při kterém musí prodat život za cenu co nejmenších ztrát. Naučil se to na severu.

Nechtěl, aby k tomu došlo. Existovalo ale příliš mnoho způsobů, jak by mu mohli zabránit v pohybu. Ve Washingtonu a v Berlíně bylo příliš mnoho mužů se špatnými nervy, kteří snižovali jeho naději na přežití. Přinejlepším snad dojde ke kompromisu. Přinejhorším… Nestačilo mu zmařit operaci Tortugas. Chtěl ty lidi udat.

Pistolí měl těsně přivázanou k hlavě pruhem látky z košile a konce látky svíral v zubech. Doplaval k boku lodi s hlavou nad vodou a s pistolí tak suchou, jak jen to bylo možné. Zaplatil za to ústy plnými špinavé vody, prosycené naftou, a navíc dotekem obrovského mořského úhoře, kterého to pohybující se bílé tělo přitahovalo a děsilo zároveň.

Byl už přímo u boku lodi. Vlny bez ustání jemně narážely do té temné masy ve tmě. Zamířil k lodní zádi a napínal oči a uši, aby zachytil nějaké známky života. Neslyšel však nic kromě věčného šploucháni vody. Na palubě bylo světlo, ale nezaznamenal žádný pohyb, hlasy ani stíny. Holé žárovky na černých šňůrách vysílaly tvrdé, bezbarvé paprsky světla a houpaly se podle pohybů lodního trupu. Na straně blíž k pevnině visely žárovky ve dvou řadách nad zádi a nad hromadami čehosi uprostřed lodi. Každé tři metry byla položena past na krysy. Konopná lana byla černá a kluzká samou mastnotou. Když se David přiblížil, spatřil u zavřených nakládacích dveří sedět na židli stráž. Židle byla připoutaná řetězem ke stěně skladiště. Po obou stranách Širokého rámu dveří byly lampy s plechovými stínidly. Spaulding trochu ustoupil, aby získal lepší rozhled. Strážný měl na sobě polovojenské šaty, jaké se nosily v Jestřábím hnízdě. Četl knihu. To připadalo Davidovi poněkud divné.

V západní části doků se náhle ozvaly kroky. Byly pomalé, klidné a chodec se nesnažil tlumit jejich zvuk.

Stráž vzhlédla od knihy. David teď zahlédl druhou postavu. Byl to další strážný v Rhinemannově uniformě. Nesl rádio ve stejném koženém pouzdru, jako měli mrtví muži v Terraza Verde 15.

Strážný na židlí se usmál a promluvil německy ke stojícímu druhovi.,.

„Pustím té sednout, jestli chceš,“ řekl muž na židli. „Aťsi ns chvíli odpočineš.“

„Ne, díky,“ odpověděl muž s rádiem. „Raději se projdu. Rychleji to utíká.“

„Co je nového v Lujánu?“

„Žádná změna. Pořád ješťé je tam velké vzrušení. Občas‘ | zaslechnu výkřik. Kdekdo tam vykřikuje rozkazy.“

„Co se to asi stalo v Telmu?“

„Vím jen, že to tam dopadlo hodně Špatně. Odřízli nás. Poslali své lidi na začátek Ocho Calle.“

„To jsi slyšel?“

„Ne. Mluvil jsem s Geraldem. Je tady s Luisem. Stojí na ulici před skladiStěm,“

„Doufám, že neprobudí Štětky.“

„Na to bych nevsadíl,“ odpověděl strážný na židli. Ten druhý se zase zasmál a vydal se k jihu na svou osamělou obchůzku kolem budovy. Muž na židli se vrátil ke knize. David odplaval zpátky k boku lodi. Paže už začínal mít zemdlené. Páchnoucí voda v zálivu ho dráždila v nose. Teď se musel postarat o Eugena Lyonse.

Lyons byl asi Čtyři sta metrů odsud přes vodu, čtyři křivola-ké bloky domů vzdálen od začátku Ocho Calle. Kdyby Rhíne-mannovi strážní začali obcházet kolem, objevili by vůz federálního námořnictva a v něm Lyonse. To byl most, se kterým nepočítal. Ale počítat s ním měl. Teď však na to neměl Čas myslet.

Zachytil se výstupku na pravém boku lodí a držel se na čáře ponoru. Dával tak odpočinout pažím a ramenům. Loď patřila do střední kategorie. Byla asi dvacet pět metrů dlouhá a v nejširším místě ve středu deset metrů široká. Podle toho, co David dokázal ve tmě rozeznat, byly kabiny ve středu a na zádi pod přístřeškem pro kormidelníka čtyři a půl a šest metrů dlouhé, po obou stranách měly vchody a v každé byla dvě okénka, na straně přístavu i na pravém boku. Pokud byly Koeningovy diamanty opravdu na palubě, bylo by jen logické, kdyby se nacházely v kabině na zádi, co nejdál od míst, kde se zdržuje posádka. V kabinách na zádi je také obvykle víc místa a méně zmatku. A jestli je pravda to, co říkal Asher Feld, že totiž Koeningovy produkty teď zkoumají dva vědci z Peenemůnde pod mikroskopem, jistě jsou ti vědci v Časové tísni a nechtějí být rušeni.

Davidovi se pomalu zklidnil dech. Už brzy bude vědět, kde jsou diamanty a zda tu vůbec jsou.

Rozvázal si pruh látky kolem hlavy, a zatímco šlapal vodu, pevně v ruce sevřel pistoli. Kus košile unesl proud. Zachytil se laťky na čáře ponoru a pohlédl vzhůru. Horní okraj lodního boku byl asi metr osmdesát až dva metry nad vodou. Má-li se vyškrabat nahoru po nepatrných nerovnostech lodního boku, bude potřebovat obě ruce.

Vyplivl poslední slinu s pachutí zálivu a sevřel pistoli do zubů. Na sobě měl jen kalhoty. Vynořil ruce z vody a otřel si je o látku, aby z nich odstranil siiz, jehož byla voda v ústí řeky plná.

Znovu se zachytil za laťku na čáře ponoru, vymrštil tělo z vody a sáhl po dalším nepatrném zářezu v lodním boku. Sevřel prsty kolem sotva víc než centimetrového zářezu. Přitáhl se, přehmátl levou rukou blíž k pravé a přitiskl hruď k drsnému dřevu. Bosé nohy měl teď těsně nad hladinou a horní okraj lodního boku už byl jen necelý metr nad nim.

Pomalu ohýbal kolena, až oběma palci spočinul na laťce na čáře ponoru. Udělal pauzu, aby se mohl nadechnout. Věděl, že se v mělkém zářezu neudrží věčně. Napnul břišní svaly, přitiskl bolavé palce k laťce, vypjal se co nejvýše a vymrštil obě ruce. Věděl, že pokud mine horní okraj lodního boku, spadne zpátky do vody a jeho žuchnuti vyvolá poplach.

Levou se zachytil. Pravá mu sklouzla, ale zvládl to bez ní.

Vytáhl se k zábradlí a odřel si při tom hruď o drsný lodní bok až do krve. Přehmátl levou rukou přes zábradlí a vyndal si pistoli z úst. Jak si předsevzal, byl právě v polovině mezi přídí a kabinami na zádi. Výčnělek stěny ho kryl před strážemi u nákladového mola.

Tiše se překulil přes okraj lodi na úzkou palubu a přikrčen se připlížil ke stěně kabiny. Přitiskl záda k dřevěným laťkám a pomalu se napřímil. Po centimetrech se přiblížil k prvnímu kajutnímu okénku na zádi. Světlo uvnitř bylo částečně zastíněno jakýmsi improvizovaným závěsem, který teď byl roztažen, jako by lidé uvnitř chtěli vpustit do kabiny noční vzduch. Na druhém okénku žádná taková překážka nebyla. Bylo však jen kousek od konce stěny. Nemohl vyloučit, že by tam mohla hlídat stráž, kterou z vody nebylo vidět, Rozhodl se, že se podívá, co je za prvním oknem.

Přitiskl vlhkou tvář k zteřelé gumě, lemující kajutni okénko, a nahlédl dovnitř. Závěs si vyrobili z těžkého kusu černého dehtovaného plátna, přeloženého úhlopříČně. Osvětlení vypadalo přesně tak, jak si to představoval. Ze stropu visela na tlustém drátě holá žárovka. Drát byl vyveden z okna na pravé přední straně k přípojce na hrázi. Vedle žárovky visel podivný ‚ kus plechu. V první chvíli David nedokázal určit, proč tam je.¦ Potom pochopil, že plech zabraňuje světlu, aby nedopadalo na j zadní Části kajuty. Za záhybem dehtového plátna tam rozeznal j dvě lůžka. Muži spali. Světlo svítilo, ale oni byli v relativním stínu.

U stěny na vzdálené straně kabiny stál dlouhý stůl, který se * podobal pracovnímu pultu v nemocniční laboratoři. Byl po– ‚ kryt bělostným voskovaným plátnem a na plátně stály v přesně stejné vzdálenosti od sebe Čtyři silné mikroskopy. U každého z nich byla vysoce intenzívní lampa a všechny čtyři dráty vedly od lamp k dvanáctivoltové přenosné baterii pod stolem. Na podlaze před mikroskopy stály čtyři neposkvrněné bílé stoličky s vysokými opěradly jako někde na klinice.

Ano, vzbuzuje to dojem kliniky, pomyslel si David. Tato izolovaná část lodi byla v přímém protikladu k špinavému plavidlu. Byl to nepatrný klinicky čistý ostrov v moři odpadků a pastí na krysy.

A pak uviděl v rohu pět ocelových dopravních klecí s kovovými pásy přes víko a těžkými trezorovými zámky. Na přední stěně každé z klecí byl nastříkán nápis. Koeningovy doly, Ltd.

Teď spatřil na vlastní oči nepopiratelný a nezvratný důkaz o operaci Tortugas, o té nemorální výměně, jež měla proběhnout prostřednictvím Ericha Rhinemanna.

Chybělo tak málo, a mohl se tohoto hlavního usvědčujícího materiálu zmocnit.

Měl strach, ale pod ním se čím dál víc vynořoval zuřivý hněv a pokušení. Uvěřil, že na pouhých pár vzácných minut mu bude propůjčena přímo mystická nezranitelnost, i když věděl, že jeho víra je falešná. Pro ta chvíli mu to ale stačilo.

Proplížil se pod prvním kajutním okénkem a přistoupil ke druhému. Zastavil se a nahlédl dovnitř. Dveře kabiny měl přímo proti sobě. Nebyly původní součástí lodi, byly to ocelové dveře a v jejich středu byla nejméně tři centimetry silná závora, zastrčená do ocelového oka v rámu dveří.

Vědci z Peenemünde byli nejen izolováni na svém klinickém ostrůvku, ale dobrovolně tu navíc sami sebe uvěznili.

David si hned uvědomil, že ta závora bude jeho osobní alpská stěna, kterou musí překonat bez horolezecké výstroje.

Skrčil se a prošel pod kajutním okénkem až k rohu kabiny.

Zůstal na kolenou a s tváří u stěny se milimetr po milimetru blížil k hraně steny, až vyhlédl za roh.

Stráž tam samozřejmě stála. A jak to tak na lodích s vnitřní ostrahou bývá, strážný na palubě se nudil a ze samé nudy cítil hněv. Uvolnil se při tom svém nicnedělání, ale zároveň ho rozčilovala zdánlivá zbytečnost jeho poslání.

Tenhle strážný však na sobě neměl polovojenský oděv, jaký se nosil v Jestřábím hnizdě. Byl ve volném obleku, který neutajil silné tělo vojáka, Vlasy měl sestříhané nakrátko, jak se to nosilo ve wehrmachtu. Opíral se o rumpál na rybářské sítě, kouřil doutník a vyfukoval kouř do noci. Po boku měl automatickou pušku. Řemen pušky byl odepnutý a ležel zkroucený na podlaze. Z pušky se delší čas nestřílelo. Na povrchu kůže byl vlhký povlak.

Při pohledu na řemen si David odepjal pásek od kalhot. Napřímil se a opatrně se přesunul k okénku kajuty. Potom sáhl pod zábradlí a odstranil jeden ze dvou kolíků od rumpálu, které byly zasazeny zevnitř do stěny lodi a měly přidržovat rybářskou síť. David dvakrát poklepal na zábradlí. A za chvíli znovu. Zaslechl, jak stráž zašóupala nohama. Muž nevykročil, jen změnil pozici.

David opakoval dvojí zaklepáni. A potom ještě jednou. Tiché klepání v přesných časových odstupech mohlo vzbudit zvědavost stráže, ale nebyl to důvod k vyvolání poplachu.

Teď zaslechl zvuk hlídačových kroků. Muž byl stále ještě uvolněný, postupoval kupředu klidně, vůbec netušil nebezpečí a vedla ho jen zvědavost. Myslel si nejspíš, že o bok lodi ťuká kousek naplaveného dřeva, jež uvázlo v nekonečném kolébání proudu.

Hlídkující muž zahnul za roh. Spaulding mu bleskově vrhl kolem krku pásek á prudce ho utáhl, aby udusil mužův výkřik.

Když strážný klesl na kolena, jeho tvář v matném světle z kajuty viditelně potemněla a rty se mu rozšklebily v oběše-necké grimase. David zakroutil páskem.

Nechtěl své oběti dovolit, aby ztratila vědomí. Musel se dostat přes alpskou stěnu. Uložil pistoli do kapsy kalhot, hmátl do pochvy u mužova opasku a vytáhl odtamtud bajonet, oblíbený nůž pro boj muže proti muži, který se jen málokdy používal nasazený na pušce. Přidržel ostři stráži pod okem a zašeptal:

„Espaňol nebo Deutsch?“

Muž na něj hleděl s hrůzou. Spaulding ještě o něco utáhl pásek. Muž zachroptěl a pokusil se zvednout dva prsty. David mu přitlačil špičku bajonetu ke kůži pod okem a znovu zašeptal:

„Deutsch?“

Muž přikývl.

Samozřejmě že to je Němec, pomyslel si Spaulding. A nacista. Dalo se to poznat podle oblečeni a podle účesu. Peenemůn-de je synonymem Třetí říše. Tamější vědci se nechají hlídat svými lidmi. Pohnul ostřím bajonetu a pod mužovým okem se objevila nepatrná ranka. Muž hrůzou otevřel ústa.

„Uděláš přesně, co ti řeknu,“ zašeptal David německy stráži přímo do ucha. „Jinak ti vypíchám oči. Jasné?“

Napůl omdlelý muž přikývl.

„Vstaň a zavolej do okna kabiny, že máš naléhavý vzkaz od Altmiillera. Řekni, že ti musí otevřít dveře a podepsat příjem. Dělej! Honem! A pamatuj si, že ti držím tenhle nůž jen pár centimetrů od oči.“

Šokovaný strážný vstal. Spaulding mu přistrčil tvář k otevřenému oknu do kajuty a mírně uvolnil sevření pásku. Postavil se vlevo od muže, aby nebyl z okna kajuty vidět, levou rukou držel pásek a pravou nůž.

„Dělej!“ zašeptal David a opsal nožem půlkruh.

Strážný napřed promluvil strojeným, napjatým hlasem. Spaulding k němu přistoupil blíž. Muž věděl, že pokud to nedokáže, zbývají mu jen vteřiny života.

Zvládl to.

Spáči na palandách sebou zavrtěli a začali protestovat, ale sotva zaslechli Altmüllerovo jméno, okamžitě s tím přestali.

Z levé‘ spodní palandy vstal nevysoký muž středního věku a ospale vykročil k ocelovým dveřím. Měl na sobě jen slipy, David dotlačil strážného před sebou za roh a při prvním zvuku otevírané závory popadl dveře.

Udeřil strážným o ocelový plát. Dveře se otevřely dokořán. David uchopil kliku právě včas, aby neudeřila do pažení. Odhodil nůž, vytáhl pistoli a přiložil její ústí malému vědci k spánku.

„Schweigen,“ zašeptal chraptivě. „Jestli je vám život drahý!“

Z paland vyskočili další tři muži, dva postarší, jeden starý. Třásli se po celém těle a nebyli mocni slova. Strážný pořád ještě chroptěl, ale pokusil se ho obejít a začal vstávat. Spaulding k němu přiskočil a udeří! ho pistolí do –spánku, až muž upadl na podlahu.

Stařec se díval Davidovi do očí a nevypadal tolik vyděšeně jako jeho kolegové. David pocítil stud. Do této antiseptické kabiny se násilí nehodilo.

„Nic proti vám nemám,“ zašeptal. „Budete mě poslouchat. Ale žerty stranou. Jestli vydáte hlásek, zabiju vás.“ Ukázal na jakési papíry vedle mikroskopu. Byly plné čísel ve sloupcích. „Vy!“ pokynul starci pistolí. „Dejte to sem! Rychle!“

Stařec zvolna přešel do pracovní části kabiny. Zvedl papíry ze stolu a podal je Davidovi. Ten si je nacpal do kapsy mokrých kalhot.

„Díky. A teď!“ Ukázal pistolí na druhé dva. „Otevřete jednu z těch beden! Dělejte!“

„Ne! Proboha ne!“ řekl tichým hlasem plným hrůzy ten vyšší z nich.

David hrábl po starci, který stál vedle něj. Chytil ho za volnou kůži na zátylku a přiložil mu k hlavě pistoli. Odjistil ji a tiše řekl: „Otevřete tu bednu, nebo toho člověka zabiju. Až zemře, otočím zbraň proti vám. Nemám na vybranou, můžete mi věřit.“

Menší muž prudce trhl hlavou, jako by vyššího tiše prosil. Stařec v Davidově sevření byl jejich vedoucí. Spaulding to pochopil. Byl to jejich alter-Anfůhrer. Když máš co do činění s Němci, vždycky se zmocni toho, kdo velí.

Vyšší vědec z Peenemůnde došel vyděšenými krůčky až na konec klinické pracovní desky, nad kterou na zdi visela úhledná rada klíčů. Vzal jeden a váhavě vykročil k první ocelové bedně. Sklonil se nad ní a vložil klíč do trezorového zámku. Ocelový pás ve středu odskočil.

„Odklopte víko!“ poručil Spaulding. Pociťoval takovou úzkost, že jeho šepot zněl hlasitěji, než by si byl přál. Uvědomil si to až teď.

Víko ocelové přepravní klece bylo těžké. Němec je musel zvedat oběma rukama. Podle vrásek kolem očí a úst se dalo poznat, jak velkou námahu musí vynakládat. Když víko se dnem svíralo úhel devadesát stupňů, byly řetězy po stranách napnuté. Západka cvakla a víko zůstalo držet v této poloze.

Uvnitř byly desítky stejných přihrádek s malými zásuvečka-mi. Vypadalo to jako nějaká velká a složitá kazeta Ha rybářské potřeby. Potom David pochopil, že přední stěna má těžké panty a dá se otevřít nebo spíš snížit, aby se dala vysunout celá jednotlivá patra.

V každé přihrádce byly dvě malé, těžké obálky z papíru, který byl zřejmě vyztužen látkou. Jen v horním patře byly takových obálek desítky.

David pustil starce a přistrčil ho k palandám. Zamával pistolí na vyššího Němce, který otevřel přepravní klec, a přikázal mu, aby se postavil vedle těch dvou. Sáhl do ocelové schránky, vytáhl malou obálku, přiložil ji k ústům a zuby odtrhl okraj. Vytřepal obsah na zem. Na podlaze kabiny se rozběhly drobné, průzračné valounky: –

Byly to Koeningovy diamanty.

Zmačkal obálku a pozoroval při tom německé vědce. Zírali na kameny na podlaze..

Proč ne? pomyslel si David. V téhle kabině bylo řešení pro Peenemünde. V těchhle bednách ležely nástroje, kterými se dala rozsévat smrt tisíců neznámých lidí. Protože projekty gyroskopů, které byly nakoupeny za tyhle diamanty, umožní další vraždění a další masakry.

Už se chystal znechuceně obálku odhodit a naplnit si kapsy dalšími, když si povšiml jakéhosi nápisu. Znovu obálku vyhladil s pistolí pořád namířenou na Němce a podíval se na ni. Stálo tam jediné slovo: echt.

Bylo to označení pravosti. Tato obálka a celá tato bedna už prošla kontrolou.

Pobral tolik obálek, kolik se mu jich vešlo do levé ruky, a nacpal si je do kapsy u kalhot.

K udání nebude potřebovat víc,

Právě o tohle mu šlo.

Ještě jednu praktičtější věc s okamžitým dosahem mohl udělat. Přistoupil k pracovnímu stolu a přešel podél řady mikroskopů. Při chůzi udeřil hlavní pistole do každé čočky a do každého okuláru. Rozhlížel se po krabici s optickým sklem. Musela tu někde být!

Byla na podlaze pod stolem. Bosou nohou ji vykopl ven a sklonil se, aby otevřel petlici.

Byly tu další přihrádky, tentokrát plné čoček a malých černých tubusů na nasazení.

Sehnul se a převrátil krabici. Na podlahu vypadly desítky kulatých čoček. Jak nejrychleji mohl, popadl nejbližší bílou stoličku a smetl s ní hromady skla.

Nezničil všechno, ale náprava bude trvat jistě osmačtyřicet hodin.*»

Se zbraní pořád ještě namířenou na vědce se začal napřimo-vat s očima a ušima ve střehu.

Zaslechl to. Vycítil to předem. A zároveň pochopil, že pokud neuhne, bude mrtev!

Uskočil do strany a hodil sebou na podlahu. Čísi ruka za ním švihla bajonetem, až to zasvištělo. Mířila na místo, kde ještě před okamžikem byl jeho krk.

Nechal ten zatracený bajonet na podlaze! Přestal si hlídat ten všivý bajonet! Strážce obživl a toho mizerného bajonetu se zmocnil.

Nacista stačil jednou vykřiknout. Vzápětí po něm Spaulding skočil a udeřil mu hlavou o zem s takovou silou, že mu po celé hlavě vyskočily pramínky krve.

I ten jeden výkřik však stačil.

„Děje se něco?“ ozvalo se zvenku. „Heinrichu, volal jsi?“

Nesměl zaváhat ani na vteřinu.

Vrhl se k ocelovým dveřím, rozrazil je a vyběhl za roh zdi, jež dělila utajenou část od zbytku lodi. Sotva tam doběhl, uviděl stráž. Ten Člověk měl zbraň u boku a vypálil.

Spaulding mu výstřel oplatil, ale teprve tehdy, když ucítil, že je raněn. Nacistická kulka ho škrábla do boku. Cítil, jak mu stéká krev do kalhot.

Přeskočil přes zábradlí a padl do vody. Z kabiny i z hráze se začaly ozývat výkřiky.

Opřel se do kalné vody Ría a snažil se soustředit. Kde je? Kterým směrem se má dát? Kam má plavat? Proboha, kam?

Křik teď byl hlasitější. Po celé lodi blikala pátrací světla a klouzala po hladině přístavu. Slyšel, jak muži ječí do rádia tónem, v němž se chvěje panika. Obviňovali se navzájem. Byli bezmocní.

Náhle si David uvědomil, že nikde nejsou žádné lodi. Málem se rozesmál. Operace v Ocho Calle byla tak totálně utajená, že do oblasti nevpustili žádné malé lodi.

Držel si bok, plaval, jak nejrychleji mohl, a co nejčastěji sel potápěl pod vodu.

Loď s ječícími Rhinemannovými a Altmüllerovými lidmi zmizela v přístavní mlze. Spaulding držel hlavu hned nad vodou a hned zase pod vodou a doufal, že plave správným směrem.

Začínal být strašně unavený, ale slabost si nechtěl připustit. Nesměl si ji připustit. Teď ne. Musel udat operaci Tortugas!

V nevelké dálce zahlédl kůly před přístavní hrází. Nebyly od něj dál než dvě stě padesát metrů. Snad to byly ty správné kůly před správným molem. Muselo to tak být!

Cítil ve vodě kolem sebe jakýsi pohyb a potom spatřil hadí tvary mořských úhořů, kteří slepě naráželi do jeho těla. Přilákala je jeho krev. Hnusná masa gigantických červů byla Čím dál tím hustší.

Kopal kolem sebe a bojoval s touhou křičet. Rozrážel rukama vodu před sebou a při každém pohybu se setkal s mastnými těly vodních hadů. Před očima se mu míhaly žluté a bílé světelné body a záblesky. V krku mu vyschlo od mořské vody, bJava mu třeštila.

Když už se mu zdálo, že se z něj přes všechno úsilí vydere křik, ucítil, že ho někdo popadl za ruku. Někdo mu vyzvedl ramena nad vodu. Zaslechl své vlastní vyděšené hrdelní výkřiky, jež už nedokázal udusit. Podíval se pod nohy, jež mu neustále sklouzávaly z příček žebříku, a uviděl, jak se pod nim vaří voda pohybem úhořích těl.

Eugene Lyons ho přenesl k vojenskému autu. David si jen napůl uvědomoval, že ho Lyons jemně vtlačil na zadní sedadlo. Potom Lyons nastoupil do vozu za ním. Napůl při vědomí David vnímal, že mu Lyons uštědhije čím dál silnější políčky. Dělal to vědomě a kupodivu s velkou silou. Políčky nepřestávaly. Nedokázal je zastavit. Neměl sílu zadržet napůl vyřízeného člověka se zničeným krkem, aby ho už konečně přestal tlouct.

Dokázal jenom plakat. Kvílet, jak kvílejí jenom děti. A pak se najednou vzpamatoval, sundal si ruce z tváře a popadl Lyonse za zápěstí. V případě nutnosti by mu dokázal zápěstí zlomit. Zamrkal a zíral na fyzika.

Lyons se ve stínu usmál a promluvil namáhavým šepotem: „Promiňte… Byl jste v šoku… Příteli.“

V kufru vojenského auta objevili důmyslnou lékárničku. Lyons Davidovi zasypal ránu dezinfekčním práškem, přiložil na ni složený pruh gázy a sevřel kůži patnáct centimetrů širokým pruhem leukoplasti. Bylo to škrábnutí, nikoli průstřel. Krvácení přestalo. Vydrží to, dokud nedojedou k nějakému lékaři. I kdyby to mělo trvat den nebo den a půl, nic vážného se nestane.

Lyons řídil.

David pozoroval vyčerpaného muže za volantem. Působil nejistě, ale odhodlaně. Občas příliš silně přitlačil na plyn a prudké trhnuti vozu ho napřed vyděsilo, později zlobilo. Za pár minut už se ale zdálo, že mu ovládání vozu, zejména v zatáčkách, působí skromnou radost.

David věděl, že musí vykonat tři věci: spojit se s Henderso-nem Granvillem, promluvit s Jean a dojet na místo, které jim, jak doufal, Jean sehnala. Bylo by dobré, kdyby mu tam mohli přivést lékaře. Když ne, bude spát. Bez odpočinku už nemůže fungovat při plném vědomí.

Jak často hledal na severu osamělé jeskyně vysoko v horách? Kolikrát vršil větve a kusy křovin před místy, kde mělo jeho tělo a mysl znovu získat rovnováhu, jež mu mohla zachránit život? Takové místo k odpočinku potřeboval najít teď.

A zítra to dokonči s Erichem Rhinemannem.

Otevře poslední stránku obžaloby.

„Musíme najít nějaký telefon,“ řekl David a Lyons za volantem přikývl.

David navigoval fyzika zpátky do centra‘ Buenos Aires. Podle jeho odhadu jim pořád ještě zbýval čas před tím, než z vojenské základny vyšlou pátračku. Diky oranžovému označení na náraznících je buenosaireská policie nejspíš ušetří své zvědavosti. Američané jsou děti noci.

Vzpomněl si na telefonní budku na severní straně Casa Rosada. Byla to ta budka, ve které naposledy vydechl nájemný vrah z Unio Corso.

Za patnáct minut byli na Plaza de Mayo. Objeli náměstí, aby se přesvědčili, že nejsou sledováni. Na předválečných plakátech cestovních kanceláří se o městě mluvilo jako o Paříži západní polokoule. Podobně jako v Paříži byly tu hloučky nočních chodců, většinou nákladně oblečených. Taxíky brzdily u chodníků a zase startovaly. Prostitutky se ještě naposledy této noci pokoušely zakotvit v nějaké výnosné posteli. Pouliční lampy vrhaly proudy světla do rozměrných fontán. Milenci si máchali dlaně v nádržích.

O půl čtvrté ráno nebylo náměstí Plaza de Mayo vůbec mrtvé a David tomu byl rád. Lyons zastavil u telefonní budky a David vystoupil. „Ať jde o co chce, dotkl jste se nejobnaženějšího nervu v celém Buenos Aires,“ řekl mu Granville ostrým a napjatým hlasem. „Jsem nucen vás požádat, abyste se vrátil na velvyslanectví. Jde o vaše bezpečí i o naše dobré diplomatické vztahy.“

„Obávám se, že se budete muset vyjádřit jasněji,“ odpověděl David.

Granville to tedy rozvedl.

Před časem velvyslanec soudil, že může v Grupo navázat , jeden čí dva kontakty“. Počet se teď smrskl najeden. Ten muž se začal zajímat o jistou loď v Ocho Calle a vzápětí ho odvedli z domova pod ozbrojeným doprovodem. Granville se to dověděl od mužovy hysterické manželky.

O hodinu později dostal velvyslanec zprávu, že jeho „přítel“ zahynul při automobilové nehodě.

Když se Granville snažil dovolat mužově manželce, přerušil ho telefonista a vysvětlil mu, že telefon je odpojen.

„Vy jste nás do toho zatáhl, Spauldingu. Nemůžeme fungovat s mrtvou váhou tajné služby na krku. Situace v Buenos Aires je mimořádně delikátní,“

„Namočili jste se sami, pane.“

„Pár tisíc kilometrů odsud na sebe lidé střílejí.“

„S tím jděte do prdele!“ David si vůbec nedovedl představit, že by byl Granville schopen vyslovit takovéhle slovo. „Měl byste vědět, kde je vaše místo. My všichni musíme fungovat uvnitř uměle, chcete-li, vytyčených parametrů, za něž nesmíme jít. Opakuji, pane, vraťte se na velvyslanectví a já zařídím váš okamžitý návrat do Spojených států. Pokud tohle řešení odmítáte, dopravte se na vojenskou základnu. Tam moje soudní pravomoc nedosahuje. Součástí velvyslanectví nebudete!“

Panebože, pomyslel si David. Umělé parametry, Soudní pravomoc. Samé diplomatické kudrlinky. V době, kdy umírají lidé, armády se rozpadají a města mizejí z povrchu země. V té době si muži v sálech s vysokými stropy hrají se slovíčky!

„Na základnu nemohu. Ale mohu vám dát látku k přemýS-lení. V nejbližších osmačtyřiceti hodinách vstupují všechny americké lodi a letadla v pobřežní zóně do rádiového a radarového zatemnění. Všechno znehybní. Takový rozkaz je pro vojsko svatý jako slova v Písmu. Podle mého byste měl zjistit, proč se to děje. Protože já ten důvod asi znám. A jestli se nemýlím, je vaše diplomatické ztroskotání špinavější, než si vůbec dovedete představit. Zkuste se zeptat generála Alana Swansona z ministerstva války. A řekněte mu, že jsem našel Tortugas.“

David praštil sluchátkem, až z něj odlétly kousky bakelitu. Měl chuť otevřít dveře těsné telefonní budky a utíkat pryč.

Jenže kam? Nebylo kam.

Několikrát se zhluboka nadechl a ještě jednou vytočil číslo velvyslanectví.

Jean se ozvala tichým hlasem, plným úzkosti. Našla pro ně vhodné místo!

Měli s Lyonsem vyjet po Rivadavia až na okraj Buenos Aires. Na konci Rivadavia je prý silnice zahýbající doprava. Poznají ji podle velké sochy Madony na začátku. Silnice vede do rovinatého kraje, kde jsou samé louky. Padesát kilometrů za Madonou by měla být další silnice, tentokrát odbočující vlevo. Tu měli poznat podle dvojitého telefonního stožáru, do kterého se sbíhají přípojky. Silnice vedla k ranči patřícímu jistému Alfonsu Quesarrovi. Seňor Quesarro tam nebude a neměla by tam být ani jeho žena. Bude tam však stínový personál. Zbylé prostory v domě pro zaměstnance budou k dispozici neznámým přátelům paní Cameronové.

Jean se zařídí podle jeho rozkazu: neopustí velvyslanectví.

A miluje ho. Strašně moc.

Nad travnatou krajinou se rozednívalo. Vanul teplý vánek. David si musel připomenout, že je leden. Argentinské léto. Několik kilometrů za telefonním stožárem na hranici pozemků patřících k ranči na ně čekal jeden člověk ze stínového personálu Estancia Quesarro. Odvezl je k shluku přízemních domků, zvaných ranchería. Byly blízko hlavních budov, ale presto od nich odděleny. Za nimi začínaly ohrady a kolem, kam až oko dohlédlo, se prostíraly pastviny. Dům byl sídlem předáka, kterému se tady říkalo caporal.

David to pochopil, když se podíval na telefonní drát, vedoucí ze střechy. Předáci museli mít k dispozici telefon.

Jejich průvodce otevřel dveře a zůstal stát mezi nimi. Dotkl se Davidovy paže a oslovil ho španělštinou okořeněnou výrazy Indiánů z pampy:

„Tady se telefonuje přes ústřednu. Funguje to špatně, to není jako ve městě. Mám vás na to upozornit, seňor.“

Gaučo mu těmi slovy chtěl říct, aby byl opatrný.

„Budu na to pamatovat,“ řekl Spaulding. „Děkuji.“

Muž chvatně odešel a David zavřel dveře. Lyons stál na opačné straně místnosti, pod jakýmsi obloukem, připomínajícím klášterní ambity, za kterým byl výklenek, zalitý sluncem. V pravé ruce držel kovovou schránku s projekty gyroskopů. Levou pokynul Davidovi.

Za obloukem byla čtverhranná místnůstka. Uprostřed stěny s velkým oknem s výhledem na pastviny stála postel.

Spaulding si rozepnul kalhoty a sloupl je ze sebe.

Plnou vahou padl na tvrdou matraci a usnul.

Připadalo mu, že od chvíle, kdy prošel pod klenutým obloukem do sluncem zalitého přistěnku, uplynulo sotva pár vteřin.

Ucítil, jak mu okolí rány osahávají něčí prsty. Škubl sebou, když mu kdosi nalil na pas pálivou tekutinu a strhl mu náplast.

Prudce otevřel oči a spatřil, že se nad jeho postelí sklání mužská postava. Za tím člověkem stál Lyons. Na kraji tvrdé matrace ležela univerzální lékařská brašna. Muž, který se nad nim skláněl, byl lékař. Promluvil neobvykle čistou angličtinou.

„Spal jste skoro osm hodin. Lepší lék bych vám nemohl předepsat. Sešiji vám to třemi stehy. To by mělo stačit. Bude to trošku nepříjemné, ale když to přelepím, nemělo by vám to bránit v pohybu.“

„Kolik je hodin?“ zeptal se David.

Lyons se podíval na hodinky. „Dvě… hodiny,“ zašeptal a jeho slovům bylo dobře rozumět.

„Díky, že jste sem přišel,“ řekl Spaulding a obrátil se tak, aby k němu doktor se svými nástroji mohl.

„Neděkujte, dokud nebudu zpátky ve své ordinaci v Palermu.“ Doktor se zasmál tichým, sardonickým smíchem. „Určitě mě mají na seznamu.“ Načal první steh a povzbudivě se na Davida usmál. „Nechal jsem vzkaz, že jedu k porodu na vzdálený ranč… Hotovo.“ Zavázal steh a poklepal Spauldinga po holé kůži. „Ještě dva a budeme hotovi.“

„Myslíte, že vás budou vyslýchat?“

„Ne. To ne. Junta dost často přimhouří oči. Lékařů tu není nadbytek. Je to legrace, ale ti, co by mě měli vyslýchat, dost často potřebují ošetření. Má to asi něco společného s jejich mentalitou.“

„Myslím, že mi neříkáte všechno. Určité to bylo nebezpečné.“

Lékař dál držel ruce na ráně a vzhlédl k Davidovi. „Jean Cameronová není jen tak někdo. Jestli bude někdy sepsána historie války v Buenos Aires, její jméno tam bude na jednom z čestných mist.“ Zručně se vrátil k šití. David měl pocit, že si lékař nepřeje dál o tom mluvit. Bylo vidět, že spěchá.

Po dvaceti minutách byl Spaulding na nohou a lékař stál mezi dveřmi domku. David si s ním potřásl rukama. „Je mi to líto, ale zaplatit vám nemohu,“ řekl.

„Už.jste mi zaplatil, plukovníku. Jsem totiž Žid.“

Spaulding podržel doktorovu ruku ve své. Držel ji pevně. „Vysvětlete mi to, prosím.“

„Není co vysvětlovat. Mezi Židy se hodně povídá o jistém americkém důstojníkovi, který se nebojí té svině Rhinemanna.“

„To je všechno?“

„To úplně stačí.“ Lékař vymanil ruku ze Spauldingova sevření a vyšel z domku. David za ním zavřel dveře.

Svině Rhínemann. Nastal čas, aby se zabýval Rhineman-nem.

Hrdelní teutonský hlas hřímal do telefonu. David si dovedl představit modročerné žíly, vystupující na opálené pleti. Jako by viděl před sebou zúžené zřítelnice, z nichž srší hněv.

„To jste byl vy! To jste byl vy!“ Rhinemann opakoval své obvinění znovu a znovu, jako by si tím mohl vymoci zamítavou odpověď.

„Byl jsem to já,“ řekl David bez důrazu. „Jste mrtvola! Jste mrtev!“

„Jestli jsem mrtev,“ řekl David pomalu a zřetelně, „nedostanou se do Washingtonu žádné kódy. Nedojde k radarovému ani rádiovému zatemnění. Pohyb lodi bude zaznamenán a ponorka, která se vynoří v její blízkosti, vyletí okamžité do vzduchu.“

Rhinemann mlčel. Spaulding slyšel, jak rytmicky dýchá, ale neřekl nic. Nechal ho přemýšlet o důsledcích. Konečně proč mluvil, stejně zřetelně jako před chvíli Spaulding. „Zřejmě mi chcete něco říct. Jinak byste mi netelefonoval.“

„Správně,“ souhlasil David. „Rád bych vám něco řekl. Předpokládám, že dostanete provizi. Jinak byste tu výměnu jistě neorganizoval.“

Rhinemann znovu mlčel. Potom promluvil upjatě, těžce dýchal a jeho napětí se přenášelo po drátě. „Ne. Tohle je transakce. Za pomoc se musí platit.“

„Ale k placení dojde až později, že?“ David mluvil chladně, bez emocí. „Nemáte naspěch. Všichni jsou tam, kde jste je chtěl mít. Nebudou žádné rádiové zprávy ze Švýcarska, že došlo k převodu peněz na účet. Dostanete – nebo nedostanete – jediný vzkaz, totiž vzkaz z ponorky, že Koeningovy diamanty byly přeneseny z lodi. V té chvíli odsud vyrazím s plány. To bude ten signál.“ Spaulding se zasmál tichým, studeným smíchem. „To je opravdu profesionální, Rhinemanne. Gratuluji.“

Finančník teď promluvil hlubokým hlasem, v němž zazněl obezřetný tón: „Co tím chcete říct?“

„To je také velice profesionální. Já jsem jediný člověk, který může přinést tu zprávu z ponorky. Nikdo jiný. Mám kódy, které způsobí, že světla zhasnou a radarové obrazovky potemní. Ale očekávám, že za to dostanu zaplaceno.“

„Ach tak…“ Rhinemann váhal, slyšel jeho dech. „To je ale drzá žádost! Vaši nadřízení očekávají, že dostanou plány gy-roskopů. Pokud znemožníte jejich předání, budete pravděpodobně odsouzen k smrti. Formálně ten rozsudek proveden nebude, to se rozumí, ale výsledek bude stejný. To jistě víte.“

David se znovu zasmál, krátce a tentokrát pobaveně. „Jste vedle. Docela vedle. Popravovat se možná bude, ale já oběti nebudu. Až do včerejšího večera jsem znal jen polovinu celé věci. Teď už vim všechno. Ne, já popraven nebudu. Vy ale máte problém. Vím o něm. Čtyři roky v Lisabonu člověka ledacos naučí.“

„Co mám za problém?“

„Jestli Koeningovo zboží z Ocho Calle nebude předáno, pošle Altmüller do Buenos Aires celý tajný prapor. A vy to nepřežijete.“

Zase nastalo ticho. A tím mlčením se Rhinemann prozradil, že dává Davidovi za pravdu.

„Pak jsme tedy spojenci,“ řekl Rhinemann. „Za jedinou noc jste došel dost daleko. Nebezpečně jste riskoval a přeskočil jste několik rovin. Obdivuji takové agresivní ambice. Jsem si jist, že se to dá zařídit.“

„Věděl jsem, že si budete jist.“

„Budeme se bavit o výši Částky?“

David se znovu zasmál. „Vaše peníze jsou stejně jako předevčírem večer jen jednou částí celé věci. Vy zaplaťte poctivě Švýcarsku. Druhá část se bude platit ve Spojených státech. Dlužníci budou platit celý život.“ Nečekaně promluvil velice střízlivým tónem: „Chci jména.“

„Nechápu…“

„Tak o tom přemýšlejte. Chci znát lidi v pozadí téhle operace. Američany. Chci znát jejich jména. Nezajímá mě ani ten účetní, ani zmatený generál. Chci ty ostatní. Dokud ta jména nedostanu, k obchodu nedojde. A nebudou žádné kódy.“

„Muž z Lisabonu se evidentně pomátl,“ řekl Rhinemann se stopou respektu v hlase. „Vy jste pěkně zkaženej chlap, jak se říká u vás v Americe.“

„Pozoroval jsem vysoce postavené pány při práci. Hodně jsem přemýšlel. Proč ne?“

Rhinemann očividně neposlouchal Davidovu odpověď. V jeho hlase zaznělo podezření: „Jestliže jste došel k názoru, že se na tom obchodu můžete osobně obohatit, proč jste v noci udělal to, co jste udělal? Musím vám říct, že škody nejsou nenapravitelné. Ale proč jste je způsobil?“

„Z jednoho velice prostého důvodu. Nepřišel jsem na něj včera večer. Nedošel jsem k tomu závěru teprve včera…“ Bůh ví, že je to tak, pomyslel si David.

„Ano, myslím, že chápu,“ řekl finančník. „To je velíce lidská reakce.“

„Chci zbytek plánů,“ přerušil ho Spaulding. „A vy chcete, abych poslal kódy. Máme-li dodržet časový plán, zbývá nám plus minus šestatřicet hodin. Zavolám vám v šest. Buďte připraven vyrazit.“

David zavěsil. Zhluboka se nadechl a uvědomil si, že se potí, i když jejich cihlový domek byl příjemné chladný a vánek z polí povlával záclonami. Podíval se na Lyonse, který seděl v proutěné židli s vysokým opěradlem a pozoroval ho. „Jak jsem to zvládl?“ zeptal se.

Fyzik polkl a promluvil. Spaulding si pomyslel, že buď už uvykl Lyonsovu namáhavému způsobu řeči, nebo se Lyons opravdu začíná zlepšovat.

„Moc… přesvědčivě. Až na ten… pot ve tváři a na výraz… v očích.“ Lyons se usmál a vzápětí vypálil naléhavou otázku: „Je ještě naděje… získat ty projekty?“

David přidržel zápalku u konce cigarety. Nasál kouř, podíval se na záclony, jež se jemně vlnily na okně, a otočil se k fyzikovi: „Abychom si rozuměli, doktore. Vůbec mi na těch plánech nezáleží. Asi bych o ně měl stát, ale jsou mi lhostejné. Budeme-li je chtít, riskujeme, že se ona loď setká s ponorkou. Nepřipadá to tudíž v úvahu. Pokud jde o mne, dáváme do toho o tři čtvrtiny víc, než kolik dostáváme. To je trochu moc. Já chci jedině jména. Důkazy mám. A teď chci jména.“

„Chcete pomstu,“ řekl Lyons měkce. „Ano! Proboha, ano, to chci!“ David zamáčkl sotva načatou cigaretu, přešel k otevřenému oknu a ‚vyhlédl do polí. „Promiňte, nechtěl jsem na vás ječet. Ale možná bych měl. Slyšel jste Ashera Felda. Viděl jste, co jsem přinesl z Ocho Calle. Teď už znáte celou tu prohnilou, nemorální záležitost.“

„Vím, že muži, kteří… pilotují ta letadla… nejsou zodpovědní… Věřím, že… Německo musí tuhle válku… prohrát.“

„Panebože!“ zařval David a odskočil od okna. „Viděl jste to! Mel jste to pochopit!“ i

„Chcete říct… že v tom není žádný rozdíl? Tomu nevěřím. Ani vy tomu nevěříte,“

„Nevím, čemu věřím. Ne, opravdu to nevím. Ale vím, proti Čemu protestuji. Protože tady už žádný prostor pro víru nezbývá. Vím jenom, že chci znát ta jména.“

„Měl byste je dostat… Vaše otázky jsou… vysoce morální. Myslím, že vás budou bolet… celé roky.“ Lyons těžce hledal slova: „Ať se stane cokoli, pochopil jsem… že Asher Feld měl pravdu. Tahle válka… nesmí skončit příměřím… Ta se musí vyhrát.“

Lyons se odmlčel a mnul si rukou krk. David přistoupil ke stolu, kam Lyons položil džbán s vodou, nalil sklenici. Podal ji vyčerpanému fyzikovi. Lyons gestem naznačil diky a David si v té chvíli uvědomil, že ten vyčerpaný samotář bude tím posledním, kdo by mohl profitovat z výsledků války nebo z jejího zkrácení. Přesto Eugena Lyonse zasáhlo odhodláni Áshera Felda. Možná že ve své bolesti Lyons lépe rozuměl prostým věcem, které Davidovi zkresloval jeho hněv.

„Poslouchejte,“ řekl Spaulding. „Jestli existuje nějaká šance, a existovat by měla, pokusíme se ty plány získat. Daly by se získat, ale je to nebezpečný podnik, nic pro vás, spíš pro vašeho kamaráda Ashera Felda. Uvidíme. Nic vám nemohu slíbit. Napřed chci ta jména. Pokud je nedostanu, musí si Rhinemann myslet, že chci ty plány tak moc, jak moc on chce diamanty. Uvidíme.“

Ozvalo se slabé, přeskakující vyzvánění vesnického telefonu.

Spaulding zvedl sluchátko.

„Tady je Ballard,“ zaznělo v něm úzkostlivě.

„Ano, Bobby?“

„Pro boha živého, doufám, že jsi Čistý, protože velké kalibry jsou přesvědčené o opaku. Já vycházím z předpokladu, že rozumný chlap by sám sebe pro pár dolarů nikdy neodsoudil k dlouholetému vězení.“

„Tvůj předpoklad je moudrý. O co jde? Máš nějaké informace?“

„Všechny hezky popořadě. Tak především, námořní síly si tě přejí živého nebo mrtvého. Na podmínkách jim nezáleží a řekl bych, že mrtvý bys jim byl milejší.“

„Našli Meehana a toho řidiče…“ ,

„Na to můžeš vsadit, že jo! Nějací vandráci je obrali a svlíkli J donaha. Zuřivostí jsou bez sebe. Rozšířili vymyšlenou infor– j mači, že se nemá na velvyslanectví dělat žádný poplach, ale že Fairfax žádá, abys byl zadržen. Fairfax není důležitý. To oni tě chtějí. Přišijou ti útok, krádež atd.“

„Tak dobře. To se dalo čekat.“

„Že se to dalo čekat? Ty jsi ale číslo! Předpokládám, že o Granvillovi ti ani nemusím vyprávět. Telefonuje, div mi $ nezavařil aparát. Washington připravuje depeši na nejvyšší –úrovni, takže dokud nepřijde, jsem přikovaný ke stolu.“

„To znamená, že on ani neví, o co jde. A oni se kryjou.“ L

„Čerta starýho neví! A oni se houby kryjou! Jde o ta mlčící-. rádia. Narušil jsi akci samotného nejvyššího velení. Ústřední projekt ministerstva války.“

„To bych řekl, že jde o ministerstvo války. Mohu ti dokonce říct, o který odbor.“

„Jistá ponorka sem přiváží několik velmi důležitých Berliňa-nů. Ty jsi mimo. Tohle není tvoje akce. Granville ti to poví.“

„Hovno!“ zařval David. „Nic než hovno! Čiré hovno! Zeptej se kteréhokoliv agenta v Evropě. Ze žádného německého přístavu nedostaneš ven ani poštovní známku. Nikdo to neví líp než já!“

„Ryze ontologicky vzato říkáš zajímavé věci. Čirost je totiž vlastnost, kterou obvykle nespojujeme s…“

„Přestaň si dělat legraci. Mám nervy jako špagáty.“ Vtom si David uvědomil, že nemá žádný důvod na šífranta křičet. Ballard měl jen ty informace, které měl před osmnácti hodinami – věděl snad, že měl David komplikace, ale netušil, že to byla otázka života a smrti. Ballard nevěděl nic o masakru v San Telmu, ani o materiálu pro Peenemünde v Ocho Calle. Netušil ani to, že organizace Hagana infiltrovala nejtajnější jádro tajné služby. Teď mu to říkat nebude. „Promiň,“ řekl. „Mám toho plnou hlavu.“

„Jistí, jistě,“ opakoval Ballard jako člověk zvyklý na nálady druhých. Další rys společný mnoha šifrantům, pomyslel si David. „Jean říkala, že jsi zraněn. Prý jsi upadl a ošklivě ses pořezal. Nestrčil do tebe někdo?“

„Už je to dobré. Byl tady za mnou doktor. Víš něco nového o Irovi Bardenovi?“

„Jo. Využil jsem přímo G2 ve Washingtonu. Vyžádal jsem si tvým jménem přístup do registru. Ten Barden se o tom dozví.“

„To je dobře. Co je v tom svazku?“

„Snad nemám tu zatracenou věc přeříkávat celou?“

„Jen to, co je neobvyklé. Například hodnoceni z Fairfaxu.“

„Jméno Fairfax se tam nepoužívá. Jen výraz mimořádná kvalifikace. Není v regulérní armádě, je v záloze. Rodina vlastní dovozní firmu. Strávil pár let v Evropě a na Středním východě. Hovoří pěti jazyky.“

„A jeden z nich je hebrejština,“ přerušil ho David tiše.

„Správně. Jak to… No nic. Dva roky strávil na americké univerzitě v Bejrútu. Jeho otec tehdy zastupoval firmu ve středomořské oblasti. Vedl si velmi zdatně v dovozu středový-chodních tkanin. Barden přestoupil na Harvard a potom na nějakou malou univerzitu ve státe New York, jméno nevím. Tady píší, že získal doktorát jako odborník na Blízký východ. Po skončení studií nastoupil v rodinném podniku a tam byl až do války. Myslím, že díky znalosti jazyků.“

„Děkuji,“ řekl David. „Teď tu zprávu spal, Bobby.“

„S potěšením. Kdy se tu objevíš? Raději dřív, než tě najde federální armáda. Jean pravděpodobně dokáže přemluvit Hen-dersona, aby všechno urovnal.“

„To brzy. Jak se má Jean?“

„Co? Dobře. Má strach a řekl bych, že je nervózni. Však uvidíš. Aleje to silné děvče.“

„Řekni jí, ať si nedělá starosti.“

„Řekni ji to sám.“

„Je tam s tebou?“

„Ne,“ řekl Ballard, jako by tím jediným slůvkem telegrafoval jakési varování. „Ne, není tu se mnou. Je na cestě k tobě.“

„Cože?“

„Jako zdravotní sestra. Volala asi před hodinou. Řekla, že ji chceš vidět.“ Náhle Ballardův hlas ztvrdl: „Co se to sakra děje, Spauldingu?“

„Muž z Lisabonu jistě musel očekávat protiopatření. Překvapuje mě, že je tak nedbalý,“ hovořil Heinrich Stoltz do telefonu se vší arogancí, které byl schopen. „Paní Cameronová je želízko v ohni, na které jste vsázel najisto, že? Jenže kdo by odolal volání milované bytosti, nemám pravdu?“

„Kde je?“

„Na cestě do Lujánu. Bude naším hostem v Jestřábím hnÍ2 dě. Ctěným hostem, o tom vás mohu ujistit. Herr Rhinemani bude nesmírně potěšen. Právě jsem se chystal, že mu zatelefo nuji. Chtěl jsem počkat, až dojde k převzetí.“

„Jste vedle!“ řekl David a snažil se zachovat klid. „Chcete se mstít na nepravém místě. A nepřátelské akce vůči diploma– j tům v neutrálních…“

„Je naším hostem,“ přerušil ho Němec s gustem. „A žádné– íj ho diplomata nemáme. Je to nevlastní snacha. Manžel umřel. Nemá žádné skutečné významné postavení. Společenské rituály Američanů jsou tak komplikované.“

„Vy víte, co mám na mysli. K tomu nepotřebujete žádné j grafy.“

„Už jsem řekl, že bude naším hostem. Bude hostem prominentního finančníka, kterého jste vy měl za úkol kontaktovat, předpokládám, že z důvodů mezinárodně ekonomických. Žida, vyhoštěného ze své vlastní země, jež má s vaší zemi nepřátelské vztahy. Nevidím důvod k bezprostřednímu poplachu. 1 když vy jste možná jiného míněni.“

Otálet nemělo cenu. Jean s tím obchodem neměla nic společného, ani nebyla součástí obžaloby. K čertu s obžalobou! K čertu s angažovaností, která nedává smysl! A opravdu najednou žádný smysl neviděl.

Záleželo mu jediné na Jean.

„Přesunu se tam,“ řekl David.

„Věděl jsem, že budete spolupracovat. Co vám to udělá? Nebo mně? Oba dva jen přijímáme rozkazy. Filozofováni přenechte mužům na vysokých postech. My zkrátka přežíváme.“

„Nemluvíte jako člověk, který s nimi sdílí stejnou víru. Byl jsem informován, že jste přesvědčený stoupenec určitých idejí.“ David mluvil nazdařbůh. Potřeboval pár vteřin na přemýšleni.

„To kupodivu opravdu jsem. Lépe řečeno, byl jsem, ve světě, který, jak se obávám, už pominul. Jinak tomu bude ve světě, který přichází. Zbylé plány jsou v Jestřábím hnízdě. Vy a ten váš aerofyzik se musíte okamžitě vydat na cestu. Přeji si, abychom jednání uzavřeli už dnes večer.“

„Počkejte!“ David v duchu přelétal od jednoho dohadu k druhému a snažil se uhodnout přání svého protějšku. „Jestřábí hnízdo není zrovna nejčistší hnízdo na světě. Jeho obyvatelům ledaco chybí.“

„Hostům také.“

„Mám dvě podmínky. Za prvé: spatřím paní Cameronovou v okamžiku, kdy do toho domu vstoupím. Za druhé: pokud mám poslat kódy, nepošlu je, dokud paní Cameronová nebude zpátky na velvyslanectví. A Lyons také.“

„O tom se budeme bavit později. Je tu ovšem jedna hlavni podmínka,“ řekl Stoltz a odmlčel se. „Jestli se dnes odpoledne neobjevíte v Jestřábím hnízdě, víckrát paní Cameronovou neuvidíte. Sám jste viděl, že v Jestřábím hnízdě je spousta rozptýlení. Hosté bývají nadšeni. Poslední dobou však, bohužel, několikrát došlo k ošklivým úrazům. V řece, v bazénu, při jízdě na koni…“

Předák jim dal automapu a z čerpadla, jež patřilo farmě, jim naplnil nádrž benzinem/Spaulding odstranil oranžové emblémy federální armády z nárazníků a pozměnil poznávací značky.

Oloupával barvu tak dlouho, až 7s vypadalo jako ls a 8s jako 3s. Potom ze střechy urazil ozdobu, postříkal mřížku černou barvou a odmontoval talíře ze všech čtyř kol. Nakonec vzal kovářské kladivo a před užaslýma očima mlčenlivého gauča s ním promáčkl boční dveře, kufr a střechu auta.

Když skončil, vypadal vůz amerického námořnictva jako běžná venkovská Šunka.

Po polní cestě dorazili na venkovskou silnici u telefonního stožáru a namířili si to k východu, kde leželo Buenos Aires. Jak Spaulding zvyšoval rychlost, v autě hřmotil uvolněný kov. Lyons držel na klíně rozloženou mapu. Pokud byla přesná, mohli se do Lujánu dostat po vedlejších silnicích a neriskovat, že je objeví vojenské hlídky, jež po nich tou dobou už jistě pátraly.

„Zatracená ironie!“ uvažoval David. Kvůli Jean a vlastně i kvůli své vlastní bezpečnosti musel být v kontaktu se stejným nepřítelem, proti kterému tak zuřivě bojoval už tři roky. Za neuvěřitelných okolností vinou zrady ve Washingtonu a v Berlině se z tohoto nepřítele stal spojenec.

Jak to říkal Stoltz? Filozofování prenechte mužům na vysokých postech.

Dává to smysl a zároveň nedává.

David málem minul poloutajený vjezd do Jestřábího hnízda. Přijeli k němu z opačné strany po opuštěné cestě, po které jel jen jednou, a ještě k tomu v noci. Teprve černé otisky pneumatik na světlém povrchu vozovky u vchodu ho přiměly, aby zpomalil a podíval se vlevo. Nebyly tu dost dlouho na to, aby je vylouhovalo slunce a vygumoval provoz na silnici. Spaulding si připomněl slova hlídky na molu v Ocho Calle.

… Je tam spousta křiku.

Dovedl si představit Rhinemanna, jak rve rozkazy, jak se vzápětí vyrojí řady bentleyů a packardů, které zamíří z Jestřábího hnízda do San Telma.

Později, v čase před rozedněním, vyrazily nepochybně další automobily a další zpocení a vyděšení nohsledi na malý, odloučený poloostrov Ocho Calle.

Spaulding si s určitou dávkou profesionální pýchy uvědomil, že to všechno způsobil on.

Na obou stranách silnice jsou nepřátelé. Všichni jsou nepřátelé.

V hlavě se mu rodil plán, ale zatím byl jen v obrysech. Všechno záviselo na tom, co je očekává v Jestřábím hnízdě.

Vzpomínal na slova nenávisti, jež tichým hlasem pronášel Asher Feld.

Stráže v polovojenských uniformách namířily na přijíždějící auto své zbraně. Další muži drželi psy, kteří se se zuřivým štěkotem a vyceněnými zuby vzpínali na vodítku. Kdosi za elektronicky ovládanou bránou vykřikl na ty před vraty pár povelů. Čtyři strážní přiskočili k autu a rozrazili zprohýbané dveře. Spaulding s Lyonsem vystoupili. Muži je přirazili k autu a prohledali.

David se otáčel a zkoumal pohledem plot na obou stranách brány. Odhadoval výšku a odolnost jednotlivých částí a umístění elektrických kontaktů mezi silnými pruty. Prohlížel je z různých stran.

Byla to součást jeho plánu.

Na terase k němu přiběhla Jean. Podržel ji chvíli tiše v náruči. Byla to chvíle čehosi zdravého, a on za ni byl vděčen.

Rhinemann stál u zábradlí o pět metrů dál, se Stoltzem po boku. Hleděl na Davida úzkýma očima nad váčky v opálené pleti. David vycítil, že se v jeho pohledu mísí respekt s pohrdáním.

potom tam byl ještě třetí člověk, vysoký blondýn v bílém obleku ve stylu Palm Beach. Seděl u stolku se skleněnou deskou. Spaulding ho neznal.

„Davide, Davide. Co jsem to udělala?“ Jean ho nechtěla pustit z objetí. Pohladil ji po jemných hnědých vlasech a tiše odpověděl:

„Mimo jiné jsi mi zachránila život.“

„Třetí říše má mimořádně důkladnou sledovací službu, paní Cameronová,“ přerušil je Stoltz s úsměvem. „Hlídáme všechny Židy. Zejména muže, odborníky. Věděli jsme, že se přátelíte s lékařem v Palermu a že plukovník je raněn. Bylo to docela jednoduché.‘“

„Zabýváte se také sledováním muže, který stojí vedle vás?“ zeptal se Spaulding nevzrušeným hlasem.

Stoltz lehce pobledl a decentně bleskl okem z Rhinemanna na světlovlasého muže v křesle. „Pan Rhinemann ví, jak to myslím. Mluvím jako pragmatik, který ví, že sledovat nepřátelské elementy je nutné.“

„Ano, vzpomínám si,“ řekl David. Pustil Jean z objetí a vzal ji kolem ramen. „Včera jste mluvil velice jasně o politováníhodné nutnosti určitých praktických kroků. Škoda že jste se nepoučil, Rhinemanne. Týkalo se to koncentrace židovských peněz… Jsme tady. Dejme se do práce.“

Rhinemann odstoupil od zábradlí. „Hned to bude. Ale aby byl kruh úplný, chtěl bych vás seznámit s člověkem, který přiletěl z Berlína. Přes neutrální země, pochopitelně. Chci, abyste se přesvědčil, že jednáte přímo s ním. Výměna tak bude věrohodnější.“

Spaulding se podíval na člověka v obleku ve stylu Palm Beach. Zaklesli se do sebe očima.

„Franz Altmüller, ministerstvo zbrojního průmyslu,“ řekl David.

„Plukovník David Spaulding, Fairfax, dříve Portugalsko. Muž z Lisabonu,“ řekl Altmüller.

„Jste šakalové, kteří bojují tak, jak bojují zrádci, a jste hanbou mého domu,“ řekl Rhinemann. „Říkám to tak, abyste to slyšeli oba dva. A teď, jak správně říkáte, plukovníku, bychom s tím měli pohnout dopředu.“

Sloltz odvedl Lyonse na pečlivě stříhaný trávník u bazénu, U velkého kulatého stolu tam stál jeden z Rhinemannových strážců s kovovým diplomatickým kufříkem v ruce. Lyons se posadil zády k balkónu. Strážce zvedl kufřík na stůl.

„Zůstaňte s nim, Stoltzi,“ promluvil Altmüller.

Zmatený Stoltz k němu vzhlédl, ale neříkal nic. Došel kraji bazénu a usadil se na lehátko s očima přišpendlenýma Lyonsoví.

„Pro dobro nás obou myslím, že byste měl říct, co se stí v San Telmu,“ řekl Altmüller.

David Němce pozorně sledoval. Altmüller nelhal, ani se jt nesnažil chytit do pasti. Nevěděl o Haganě ani o Asheru Feldc vi. To byla Spauldingova jediná šance.

„Gestapo,“ řekl David a tvářil se při té lži velmi přesvědčivě.,

„To není možné!“ vyštěkl Altmüller. „Vy víte, že to je nemožné! Jsem tady já!“

„Skoro čtyři roky jsem přicházel do styku s gestapem v růz-j ných formách. Poznám nepřítele. Důvěřujte mi aspoň natolik.“

„Mýlíte se. Něco takového nepřichází v úvahu.“

„Strávil jste příliš dlouhý Čas na ministerstvu, a ne v terénu.! Chcete profesionální analýzu?“

„O co jde?“

David se opřel o zábradlí. „Vlastní vás.“

„Cože?“

„Ti, kdo využívají náš nesporný talent. Tak jako vlastní mě. Ti v Berlíně i ti ve Washingtonu. Všimněte si jedné zvláštní shody. Oba mají shodné iniciály. A. S.“

Altmüller zíral na Spauldinga pronikavýma modrýma očima, s pootevřenými ústy. Nevěřil mu. Vydechl jméno:

„Albert Speer.“

„Alan Swanson,“ kontroval David tiše.i

„To není možné,“ řekl Altmüller s menší dávkou rozhodnosti, než chtěl. „On neví…“

„Nechoďte do boje bez vrcholového výcviku, nebo dlouho nepřežijete. Proč myslíte, že jsem Rhinemannovi nabídl obchod?“

Altmüller poslouchal jen napůl. Spustil ze Spauldinga oči, zahloubaný do jakési absurdní hádanky. „Jestli je to pravda, co říkáte, potom nebudou poslány žádné kódy a k předáni nedojde. Nebude žádné rádiové zatemnění. Vaše lodi budou v pohybu, radary a letectvo budou fungovat. Všechno bude ztraceno!“

David si založil ruce na hrudi. Tohle byla ta chvíle, kdy bude dezinformace buď odmítnuta, nebo na místě koupena. Znal to. Měl stejný pocit jako už nejednou na severu, kdy se dezinformace stala úhelným kamenem.

„Vaše strana hraje tvrdší hru než ta moje. Patři to k Novému Pořádku. Mé Šéfy zajímají jen plány. S vámi je to jiné. Vaši lidé nechávají otevřeno několik možností.“

David zmlkl a usmál se na Rhinemanna, který opustil svou strážní pozici na balkóně a díval se na ně. Altmüller nespouštěl ze Spauldinga oči. Je to nezkušený běžec, ale něco se naučil, pomyslel si David.

„Jaké jsou to možnosti, podle vás?“

„Několik možností mě napadá,“ odpověděl Spaulding. Znemožnit mi pohyb, vnutit sem na poslední chvíli jiného člověka, který zná kód, nahradit plány nějakými podvrhy. Nebo dostat diamanty Z Ocho Calle jinou cestou než po voďě. S těmi bednami by to bylo obtížné, ale nikoli nemožné.“

„Proč to tedy nevyzkouším? Vy mě pokoušíte.“

Spaulding se díval do dálky. Teď přeskočil očima na Altmůl-lera. „Nikdy nechoďte do terénu,“ řekl. „Nevydržel byste ani den. Zůstaňte na svém ministerstvu.“

„Co to má znamenat?“

„Kdyby se použila jakákoli alternativní strategie, budete mrtev. Teď vás mají v hrsti. Jednal jste s nepřítelem. Ví to Speer i gestapo. Vaše jediná šance je, využít toho, co víte. Stejně jako to udělám já. Vy, abyste si zachránil život. Já pro kupu peněz. Bůh ví, že si letecké společnosti nahrabou víc než dost. Já si taky něco zasloužím.“

Altmüller dvěma kroky přistoupil k zábradlí a postavil se vedle Davida, který pozoroval řeku v dálce pod sebou. „Nic z toho nemá smysl.“

„Ale má, když se nad tím zamyslíte,“ řekl Spaulding. „V tomhle byznysu není nikdy něco za nic.“

David se dál díval před sebe. Přímo cítil, jak se do něj Altmüller zabodl očima. Poznal, že Altmüllerovi letí hlavou něco, na co předtím nepomyslel.

„Vaše Šlechetnost vás zničí, plukovníku. Ještě pořád můžeme dostat něco za nic. A já mohu dostat od Říše medaili Za hrdinství. Máme vás a pani Cameronovou. I za fyzika se dá něco získat, o tom jsem přesvědčen. Vy ty kódy pošlete. Byl jste ochoten jednat za peníze. Tím spíš budete jednat, když vám půjde o život.“

David se díval přímo před sebe jako Altmüller. Ruce měl založené a byl provokativně uvolněný. Věděl, že přesně takhle to musí být. „Naše jednání už bylo ukončeno. Pokud Loyns plány ověří, pošlu kódy. Ale ne dřív, než dorazí paní Camero-nová s Lyonsem zpátky na velvyslanectví.“

„Pošlete je, když vám to přikážu,“ řekl Altmiiller s těžce potlačovaným vztekem. Rhinemann se na ně znovu podíval, ale nepokusil se je přerušit. Spaulding pochopil, že ho těší pohrávat si se svými šakaly.

„Lituji, ale zklamu vás,“ řekl David.

„Pak se ovšem stane něco velmi nepříjemného. Napřed paní ] Cameronové.“

„Nechte toho,“ vydechl David. „Hrajte podle původních > pravidel. Nemáte šanci.“

„Na to, že jste sám, mluvíte dost sebevědomě.“ Spaulding se pustil zábradlí, otočil se a podíval se Němci do I tváře. Málem šeptem řekl: „Vy jste opravdu zatracenej cvok.“. V Lisabonu byste nepřežil ani hodinu. Vy si myslíte, že jsem sem přijel s nekrytými zády? Myslíte, že Rhinemann něco takového ode mě očekával? My, co pracujeme v terénu, jsme strašné opatrní, strašně zbabělí. Nejsme vůbec žádní hrdinové.: Nikdy nevyhazujeme budovu do vzduchu, dokud si nejsme | docela jisti, že nebudeme uvnitř. A nikdy bychom nezničili I nepřátelský most, pokud neexistuje nějaká jiná cesta k našim.“‚“Vy jste sám. Pro vás už nejsou žádné mosty!“ David se podíval na Altmüllera, jako by hodnotil špatný kus masa, a potom pohlédl na hodinky. „Ten váš Stoltz je naiva. Jestli do patnácti minut nezavolám, odehraje se pár velice důležitých telefonických hovorů a směrem k Lujánu vyrazí řada zcela oficiálních automobilů. Jsem vojenský atašé se sídlem na velvyslanectví Spojených států. Doprovázel jsem velvyslancovu dceru do Lujánu. To stačí.“

„To je nesmysl! Tohle je neutrální město. Rhinemann by…“

„Rhinemann by otevřel bránu a Šakaly by vyhodil,“ přerušil ho Spaulding, tiše a velice zdrženlivě. „Oba dva nás mají v hrsti. Tortugas by mu mohl popálit jeho poválečnou tvář. Něco takového nepřipustí. Nezáleží na tom, co si myslí o našem či vašem systému. Pro něho je důležitá jediná věc, a to je případ Erich Rhinemann, Myslel jsem, že to víte. Vy jste ho přece vybral.“

Altmüller dýchal trochu příliš zhluboka, ale jinak klidně. Snažil se zachovat sebekontrolu a dalo mu to hodně práce.

„Vy..– jste zařídil, abyste mohl poslat kódy odsud?“

Vzal tu dezinformaci. Úhelný kámen zapadl na své místo.

„Pravidla znovu vešla v platnost. Rádiové a radarové zatemněni. Žádné letecké útoky na vynořující se ponorky, žádné překážky lodím pod paraguayskou vlajkou, vstupujícím do pobřežních vod. Oba budeme vítězi. Co si vyberete, šakale?“

Altmüller se otočil zpátky k zábradlí a položil ruce na mramorový povrch. Prsty na kameni měl napjaté. Na míru šitý oblek ve stylu Palm Beach měl na sobě tuhý, jako naškrobený. S pohledem upřeným na řeku řekl:

„Pravidla operace Tortugas znovu platí.“

„Musím si zavolat,“ řekl David.

„Počítal jsem s tím,“ odpověděl Rhinemann a podíval se pohrdavě na Altmüllera. „Nemám nervy na únosy diplomatů. Nikomu to neposlouží.“

„Nebuďte tak přísný,“ řekl Spaulding přívětivě. „Aspoň jsem se sem dostal v rekordním čase.“

„Zavolejte si,“ řekl Rhinemann a ukázal na telefonní pří– ¦ stroj vedle vchodu do haly. „Váš hovor se bude pochopitelně nahrávat.“

„Samozřejmě,“ řekl David cestou k telefonu.

„Místnost radistů,“ ozvalo se ve sluchátku.

„Tady je vojenský atašé plukovník Spaulding,“ přerušil David Ballarda uprostřed věty.

Ballard chvíli mlčel a pak odpověděl:

„Ano, plukovníku Spauldingu?“

„Dnes odpoledne před konferenci jsem.vydal jistou direktivu. Můžete ji zrušit.“

„Ano, pane. Jistě, pane.“

„Mohu, prosím, mluvit s hlavním Šifrantem? Myslím, že to je jistý pan Ballard.“

„Já jsem Ballard, pane.“

„Promiňte,“ řekl David stručně, „nepoznal jsem vás, Ballar-de. Buďte připraven odeslat zalepené šifrované zprávy, které jsem várn připravil. Jsou v zelené obálce. Otevřete ji a seznamte se s postupy. Přeji si, abyste je odeslal okamžitě, jakmile vám dám znamení. Černou drapérií.“

„Cože… pane?“

„Autorizuji Černou drapérii, Ballarde. Je to v lexu, tak si uvolněte všechny kanály pro depeše. Vyhnete ae překážkám. Zavolám vám.“

„Ano, pane.“

David zavěsil s nadějí, že si Ballard zaslouží vysoké mínění, které o něm měl jako o profesionálovi. Nebo že je tak dobrý v salonních šarádách, jak se o něm domníval Henderson Gran-ville.

„Jste velmi výkonný,“ řekl Rhinemann.

„Snažím se,“ řekl Spaulding.

Ballard zíral na telefon. Co se mu to Spaulding snažil říct? Zřejmě to, že Jean, on i Lyons jsou v pořádku, alespoň momentálně.

Buďte připraven odeslat zalepené šifrované zprávy, které jsem připravil…

David mu žádné kódy nepřipravil. On je připravil. Spaulding namemoroval postupy, to byla pravda, ale jenom jako jednu z možností.

Jaká zatracená zelená obálka?

Nebyla tu žádná obálka, modrá, červená ani zelená..

A co to je sakra za hloupost ta černá drapérie? Vždyť to je nesmysl!

Bylo to však klíčové slovo.

V lexu? V lexikonu. V Lexikonu kryptografie!

Černá drapérie. Připomnělo mu to něco velmi obskurního z dávné minulosti. Černá drapérie byl nějaký dávno zapomenutý termín. Ale něco znamenal.

Ballard vstal z proutěného křesla a přešel ke knihovně na druhé straně těsné místnosti radistů. Lexikon kryptografie neměl v ruce celé roky. Byla to taková zastaralá neužitečná akademická bichle.

Ležela na horní přihrádce knihovny a spolu s dalšími neužitečnými knihami tam tiše chytala prach.

Termín našel na straně 71. Byl to jediný odstavec vmáčknutý mezi další stejně bezvýznamné paragrafy. Ale teď něco znamenal a „Černá drapérie, známá též jako Schwarztuchchiffre, protože byla poprvé použita německou armádou v roce 1916, je prostředek k chytání do pasti. Je riskantní, protože v jednom sektoru nemůže být použit dvakrát. Je to signál, kterým se pokračuje v kódování a aktivuje se daný soubor opatřeni s cílem skončit, zrušit ona opatření. Faktor ukončení je vyjádřen v minutách, jež jsou specificky číslovány. V praxi byla černá drapérie opuštěna v roce 1917, protože anulovala…“

Ballard zavřel knihu a vrátil se ke svému křeslu před telefonními přístroji.

Lyons otáčel stránky plánů dopředu a zase dozadu, jako by přepočítával všechny výpočty. Rhinemann dvakrát zavolal z balkónu a ptal se, jestli jsou nějaké problémy. V obou případech se Lyons v křesle otočil a zavrtěl hlavou. Stoltz zůstal v lehátku u bazénu a kouřil cigarety. Altmüller cosi krátce prohodil s Rhinemannem. Konverzace je evidentně neuspokojila. Altmüller se vrátil do křesla u stolu se skleněnou deskou a probíral se buenosaireskými novinami.

David s Jean zůstali na vzdáleném konci terasy a tiše rozmlouvali. Čas od času Spaulding zvedl hlas. Pokud Altmüller poslouchal, slyšel o New Yorku, o architektuře, o vágních poválečných plánech, jaké spřádají zamilovaní.

Mluvili vsak o jiných věcech.

„V hotelu Alvear je muž, který se v recepci zapsal jako E. Pace,“ řikal David něžně a držel Jean za ruku. „Ve skutečnosti se jmenuje Asher Feld. Řekni mu, že jsi ode mě a od agenta z Fairfaxu jménem Barden. Ira Barden. Víc nic neříkej. Vyřiď mu, že budu postupovat s ohledem na něj. Přesně za dvě hodiny poté, co mu zavoláš z velvyslanectví. Když říkám přesně, Jean, myslím to doslova na minutu. On tomu porozumí.“

Jen jednou Jean Cameronová prudce vdechla, až na ni David vrhl pohled a zmáčkl jí ruku: Zakryla svůj šok strojeným smíchem. Altmüller vzhlédl od novin. V očích měl podezření a hlavně hněv.

Lyons vstal z křesla a protáhl svou zmučenou kostru. Strávil u stolu tři hodiny a deset minut. Otočil se a podíval se na balkón na Spauldinga.

Přikývl.

„Dobrá,“ řekl Rhinemann a přistoupil k Franzi Altmüllero-vi. „Pokročíme dál. Brzy bude tma. Dokončíme všechno časně ráno. Neotálejme! Stoltzi! Kommen Sie hier! Bringen Sie die Aktenmappe!“

Stoltz přistoupil ke stolu a začal překládat papíry v kufříku.

David vzal Jean za ruku a odvedl ji k Rhinemannovi a Alt-můílerovi. Nacista promluvil:

„Plány obsahuji čtyři sta šedesát stran běžných údajů a rovnic. Tolik informací neudrží v paměti žádný Člověk. Jakmile bude nějaká část chybět, jsou plány bez užitku. Jakmile zkontaktujete sifranta a pošlete kódy, mohou pani Cameronová s tím fyzikem odejít.“

„Lituji,“ řekl Spaulding. „Řekl jsem, že pošlu, kódy, až budou zpátky na velvyslanectví. Tak to musí být.“

„Snad jste si nemyslel,“ vyjel Rhinemann rozzlobeně, „že] bych dovolil…“

„Ne, to jsem si nemyslel,“ přerušil ho David. „Ale nevím, co můžete kontrolovat za vraty Jestřábího hnízda. Takhle aspoň vím, že se o to pokusíte ještě usilovněji.“

Bylo přesně patnáct minut po deváté, hodinu a jedenatřicet minut poté, co zazvonil telefon. Slunce zapadlo za lujánské kopce. Na vzdálených březích řeky blikla ve tmě světýlka.

Rhinemann zvedl sluchátko, chvíli poslouchal a potom pokývl Davidovi.

Spaulding vstal ze židle, přešel k finančníkovi a uchopil‘ sluchátko. Rhinemann zmáčkl vypínač ve stěně a zapnul zesilovače.

„Jsme tady, Davide,“ ozval se zesílený Jeanin hlas na terase.

„Výborně,“ odpověděl Spaulding. „Takže je všechno v pořádku?“

„Ano. Akorát fíky – doktoru Lyonsovi se po nich udělalo špatně. Jeli s námi moc rychle.“

Akorát fíky…

Asher Feld…

Jean to dokázala!

„Už je v pořádku?“

„Odpočívá. Bude trvat nějaký čas, než se dá dohromady.“

Čas.

Jean uvedla Asheru Feldovi přesný čas.

„Dobře…“

„Genug! Genug!“ zavolal Altmüller z balkónu. „To stačí. Důkaz máte, jsou tam. Tak teď ty kódy!“

David se podíval na nacistu nevzrušeným pohledem, ve kterém nebyla ani stopa poslušnosti.

„Jean?“

„Ano?“

„Jsi v místnosti radistů?“

„Ano.“

„Dej mi Ballarda.“

„Je tady.“

Ballard se ozval neosobním hlasem: „Plukovník Spaulding?“

„Ballarde, máte volné všechny kanály na depeše?“

„Ano, pane. Vaše Černá drapérie je potvrzena, pane.“

„Výborně. Nevzdalujte se, budu vám volat. Za pár minut.“ David rychle zavěsil.

„Co děláte?“ zaječel rozzuřený Altmüller. „Kódy! Pošlete je!

„Je to zrádce!“ zařval Stoltz a vyskočil z křesla.

„Myslim, Že byste nám to měl vysvětlit,“ promluvil Rhine-mann tichým hlasem, ve kterém bylo slyšet, jak uvažuje o trestu.

„Jde o poslední detaily,“ řekl Spaulding a zapálil si cigaretu. „Jenom pár minut. Můžeme mluvit o samotě, Rhinemanne?“

„To není nutné. O co vám jde?“ zeptal se finančník. „Jde vám o to, jak se dostanete odsud? To už je zařízeno. Odvezou vás s plány do Mendarra. Není to odsud ani deset minut. Ale neodletíte, dokud nebudeme mít potvrzeno, že Koeningovy diamanty byly předány.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Co na tom záleží?“

„Ve chvíli, kdy začne zatemnění, jsem bez ochrany, o to mi jde.“

„Ach!“ Rhinemann byl netrpělivý. ,,Na čtyři hodiny budete mít tu nejlepší ochranu na světě. Nemám žaludek na drážděni mužů ve Washingtonu.“.

„Vidíte?“ otočil se David na Altmüllera. „Neříkal jsem vám, že nás mají v hrsti?“ Otočil se zpátky k Rhinemannovi. „Dobře. Přijímám. Máte hodně co ztratit. Detail číslo jedna si můžete odškrtnout. Teď detail číslo dvě. Peníze, které od vás dostanu.“

Rhinemann obrátil oči v sloup. „Vy jste ale hračička… Částka ve výši pěti set tisíc amerických dolarů bude převedena do banky Ludvika Čtrnáctého v Curychu. O té cifře nehodlám dál diskutovat, je rozumná.“

„Víc než to. O tolik bych si ani neodvážil říct… Jaké mám záruky?“

„Nechte toho, plukovníku. Nejsme handlíři. Své schopnosti uŽ jste prokázal. Víte, kde žiji. Nechci, aby se na obzoru mého života objevila silueta muže z Lisabonu.“

„Lichotíte mi.“

„Peníze budou deponovány, dokumenty budete mít v Curychu. Je to obvyklá procedura.“

David zamáčkl cigaretu. „V Curychu, dobře. Teď ještě poslední detail. Tu velkorysou odměnu si vyinkasuji doma. Ještě ta jména, prosím. Napište je na kus papíru.“

„Jak můžete vědět, že znám nějaká jména?“

„To je jedna z mála věcí, o kterých jsem si zcela jist. Takovou příležitost byste si nenechal ujít.“

Rhinemann vytáhl z kapsy malý notýsek vázaný v černé kůži a chvatně do něj cosi napsal. Vytrhl stránku a podal ji Spaul-dingovi.

David četl:

Kendall Walter

Swanson A,, armáda Spojených států

Oliver H., letecká společnost Meridian

Craft J., Packard

„Díky,“ řekl Spaulding. Vložil papír do kapsy a sáhl po telefonu. „Prosím americké velvyslanectví.“

Ballard si četl pořadí kódovacích postupů, které mu David nadiktoval. Nebyly perfektní, ale dávaly celkem smysl. Spaulding popletl posloupnost hlásek, ale poselství bylo jasné.

Jeho důraz na „megacyklu frekvence 120 pro všechny následující depeše“ byl naprostý žvást. Ale Ballard tomu rozuměl.

120 minut.

Černá drapérie.

Originální kód pro třináct znaků:

CABLE TORTUGAS

Kód, který uvedl Spaulding, však měl patnáct znaků

ZNIČÍME TORTUGAS

Za dvě hodiny.

David měl ještě poslední „maličkost“, které nikdo nemohl profesionálně oponovat, ale všichni proti ní měli výhrady. Jelikož do chvíle, kdy bude odvezen do Mendarra, zbývaly víceméně čtyři hodiny, přál si, aby plány byly umístěny do jednoduchého kovového kufříku, přivázány řetězem k něčemu pevnému a opatřeny visacím zámkem s tím, že klič dostane on. I později chtěl mít klíce od kufříku a osobně uzamknout petlice. Kdyby se s plány manipulovalo, musel by o tom vědět.

„Tohle už je čirá posedlost,“ řekl Rhinemann nesouhlasně. „Měl bych vás ignorovat. Kódy přece byly odeslány.“

„Můžete se mi smát. Jsem agent z Fairfaxu s hodností čtyři –nula. Mohu být znovu nasazen.“

Rhinemann se usmál. „Je to váš obvyklý postup, co? Budiž tedy.“

Rhinemann poslal pro řetěz a zámek. S trochou pýchy ukázal zámek Spauldingovi v originálním balení. Celý rituál netrval o mnoho déle než pár minut. Přivázali kovový kufřík k zábradlí schodiště ve velké hale. Všichni Čtyři muži přešli do obrovského obývacího pokoje vpravo do haly.

Klenutý vchod jim umožňoval nerušený výhled na schodiště a na kufřík.

Finančnik se proměnil v galantního hostitele. Nabídl přítomným brandy. Přijal napřed jen Spaulding. Později se připojil i Stoltz. Altmüller pití odmítl.

Vešel strážný v dotvrda naškrobené polovojenské uniformě. „NaŠi radisté potvrzují rádiové zatemnění, pane. Ve všech pobřežních vodách.“

„Děkuji,“ řekl Rhinemann. „Sledujte dál na všech frekvencích.“

Strážný přikývl. Otočil se a opustil pokoj stejně chvatné, jako do něj vstoupil.

„Vaši muži jsou výkonní,“ poznamenal David.

„Jsou za to placeni,“ odpověděl Rhinemann a pohlédl na hodinky. „Teď počkáme. Všechno je v chodu a nám nezbývá než čekat. Požádám o studený bufet. Sušenek se nenajíte a času mám dost.“

„Jste pohostinný,“ řekl Spaulding a přenesl si brandy do křesla k Altmüllerovi.

„A velkorysý. Na to nezapomínejte.“

„Na to se dá těžko zapomenout. Napadá mě, zda bych k vám nemohl mít ještě jednu prosbu.“ David postavil brandy na skleněnou desku stolu a ukázal na své zmačkané, špatně padnoucí šaty. „Vypůjčil jsem si to od jednoho pomocníka na ranči. Bůhvíkdy je naposledy pral. A já jsem se už také nekoupal ani nepamatuju. Ocenil bych sprchu a rád bych se oholil. Kdyby se tu sehnaly nějaké kalhoty, košile a svetr…“

„Vaše armáda vás jistě ráda vybaví,“ řekl Altmüller a změřil si Davida podezřívavým pohledem.

„Proboha, Altmüllere, já přece nikam nejdu! Leda tak do sprchy. Vždyť jsou tu ty plány!“ řekl Spaulding a ukázal pobouřeně na kovový kufřík připoutaný k zábradlí u schodiště.

Jestli si myslíte, že bych odjel bez nich, jste blázen!“

Urážka nacistu rozzuřila. Pevně sevřel opěradlo křesla a snažil se opanovat. Rhinemann se rozesmál a oslovil ho:

„Plukovník má za sebou pár únavných dní. Žádá úplnou maličkost. A mohu vás ujistit, že odsud neodejde jinam než na letiště v Mendarru. Já osobně bych byl rád, kdyby jel jinam. Ušetřil bych půl miliónu dolarů.“

Na Rhinemannův žert odpověděl David také žertem: „Člověk s takovými penězi v Curychu by si měl konečně připadat čistý.“ Vstal z křesla a pokračoval: „Pokud jde o posledních pár dní, máte pravdu. Jsem vyřízený člověk. Bolí mě celé tělo. Jestli tu máte měkkou postel, trochu se prospím. Můžete nechat hlídat dveře,“ řekl s pohledem upřeným na Altmüllera. Postavte tam celý prapor ozbrojenců, ať má tady chlapeček klid.“

Altmúlíer vyskočil a vykřikl: „Už toho bylo dost!“

„No tak, sednete si,“ řekl David. „Jste trapný.“

Rhinemannův strážce mu přinesl kalhoty, lehký svetr s rolá-kem a semišové sako tříslové barvy. David poznal, že to jsou drahé kusy oděvu, a odhadem se ujistil, že mu padnou. Potřeby na holeni našel v koupelně. Kdyby potřeboval cokoli jiného, stačilo otevřít dveře a vyslovit své přáni. V hale bude stát jeden muž. Přesněji řečeno, budou tam dva muži.

David pochopil.

Řekl strážnému, že bude spát hodinu a potom se oholí a osprchuje na cestu. Mohl by strážný laskavě dohlédnout, aby ho po hodině někdo vzbudil?

Strážný ho ujistil, že se o to postará.

David měl na hodinkách deset hodin a pět minut. Jean telefonovala v devět patnáct. Asher Feld měl přesně dvě hodiny.

Davidovi zbývala hodina a šest minut.

Jedenáct patnáct.

Pokud byl Asher Feld opravdu přesvědčen o své pravdě.

Místnost byla rozlehlá, s –vysokým stropem, se dvěma dvoukřídlými okny tři podlaží nad zemí. Nacházela se ve východním křídle domu. To bylo všechno, co Spaulding dokázal určit. Dokud byla světla rozsvícená, neměl ani zájem zjišťovat něco víc.

Zhasl a vrátil se k oknu. Tiše otevřel levé okenní křídlo a skryt za závěsem vyhlédl ven.

Střecha byla kryta břidlicí, a to nebylo dobré. Okap byl široký, a to už bylo lepší. Přibližně po pěti metrech byl okap sveden do země. To ho uspokojilo.

Přímo pod ním, ve druhém poschodí, byly čtyři balkónky, jež patrně patřily ke čtyřem ložnicím. Nejvzdálenější z nich byl od okapové roury nanejvýš půldruhého metru. Mohlo to být důležité. A nebo také nemuselo.

Dole byl trávník, stejný jako všudekolem Jestřábího hnízda. Byl hustý, čerstvě ostříhaný a v měsíčním světle zelenočerný. Místy po něm byl rozhozen zahradní nábytek z bíle natřeného tepaného kovu a dlážděné cestičky byly vroubeny řadami květin. Pod jeho oknem se zatáčela široká uhrabaná cesta a mizela ve tmě mezi stromy. Vzpomněl si, že tu cestu zahlédl ze vzdáleného konce terasy nad bazénem. Vybavil si také, že byla poseta dosud neuhrabanými otisky kopyt. Byla to jezdecká stezka a vedla zřejmě ke stájím kdesi za stromy.

Tohle zjištění bylo důležité, i když důležitost byla v této? chvíli relativním pojmem.

A potom Spaulding spatřil zastíněný ohníček cigarety za mřížovým plotem květinového loubí, asi deset metrů za bílým zahradním nábytkem. Rhinemann sice vyslovil přesvědčení, že David bude za pár hodin na cestě do Mendarra, ale své přesvědčení přece jen podepřel muži na stráži.

Davida to nepřekvapilo. Mnohem víc by ho udivilo, kdyby I tu podobné hlídky nebyly. To byl jeden z důvodů, proč počítal j s Asherem Feldem.

Pustil závěsy, odstoupil od okna a rozestial si lůžko. Svlékl se do hrubého spodního prádla, které našel v chatrči na ranči | a vyměnil za to své, umazané od krve. Ulehl a zavřel oči, ale nehodlal spát. Místo toho si v duchu představil vysoký plot, nabitý elektřinou, kolem brány do Jestřábího hnízda, který si prohlížel, když ho stráže přirazily k autu a prohledávaly.

Myslel na plot vpravo od hlavni brány, východním směrem.

Reflektory vrhaly dost světla, takže viděl, jak se plot mírně zatáčí a mizí v lese. Neviděl toho moc, ale stačilo mu to.

Sever až severovýchod.

Znovu si představil balkón nad bazénem. Představoval si jeho vzdálený konec, kde u zábradlí rozmlouval s Jean. Sou– j středil se na oblast pod nimi a vpravo.

Sever až severovýchod.

Viděl to jasně před sebou. Pozemky vpravo od kriketového hřiště a pláně, mírně se svažující až k prvním vysokým stro–! mům okolního lesa. Do těchto lesů vedla jezdecká stezka, kterou viděl pod oknem. A po necelých dvou kilometrech stezka sestoupila k břehu řeky. Spaulding si pamatoval mezery ve vzdálené linii vrcholků stromů. Dál vpravo.

Louky.

Kde jsou koně, a tady koně byli, tam musí být louky. Jednak jako pastviny a také jako místo, kde koně mohou vyběhat svou frustraci z úzkých lesních stezek.

Nemohlo to být jinak, než že mezi ustupujícími lesy ležely pastviny.

Sever až severovýchod.

Posunul se v myšlenkách k silnici asi tří kilometry daleko od mramorového schodiště Jestřábího hnízda, k silnici, která protínala předměstí Lujánu a mířila na Buenos Aires. Vzpomněl si že v oblasti kolem Jestřábího hnízda vede silnice vysoko nad řekou a potom se stáčí doleva a klesá do okresu Tigre. Snažil se přesně vybavit si v paměti první minuty přízračné jízdy v bentleyi, která skončila v Colinas Rojas v kouři, ohni a umírání. Auto vyrazilo z utajeného výjezdu a několik kilometrů uhánělo k východu, pak klesalo a potom se mírně stočilo k severu. Nakonec pak sledovalo břeh řeky.

Sever až severovýchod.

A pak si představil řeku pod terasou, tečkovanou bílými plachtami a motorovými loďkami. Řeka se zatáčela doprava.

Sever až severovýchod.

Tudy vedla úniková cesta.

Po jezdecké stezce do úkrytu temných lesů a na severovýchod průrvou mezi stromy, tedy k pastvinám. Přes louky, pořád se stáčet doprava, k východu, a potom na sever, z kopce dolů. Zpátky do lesa na svahu a podél reky, dokud nenarazí na elektřinou nabitý plot, který ohraničuje obrovské pozemky Jestřábího hnízda.

Za tímto plotem vedla silnice do Buenos Aires. A na velvyslanectví.

A k Jean.

David se uvolnil a popustil uzdu bolesti, která mu tepala v roztržené kůži. Dýchal zhluboka a pravidelně. Musel zůstat klidný. Tohle byla nejtěžší část.

Podíval se na hodinky, jež mu darovala Jean. Bylo skoro jedenáct. Vstal z postele a oblékl si kalhoty a svetr. Vklouzl do bot a utáhl si tkaničky, jak nejvíc to šlo, až se mu zařezávaly do kůže. Potom vzal polštář a ovázal ho špinavou košili ze zapomenutého ranče. Vrátil polštář na postel a částečně ho přikryl přikrývkou. Nachumlal prostěradla a své staré kalhoty a zakryl je přikrývkou.

Vztyčil se. Ve tmě a ve světle, jež přicházelo z haly, vypadala postel plná. Pro jeho momentální záměr to takhle postačí.

Přešel ke dveřím a přitiskl se vedle nich zády ke stěně.

Na hodinkách měl za minutu jedenáct.

Ozvalo se hlasité zaklepání. Strážný byl drsný chlapík.

Dveře se otevřely.

„Seňor? Seňor?“ Dveře se otevřely ještě víc. „Seňor, musíte vstávat. Je jedenáct.“ Strážný stál mezi dveřmi a díval se na postel. „El duerme,“ řekl nedbale přes rameno.

„Seňor Spaulding!“ strážný vešel do ztemnělého pokoje.

Ve chvíli, kdy muž prošel dveřmi, udělal David jediný krok a oběma rukama mu sevřel zezadu krk. Zaryl muži prsty do hrdla a trhl s ním směrem k sobě.

Muž nevydal ani hlásek. Jeho hrtanem neprošla ani troška vzduchu. Ochabl a zhroutil se.

Spaulding pomalu zavřel dveře a rozsvítil.

„Mockrát děkuji,“ řekl hlasitě. „Pomůžete mi, prosím? Rána mě hrozně bolí.“

V Jestřábím hnízdě nebylo žádným tajemstvím, že Američan utrpěl zranění.

David se sehnul nad zhrouceným strážcem. Promasírovali mu krk a vdechl mu z úst do úst trochu vzduchu do zhmožděné dýchací trubice.

Napůl šokovaný strážce zareagoval. Byl částečně při vědomí.

Spaulding mu sebral liiger z pouzdra na opasku a vytáhl mu| z pochvy velký lovecký nůž. Přiložil mu nůž pod bradu a os– i trou špičkou ho píchl do krve. Potom španělsky zašeptal:

„Chci, aby ses smál! Rozumíš? Začni se smát, dělej! Jestli i nezačneš, je po tobě. Propíchnu ti krk! Dělej. Směj se!“

Muž se na něj díval a v jeho vyděšeném pohledu nebyla ani špetka pochopení. Byl zřejmě převědčen, že se dostal do rukou Šílence, který se ho chystá zavraždit.

Napřed mátožně a potom silněji se zpanikařený muž rozesmál.

Spaulding se smál s ním.

Smích byl čím dál silnější. David nespouštěl strážce z očí a posunky mu dával najevo, aby se smál ještě silněji a veseleji. Muž byl strachy napůl šílený a vyrážel hysterický řehot.

Na půl metru od ucha uslyšel Spaulding cvaknutí kliky u dveří. Udeřil muže hlavní lůgeru do hlavy a vztyčil se. V tom okamžiku vešel druhý strážný.

„Qué pasa, Antonio? Tu re…“

Dostal hlavní lúgeru takovou ránu do hlavy, že z něj při pádu vyrazil dech, jako by vykřikl.

David se podíval na hodinky. Bylo jedenáct hodin a osm minut. Ještě sedm minut, pokud ovšem jistý Asher Feld věřil slovům, která říkal s takovým zaujetím.

Spaulding odebral zbraně i druhému strážnému a připnul si k opasku i druhý lůger. Prohledal oběma mužům kapsy a vybral všechny papírové peníze i pár mincí, které našel.

Neměl vůbec žádné peníze. Mohl je potřebovat. ‚ Vběhl do koupelny a pustil ve sprše co nejteplejší vodu. Vrátil se ke dveřím do haly a zamkl je. Potom zhasl všechna světla a přistoupil k oknu vlevo. Zavřel oči, aby přivykl tmě venku. Pak oči otevřel a několikrát zamrkal, aby zaplašil bílé body, jimiž mu před očima tančila úzkost.

Bylo jedenáct hodin a devět minut.

Vytřel si zpocené dlaně do drahého svetru. Čekal a zhluboka dýchal.

Čekání bylo nesnesitelné.

Protože dosud nevěděl.

Konečně to uslyšel! Všechno mu bylo jasné.

Výbuchy byly celkem dva. Byly jako úder hromu, hlasité, ohlušující a tak náhlé, že zatajil dech a roztřásl se.

Po nich protrhly noční ticho kulometné dávky.

Pod ním se rozléhal řev mužů, kteří se hnali za zvuky, jež plnily vzduch s čím dál větší zuřivostí.

David pozoroval hysterii pod sebou. Pod jeho okny bylo pět strážců, kteří teď vyběhli ze svých utajených stanovišť. Spatřil, jak se rozsvítily další reflektory a vrhly světlo na elegantní prostor před hlavním vchodem do Jestřábího hnízda vpravo od jeho okna. Zaslechl zvuk silných automobilových motorů a čím dál nervóznější rozkazy.

Vylezl z okna a držel se parapetu, dokud se nohama nedotkl okapového žlabu.

Oba liigery měl u pasu a nůž v zubech. V případě potřeby ho mohl kdykoli vyplivnout. Posunoval se po střeše, kryté břidlicí. Okapová roura byla pouhých třicet centimetrů daleko.

Exploze a výstřely od brány ještě zesílily. David zajásal nejen nad tím, jak byl bratr Asher Feld oddán své věci, ale i nad jeho logistikou. Vůdce Hagany musel přivést před Jestřábí hnízdo celou dobře vyzbrojenou armádu.

Opatrně se přitiskl ke střeše. Natáhl pravou ruku, uchopil okapovou rouru a opatrně postupoval po centimetrech do strany. Zatlačil na vnější okraj okapového žlabu, aby zjistil, jak je pevný. Potom se chytil okraje a rychlým, krátkým krokem do strany objal oběma nohama okapovou rouru.

Vzápětí se začal pomalu spouštět po rouře dolů.

Mezi zvuky výstřelů zachytil tříštivý zvuk někde nad sebou. Neomylně poznal zvuk rozbíjeného dřeva, doprovázený výkřiky v němčině i španělštině.

Někdo se násilím dobýval do pokoje, který právě opustil.

Byl teď na úrovni nejsevernějšího balkónu ve druhém podlaží. Natáhl levou ruku, uchopil okraj, pak rychle přehmátl i pravou ruku a přenesl váhu celého těla. Visel teď šest metrů nad zemi, ale nebylo na něj vidět.

U oken nad ním stáli nějací muži. Prudce je rozrazili dokořán bez použiti klik. Sklo se rozstřiklo a zaskřípal kov o kov.

Z bitevního pole na louce mezi oběma pruhy lesa, asi čtyři sta metrů od domu, se ozvala další hromová exploze. Kterási vzdálená zbraň způsobila detonaci na prostranství před domem. Světla reflektorů náhle pohasla. Asher Feld se přibližoval. Křížová palba byla vražedná, nebo spíš sebevražedná.

Výkřiky nad Spauldingem se vzdálily od okna. Dvakrát zakomíhal nohama, aby dostal dostatečný švih, a znovu se rukama zachytil za okapovou rouru.

Nůž držel mezi zuby tak pevně, až ho rozbolely čelisti.

Sklouzl k zemi a rozedřel si při tom dlaně a prsty do krve o zvětralý kov. Žádnou bolest však necítil.

Vyndal nůž z úst a vytáhl z pouzdra lůger. Rozběhl se po uhrabané jezdecké stezce do tmy pod stromy. Vyrazil do černého průseku lemovaného stromy, připraven při prvním zvuku blízkých výstřelů uskočit mezi kmeny.

Vtom se ozvaly výstřely. Byly čtyři těsně za sebou. Kulky se s děsivou definitivností zarývaly do okolních vysokých kmenů.

Vběhl za silný kmen stromu a pohlédl k domu. Střelec byl sám a stál u okapové roury. Vtom se k němu přidal další strážce, který se sem přiřítil od kriketového hřiště. Na vodítku se mu vzpínal obrovský dobrman. Muži na sebe navzájem křičeli příkazy a pes divoce Štěkal. Jak tam tak stáli a řvali, ozvaly se z prostranství před domem další dvě kulometné dávky a další dva reflektory se rozprskly.

David sledoval, jak oba muži ztuhli a přenesli svou pozornost na čelní stranu domu. Muž se psem trhl vodítkem, aby přinutil zvíře vrátit se před dům. Druhý muž se přikrčil, pak se napřímil a začal se rychle plížit podél stěny domu k přední straně. Pokynul druhému, aby ho následoval.

A potom David uviděl skrz clonu listí vpravo nad sebou na terase nad trávníkem a bazénem Ericha Rhinemanna.

Rhinemann vyletěl ze dveří a řval rozkazy, sice zuřivě, ale bez známky paniky. Vedl své muže a řídil obranu. Byl jako nějaký mesianistický Caesar, který velí svým vojskům útočit, útočit, útočit. Za ním se objevili tři muži. Vykřikl na ně a dva z nich vzápětí vyrazili zpátky ďp domu. Třetí měl nějaké námitky. Rhinemann ho bez váhání zastřelil. Tělo se zhroutilo a zmizelo Davidovi z dohledu. Potom se Rhinemann, částečně zastíněný zábradlím, rozběhl ke zdi. Vypadalo to, jako by do zdi křičel, ba přímo ječel.

Mezi dávkami ze samopalů zaslechl David vrčení a uvědomil si, co Rhinemann dělá.

Od řeky pro něj poslali lanovku. Zatímco tady bude zuřit bitva, Caesar se vyhne palbě. Ta svině Rhinemann. Ten manipulátor. Člověk schopný zkorumpovat kdekoho a kdeco. Ten, kterému nic není svaté. David vyběhl ze svého úkrytu a utíkal zpátky po cestě až k místu, kde se les setkal s trávníkem pod balkónem. Rozběhl se k bílému stolu z tepaného železa. Byl to ten stůl, u kterého předtím seděl Lyons, s křehkým tělem skloněným nad technickými výkresy. Rhinemanna nebylo vidět. Musel tam někde být!

Spauldingovi bylo náhle jasné, Že byl-li vytržen z Lisabonu a dopraven přes půl světa sem, do místa plného ohně a bolesti, vi jen o jednom aspektu, který tomu všemu ďává smysl, a to je ten muž, ukrytý na balkóně nad ním. „Rhinemanne! Rhinemanne, tady jsem!“ Mohutná finančníkova postava se přiřítila k zábradlí. V ruce měl automatickou pistoli značky Sternlicht.

„Vy? Vy jste mrtvola!“ Rhinemann začal pálit. David se vrhl na zem a při pádu povalil stůl a udělal si z něj úkryt. O kov se odrážela kulka za kulkou. Rhinemann nepřestával řvát.

„Nechtesity triky. Jste sebevrah, Lisabone! Vylezte! Ukažte se! Za pár minut tady budou moji muži ze všech stran. Budou jich stovky! Smrti stejně neujdete! Myslíte, že bych vás nechal žít? Nikdy! Ukažte se! Jste mrtvola!“

David pochopil. Manipulátor si nechtěl rozhněvat pány ve Washingtonu, ale zároveň by nikdy nedovolil, aby se na jeho osobním obzoru ještě někdy objevil muž z Lisabonu. Plány by do Mendarra dorazily. Ale muž z Lisabonu nikoli. Na cestě do Mendarra by ho byli zabili. Bylo to tak jasné.

David pozvedl lůger. Mel na to jen okamžik.

Víc nepotřeboval.

Naučil se to na severu.

Hrábl k zemi, nabral plnou hrst hlíny a trávy a vyhodil ji do vzduchu vlevo od stolu. Černá hlína a stébla trávy se rozletěly, zveličené matnými paprsky světla a horečnou aktivitou, jež se blížila.

Ze sternlichtu vyrazil proud výstřelů. Spaulding uskočil k pravé straně stolu a pětkrát za sebou v rychlém sledu zmáčkl spoušť svého liigeru.

Z tváře Ericha Rhinemanna vyrazily proudy krve. Ve chvíli smrti rozhodil ruce a sternlicht mu vypadl na zem. Ohromné tělo se zvrátilo dopředu, dozadu a potom přepadlo přes zábradlí.

Rhinemann se zřítil z balkónu.

David slyšel výkřiky strážců nad sebou a rozběhl se zpátky do tmy po jezdecké stezce. Běžel temným průsekem ze všech sil a nohy se mu bořily do měkkého, uhrabaného povrchu cesty.

Náhle cesta prudce zahnula – doleva.

Zatraceně!

A potom zaslechl zvuky, jaké vydávají vyděšení koně. Nasál pach koňských těl a vpravo uviděl přízemní stavbu, ve které byly koňské stáje. Slyšel, jak někde uvnitř vyplašeně pokřikuje podkoní a snaží se zvířata uklidnit.

Na zlomek vteřiny si David pohrával s myšlenkou, kterou vzápětí zavrhl. Kůň by byl rychlý, ale v této chvílí byl zřejmě nedostupný.

Rozběhl se ke vzdálenějšímu konci stájí, oběhl roh a zastavil se, aby nabral dech a rychle se zorientoval. Myslel, že ví, kde je. Zkusil si představit letecký snímek celého pozemku.

Pastviny. Někde tu musely být pastviny.

Doběhl na opačný konec přízemní budovy stájí, zahnul za roh a uviděl je. Jak si představoval, krajina se mírně svažovala k severu, ne však tolik, aby to ztěžovalo pastvu nebo běh. V dálce za pastvinami uviděl v měsíčním světle vyvstávat zalesněné kopce. Bylo to vpravo na východě.

Mezi svahy luk a kopci byla čára, kterou musel sledovat. Byla to ta nejpřímější, utajená cesta k plotu, nabitému elektřinou.

Sever ai severovýchod.

Rozběhl se k hrazení kolem pastvin, proklouzl pod ním a utíkal přes louku. Salvy za ním nepřestávaly, a i když byly vzdálené, nic jim to neubralo na brutalitě. Doběhl k jakémusi hřebenu uprostřed pastviny, odkud měl dobrý rozhled na reku, nějakých osm set metrů pod sebou. Také tady bylo hrazení, jež mělo zamezit zvířatům, aby nespadla z příkrého svahu. Viděl, jak se v hloubce podél řeky rozsvěcují světla. Letní vánek přinášel do elegantních letovisek poselství smrti.

V šoku se sehnul. Kolem hlavy mu zasvištěla kulka. Někdo mířil přímo na něj. Někdo ho tedy objevit!

Vrhl se do trávy a plížil se pryč. Byl tam mírný svah a on se po něm skulil, převaloval se, dokud jeho tělo nenarazilo na tvrdé dřevo hrazení. Dosáhl protilehlého okraje pastviny. Dál už byl opět les.

Zaslechl zuřivé psí zavytí a věděl, že patří jemu.

Na kolenou rozeznal, jak se k němu pres louku žene ohromné zvíře. Namířil na psa lůger, ale věděl, že když vystřelí, prozradí, kde je. Přehodil si zbraň do levé ruky a vytáhl z opasku lovecký nůž.

Černá příšera se řítila vzduchem po stopě pachu s cílem v podobě lidského masa. Spaulding napřáhl levou ruku s lůge-rem a vzápětí ucítil, jak mu na horní polovinu těla dopadlo těžké, svalnaté tělo, pokryté srstí., Šeredná psí hlava vyrazila do strany a psí zuby se mu přes svetr zahryzly do paže.

Vymrštil pravou ruku, ve které vší silou svíral nůž, a zabořil ostří do měkkého psího břicha. Pes vyrazil dušený, divoký ryk a pošel.

David se uchopil za paži. Dobrmanovy zuby do ní vnikly pod ramenem. A pří prudkých pohybech mu praskl minimálně jeden steh na ráně na boku.

Držel se při hrazení kolem pastviny a plížil se k východu.

Sever až severovýchod! Na východ ne, zatraceně!

Když trochu polevil momentální šok, uvědomil si, že vzdálené střílení je podstatně mírnější. Jak dlouho už to trvalo? Salvy se ozývaly dál, ale střelba z malých zbraní málem ustala.

Na konci pastviny u stájí se teď ozvaly výkřiky. Podíval se nad stébly trávy. Přibíhali sem muži se svítilnami. Paprsky světla v jejich rukou se protínaly. David slyšel, jak vykřikují rozkazy.

Náhle si všiml, že paprsky světla v rukou mužů na druhém konci rozlehlé pastviny jsou zaměřeny na postavu, jež vyrazila ze stájí na koni. Nevěřícně na ni zíral. Ve spojeném světle tuctu paprsků rozeznal muže v bílém obleku ve stylu Palm Beach.

Byl to Franz Altmüller!

Altmüller se rozhodl pro ten šilený nápad, který on zavrhl. Spaulding věděl, že on je teď kořist. A Altmüller je lovec. Byli tam ještě další hond, ale Altmüller nedokázal čekat. Kopl zvíře do slabin a vyrazil z otevřených vrat.

Spaulding pochopil, o co jďe. Dokud David žil, byl Altmüller vyřízený člověk. V Berlíně mohl přežít jedině tehdy, kdyby předvedl mrtvé tělo muže z Lisabonu. Hle, to je agent z Fair-faxu, který zničil operaci Tortugas. Tělo, které mohou identifikovat stráže a vědci z Ocho Calle. Člověk, kterého vytáhlo na světlo a vyprovokovalo gestapo.

Kůň s jezdcem se rozjeli pres pastvinu. David se nepohnul a zkoumal tvrdou zemi na východní straně. Nemohl tam zůstat. Altmüller držel v ruce silnou svítilnu. Kdyby se skulil k hrazeni, možná že by ho vysoká tráva skryla, ale právě tak by se mohla také zválet, a tím se stát nápadnou.

Věděl, že už to moc překombinovává. Vysoká tráva je nejlepší. Člověk se do ní schová. Ale strategicky je to nevýhodné. A on věděl, proč mu to vadí.

Chtěl být lovec, ne kořist.

Chtěl vidět Altmüllera mrtvého.

Franz Altmüller nebyl nepřítelem, který se nechává naživu. Altmüller by byl stejně nebezpečný v časech míru v tichém klášteře jako na frontě ve válce. Byl to absolutní nepřítel. Měl to napsáno v očích. Nesouviselo to s Německem, ale s jeho hluboko zakořeněnou arogancí. Altmüller byl svědkem kolapsu svého mistrovského díla jménem operace Tortugas. Zničil mu je člověk, který mu řekl, že je trapný.

To Altmüller nedokázal unést.

Jistě by si našel příležitost pomstít se za to, že byl zesměšněn.

To se nesmí stát!

Altmüller by na vhodnou příležitost dovedl čekat. V Buenos Aires, v New Yorku, v Londýně. A jeho prvním cílem by byla Jean. Všechno by mu bylo dobré, puška, nůž uprostřed davu nebo rána z pistole v noční tmě. Altmüller by mu to nedaroval. Viděl mu to na očích.

Kůň se hnal tryskem doprostřed pastviny, vedený pruhy světla z pátradch svítilen v rukou stráží u stájí. Paprsky mířily k místu, kde byl naposledy viděn dobrman.

Altmüller přitáhl koni otěže, aby zpomalil– Prohledával zem před sebou paprskem světla a opatrně se přibližoval s pistolí v ruce, připravenou k výstřelu.

Bez varováni se od stájí ozvala ohlušující exploze. Světla na druhé straně louky zmizela. Muži, kteří vyběhli na pastvinu za Altmüllerem, se zastavili a otodli se zpátky do místa, kde vypukla panika a objevily se plameny.

Altmüller pokračoval v pátrání. Pokud o poplachu vůbec věděl, nedal to najevo. Pobídl koně, ale ten zafrkal a zastavil se. Podivně vzepřel přední nohy a přes Altmüllerovy rozkazy uhýbal do strany. Nacista zuřil. Řval na zvíře, ale všechen křik byl marný. Kůň totiž narazil na mrtvého dobrmana a pach čerstvé krve ho odpuzoval.

Altmüller spatřil psa v trávě. Zaměřil světlo nejdříve doleva a potom doprava. Spauldingovi se zdálo, že se Altmüller rozhodl instinktivně. Němec pobídl koně, aby vykročil doprava. Vedl ho pomalým krokem.

Potom David zjistil, proč. Altmüller totiž postupoval podle kapek dobrmanovy krve v trávě.

David se plížil, jak nejrychleji mohl, před pomalu postupujícím paprskem z Altmüllerovy svítilny. Když se ocitl v relativní tmě, zabočil prudce doprava a přikrčen k zemi vyrazil doprostřed pastviny. Čekal, dokud kůň s jezdcem nebyli v polovině úseku mezi ním a hrazením na okraji pastviny. Potom se po centimetrech začal posouvat k nacistovi. Musel odolat pokušení zastřelit ho čistou ranou z lůgeru, ale věděl, že to je až ta poslední možnost. Musel projít několik kilometrů neznámým zalesněným terénem, který ostatní znali lépe než on. Hlasitý výstřel z velkokaliberní pistole by přilákat muže z pekla, vzdáleného nějakých čtyři sta metrů.

Možná to ale bude nutné.

S lůgerem v levé ruce a s pravou rukou volnou teď stál asi tři metry od Altmüllera, Ještě kousek blíž, ještě aspoň malý kousek… Paprsek z Altmüllerovy svítilny málem znehybněl. Přiblížil se k místu, kde David před chvílí nehybně ležel v trávě.

Potom Spaulding ucítil v zádech slabý vánek a v děsivém okamžiku dospěl k poznání, že teď musí vyrazit.

Kůň vztyčil hlavu s vytřeštěnýma očima. Do nozder ho udeřil pach Davidových šatů, nasáklých krví.

Spaulding se vymrštil z trávy s pravou rukou napřaženou k Altmüllerovů zápěstí. Sevřel prsty kolem hlavně jeho pistole a vrazil palec do pojistky spouště. Byl to americký armádní kolt! Altmüller se v šoku otočil. Nečekaný útok ho dokonale ochromil. Stáhl ruce dozadu a švihl nohama. Kůň se vysoko vzepjal na zadních nohou. Spaulding nepouštěl Altmüllerovu ruku ze sevření a táhl ho dolů. Zmobilizoval doslova všechny své sily a konečně serval Altmüllera z koně do trávy. Znovu a znovu tloukl nacistovi zápěstím o zem, až ruka narazila na kámen a kolt z ní vypadl. Jakmile se to stalo, udeřil Altmiillera lugerem do obličeje.

Němec se nevzdával. Volnou levou rukou šel Spauldingovi po očích, zuřivě kopal koleny a patami se snažil zasáhnout Davida do slabin. Ramena a hlavu mu David držel přibitou k zemi. Zbytek jeho těla se zuřivě svíjel.

„Ty a Rhinemann!“ křičel Němec. „Jste zrádci!“

Nacista zahlédl ránu pod Davidovým ramenem a vyrval z ní kus i tak už málem utrženého masa, až se Spauldingovi zdálo, že bolest nevydrží.

Aitmůller vrazit ramenem Davidovi do žaludku a trhl mu krvácející rukou, až David upadl do trávy. Nacista vyskočil na nohy a odrazil se zpátky na zem, kde ležel opuštěný kolt. Divoce prohledával trávu.

Našel zbraň.

Spaulding vytáhl z opasku lovecký nůž a přeskočil krátkou vzdálenost, která ho dělila od Altmüllera. Hlaveň koltu se blížila, malé černé ústí měl přímo před očima.

Ve chvíli, kdy ostří nože vniklo do masa, vybuchl těsně u Davidovy tváře ohlušující výstřel z těžkého revolveru. Ožehl mu kůži, ale cíl netrefil.

Spaulding trhl nožem v Altmüllerově hrudi směrem dolů a nechal ho v těle.

Absolutní nepřítel byl mrtev.

David věděl, že nesmí ztratit ani okamžik, nebo bude sám ztracen. Přijdou další muži, další koně, mnoho psů.

Rozběhl se k hrazeni na okraji pastviny a do lesní tmy. Běžel naslepo, zoufale se snažil udržet směr mírně vlevo.

Sever až severovýchod.

Tudy vede cesta k úniku.

Padal přes kameny a ulomené větve, až nakonec dorazil k houstnoucímu mlází. Hledal rukama stezku, jakoukoli cestičku. Levé rameno necítil. Bylo to neštěstí i milosrdenství zároveň.

V dálce se teď neozývala žádná střelba. Ve tmě hučel jen temný noční [es. Slyšel pouze rytmické-bušení vlastního srdce. Boj u stáji ustal. Rhinemannovi muži se teď mohli vydat za ním. Ztratil krev. Nedokázal zatím určit, jak mnoho krve. Ale odhadoval to podle toho, jak měl unavené oči a jak se cítil vyčerpán. Místo větví tu byly ostré vyschlé suky, povlovné svahy se změnily v prudké srázy. Občas narazil na hluboké strže, které musel přejit bez provazu. Nohy mu vypovídaly poslušnost, ale silou vůle je musel vždy znovu donutit k chůzi.

Konečně zahlédl plot!

Byl u paty malého kopce mezi stromy.

Klopýtavě se rozběhl, přidržoval se země a vší silou vůle mířil k patě kopce.

Byl u plotu!

Ale nesměl se ho dotknout: I když, co kdyby…

Zvedl ze země kus suché větve a hodil ji na plot.

Zapraskalo to a rozletěly se jiskry.

Podíval se na stromy. Pot z hlavy a z čela mu kapal do očí a zhoršoval mu už tak špatné vidění. Někde tu musel být strom.

Musel najít ten pravý strom.

Byl nejistý. Tma dělala s listy a větvemi různá kouzla. V měsíčním světle vypadaly stíny jako pevná hmota.

Žádné větve tam ovšem nebyly. Přes plot nesahala jediná zapomenutá haluz. Rhinemann nechal vysekat všechno, co rostlo po obou stranách vysokého plotu z ocelových drátů.

Rozběhl se, jak nejrychleji mohl, vlevo, k severu. Řeka byla asi půldruhého kilometru odsud. Alespoň v to doufal.

I kdyby se však dostal k řece po příkrých svazích, kam ani koně nemohli, zpomalilo by to jeho tempo a ztratil by čas, který zoufale potřeboval. Navíc měl Rhinemann jistě podle řeky rozestavené stráže.

Vtom uviděl několik desítek centimetrů nad vrchním drátem useknutou větev. Konec větve byl jen pár desítek centimetrů od plotu. Větev byla silná a u kmene ještě silnější než na konci. Ten, kdo větev řezal, si vybral místo nejmenšího odporu a nechal svou řetězovou pilu, aby se zakousla tam, kde byla větev slabší. Nikdo ho za to jistě nekritizoval. Pahýl byl příliš vysoko a daleko od plotu, než aby se běžně dal nějak zneužít.

Spaulding však věděl, že to je jeho poslední příležitost. Jediná, která mu zbyla. Když se k němu donesly vzdálené liďské hlasy a štěkot psů, byl si tím naprosto jist. Jeho pronásledovatelé se blížili.

Odepjal z opasku jeden lůger a přehodil ho přes plot. Jedna překážející věc stačí.

Dvakrát musel vyskočit, než se mu podařilo zachytit se oběma rukama za sukovitý pahýl. Levá paže už nebyla tak požehnaně necitelná a rameno ho strašlivě bolelo. Posouval se nohama po širokém kmeni tak dlouho, až se pravou rukou zachytil za vyšší větev. Obrnil se proti ostrým poryvům bolesti v rameni a v boku á přitáhl se nahoru.

Uříznutá větev byla přímo nad ním.

Zasekl hrany bot do kůry a několikrát to opakoval, až siv kůře vytvořil miniaturní prohlubně. Vytáhl krk, přitiskl tvář k mozolnatému dřevu a prudce vzpažil oběma rukama. Levý loket zaklesl za větev a pravou rukou se začal urputně přitahovat. Objal amputovanou větev a šlapal oběma nohama protikmenu až do chvíle, kdy mu určitá rovnováha sil umožnila přehodit pravou nohu přes pahýl. Vzepřel se na rukou a vytáhl se do sedu se zády opřenými o kmen stromu.

Dokázal to, alespoň částečně.

Několikrát se zhluboka nadechl a pokusil se zaostřit pohled bolavých očí, v nichž ho pálil pot. Podíval se na vrchní řadu ostnatého drátu na plotě. Byl asi jen metr padesát pod ním, ale aspoň tři čtvrti metru od konce větve. Od země to bylo víc než dva metry. Má-li překonat drát, bude muset dostat tělo skoro do vodorovné polohy. A i když to dokáže, nebyl si jist, zda jeho tělo unese trest v podobě pádu na zem.

Už však slyšel psy a hlasy mužů docela jasně. Jeho pronásledovatelé vstoupili do lesa za pastvinou. Když otočil hlavu, spatřil, jak se do řídkého listoví zařezávají ostré paprsky světla.

Na téhle straně hrozil trest smrti.

Nebylo o čem uvažovat. Teď už musel jediní jednat.

Odmítl brát na vědomí tichý křik zraněného ramene, vztáhl ruce nad hlavu, uchopil tenké větve nad sebou a skrčil nohy, až se chodidly dotkl silného pahýlu. Potom se vymrštil a vrhl se přímo přes napjaté dráty a letěl, dokud viděl jejich rozmazaný obrys. Ve zlomku okamžiku stočil tělo doprava a s nohama pod sebou padal k zemi.

Zakoušel při tom zvláštní, prchavý pocit: totální zoufalství v něm bylo smíšeno s velmi reálným pocitem až klinické objektivnosti. Udělal všechno, co mohl. Nic víc se dělat nedalo.

Dopadl na zem, ztlumil první náraz pravým ramenem a s koleny pod sebou se kutálel a kutálel, jako by se nikdy neměl zastavit. Tíha dopadu se tak rozdělovala rovnoměrně do celého těla.

Byl vržen na pletenec ostrých kořenů a nakonec narazil na kmen stromu. Sáhl si na bok a výbuch bolesti mu napověděl, že jeho rána je teď docela otevřená. Bude si ji muset držet sevřenou. Svetr s rolákem byl nasáklý potem a jeho i dobrmanovou krví. Při všech těch pádech a kolizích ho roztrhal, až z něj visely nitě.

Ale dokázal to.

Lépe řečeno, téměř to měl za sebou.

Byl mimo pozemek. Vysvobodil se z Jestřábího hnízda.

Rozhlédl se a v měsíčním světle uviděl na zemi druhý luger. Ten, co mu visel u pasu, mu stačil. Druhý už mu nijak nepomůže. Nechal ho ležet.

K silnicí to dosud bylo nějakých sedm set metrů. Zalezl do podrostu, aby nabral dech a sebral to málo sil, které mu ještě zbývaly. Na zbytek cesty je bude potřebovat.

Psi teď štěkali hlasitěji. Křik ozbrojených stráží se ozýval jen pár set metrů odsud. A náhle znovu pocítil příliv hrůzy. Co to vlastně dělá, proboha?!

Co to dělá?

Ležel tu v mlází a představoval si, že je svobodný.

Ale byl opravdu svobodný?

Na doslech odsud byli muži se zbraněmi a se zuřivými psy. Na tuhle vzdálenost mohli spatřit jeho běžící tělo.

Vtom zaslechl hlasitý rozkaz:

„Pusťte je! Pusťte psy!“

Pronásledovatelé se domnívali, že jejich oběť je zahnána do kouta. Pustili tedy psy, aby svou kořist roztrhali. Napřed uviděl, jak se přes pahorek přehouply paprsky světla. Potom se objevily siluety psů, přeběhly přes hřeben a pustily se ze svahu. Pět, deset, dvanáct strašidelných stínů se hnalo za pachem nenáviděné oběti v nozdrách. Blížili se, nemohli se dočkat divokého pocitu, až zaboří zuby do živého masa.

Příšerné divadlo, které vzápětí následovalo, přikovalo Davida k zemi.

Celá oblast vzplála jako zářící diadém. Vzduch se naplnil praskáním a syčením elektrických výbojů. Pes za psem narážel do vysokého drátěného plotu. Krátká srst jim chytala. Noc proťalo strašlivé vytí umírajících zvířat.

Muži na hřbetě kopce vystřelili, buď z leknutí, nebo na poplach, a spolu se zbylými psy se rozběhli do všech stran.

David se vyplížil z křoví a rozběhl se do íesa.

Byl volný!

Vězení jménem Jestřábí hnízdo uvěznilo jeho pronásledovatele. Ale on byl volný!

Přidržoval si ránu na boku a utíkal tmou.

Silnice byla lemovaná pískem a štěrkem. Vyklopýtal z lesa a upadl na ostré, drobné kamení. Všechno se mu míhalo před očima, nic nestálo pevně. V krku měl vyschlo, v ústech se mu sbíhaly sliny, hrůzou mu bylo na zvracení. Uvědomil si, že nedokáže vstát. Neudržel se na nohou.

V dálce uviděl z pravé strany přijíždět automobil. Jel velkou rychlostí s rozsvícenými světly. Světla blikala. Světlo… tma. Světlo… tma. A tak pořád, bez přestání.

Byl to signál!

Ale on nedokázal vstát! Nemohl se zvednout!

A potom zaslechl své jméno. Otevřeným oknem ho vykřikovalo několik hlasů najednou. Bylo to jako nějaký zpěv!

„Spauldingu, Spauldingu, Spauldingu…“

Auto už ho málem minulo! A on se nedokázal postavit na nohy!

Sáhl k opasku a vytáhl svůj líiger.

S vypětím posledních sil dvakrát zmáčkl spoušť.

Při druhém výstřelu ztratil vědomí.

Ucítil dotek jemných prstů v okolí rány. Vnímal otřesy jedoucího automobilu.

Otevřel oči.

Díval se na něj Asher Feld. Hlavu měl položenou v jeho klíně. Feld se usmíval.

„Na všechny otázky vám odpovíme. Jen nechte napřed doktora, aby vám zašil ránu. Musíme vás dát rychle dohromady.“

David zvedl hlavu a Feld ho přidržel.za zátylek. Na zadním sedadle byl ještě mladý muž, který se skláněl nad jeho bokem. Spaulding měl nohy na jeho kolenou. Muž držel v ruce gázu a pinzetu.

„Bude to bolet jenom trosku,“ řekl anglicky se stejným přízvukem, jaký David slyšel už tolikrát. „Myslím, že už jste si bolesti užil víc než dost. Jste v lokálu.“

„Co že jsem?“

„Použil jsem jednoduše novokaín,“ odpověděl lékař. „Teď to tady sešiju, V paži máte plno antibiotik – vyvinutých, mimochodem, v jedné jeruzalémské laboratoři.“ Mladý muž se usmál.

„Cože? Kde…“

„Na to teď není čas,“ přerušil ho Feld jemně, ale rozhodně. „Jsme na cestě do Mendarra. Letadlo Čeká. Nic už vám nehrozí. Máte ty plány?“

„Byly připoutané k schodišti, Lisabone. Nečekali jsme, že to bude tak pohodlně zařízeno. Počítali jsme s balkónem nebo s nejvyšším poschodím. Náš útok byl bleskový, bohu díky. Rhinemannovy jednotky byly rychlé, ale my jsme byli rychlejší. Dobrá práce, to schodiště. Jak jste to dokázal?“

David se usmál přes tu „trošku bolesti“. Mluvilo se mu obtížně. „Protože všichni chtěli mít ty výkresy v dohledu. Není to legrace?“

„To jsem rád, že to vidíte takhle. Tuhle vlastnost budete potřebovat.“

„Cože?… Stalo se něco Jean?“ Spaulding se snažil vstát ze své nepohodlné pozice.

„Ne, plukovníku. O pani Cameronovou ani fyzika nemusíte mít žádné obavy. Ráno budou nepochybné odvezeni z Buenos Aires. A zatmění v pobřežní zóně bude za pár minut u konce. Radarové obrazovky zachytí onu loď.“

David zvedl ruku a přerušil Feldovu řeč. Několikrát se nadechl a řekl: „Musíte se spojit s federální armádou. Řekněte jim, že k setkání má dojít přibližně čtyři hodiny poté, co loď opustí Ocho Calle. Ať vypočítají maximální rychlost plavby lodi… polokruh o průměru… a tak dále.“

„Výborně,“ řekl Asher Feld. „Promluvíme s nimi.“

Mladý lékař skončil svou práci. Sklonil se nad Davida a řekl příjemným hlasem:

„Když uvážíme všechny okolnosti, jsou tyhle stehy stejně dobré, jako kdyby vám je dělali v Bethesdě. Rozhodné lepší, než to, co kdosi předvedl na vašem pravém rameni. To je hrozná práce. Můžete si sednout.“

David už zapomněl, jako by to bylo před sto lety. Na britského doktora na Azorských ostrovech se od jeho profesionálních kolegů sneslo mnoho kritiky. To byl ale omyl. Ten Člověk měl totiž tenkrát jediný příkaz: dostat amerického důstojníka během hodiny z Laješ Field.

Spaulding za pomoci obou mužů z Hagany pomaličku napřímil ztuhlé tělo.

„Rhinemannje mrtev,“ řekl prostě. „Ta svině Rhinemann je po smrti. Další jednání nebudou. Řekněte to svým lidem.“

„Díky,“ řekl Asher Feld.

Několik minut jeli mlčky. Co nevidět zahlédnou osvětlení na malém letišti, s paprsky světla proti nočnímu nebi.

„Plány jsou v letadle,“ řekl Feld. „Naši muži tam drží hlídku. Skoda že musíte dnes v noci odletět. Kdyby byl pilot sám, bylo by to jednodušší. Ale nedá se nic dělat.“

„Proto mě sem přece poslali.“

„Obávám se, že je to trošku složitější. Hodně jste toho prodělal a byl jste těžce zraněn. Podle všeho byste měl ležet v nemocnici. To ale bude muset počkat.“

„Ach…“ David pochopil, že Feld potřebuje vyslovit cosi, co je těžké odit do slov i pro tak pragmatického člověka. „Raději byste mi měl říct…“

„Budete se s tím muset vyrovnat sám, plukovníku,“ přerušil ho Feld. „Víte, ve Washingtonu neočekávají, že přiletíte timhle letadlem. Vydali rozkaz, že máte být zabít.“

Brigádní generál Alan Swanson z ministerstva války spáchal sebevraždu. Ti, kdo ho zabili, tvrdili, že tento oddaný vlastenec neunesl zátěž svého povolání, že logistika, kterou se musel denně zabývat, byla pro něj příliš náročná. I oni sloužili těm, kdo daleko za bojovými liniemi řídili mašinérii války s veškerou svou neosobní energií.

Z Fairfaxu ve Virginii, v ohromném středisku, kde se uchovávala tajemství Spojené tajné služby, zmizel podpíukovník Ira Barden. Docela jednoduše zmizel. Jeden den tam byl z masa a kosti, druhý den se vypařil. S ním zmizelo i několik vysoce tajných spisů. Ty, kdo se v tom vyznali, překvapil druh informaci, které tyto spisy obsahovaly. Byly to osobní svazky vysoce postavených nacistů, kteří měli něco společného s koncentračními tábory. Nebyl to právě ten druh tajných materiálů, které by ukradl běžný odpadlik. Osobní svazek Iry Bardena byl umístěn v archívu a jeho rodině byla projevena soustrast. Podpíukovník Barden byl ZVS. Zmizelý při výkonu služby. Bylo zvláštní, že rodina nikdy netrvala na vyšetření případu. Byla to ovšem jejich práce. Podivné.

Šifrant v Lisabonu, jistý Marshall, byl nalezen v kopcích v Baskicku. Byl zraněn při přestřelce na hranicích a partyzáni ho vypiplali. Zprávy o jeho smrti byly úmyslně zkreslené. Šla po něm německá tajná služba. Prozatím byl na velvyslanectví a vrátil se ke své práci. Poslal osobni vzkaz starému příteli plukovníku Davidu Spautdingovi, o kterém předpokládal, že ho to bude zajímat. Vzkaz byl svým způsobem zábavný. Chtěl, aby Spaulding věděl, co si myslí o jeho prázdninách v Jižní Americe. Šifrant měl také prázdniny. Potřebují zrušit jisté kódy, jestli je najdou. V budoucnosti by měli lépe plánovat. Na prázdniny by měli jezdit vždycky spolu. Dobři přátelé to přece asi.

V Buenos Aires byl ještě jeden šifrant. Jistý Robert Ballard. Státní department má v těchto dnech o Ballardovi velice vysoké mínění. Buenosaireský šifrant objevil obrovskou chybu v depeši a osobně se angažoval. Nejen že se dotázal na správnost, ale dokonce odmítl depeši přijmout. Souhrou řady hlubokých nedorozumění a dezinformací vydalo ministerstvo války příkaz k okamžité popravě plukovníka Spauldinga. Šifra: Zrada. Přeběhnutí k nepříteli v době služby. Ballard musel být velmi statečný, když dokázal odmítnout převzít rozkaz tak vysoce postavených míst. Když šlo o to, způsobit nějaké potiže ministerstvu války, stát nikdy nebyl proti.

Aerofyzik Eugene Lyons odletěl zpátky do Pasadeny. Děly se s nim věci. Nejlepší laboratoře v zemi, Sperry Ranďs Pacific, mu nabídly lukrativní smlouvu a on ji přijal. V jedné nemocnici v Los Angeles se podrobil operaci. Prognóza zněla šedesát procent ku čtyřiceti v jeho prospěch. Pokud ovšem bude mít vůli k životu. A on ji našel. Ještě něco: na svou smlouvu s laboratořemi dostal Lyons půjčku v bance a začal si v tichém koutě v San Fernando Valley stavět zvláštní dům ve středo-morském stylu.

Paní Jean Cameronová se vrátila na východní pobřeží, do Marylandu. Ale jen na dva dny. Na osobní zásah velvyslance Hendersona Granvilla v Buenos Aires jí státní department poslal pochvalný dopis. I když její postaveni bylo neoficiální, byla její práce na velvyslanectví v neutrálním městě velice prospěšná. Dokázala udržet mezi nepřátelskými stranami komunikační linie, jež byly diplomatickými nezbytnostmi často ohroženy.

Zástupci státu se rozhodli, že předají dopis paní Camerono-vé na malé slavnosti, jíž bude předsedat důležitý podsekretář. Stát byl poněkud překvapen informací, že paní Cameronová nebyla ve svém rodinném domě v Marylandu zastižena. Byla ve Washingtonu v hotelu Shoreham. Tam byt zapsán plukovník Spaulding. Byla to asi víc než náhoda, ale s pochvalným dopisem to nebylo nijak v rozporu. Ne v těch dnech a ve Washingtonu.

Plukovník David Spaulding se zadíval na hnědé sloupy před vchodem do ministerstva války. Zatahal za svůj vojenský plášť a upravil těžkou látku na ruce s obvazem. Naposledy v životě měl na sobě uniformu a vstupoval do této budovy. Vykročil po schodech.

Je to zvláštní, přemítal. Je zpátky už téměř tři týdny a každý den a každou noc zvažoval slova, která hodlal vyřknout dnes odpoledne. Cítíval zuřivost, odpor, zakoušel pocit marnosti. Věřil, že se jich do konce života nezbaví. Jenže život půjde dál a vlastně už teď cítil, že nejprudší emoce opadly. Zakoušel jen pocit únavy a vyčerpání. Chtěl je překonat návratem k něčemu, co má cenu.

S Jean.

Věděl, že mužové, stojící za operací Tortugas, nemohou být zasaženi slovy. Pro takové lidi slovo svědomí dávno ztratilo obsah. Stejně jako v tolika případech kdysi ztratilo význam pro něj. Jejich další zločin se skrýval v tom, že tolik lidí připravili o slušnost. Z tak malicherných příčin.

Spaulding odložil plášť v předpokoji a vstoupil do malé jednací místnosti. Muži stojící za operaci Tortugas tam byli všichni.

Walter Kendall. Howard Oliver. Jonathan Craft.

Nikdo z nich nevstal od stolu. Nikdo nepromluvil. Všichni na něj zírali. V jejich pohledu byla směs nenávisti a strachu. Byli připraveni bojovat, protestovat, zachránit se. Už o tom diskutovali, dospěli k určité strategii. David si pomyslel, že jsou přesně takoví, jak čekal.

Postavil se ke stolu, sáhl do kapsy a vyndal hrst bortových diamantů. Hodil je na hladký povrch stolu a maličké valounky harašily a odskakovaly od stolní desky.

Muži zůstali tiše sedět. Sklonili oči k diamantům a potom je upřeli znovu na Davida.

„To jsou Koeningovy diamanty/’ řekl David. „Zboží pro Peenemiinde. Chtěl jsem, abyste je viděli.“

Howard Oliver hlasitě nabral dech a netrpělivě řekl s naučenou blahovůlí: „Nemáme tušení o čem…“

„Já vím,“ přerušil ho Spaulding pevně. „Vy jste velmi zaneprázdnění lidé. Nechme tedy zbytečných hovorů. Vy vlastně nemusíte říkat vůbec nic. Nebudu to protahovat. Víte, kde mě najdete.“

David si zavěsil levou ruku do pásky a vytáhl obálku. Byla to obyčejná obchodní obálka, zalepená a dosti tlustá. Opatrně ji položil na stůl a pokračoval.

„Tohle je historie operace Tortugas. Od Ženevy až po Buenos Aires. Od Peenerriůnde až k místu jménem Ocho Calle. Od Pasadeny do ulice Terraza Verde. Je to ošklivá historie. Vyvolává otázky, které by se asi nyní neměly klást. Možná nikdy. Máme-li zachovat zdravý rozum.

Tohle je pro vás. Existuje však několik dalších kopií téhle žaloby. Neřeknu vám, kde jsou, a vy je nikdy neobjevíte. Ale existují. A budou zveřejněny tak, aby se objevily v novinách zároveň v New Yorku, Londýně a Berlině. Pokud ovšem neuděláte přesně to, o co vás teď požádám.

Neprotestujte, pane Kendalle, je to zbytečné. Tuto válku jsme vyhráli. Ještě chvíli se bude zabíjet, ale vyhráli jsme my. V Peenemůnde nemařili čas, provozovali vzdušné pirátství. Bude vyrobeno několik raket, zabito několik tisíc lidí. Zdaleka ovšem ne tolik, kolik si představovali nebo kolik potřebovali. Naše letectvo vyhodí do vzduchu polovinu Německa. My budeme vítězi. A tak to má být. Po zabíjení musí nastat uzdravování. A vy, pánové, tomu věnujete zbytek života. Přerušíte veškeré svazky se svými firmami. Prodáte všechen svůj majetek až na existenční minimum, jak je definováno v ekonomických příručkách. Výtěžek darujete na dobročinné účely, a to anonymně. A nabídnete své nezanedbatelné talenty do služeb vděčné vlády – za platy vládních úředníků.

Protože až do konce svých životů budete schopnými vládními úředníky, a ničím víc.

Máte Šedesát dní na to, abyste se vyrovnali s mými požadavky. Jelikož jste si kdysi objednali moji popravu, dodávám, že součásti naší dohody je to, že mi nebude zkřiven vlásek. A pochopitelně ani nikomu z mých blízkých.

Z žaloby je jasné, že operaci Tortugas jste nemohli vymyslet sami. Možná že byste tudíž rádi přibrali k naší smlouvě další lidi. Můžete mi je jmenovat. Svět je v žalostném stavu a bude potřebovat každou pomocnou ruku, pánové.“

Spaulding zvedl obálku a upustil ji zpátky na stůl. Papír pleskl o dřevěnou desku a všechny oči se na něj upřely.

„Všechno to zvažte,“ řekl David.

Muži, kteří připravili operaci Tortugas, mlčky zírali na obálku. David se otočil a vyšel z místnosti.

Březen ve Washingtonu. Vzduch byl chladný, vítr byl jako v zimě, ale nesněžilo.

Plukovník Spaulding jel po Wisconsin Avenue, vyhýbal se autům a mířil k hotelu Shoreham. Ani si neuvědomil, že má rozepnutý kabát. Chladu si vůbec nevšímal.

Měl to za sebou! Měl toho dost! Zbyly mu jizvy, hluboké jizvy, ale Časem…

S Jean…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai