Pařížská hrozba

Robert Ludlum Gayle Lynds

(2003)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Mohutná noční exploze změnila část vyhlášeného Pasteurova ústavu v hromadu sutin. Někteří vědci zahynuli, jiní utrpěli těžká zranění – ale tělo předního světového odborníka na výpočetní techniku Émila Chamborda nebylo vůbec nalezeno. I když se k pumovému útoku přihlásila jistá teroristická skupina, ve špionážních službách zavládlo podezření, že vědec byl unesen a bomba měla za cíl odvést pozornost.Chambord pracoval na vývoji převratného molekulárního počítače, který by poslal veškerou současnou techniku do starého železa. Pokud by se jeho práce dostala do nesprávných rukou, stala by se nebezpečnou zbraní, jejíž použití by mělo katastrofální následky.Do hledání zmizelého vědce i pachatelů bombového útoku se pouští doktor Jonathan Smith, podplukovník americké armády a člen tajné špionážní organizace Alfa. S pomocí kolegů a počítačového mága Martyho Zellernbacha postupně odhaluje tajný plán organizovaný z nejvyšších míst, který má za cíl změnit poměry v Evropě a zničit Spojené státy. S molekulárním počítačem by to nebylo nic tak složitého...

ROBERT LUDLUM

Pařížská hrozba

2003

OBSAH

Mohutná noční exploze změnila část vyhlášeného Pasteurova ústavu v hromadu sutin. Někteří vědci zahynuli, jiní utrpěli těžká zranění - ale tělo předního světového odborníka na výpočetní techniku Emila Chamborda nebylo vůbec nalezeno. I když se k pumovému útoku přihlásila jistá teroristická skupina, ve špionážních službách zavládlo podezření, že vědec byl unesen a bomba měla za cíl odvést pozornost.

Chambord pracoval na vývoji převratného molekulárního počítače, který by poslal veškerou současnou techniku do starého železa. Pokud by se jeho práce dostala do nesprávných rukou, stala by se nebezpečnou zbraní, jejíž použití by mělo katastrofální následky.

Do hledání zmizelého vědce i pachatelů bombového útoku se pouští doktor Jonathan Smith, podplukovník americké armády a člen tajné špionážní organizace Alfa. S pomocí kolegů a počítačového mága Martyho Zellerbacha postupně odhaluje tajný plán organizovaný z nejvyšších míst, který má za cíl změnit poměry v Evropě a zničit Spojené státy. S molekulárním počítačem by to nebylo nic tak složitého…

PROLOG

PAŘÍŽ, FRANCIE PONDĚLÍ 5. KVĚTNA

Úzkými pařížskými uličkami i širokými bulváry pofukoval první teplý větřík, který lákal zimou znavené obyvatele do hvězdné noci. Tlačili se na chodnících, jen tak se procházeli, drželi se za ruce a plnili křesílka kolem stolků kavárenských zahrádek. Smáli se a klábosili. Dokonce i turisté si přestali stěžovat - tohle byla ta okouzlující Paříž, kterou jim slibovaly příručky.

Lidé, kteří vítali jaro nad sklenkami vín ordinaire na kypící rue de Vaugirard, si nevšimli velké černé dodávky značky Renault s kouřovými skly, která vjela z rušné ulice na Pasteurův bulvár. Vůz objel blok domů, zahnul do rue du Dr. Roux a nakonec vklouzl do tiché rue des Volontaires. Tam panoval naprostý klid, až na mladý pár, který se líbal ve výklenku dveří.

Černá dodávka zastavila před Pasteurovým ústavem a zhasla motor i světla. Zůstala tiše stát, dokud mladá dvojice, blažená a nevšímavá, nezmizela v budově na druhé straně ulice.

Dveře auta se otevřely. Vyskákaly z nich čtyři postavy v černém s punčochami na hlavách. Svíraly masivní samopaly Uzi a na zádech měly batohy. Proklouzly nocí jako zloději. Ze stínů Pasteurova institutu vyšel jakýsi člověk a uvedl je dovnitř. Ulice za nimi zůstala tichá a opuštěná.

Venku na rue de Vaugirard začal hrát saxofonista své chraplavé podmanivé tóny. Noční vánek nesl hudbu, smích i vůni jarních květin otevřenými okny do početných budov ústavu. Věhlasné výzkumné středisko bylo domovem více než dvaceti tisíc vědců laborantů, studentů i úředníků, z nichž řada pracovala do pozdního večera.

Vetřelci nečekali, že tam bude tak živo. S nejvyšší obezřetností se vyhýbali pěšinám, pozorně naslouchali a sledovali okna i dvůr. Drželi se přitom blízko stromů a budov. Zvuky jarního veselí z rue de Vaugirard zesílily.

Doktor Emile Chambord pracoval ve své laboratoři a venkovní ruch vůbec nevnímal. Seděl sám u počítače v jinak prázdném prvním patře jedné z budov. Jeho pracovna byla velká, jak se slušelo na jednoho z nejvýznamnějších vědců ústavu. Nacházelo se v ní několik vzácných zařízení včetně čtečky genových čipů a rastrovacího tunelovacího mikroskopu, který dokázal měřit jednotlivé atomy a pohybovat s nimi. Mnohem větší osobní význam však pro něj toho večera měly desky, jež mu ležely vedle levého lokte, a také poznámkový blok s kroužkovou vazbou, do nějž si pečlivě zaznamenával jakési údaje.

Jeho prsty se netrpělivě zastavily na klávesnici připojené k podivnému přístroji, který na první pohled připomínal spíš chobotnici než špičkový výrobek firem IBM nebo Compaq. Nervové centrum se skrývalo ve skleněném tácu s řízenou teplotou. Bočními stěnami bylo vidět valouny stříbřitě modrého gelu ponořené jako průsvitná vajíčka v jakési našlehané rosolovité látce. Gelové útvary byly propojené tenoučkými hadičkami a přiklopené víčky, opatřenými v místě dotyku kovovým plátkem. Nad tím vším se tyčil přístroj velikosti počítače iMac se složitým ovládacím panelem, na němž jako nervózní očka mžikaly kontrolky. Z přístroje vedly další hadičky ke gelovému modulu. Dráty a kabely spojovaly tácek i přístroj s klávesnicí, monitorem, tiskárnou a dalším elektronickým zařízením.

Doktor Chambord zadával povely, sledoval monitor i ukazatele na přístroji a průběžně kontroloval teplotu gelu v tácu. Všechny údaje si zaznamenával do bloku. Náhle prudce narovnal záda a zadíval se na řadu gelových vajíček. Nakonec rychle přikývl a naťukal odstavec čehosi nesrozumitelného - písmen, čísel a znaků -a zapnul časový spínač.

Nervózně podupával a bubnoval prsty na laboratorní stůl. Přesně za dvanáct sekund však tiskárna ožila a vyplivla list papíru. Okamžitě po něm chňapl.

Při čtení se pousmál. „Mais, oui.“

Doktor Chambord se zhluboka nadechl a zadal několik krátkých povelů. Údaje na monitoru začaly naskakovat tak rychle, že jim vědcovy prsty nestačily. Neslyšně si přitom cosi mumlal. O chvíli později se zarazil, přitáhl se k obrazovce a francouzsky zašeptal: „…ještě jeden…, ještě… jeden… a je to!“

Vítězoslavně se zasmál a otočil se k hodinám na zdi. 21.55. Zapsal si čas a vstal.

Chambordova bledá tvář se rozzářila. Zastrčil desky i blok do odřené aktovky a ze staromódního empírového šatníku u dveří vytáhl plášť. Když si nasadil klobouk, znovu se podíval na hodiny a vrátil se ke svému výtvoru. Vestoje naťukal na klávesnici několik dalších povelů, chvilku sledoval obrazovku a nakonec všechno vypnul. Rychle přešel ke dveřím a otevřel. Chodba byla temná a opuštěná. Na chvíli ho přepadla zlá předtucha.

Hned ji však setřásl. Non, napomenul se v duchu: Tenhle moment si musím vychutnat, je to velký úspěch. Široce se usmál a vykročil do temné chodby. Než za sebou stačil zavřít, obklopily ho čtyři postavy v černém.

O třicet minut později šlachovitý velitel vetřelců sledoval, jak jeho tři kumpáni dokončují nakládání předmětů do černého auta stojícího v rue des Volontaires. Jakmile boční dveře zaklaply, ještě jednou přelétl pohledem klidnou ulici a skočil na sedadlo spolujezdce. Kývl na řidiče a dodávka tiše vyrazila směrem k rušné rue de Vaugirard, kde zmizela mezi ostatními vozidly.

Na chodnících, v kavárnách i v tabacs dál panovalo bezstarostné veselí. Přibyli další pouliční hudebníci a vin ordinaire teklo proudem jako řeka Seina. Vtom se země zatřásla. Budova věhlasného Pasteurova ústavu, v níž sídlila laboratoř doktora Chamborda, vylétla do povětří. Snad z každého okna vyšlehly k černé noční obloze plameny. Rudožluté erupce strašlivého žáru zářily na kilometry daleko. Z nebe se snášel déšť cihel, jisker, skla a popela. Zástupy lidí v okolních ulicích vřeštěly hrůzou a utíkaly do bezpečí.

ČÁST PRVNÍ

1

OSTROV DIEGO GARCÍA, INDICKÝ OCEÁN

Bylo přesně 6.54. Ve strategickém zařízení amerického letectva a námořnictva na ostrově Diego Garcta se velitel směny právě díval z oken řídicí věže. Sledoval, jak ranní slunce ozařuje teplé modré vody Smaragdové zátoky v atolu ve tvaru písmene U, a litoval, že nemá volno. Pomalu mrkal a oddával se snění.

Velení základny je zásobovalo úkoly, jež měly za cíl podporu armádních operací na moři, ve vzduchu i na souši. Odměnou vojákům byl sám ostrov, čarokrásné odlehlé místo, kde poklidný rytmus každodenní služby ubíjel veškeré ambice.

Velitel vážně uvažoval, že si hned po skončení služby půjde zaplavat. O minutu později, přesně v 6.55, řídicí věž ztratila spojení se všemi letadly, která měla základna ve vzduchu. Byly to stroje typu B-1B, B-52, AWACS, P-3 Orion a U-2, jež plnily řadu úkolů -od průzkumu přes sledování až po vyhledávání nepřátelských ponorek.

Okamžitě přestal myslet na tropickou lagunu a začal hulákat rozkazy. Odstrčil technika od jednoho z přístrojů a snažil se zjistit, co se stalo. Všichni vojáci upírali pozornost na ukazatele a monitory a zoufale pracovali na obnově spojení.

Ale nic nepomáhalo. V 6.58 šéf směny uvědomil velícího důstojníka základny. Snažil se přitom zachovat klid.

V 6.59 velící důstojník informoval Pentagon.

Pak se stalo cosi nevysvětlitelného. Přesně v 7.00, tedy pět minut poté, co spojení tak záhadně vypadlo, byla všechna letadla opět na světě.

FORT COLLINS, COLORADO ČTVRTEK 6. KVĚTNA

Nad širou prérií vycházelo slunce, které zalévalo venkovský areál Coloradské státní univerzity ve Foothills zlatým světlem.

V hypermoderní laboratoři v jedné z nenápadných budov hleděl doktor Jonathan („Jon“) Smith do binokulárního mikroskopu a jemně pohyboval drobnou skleněnou tyčinkou. Odkápl nepatrnou krůpěj tekutiny na plochou destičku o velikosti špendlíkové hlavičky. Pod mikroskopem s vysokou rozlišovací schopností se destička nápadně - a zdánlivě nepochopitelně - podobala obvodové desce.

Smith zaostřil. „Fajn,“ zamumlal a pousmál se. „Vypadá to nadějně.“

Byl odborníkem na virologii a molekulární biologii, ale také vojenským lékařem s hodností podplukovníka. Jako takový byl dočasně přidělen do tohoto zařízení CDC, tedy Středisek pro výzkum a prevenci nemocí, které leželo mezi ztepilými borovicemi v coloradském podhůří. Smithe sem neoficiálně zapůjčil Vojenský výzkumný institut infekčních chorob (Institut), aby pokračoval v základním výzkumu virů.

S jemnou prací, kterou sledoval toho rána mikroskopem, však viry neměly nic společného. Zatímco Institut je předním vojenským výzkumným zařízením, CDC tvoří jeho velice populární civilní protějšek. Obě organizace se k sobě obvykle chovají jako velcí rivalové. Teď však byla jiná situace. Práce v této laboratoři souvisela s medicínou jen okrajově.

Smith byl členem nepříliš známého společného výzkumného týmu CDC a Institutu, který se snažil vyvinout první molekulární počítač na světě, a vytvořit tak neobvyklé pouto mezi biologií a výpočetní technikou. Jako vědce ho tato myšlenka lákala. Mohl zde plně uplatnit zkušenosti v oboru mikrobiologie. V tak nekřesťansky časnou hodinu ho do laboratoře přivedla naděje na zásadní zlom ve vývoji molekulárních obvodů založených na speciálních organických polymerech, na nichž pracoval spolu s ostatními vědci dnem i nocí.

Zbrusu nové molekulární obvody by umožnily mnohanásobnou rekonfiguraci a odsoudily by křemík, základní stavební prvek současných počítačů, do starého železa. Už bylo načase. Počítačový průmysl se blíží hranicím využití křemíkové technologie, zatímco biologické směsi nabízejí logický - i když složitý - krok kupředu. Až se podaří uvést do provozu molekulární počítače, budou nesrovnatelně výkonnější, než si běžný člověk dokáže představit. A právě proto se o ně armáda i Institut tolik zajímaly.

Smithe ten výzkum úžasně přitahoval, a jakmile slyšel zvěsti o společném tajném projektu CDC a Institutu, přihlásil se do něj a dychtivě se vrhl do technologické soutěže, v níž se budoucnost mohla skrývat už v nejbližším atomu.

„Ahoj, Jone.“ Do prázdné laboratoře vjel na invalidním vozíku Larry Schulenberg, další z předních biologů, kteří se podíleli na projektu. „Slyšel jsi o Pasteurově ústavu?“

Smith zvedl oči od mikroskopu. „Sakra, neslyšel jsem tě ani otevřít dveře. Proč? Co se stalo?“ Pasteurův ústav je stejně jako Institut a CDC výzkumným komplexem světové extratřídy.

Schulenbergovi táhlo na padesát. Byl to opálený energický muž s vyholenou hlavou, malinkým diamantovým cvočkem v uchu a rameny, která za léta chůze o berlích obrostla svaly. Jeho hlas byl pochmurný. „Něco tam bouchlo. Vypadá to špatně. Jsou tam mrtví.“ Z hromádky potištěných papírů, které měl na klíně, odloupl vrchní list.

Jon po něm chňapl. „Ježíšmarjá, jak se to stalo? Nehoda v laboratoři?“

„Francouzská policie si to nemyslí. Možná bomba. Prověřují bývalé zaměstnance.“ Larry otočil vozík a zamířil zpátky ke dveřím. „Myslel jsem, že tě to bude zajímat. Mailoval mi Jim Thrane z Porton Downů, tak jsem si to vytiskl. Musím se podívat, kdo tady ještě je. Všechny to bude zajímat.“

„Díky.“ Když se dveře zavřely, Smith začal hltavě číst. Se sevřeným žaludkem si to pročítal znovu…

LABORATOŘE PASTEUROVA ÚSTAVU ZNIČENY

Paříž - Silná exploze otřásla včera ve 22.52 známým Pasteurovým ústavem. Usmrtila nejméně dvanáct lidí a zničila dvoupatrovou budovu s kancelářemi a laboratořemi. Na místě byli nalezeni čtyři živí lidé, kteří jsou v kritickém stavu. Záchranáři hledají v troskách další oběti.

Hasiči našli v budově stopy trhavin. Žádná osoba ani skupina se však k útoku nepřihlásila. Vyšetřování pokračuje a policie prověřuje nedávno propuštěné zaměstnance.

Mezi těmi, kdo neštěstí přežili, byl identifikován Martin Zellerbach, počítačový odborník ze Spojených států, který utrpěl zranění hlavy…

Smith měl pocit, že se mu zastavilo srdce. Martin Zellerbach, počítačový odborník ze Spojených států, který utrpěl zranění hlavy. Marty? Jon jako v transu svíral papír se zprávou. V duchu si vybavil tvář starého přítele. Křivý úsměv, pronikavé zelené oči, které zamrkaly a vzápětí začaly těkat všude kolem, pohroužené v zamyšlení nebo možná v úplně jiném světě. Malý zavalitý mužík se směšnou chůzí, díky níž budil dojem nemotorného děcka. Marty trpěl Aspergerovým syndromem, jednou z lehčích forem autismu. Mezi příznaky nemoci patřily nutkavé představy, vysoká inteligence, ochromující nedostatek sociálních a komunikačních dovedností a nesmírné nadání v jedné konkrétní oblasti - matematice a elektronice. Byl to počítačový génius.

Smith ucítil v krku bolestivý knedlík. Zranění hlavy. Jak vážné je Martyho zranění? To zpráva neříkala. Doktor vytáhl mobilní telefon, který měl zvláštní šifrování, a zavolal do Washingtonu.

Jon s Martym vyrůstali společně v Iowě. Jon bránil Martyho před posměchem spolužáků, a dokonce několika učitelů, kteří si mysleli, že tak inteligentní chlapec určitě narušuje výuku záměrně. Na Martyho nemoc se přišlo až později. Nakonec dostal lék, který mu pomáhal chodit po světě s oběma nohama na zemi. On však polykání prášků nesnášel a zařídil si život tak, aby se jim mohl co nejvíc vyhýbat. Už léta neopouštěl svůj útulný přízemní domek ve Washingtonu. Tam byl v bezpečí, obklopen nejmodernějšími počítači a programy, které odjakživa vyvíjel, a jeho mysl mohla nespoutané létat na křídlech tvořivosti. Obchodníci, profesoři a vědci z celého světa s ním konzultovali řadu problémů. Nikdy však osobně, pouze elektronickou cestou.

Co ten plachý človíček dělal v Paříži?

Naposledy se Marty uvolil opustit své doupě před rokem a půl. Měl pro to tehdy pádné důvody: spršku kulek a začátek řádění zhoubného viru Hádes, který usmrtil Smithovu snoubenku Sophii Russellovou.

Telefon u lékařova ucha začal vyzvánět ve vzdáleném Washingtonu. V témže okamžiku uslyšel cvrlikání mobilu za dveřmi laboratoře. Měl z toho podivný pocit…

„Haló?“ Byl to hlas Nathaniela Fredericka „Freda“ Kleina.

Smith se prudce otočil a zadíval se na dveře. „Pojďte dál, Frede.“

Šéf přísně tajné organizace Alfa, která pomáhala rozvědce i kontrarozvědce řešit krizové problémy, vstoupil do laboratoře tiše jako duch s mobilním telefonem v ruce. „Mělo mi dojít, že se to doslechnete a zavoláte mi.“ Vypnul aparát.

„To o Martym? Jo, právě jsem četl zprávu o události v Pasteurově ústavu. Co víte? A co tady děláte?“

Klein bez odpovědi prošel kolem lesklých zkumavek a přístrojů rozložených na řadě laboratorních stolů, které čekaly na brzký příchod dalších výzkumníků a laborantů. Zastavil se u Smithova stolu, posadil se na okraj kamenné pracovní desky a založil ruce na prsou. Tvářil se zasmušile. Měřil kolem sto osmdesáti centimetrů a jako obvykle na sobě měl jeden ze svých pomačkaných obleků, tentokrát hnědý. Byl pobledlý, nejspíš následkem toho, že pobýval málo na slunci. Fred Klein pracoval zavřený vevnitř. Se svými prořídlými vlasy, kovovými brýlemi a vysokým inteligentním čelem vypadal velice neurčitě - jako vydavatel, nebo třeba podvodník.

Zamyšleně pozoroval Smithe a po chvíli soucitně řekl: „Váš přítel žije, ale je v bezvědomí. Nebudu vám nic nalhávat, podplukovníku. Doktoři o něj mají strach.“

Na Smithovi stále ležel temný stín Sophiiny smrti. Martyho zranění téměř zapomenutou bolest obnovilo. Ale Sophii už nebylo pomoci. Teď šlo Martyho.

„Co sakra dělal v Pasteurově ústavu?“

Klein vytáhl z kapsy dýmku a balíček tabáku. „Jo, to by nás taky zajímalo.“

Lékař chtěl něco říct, ale pak se zarazil. O organizaci Alfa nevěděla veřejnost ani státní správa, s výjimkou Bílého domu. Pracovala nezávisle na oficiální vojenské rozvědce a daleko od zkoumavého zraku Kongresu. Její záhadný šéf nechodil nikam osobně, pokud se nestalo něco zásadního, nebo to aspoň nehrozilo. Alfa neměla žádnou formální organizační strukturu, žádné skutečné sídlo, ani oficiální agenty. Bylo to volné sdružení profesionálů v mnoha oborech, kteří měli zkušenost s prací pro tajné služby. Většinou šlo o bývalé vojáky bez rodin a závazků, ať už dočasných, či trvalých.

K těmto elitním agentům patřil i Smith. Když Alfa zavolala, byl připraven.

„Vy tady nejste kvůli Martymu,“ usoudil Smith. „Jde o Pasteurův ústav. Něco se děje. Co?“

„Pojďme ven.“ Klein si přesunul brýle na čelo a napěchoval tabák do dýmky.

„Tady si zapálit nemůžete,“ řekl mu Smith. „Částečky ze vzduchu by mohly kontaminovat DNA.“

Klein vzdychl. „Další důvod, proč jít ven.“

Fred Klein - a s ním celá Alfa - nevěřil nikomu a ničemu. Nic nepovažoval za samozřejmé. Dokonce i laboratoř, která oficiálně neexistovala, mohla být napíchnutá. Smith dobře věděl, že právě to je ten důvod, proč chtěl Klein pryč. Následoval mistra zpravodajských her do chodby a zamkl za sebou dveře. Bok po boku sešli po schodech kolem temných laboratoří a kanceláří, v nichž se jen tu a tam svítilo. Ticho v budově narušovalo jen ševelení obřího ventilačního systému.

Ranní slunce vrhalo šikmé paprsky na vzrostlé jedle. Z východu je osvětlovalo třpytivým světlem, zatímco na západní straně zůstávaly v dehtově černém stínu. Na západ od univerzitního areálu se tyčily rozeklané štíty Skalnatých hor s ozářenými vrcholy. Údolí vrytá mezi hory měla purpurovou barvu. Noční temnota se ještě nechtěla vzdát vlády. Vzduch byl prosycený aromatickou vůní jehličnanů.

Klein vykročil z budovy, sešel deset schodů a zastavil se, aby si zapálil dýmku. Bafal a pěchoval, až mu oblaka kouře téměř zakryla tvář. Část dýmu rozehnal rukou.

„Trochu se projdeme.“ Cestou k silnici Klein prohodil: „Povězte mi, jak vám to tady jde. Budete už brzy mít molekulární počítač?“

„Kéž by. Výzkum pokračuje celkem dobře, ale pomalu. Je to složitá věc.“

Vlády všech zemí chtěly získat funkční molekulární počítač jako první. Takový přístroj totiž dokáže během pár sekund rozluštit jakýkoli kód či šifru. Děsivá vyhlídka, zvlášť pokud jde o obranu. Všechny americké střely, tajné systémy, špionážní satelity, akceschopnost námořnictva, veškeré obranné plány…, vše závislé na elektronice by prvnímu molekulárnímu počítači bylo vydáno na milost. Nezastavil by ho ani ten největší křemíkový protivník.

„Kdy se můžeme těšit na první funkční přístroj?“

„Za několik let,“ odvětil Smith bez zaváhání. „Nejdřív.“

„Kdo je nejblíž?“

„O nikom jsem neslyšel.“

Klein znovu upěchoval hořící tabák v dýmce. „A kdybych vám řekl, že už ho někdo má, koho byste tipoval?“

První prototypy už sice spatřily světlo světa a každým rokem se blížily k funkčnosti, ale k plnohodnotnému přístroji zbývalo nejméně pět let. Pokud… Že by Takeda? Nebo Chambord?

Pak Smithovi svitlo. Kleinova přítomnost naznačovala vztah k Pasteurovu ústavu. „Emile Chambord. Chcete říct, že on má ve vývoji náskok několik let? I před Takedou z Tokia?“

„Chambord při tom výbuchu pravděpodobně zahynul.“ Klein zabafal. Tvářil se ustaraně. „Jeho laboratoř lehla popelem. Nic nezůstalo, jen popraskané cihly, ohořelé dřevo a střepy. Prohledali jeho dům i byt jeho dcery. Dívali se všude. Vědcovo auto stálo na parkovišti před ústavem, ale jeho najít nemůžou. Jdou zvláštní zvěsti.“

„Zvěsti? To vždycky.“

„Tohle je něco jiného. Jsou z nejvyšších francouzských vojenských kruhů, od kolegů, od jeho nadřízených.“

„Pokud by Chambord byl tak blízko řešení, nekolovaly by jen řeči. Někdo by to musel vědět.“

„Třeba ne. Vojáci se ho pravidelně vyptávali, ale on jim tvrdil, že není o nic dál než ostatní. A pokud jde o systém v Pasteurově ústavu, přední vědec jeho formátu a postavení se nemusí nikomu zpovídat.“

Smith přikývl. Tento anachronismus v renomovaném institutu skutečně platil. „A co jeho poznámky? Záznamy? Zprávy?“

„Z posledního roku nic neexistuje. Nula.“

„Že nic?“ Smith zvýšil hlas. „Nějaké záznamy přece existovat musí. Určitě budou v databázi ústavu. Neříkejte mi, že výbuch zničil celý počítačový systém.“

„Ne, centrální počítač je v pořádku. Nachází se v místnosti zabezpečené proti bombovým útokům. Jenže Chambord do systému už přes rok nezadal žádné údaje.“

Smith se zamračil. „Zapisoval si poznámky rukou?“

„Pokud vůbec.“

„Záznamy si vést musel. Bez úplných dat nemůžete provádět základní výzkum. Laboratorní poznámky, zprávy o dosažených výsledcích. Musíte být pedant, jinak se vaše práce nedá ověřit ani dál využít. Je potřeba zaznamenat každou slepou uličku, každou chybu. Sakra, jestli neukládal údaje do počítače, tak si musel dělat poznámky ručně. To je nabeton.“

„Možná ano, Jone, ale Pasteurův ústav ani francouzské úřady zatím žádné záznamy nenašly. A věřte mi, že hledaly poctivě.“

Smith se zamyslel. Dělal si poznámky rukou? Proč? Chtěl si Chambord krýt záda, když si uvědomil, že je blízko úspěchu? „Vy myslíte, že Chambord věděl, nebo měl podezření, že ho někdo z ústavu sleduje?“

„Nikdo pořádně neví, co si má myslet,“ řekl Klein.

„Pracoval sám?“

„Měl jednoho laboratorního asistenta, který je teď na dovolené. Francouzská policie po něm pátrá.“ Klein se zadíval směrem k východu, kde už slunce vystoupalo výš a viselo nad prérií jako obří kotouč. „Máme za to, že s ním spolupracoval i doktor Zellerbach.“

„Vážně?“

„Nevíme, co přesně doktor Zellerbach dělal, ale zdá se, že to bylo naprosto neoficiální a snad přímo tajné. Ochranka Pasteurova ústavu ho vede pouze jako pozorovatele. Po výbuchu šla policie okamžitě do jeho hotelového pokoje, ale nic kloudného tam nenašla. Jen jeden kufr. On se s nikým nepřátelil, ani v hotelu, ani v ústavu. Policii překvapilo, jak málo lidí si na něj vůbec vzpomíná.“

Smith přikývl. „To je celý Marty.“ Jeho Samorostlý přítel chtěl zůstat v co největší anonymitě. Molekulární počítač, který měl blízko k realizaci, byl jedním z mála projektů, které ho mohly vylákat z jeho dobrovolné izolace ve Washingtonu. „Až přijde k sobě, poví vám, jak Chambord pokročil.“

„Pokud se probere. Ale to už by mohlo být pozdě.“ Jon se rozčílil: „On se z toho bezvědomí určitě probudí.“

„No dobře, podplukovníku. Ale kdy?“ Klein vyndal dýmku z úst a šlehl po Jonovi pohledem. „Dneska nás vzbudil telefonát, o kterém byste měl vědět. Byl to šok. Včera v 19.55 washingtonského času ztratila základna na ostrově Diego Garcta veškeré spojení s letadly. Všechny pokusy o jeho obnovení selhaly. Příčinu výpadku se nepodařilo zjistit. Přesně po pěti minutách se spojení obnovilo. Nemohly za to poruchy systému, ani problémy s počasím, ani lidská chyba. Závěr je takový, že to musela být práce počítačového piráta, ale nenašla se žádná stopa. Všichni experti se přitom shodli, že každý počítač by nějakou stopu zanechat musel.“

„Vznikla nějaká škoda?“

„Na počítačových systémech ne. Ale naše nervy dostaly pořádně zabrat.“

„Jak se načasování shoduje s dobou výbuchu v Pasteurově ústavu?“

Klein se ponuře usmál. „Stalo se to několik hodin po explozi.“

„Mohlo by jít o test Chambordova prototypu, pokud nějaký měl. Pokud ho někdo ukradl.“

„Není to žádná legrace. Chambordova laboratoř je v troskách. On sám je po smrti, nebo zmizel. A jeho práce je zničená…, anebo se taky ztratila.“

Jon přikývl. „Vy si myslíte, že bomba měla zakrýt jeho vraždu, krádež záznamů a prototypu.“

„Funkční molekulární počítač ve špatných rukou? To není hezká představa.“

„Stejně jsem chtěl do Paříže zajet. Kvůli Martymu.“

„Myslel jsem si to. Je to dobrá zástěrka. A navíc poznáte molekulární počítač spíš než všichni ostatní z Alfy.“ Klein zvedl své ustarané oči a zadíval se na oblohu nad širou prérií. Tvářil se, jako by tam viděl déšť nepřátelských raket. „Musíte zjistit, jestli Chambordovy poznámky, zprávy a údaje byly zničeny, nebo je někdo ukradl. A taky zda skutečně existuje funkční prototyp DNA počítače. Uděláme to jako vždycky. Já budu vaše jediná spojka. Ve dne v noci. Když budete něco potřebovat od státních orgánů nebo armády tady nebo v Evropě, stačí říct. Ale musíte držet jazyk za zuby, rozumíte? Nechceme vyvolat paniku. Ale hlavně nechceme, aby nějaká nedočkavá země z druhého nebo třetího světa uzavřela kšeft s pachateli útoku.“

„Jasně.“ Polovina rozvojových zemí neměla Spojené státy v lásce. Stejně jako různé teroristické skupiny, které si čím dál víc vybíraly za cíl Ameriku a Američany. „Kdy odjíždím?“

„Hned,“ řekl Klein. „Samozřejmě jsem na to nasadil i další experty z Alfy. Půjdou po jiných stopách, ale vy budete naše hlavní zbraň. CIA a FBI taky poslaly svoje lidi. A pokud jde o Zellerbacha, mám o něj stejnou starost jako vy, to mi věřte. Všichni doufáme, že se rychle probere. Ale možná je zatraceně málo času a v sázce jsou spousty dalších životů.“

2

PAŘÍŽ, FRANCIE

Bylo něco před osmnáctou hodinou. Farúkovi al Hamidovi právě skončila směna. Shodil ze sebe uniformu a vyšel služebním východem z nemocnice Européen Georges Pompidou. Když procházel rušným bulvárem Victor ke kavárně Massoud schované v jedné z bočních ulic, nevšiml si, že je sledován. Byl unavený a zdeptaný po dlouhém dni plném vytírání podlah, přenášení velkých košů se špinavým prádlem a dalších nesčetných povinností nemocničního zřízence.

Posadil se ke stolku, který nebyl ani venku, ani vevnitř, ale přesně v otevřených skleněných dveřích podniku, kde se svěží jarní vzduch mísil s aromatickými vůněmi z kuchyně.

Jednou se rozhlédl kolem. Ostatních Alžířanů, Maročanů a obyvatel Sahary, kteří restauraci navštěvovali, si víc nevšímal. Brzy popíjel už druhou sklenici silné kávy a káravě se díval na ty, kteří se nalévali vínem. Islám zakazuje veškerý alkohol, jenže spousta Severoafričanů se touto zásadou neřídila. Byli daleko od své vlasti, a tak si mysleli, že daleko je i Alláh.

Farúk začínal kypět zlostí. Vtom si k němu přisedl cizí člověk.

Nebyl to Arab, na to měl příliš světlé oči. Přesto mluvil arabsky. „Salam alejkum, Farúku. Ty jsi dříč. Sledoval jsem tě. Zasloužil by sis něco lepšího. Měl bych pro tebe návrh. Máš zájem?“

„Vas-ta-hahb?“ zavrčel Farúk podezíravě. „Nic není zadarmo.“

Muž souhlasně přikývl. „To je fakt. Ale jak by se tobě a tvé rodině zamlouvala dovolená?“

„Is-mah-lí. Dovolená?“ zeptal se Farúk hořce. „Vyloučeno.“

Muž mluvil arabštinou vyšších vrstev než Farúk, i když s jakýmsi podivným přízvukem, možná iráckým nebo saudským. Ale nebyl to ani Iráčan, ani Saúd, ani Alžířan. Byl to bílý Evropan, starší než Farúk, šlachovitý a snědý. Když cizinec mávl na číšníka, aby přinesl další kávu, Farúk al Hamid si všiml, že je také velice dobře oblečený. Ani to mu však nepomohlo poznat národnost, na což měl jinak talent. Byla to hra, kterou s oblibou hrál, aby nemusel myslet na únavu, na dlouhé hodiny ubíjející práce a nemožnost se v novém světě pořádně uplatnit.

„Pro tebe ano,“ přitakal starý muž. „Ale pro mě ne. Já dokážu i nemožné.“

„La. Ne, zabíjet nebudu.“

„Nic takového po tobě nechci. Nejde ani o krádež, ani o sabotáž.“

Farúk se odmlčel. Jeho zájem vzrostl. „Jak teda splatím tu skvělou dovolenou?“

„Stačí když vlastní rukou napíšeš do nemocnice krátký dopis ve francouzštině. Oznámíš, že jsi onemocněl a posíláš za sebe na pár dní bratrance Mansúra. Za to ti dám peníze.“

„Ale já bratrance nemám.“

„Všichni Alžířani mají bratrance. Copak jsi to neslyšel?“

„To je pravda. Ale já v Paříži žádného nemám.“

Cizinec se mazaně usmál. „Právě přijel z Alžíru.“

Ve Farúkovi hrklo. Dovolená pro jeho ženu a děti. Pro něj. Ten člověk má pravdu, nikdo v Paříži se nebude starat o to, kdo místo něj zaskočí v mamutí Pompidouově nemocnici. Důležité bude, že práci někdo udělá, a levně. Ale z toho chlapa nekoukalo nic dobrého. Možná chtěl ukrást léky. Na druhou stranu, stejně to jsou všechno pohani. Co by si s tím lámal hlavu? Představil si tu radost, až přijede domů a řekne, že pojedou na dovolenou… Ale kam vlastně?

„Rád bych znovu viděl Středozemní moře,“ nadhodil Farúk a pozorně si muže měřil, aby zjistil, jestli nežádá příliš. „Podíval bych se třeba na Capri. Slyšel jsem, že tam je na plážích stříbrný písek. Bude to stát spoustu peněz.“

„Capri? Proč ne. Nebo Porto-Vecchio. Nebo klidně Cannes či Monako.“

Jak z úst cizince plynuly lákavé a mnohoslibné názvy míst, Farúk al Hamid se usmál do hloubi své unavené a vyhládlé duše a zeptal se: „Tak co mám napsat?“

BORDEAUX, FRANCIE

V omšelém penzionu zastrčeném mezi sklady vína na březích řeky Garonny poblíž jihofrancouzského Bordeaux zazvonil pár hodin poté telefon. Jediným obyvatelem pokoje byl drobný mužík s nezdravě bledou pletí ve věku mezi dvaceti a třiceti, který seděl na kraji lůžka a zíral na vyzvánějící přístroj. Oči měl rozšířené strachem a celý se chvěl. Do ponurého pokojíku doléhaly od řeky výkřiky a hluboké houkání sirén nákladních lodí. Mladík, který se jmenoval Jean-Luc Massenet, sebou při každém hlasitějším zvuku škubl jako loutka na provázku. Telefon nezvedl.

Když přístroj nakonec utichl, Jean-Luc vytáhl z aktovky u nohou poznámkový blok a začal roztřeseně psát. Snažil se zaznamenat všechno, co si pamatoval, a pohyboval rukou čím dál rychleji. Ale po pár minutách si to rozmyslel. Zaklel, vytrhl list papíru, zmačkal ho do kuličky a hodil do koše. S odporem praštil sešitem na malý stolek a usoudil, že jediným řešením je zmizet a dát se znovu na útěk.

Celý zpocený popadl aktovku a rozběhl se ke dveřím.

Ale než stačil položit ruku na kliku, ozvalo se zaklepání. Zkoprněl. Sledoval, jak se koule dveří pomalu otáčí doprava a doleva. Takhle nějak asi myš pozoruje otáčející se hlavu kobry.

„Jste tam, Jean-Luku?“ ozval se tichý hlas. Ten, kdo mluvil, stál jen pár centimetrů od dveří a podle dokonalé výslovnosti to byl jistě rodilý Francouz. „Tady kapitán Bonnard. Proč neberete telefon? Pusťte mě dovnitř.“

Nervóznímu muži spadl kámen ze srdce. Snažil se polknout, ale v krku měl sucho jako na poušti. Rozechvělými prsty odemkl dveře a otevřel do ponuré chodby.

„Bonjour, mon capitaine. Jak jste…?“ začal Jean-Luc.

Rázný a urostlý důstojník ho však jediným gestem umlčel a vešel do pokoje. Jean-Luc zůstal stát v úctě před mužem v uniformě elitního francouzského výsadkového pluku. Kapitán Bonnard přelétl starostlivým pohledem levný pokoj. Neušla mu žádná maličkost. Otočil se k mužíkovi, který pořád nehnutě stál v otevřených dveřích.

„Vypadáte vyděšeně, Jean-Luku. Jestli si myslíte, že vám hrozí nebezpečí,“ pravil suše, „měl byste zavřít dveře.“ Kapitán měl hranatou tvář a pevný pohled. Světlé vlasy měl kolem uší ostříhané po vojensku nakrátko. Čišela z něj sebejistota, jíž se Jean-Luc vděčně chytil jako tonoucí stébla.

Popelavá Jean-Lukova tvář se zalila ruměncem. „O-omlouvám se, pane kapitáne.“ Zavřel dveře.

„To bych prosil. Tak o co tady jde? Říkáte, že jste na dovolené. V Arcachonu, je to tak? Tak co děláte tady?“

„Scho-schovávám se, pane. V hotelu mě tam hledala parta chlapů. A ne ledajakých. Věděli, jak se jmenuju, kde v Paříži bydlím, prostě všechno.“ Odmlčel se a ztěžka polkl. „Jeden z nich vytáhl pistoli a vyhrožoval recepčnímu. Všechno jsem slyšel! Jak věděli, že tam jsem? Co chtěli? Vypadali, jako by mě přišli zabít, a já vůbec nevěděl proč. Tak jsem proklouzl ven, skočil jsem do auta a ujel. Seděl jsem v jedné zastrčené zátoce, kterou jsem si našel, poslouchal jsem rádio a rozhodoval se, jestli se mám vrátit pro zbytek zavazadel. A pak jsem slyšel zprávu o té strašné tragédii v Pasteurově ústavu. A že… že doktor Chambord nejspíš zemřel. Máte nějaké nové zprávy? Víte něco? Je Chambord v pořádku?“

Kapitán Bonnard zarmouceně zavrtěl hlavou. „Policie ví, že až do večera pracoval v laboratoři. Od té doby ho nikdo neviděl. Vyšetřovatelům je jasné, že prohledávání trosek zabere aspoň týden. Dneska odpoledne našli dvě další těla.“

„To je hrůza. Chudák doktor! Byl na mě tak hodný. Vždycky říkal, že to s prací přeháním. Nebral jsem si dovolenou a on na mě pořád naléhal, abych konečně někam vyrazil.“

Kapitán vzdychl a přikývl. „Ale jak to bylo dál? O co těm chlapům podle vás šlo?“

Asistent výzkumu si otřel oči dlaněmi. „Když jsem se dověděl o té události, došlo mi, proč po mně jdou. Tak jsem se dal znovu na útěk a nakonec jsem našel tenhle penzion. Neleží na hlavní trase a nikdo mě tady nezná.“

„Je comprends. A pak jste mi zavolal?“

„Oui. Nevěděl jsem, co mám dělat.“

Kapitán se zatvářil udiveně. „Šli po vás, protože se Emile Chambord stal obětí exploze? Ale proč? To nedává smysl…, pokud nechcete naznačit, že ten výbuch nebyl náhoda.“

Jean-Luc důrazně přikývl. „Na mně není nic důležitého, kromě toho, že jsem… tedy byl jsem… laboratorním asistentem velkého Emila Chamborda. Myslím, že ta bomba ho měla zavraždit.“

„Ale proč, proboha? Kdo by ho chtěl zabíjet?“

„To nevím, pane kapitáne, ale myslím, že to bylo kvůli jeho molekulárnímu počítači. Když jsem odjížděl, byl si na devadesát devět procent jistý, že vyvinul funkční přístroj. Ale vy víte, jaký byl perfekcionista. Nechtěl, aby o tom někdo věděl, dokud si nebyl jistý na sto procent, že počítač bude fungovat. Chápete, jak je ten přístroj důležitý? Spousta lidí by klidně zabila jeho, mě a bůhvíkoho ještě, aby se dostali k funkčnímu molekulárnímu počítači.“

Kapitán Bonnard se zachmuřil. „O žádném přístroji jsme nenašli důkaz. Ale je tam hora trosek vysoká jak Alpy. Víte jistě, co říkáte?“

Přikývl. „Bien súr. Byl jsem u toho společně s ním. Spoustu věcí jsem nechápal, ale…“ Zaváhal, ochromen další vlnou strachu. „Takže ten počítač byl zničen? Nenašli jste Chambordovy poznámky?“

„Laboratoř je v troskách a v centrálním počítači Pasteurova ústavu nic nebylo.“

„To je normální. Emile měl strach, že se do něj může dostat kdekdo, například špioni… Proto si zapisoval poznámky do bloku a ten zamykal do trezoru v laboratoři. Kompletní projekt byl v poznámkách v jeho sejfu!“

Bonnard si povzdechl. „To znamená, že jeho dílo už nikdo neobnoví.“

Jean-Luc opatrně řekl: „Třeba ano.“

„Cože?“ Kapitán se zamračil. „Co to povídáte?“

„Že jeho dílo možná dokážeme obnovit. Můžeme sestrojit molekulární počítač i bez něj.“ Jean-Luc zaváhal. Bojoval s dalším poryvem strachu. „Myslím, že proto mě ti kovbojové hledali v Arcachonu.“

Bonnard na něj strnule zíral. „Máte kopii jeho poznámek?“

„Ne, mám svoje vlastní poznámky. Nejsou tak úplné jako ty jeho, to uznávám. Nerozuměl jsem všemu, co dělal, a Chambord nechtěl, abych mu s vedením poznámek pomáhal. Zakázal to i tomu podivínovi z Ameriky. Ale až do konce minulého týdne jsem si tajně zapisoval všechno, co jsem si zapamatoval. Pak jsem odjel na dovolenou. Moje záznamy určitě nejsou detailní jako originál, ale jinému expertovi v oboru by mohly stačit. Možná by podle nich mohl projekt ještě vylepšit.“

„Vy jste si dělal vlastní poznámky?“ Bonnard vypadal rozrušeně. „Vzal jste si je s sebou na dovolenou? Máte je u sebe?“

„Ano, pane.“ Vyplašený laborant poklepal na aktovku, kterou měl u nohou. „Nespouštím z nich oči.“

„V tom případě je třeba jednat, a to rychle. Možná vás sledovali a jsou pár minut odsud.“ Vykročil k oknu a vyhlédl do noční ulice. „Pojďte sem, Jean-Luku. Poznal byste někoho z nich? Je vám tam někdo podezřelý? Potřebujeme mít jistotu. Podle toho se rozhodneme, jestli jít předem, nebo zadem.“

Mužík se připojil ke kapitánovi u otevřeného okna. Sledoval ruch dole na ulici, osvětlené pouličními lampami. Tři muži právě vcházeli do baru na nábřeží a dva z něj vycházeli. Asi pětice dalších koulela sudy ze skladiště, hezky v řadě za sebou, a házela je na otevřenou korbu nákladního auta. Na dlažbě seděl jakýsi bezdomovec. Padala mu hlava, jako by usínal.

Jean-Luc si všechny pozorně prohlédl. „Ne, pane, nikoho z nich nevidím.“

Kapitán Bonnard s uspokojením zamručel. „Bon. Musíme jednat rychle, než vás zabijáci najdou. Vezměte si aktovku. Za rohem mám džíp. Jdeme.“

„Merci!“ Jean-Luc spěchal k tašce, popadl ji a rozběhl se ke dveřím. Jakmile se však odvrátil, Bonnard vzal z postele nadýchaný polštář a druhou rukou sáhl do pouzdra za pasem a vytáhl z něj pistoli Le Francaise Militaire ráže 7.65 se speciálním tlumičem. Byla to stará zbraň, která se přestala sériově vyrábět už koncem padesátých let. Výrobní číslo, původně vyražené na pravé straně hlavně, bylo vybroušené. Pistole neměla žádnou pojistku, takže si člověk při jejím nošení musel dávat velký pozor. Pocit nebezpečí Bonnarda vzrušoval. Taková zbraň pro něj znamenala výzvu.

Vykročil za Massenetem a tiše zavolal: „Jean-Luku!“

Oslovený muž se otočil. Z jeho mladistvé tváře vyzařovala dychtivost a úleva. Vtom však spatřil zbraň a polštář. Překvapeně zvedl ruku na protest. Stále ještě nechápal, co se děje. „Pane kapitáne…“

„Promiň, synku. Ale potřebuju ty poznámky.“ Než laborant stačil znovu promluvit nebo se pohnout, kapitán Darius Bonnard mu hbitě přiložil polštář k týlu hlavy, přitlačil mu tlumič ke spánku a stiskl spoušť. Ozvalo se lupnutí. Změť krve, tkáně a úlomků lebky explodovala do polštáře. Kulka prolétla hlavou a zaryla se do zdi.

Důstojník odvlekl mrtvolu k posteli. Stále přitom používal polštář, aby nepotřísnil pokoj krví. Položil laboranta na pelest, podložil mu hlavu a odšrouboval tlumič. Zastrčil si ho do kapsy a vtiskl pistoli do Jean-Lukovy levé ruky. Když mrtvého patřičně naaranžoval, uchopil ho za ruku a ještě jednou stiskl spoušť. Ozval se ohlušující třesk, který se v malém pokoji strašlivě rozléhal, což kapitána Bonnarda zaskočilo, i když ránu čekal.

Penzion stál v drsné oblasti u nábřeží, bylo však jasné, že hluk střelby vzbudí pozornost. Voják měl málo času. Podíval se na výsledek své práce. Druhá kulka byla téměř dokonale přesná. Prošla tak blízko původního výstřelu, že to na pohled působilo jako jeden velký otvor. Nyní měl Jean-Luc na prstech spálený střelný prach, který uspokojí soudního lékaře. Všichni si budou myslet, že laborant zdrcený smrtí milovaného doktora Chamborda spáchal sebevraždu.

Kapitán v rychlosti vyhledal blok, jehož vroubky napovídaly, že předchozí list někdo vytrhl. Vytáhl z koše zmačkaný papír a zastrčil si jej i s blokem do kapsy uniformy, aniž by si cokoli přečetl. Pak se podíval pod postel a pod všechny kusy starého nábytku. Pokojík neměl žádnou komoru. Vydoloval první kulku ze zdi a přesunul otlučený prádelník se zrcadlem o dvacet centimetrů doleva, aby zakryl díru.

Když Bonnard vzal Jean-Lucovu aktovku, v dálce začala kvílet policejní siréna. Poslouchal s rozbušeným srdcem a krví plnou adrenalinu. Oui, jedou sem. S obvyklým sebeovládáním se přinutil ještě jednou pečlivě přelétnout pohledem celý pokoj. Spokojeně v duchu konstatoval, že na nic nezapomněl, a otevřel dveře. Právě ve chvíli, kdy kapitán vklouzl do přítmí chodby v prvním patře, zabrzdilo před penzionem policejní auto.

3

PAŘÍŽ, FRANCIE

Na palubě nákladního letadla C-17, které vyrazilo z letecké základny Buckley brzy ráno denverského času na cestu do Mnichova, byl jediný cestující, jehož jméno se neobjevilo v žádném výkazu. Ve čtvrtek přesně v šest hodin ráno udělal velký letoun neplánovanou zastávku v Paříži, údajně s cílem naložit balík, který bylo třeba přepravit do Mnichova. K nákladnímu letadlu přijelo služební auto amerického letectva a muž v uniformě podplukovníka armády USA odnesl na palubu zapečetěnou kovovou krabici, která byla prázdná, a zůstal vevnitř. Když stroj za čtvrt hodiny opět vzlétl, „neexistující“ pasažér už v něm neseděl.

Nedlouho poté tentýž vůz zastavil podruhé, tentokrát u bočního vchodu do odlehlé budovy na letišti Charlese de Gaullea severně od Paříže. Zadní dveře auta se otevřely a vystoupil z nich vysoký muž, taktéž v uniformě podplukovníka. Byl to Jon Smith. Elegantní čtyřicátník sportovní postavy vypadal jako voják každým coulem. Měl vysedlé lícní kosti a tmavé vlasy, o něco delší než obvykle, pečlivě sčesané pod vojenskou čepicí. Když se napřímil, jeho modré oči se pozorně rozhlédly kolem.

V klidném ránu před rozbřeskem nakonec vykročil směrem k budově. Nebylo na něm nic zvláštního. Vypadal jako řadový důstojník, který si nese v bytelném hliníkovém kufříku tašku s oblečením a přenosným počítačem. O půl hodiny později Smith znovu vyšel ven, už bez uniformy. Měl na sobě obvyklé oblečení - tvídové sako, modrou bavlněnou košili, světlehnědé bavlněné kalhoty a plášť. Pod sportovním sakem se ukrývalo plátěné pouzdro a v něm devítimilimetrová pistole SIG Sauer.

Rychle zamířil po asfaltu a prošel s ostatními cestujícími letištní celnicí. Díky dokladům americké armády ho pustili mávnutím rukou bez prohlídky. Venku už čekala soukromá limuzína s otevřenými zadními dveřmi. Smith nastoupil. Odmítl přitom svěřit šoférovi aktovku či laptop.

Paříž je městem lidí, kteří si umějí vychutnat život. Platí to i při řízení. Kupříkladu klakson se používá ke komunikaci: dlouhé zatroubení znamená naštvané „koukej uhnout“. Jedno krátké houknutí je přátelské varování. Poklepání na klakson je veselý pozdrav, zvlášť když je rytmické. Rychlost, hbitost a pevné nervy jsou v pařížských ulicích nezbytné vlastnosti, zejména u šoférů ze všech možných končin světa, kteří řídí nespočetné městské taxíky a limuzíny. Smithův řidič byl Američan s těžkou nohou, což doktorovi vyhovovalo. Chtěl se dostat do nemocnice za Martym.

Limuzína uháněla na jih bulvárem Périphérique kolem kypícího města. Smith cítil napětí. V Coloradu úspěšně předal kolegovi svůj výzkum molekulárních obvodů. Bylo mu líto, že to musel udělat, ale jinak to nešlo. Během dlouhého letu do Francie se telefonicky přeptal na Martyho stav. Nenastalo žádné zlepšení, ale bohudík ani zhoršení. Pak zavolal kolegům do Tokia, Berlína, Sydney, Bruselu a Londýna a snažil se z nich vytáhnout informace o jejich pokrocích ve vývoji molekulárního počítače. Ale všichni byli opatrní. Doufali, že prvenství připadne právě jim.

Když si je vyslechl, získal dojem, že žádný z nich není blízko úspěchu. Všichni komentovali smutnou smrt Emila Chamborda, ale o jeho projektu se nezmínili. Smithovi se zdálo, že jsou stejně neinformovaní jako on sám.

Řidič vjel s limuzínou na avenue de la Porte de Sevres a brzy dorazil k Evropské nemocnici Georgese Pompidoua s osmi sty lůžky. Blyštivý monument moderní architektury se zakřivenými zdmi a skleněnou fasádou se tyčil jako nějaká obří kapka přímo naproti parku Andrého Citroena. Smith vzal své zavazadlo, zaplatil šoférovi a vstoupil do vestibulu s mramorovými stěnami a proskleným stropem. Sundal si sluneční brýle, zastrčil je do kapsy a rozhlédl se.

Vstupní hala byla tak rozlehlá, že se palmy kývaly ve vnitřním vánku. Nemocnice byla takřka úplně nová. Francouzi ji před pár lety otevřeli za oficiálních fanfár, že je to nemocnice budoucnosti. Když Smith zamířil k přepážce informací, všiml si eskalátorů jako v obchodním domě, které vedly k pokojům pacientů v horních patrech. Jasné šipky ukazovaly cestu k operačním sálům a vzduch naplňovala lehká vůně připomínající citronovou leštěnku.

Dokonalou francouzštinou se zeptal, jak se dostane na jednotku intenzivní péče, kde ležel Marty, a nastoupil na pojízdné schody. Nahoře panoval mírný shon. Právě se střídaly směny. Zdravotní sestry, technici, úředníci a zřízenci přicházeli a odcházeli. Všechno probíhalo hladce a tiše. Pouze velice zkušené oko by si všimlo, že si zdravotníci předávají štafetu.

Jedna z odlišností této vzorové nemocnice spočívala v tom, že jednotlivé služby byly sloučeny do skupin, aby specialisté chodili za pacientem, a nikoli naopak. Noví nemocní přicházeli do jednoho z dvaadvaceti přijímacích míst, kde je přivítala osobní hosteska, která je zavedla do privátních pokojů s počítačem u postelí. Poznámky o jednotlivých případech existovaly v počítačové síti. Pokud byla nutná operace, její části často prováděli roboti. Obří nemocnice se mohla dokonce pochlubit bazény, posilovnami a kavárnami.

Před jednotkou intenzivní péče stáli dva strážní. Smith se francouzsky představil sestře za pultem jako rodinný lékař doktora Martina Zellerbacha. „Potřebuju si promluvit s jeho ošetřujícím lékařem.“

„To je pan doktor Dubost. Přijel na vizitu a vašeho přítele už dneska ráno viděl. Pošlu mu zprávu na pípátko.“

„Merci. Zavedete mě k doktoru Zellerbachovi? Počkám tady.“

„Bien sur. Sil vous plait?“ Roztržitě se na něj usmála, a když si jeden z členů ochranky prohlédl jeho vojenský průkaz, odvedla ho těžkými létacími dveřmi.

Nemocniční ruch byl náhle ten tam. Smith se pohyboval ve světě tichých kroků, šeptajících lékařů a sester, tlumených světel, zvonků a blikajících přístrojů, které jako by nahlas dýchaly. Jednotce intenzivní péče vládly moderní přístroje. Pacienti patřili jim.

Smith nedočkavě přistoupil k Martymu, který byl ve třetí kóji vlevo. Ležel bez hnutí za zvednutými postranicemi úzkého lůžka. Ve změti trubiček a drátů vypadal jako bezmocné batole, které za obě ruce drží obří dospělí. Jon se na něj podíval a sevřela se mu hruď. Martyho kulatá tvář připomínala voskovou masku. Nevěděl o sobě, ale dech měl pravidelný.

Smith se dotkl monitoru počítače na konci postele a přečetl si pacientovu kartu. Marty byl stále v kómatu. Další zranění byla lehká, hlavně škrábance a modřiny. Při dlouhodobém bezvědomí však hrozilo poškození mozku, náhlá smrt, případně trvalý stav někde na pomezí života a smrti, což bylo vůbec nejhorší. Ale z dokumentu se dalo vyčíst i několik dobrých zpráv. Všechny jeho autonomní reakce fungovaly - dýchal bez pomoci, občas zakašlal, zíval, mrkal a koulel očima, což znamenalo, že prodloužená mícha, která tyto činnosti ovládá, nepřestala fungovat.

„Doktor Smith?“ Vykročil k němu drobný muž s šedivými vlasy a olivovou pletí. „Slyšel jsem, že jste přijel ze Států.“ Představil se a Američan spatřil na jeho dlouhém bílém lékařském plášti vyšitou jmenovku Edouard Dubost. Byl to Martyho doktor.

„Díky, že jste mě přijal tak rychle,“ řekl mu Jon. „Povězte mi o stavu doktora Zellerbacha.“

Doktor Dubost přikývl. „Mám dobrou zprávu. S naším přítelem to vypadá o něco líp.“

Smith okamžitě ucítil, jak se mu po tváři rozlévá úsměv. „Vážně? Z jeho karty jsem nevyčetl, že by se od rána něco změnilo.“

„Ano, ano. Nestačil jsem to dopsat. Musel jsem si na okamžik odskočit. Teď si můžeme promluvit. A já to zatím dokončím.“ Lékař se sklonil nad počítač. „U doktora Zellerbacha máme štěstí. Je stále v bezvědomí, jak sám vidíte, ale dneska ráno řekl pár slov a pohnul rukou. Reagoval na stimulaci.“

Vědec se s úlevou nadechl. „Takže to není tak vážné, jak jste si původně mysleli. Možná se probere a bude úplně v pořádku.“

Dubost přikývl a pokračoval v psaní. „Ano, ano.“

„Od výbuchu uplynulo už víc než čtyřiadvacet hodin. Pokud bude v bezvědomí dál, zmenší se šance, že přijde úplně k sobě.“

„To máte pravdu. Znepokojení je na místě. I já mám trochu obavy.“

„Vydáte příkaz, aby s ním sestry pracovaly? Měly by mu klást otázky a snažit se ho rozhýbat.“

„To právě dělám.“ Naťukal dalších asi deset slov. Pak se narovnal a upřel pohled na muže před sebou. „Nebojte se, pane doktore. Víme, co děláme. Váš přítel je ve skvělých rukou. Ještě týden a bude si nahlas stěžovat na svoje bolesti a na bezvědomí úplně zapomene. Doufejme.“ Naklonil hlavu. „Vidím, že je to váš dobrý přítel. Zůstaňte tady, jak dlouho chcete. Já musím pokračovat ve vizitě.“

Naděje, že se Marty dostane z kómatu bez poškození mozkových funkcí, Smithe aspoň trochu zahřála. Usedl vedle postele mezi blikající ukazatele a kontrolky a pozoroval ho. V myšlenkách se zatoulal až do dob středoškolských studií v Council Bluffs, kde kolegu potkal. Tehdy Jonův strýc u jeho přítele poprvé diagnostikoval Aspergerův syndrom. V duchu se vrátil i k Sophiině vraždě a pandemii viru Hádes, kdy mu přišly vhod Martyho geniální schopnosti v oboru počítačů.

Vzal nemocného za ruku a stiskl. „Slyšel jsi doktora? Myslí, že budeš zase jako rybička. Vnímáš mě?“ Čekal a sledoval klidnou baculatou tvář. „Co se proboha stalo v Pasteurově ústavu? Pomáhal jsi Chambordovi s vývojem molekulárního počítače?“

Marty se zavrtěl. Jeho rty se zachvěly, jako by se snažil něco říct.

Rozrušený Jon pokračoval: „Co se děje? Řekni mi to, Marty. Prosím tě! Výřečnost ti přece nikdy nechyběla.“ Odmlčel se a doufal, ale když pacient nereagoval, předstíraně srdečným tónem dodal: „Tohle je teda parádní příležitost k setkání, kamaráde. Ale víš, jak to je. Potřebuju tě. Proto jsem tady. Prosím tě, půjč mi ještě jednou tu svoji geniální mozkovnu…“

Mluvil a přitom nostalgicky vzpomínal ještě hodinu. Tiskl zraněnému ruku, třel mu paže, masíroval nohy. Ale teprve když se zmínil o Pasteurově ústavu, Marty jako by se začal probírat. Smith se opřel v křesle a protáhl se. Usoudil, že bude lepší pokračovat s vyšetřováním případu molekulárního počítače doktora Chamborda. Vtom se u vchodu do kóje objevil vysoký muž v uniformě nemocničního zřízence.

Byl to snědý brunet s mohutným černým knírem. Díval se na Smithe hnědýma očima. Čišela z nich inteligence a chladnokrevnost. Ve zlomku sekundy, kdy se jejich pohledy setkaly, vypadal muž poněkud zaskočeně. Překvapení však vzápětí vystřídal náznak pobavení, či snad škodolibosti. Američanovi se zdálo, že ty oči odněkud zná. Neznámý se otočil na podpatku a chvatně zmizel.

Prchavý pocit povědomosti ho na chvíli zarazil. Pak vstal, vytrhl z pouzdra pod sakem pistoli SIG Sauer a rozběhl se za zřízencem. Na tom chlapovi mu nebyly podezřelé jen oči, ale také způsob, jímž měl složené prádlo přehozené přes pravou ruku. Mohl pod ním skrývat zbraň. Přišel zabít Martyho?

Všichni přítomní nevěřícně zírali, jak Smith zuřivě prolétl velkými výkyvnými dveřmi, až za ním vlál plášť. Prchající zřízenec srážel lidi na chodbě jako kuželky.

Jon mu byl v patách a vykřikl francouzsky: „Zastavte toho chlapa! Má pistoli!“

V tom okamžiku padlo všechno předstírání. Zřízenec vytasil samopal ne o moc větší než Smithův SIG Sauer. Otočil se, zkušeně klusal pozpátku a bez paniky či spěchu zvedl typickou zbraň teroristů. Mával s ní ze strany na stranu, jako by chtěl vyčistit celou chodbu. Dotyčný byl každopádně profesionál, dokázal lidi zastrašit, aniž by musel vypálit jedinou kulku.

Spustil se křik. Sestry, doktoři i návštěvy se vrhali na podlahu, do dveří a za rohy.

Smith odstrčil z cesty vozíky se snídaní a uháněl dál. Falešný zřízenec proběhl dveřmi a zabouchl za sebou. Ozbrojený doktor je vykopl a kolem vyděšeného technika proběhl do dalších dveří, za nimiž v horké lázni seděl nahý muž. Sestra ho spěšně přikryla ručníkem.

„Kde je?“ zeptal se. „Kam šel ten zřízenec?“

Zdravotnice zesinala strachy a ukázala na jeden ze tří pokojů. Smith odtud zaslechl bouchnutí dveří. Znovu se rozběhl, vpadl do jediných dveří v pokoji a vklouzl do další chodby. Rozhlédl se na obe strany. Všude nablýskaný chrom. Vyděšení lidé se tiskli ke stěnám a hleděli napravo, jako by se kolem nich právě prohnalo smrtící tornádo a málem je připravilo o život.

Smith se rozběhl směrem, kam zírali, a stále zrychloval. V chodbě daleko před ním zřízenec zahradil cestu prázdným lůžkem na kolečkách. Jon zaklel. Zhluboka se nadechl, div mu plíce nepraskly. Kdyby se zastavil a odsunul postel stranou, muž by jistě uprchl. Udýchaně v běhu zmobilizoval všechny síly. Řekl si, že to dokáže, a přeskočil lůžko. Při dopadu se mu podlomila kolena, ale ustál to a sprintoval dál. Za zády nechal další hlouček vyplašených lidí. Crčel z něj pot, ale nakonec začal zřízence dohánět, ten se totiž zdržel manipulací s lůžkem. Smith znovu přidal.

Muž se ani neohlédl a prolétl dalšími dveřmi. Byl nad nimi nápis Východ. Požární schodiště. Američan se pustil za ním. Když však vrazil do dveří, koutkem oka uviděl, že nalevo od nich se někdo krčí.

Měl čas jen nastavit rameno, aby se chránil. Zřízenec vyskočil na zšeřelém schodišti z úkrytu a strčil do něj. Smith zavrávoral, ale udržel se na nohou. Vrazil do útočníka ramenem a odhodil ho ke schodům.

Zřízenec se udeřil týlem do ocelového zábradlí. Rychle se však vzpamatoval a uskočil před další ranou. Smith narazil na menší odpor, než čekal, upustil SIG Sauer a ztratil rovnováhu. Skácel se na betonovou podlahu a silně se bouchl do zad. Bez ohledu na bolest se znovu vyškrábal na nohy a chňapl po pistoli. Vtom před sebou spatřil nejasný obrys. Smith máchl rukou, ale bylo pozdě. V hlavě mu explodovala palčivá bolest. A pak už jen tma a ticho.

4

Když ranní expres z Bordeaux zastavil na Slavkovském nádraží, kapitán Darius Bonnard vystoupil jako třetí cestující v pořadí. Prodíral se davy přijíždějících a odjíždějících Pařížanů, lidí z venkova i turistů, jako by nebyli víc než vzduch. Ve skutečnosti se však měl na pozoru před sebemenším zájmem o svou osobu. Bylo příliš mnoho lidí, kteří by se mu pokusili překazit plány, pokud by se o nich dozvěděli. Přátelé i nepřátelé.

Urostlý rázný blondýn v dokonalé uniformě francouzského důstojníka zůstal v nenápadném střehu a zamířil směrem k východu. Celý dospělý život zasvětil službě Francii a jeho současný úkol byl možná ten nejdůležitější ve slavné historii celé země. A také nejnebezpečnější.

Vytáhl z kapsy mobil, naťukal číslo, a když se ozval hlas volaného, oznámil: „Jsem tady.“ Jakmile ukončil hovor, vymačkal druhé číslo a zopakoval totéž.

Venku minul řady taxíků s oficiálními i „černými“ šoféry, kteří by ho milerádi svezli, a nastoupil do vozu, jenž právě přijel.

„Salam alejkum,“ přivítal ho chraplavý hlas ze zadního sedadla.

Když kapitán Bonnard usedl vedle muže v hábitu, řekl obvyklou odpověď: „La bahs hamdililah.“ Zabouchl a zajistil dveře.

Ostatní řidiči na ulici se hlasitě pohoršovali nad takovým porušením taxikářské etikety.

Když vůz vyjel od chodníku a zamířil na jihozápad do úzkých bočních uliček, Bonnard se otočil k muži, který ho předtím pozdravil. V autě bylo šero, ale v prchavých paprscích slunce se občas zaleskly zelenohnědé oči s povislými víčky. Většina cizincovy tváře byla ukrytá za nadýchaným bílým rouchem a zlatě vyšívaným šátkem pouštního beduína. Nezakrytá kůže měla saténově černou barvu. Důstojník věděl, že se muž jmenuje Abú Auda a že je členem kmene Fulbů ze sahelské oblasti na jižním okraji Sahary, kde suchá nehostinná poušť přechází v bujné lesy a pastviny. Zelenohnědé oči prozrazovaly, že měl kdesi ve svém rodokmenu modrookého Berbera či starověkého Vandala.

„Máte to?“ zeptal se muž arabsky.

„Nam.“ Francouzský kapitán přikývl. Rozepnul sako uniformy, odhalil košili a vytáhl koženou náprsní tašku zapnutou na zip. Abú Auda ostřížím zrakem sledoval každý Bonnardův pohyb. Francouz mu podal tašku a oznámil: „Chambordův asistent je po smrti. A co ten Američan, Zellerbach?“

„Žádné poznámky jsme nenašli, jak se dalo čekat, i když jsme hledali důkladně,“ sdělil mu řidič.

Afričan probodl Bonnarda pohledem, jako by chtěl dohlédnout až na dno jeho duše. Ze zásady nevěřil nikomu a ničemu, dokonce ani Bohu, k němuž se bez výjimky pětkrát denně modlil. Alláha uctíval, ale nikomu nevěřil. Tvář kapitána Bonnarda však zůstala neochvějně klidná i pod spalujícím pohledem beduína. Jeho zvláštní pronikavé oči se nakonec zaměřily na náprsní tašku.

Abú Auda ji ohmatal svými dlouhými zjizvenými prsty a pak si ji zastrčil do záhybů pláště. Zvučným odměřeným hlasem řekl: „Ozve se vám.“

„Není třeba. Brzy se uvidíme.“ Důstojník úsečně kývl. „Ať zastaví.“

Pouštní beduín dal příkaz, taxík zajel k chodníku a Francouz vystoupil. Jakmile za ním zaklaply dveře, auto zase rychle vyrazilo.

Kapitán Bonnard vykročil k rohu nejbližší budovy a znovu promluvil do mobilního telefonu. „Neztratil jste nás?“

„Non. V pohodě.“

O pár sekund později u kraje vozovky zpomalil velký citroen s kouřovými okny. Jeho zadní dveře se otevřely a kapitán nastoupil. Drahý vůz udělal obrátku a odvezl Bonnarda do kanceláře. Před schůzkou se šéfem Abú Audy si potřeboval zavolat.

Když se Jon Smith probral na schodišti v obří Pompidouově nemocnici, vybavil si obraz snědé tváře, která se na něj škodolibě dívala: mohutný černý knír, černé oči a vítězoslavný úsměv připomínající kočku cenící zuby. Ale ty oči… Soustředil se na oči, které ten úsměv doprovázely a mizely po schodech, stále dál a dál… Co je to za hlasy? Francouzština? No jistě. Kde to sakra…?

„Je vám něco, monsieur?“

„Jak se cítíte?“

„Kdo byl ten chlap, co vás napadl? Proč…?“

„Uhněte, vy pitomci. Nevidíte, že je pořád v bezvědomí? Udělejte mi místo, ať ho můžu prohlídnout.“

Smith prudce otevřel oči. Ležel na zádech na tvrdém betonu, nad hlavou měl šedivý strop. Shlížel na něj kruh ustaraných tváří -zdravotní sestry a ošetřovatelé, doktor, který nad ním klečel, členové ochranky v uniformách a také policista.

Zkusil se posadit. Hlava mu třeštila. „Sakra.“

„Musíte si lehnout, monsieur. Dostal jste velkou ránu do hlavy. Řekněte mi, jak se cítíte.“

Smith neposlechl, ale dovolil lékaři v bílém plášti, aby mu posvítil miniaturní baterkou do očí. Prohlídku snášel poněkud netrpělivě. „Výborně, přímo skvěle.“ Což byla lež. V hlavě mu tepalo, jako by tam měl permoníka s kladivem. Náhle si vzpomněl. Pevně chytil doktora za ruku, odsunul svítilnu a rozhlédl se kolem. „Kde je?“ chtěl vědět. „Ten zřízenec. Byl to Arab. Kde je?! Měl samopal. Je…“

„Nebyl sám, kdo měl zbraň.“ Policista zvedl Smithův SIG Sauer. Tvářil se přísně a nedůvěřivě. Jon cítil, že je velice blízko zatčení. Policista dodal: „Tu pistoli jste koupil v Paříži? Nebo jste ji snad nějak propašoval do země?“

Zraněný si poklepal na kapsu saka. Byla prázdná, což znamenalo, že jeho doklady jsou pryč. „Máte můj průkaz?“ Když policista přikývl, muž pokračoval: „Takže víte, že jsem podplukovník armády USA. Vytáhněte tu průkazku z obalu. Pod ním je zvláštní povolení, že u sebe můžu nosit zbraň.“

Policista poslechl. Nemocniční personál Smithe podezíravě sledoval. Strážce zákona nakonec pomalu přikývl a vrátil mu průkaz s pouzdrem.

„A tu pistoli taky. Sil vous plalt.“ Strážník mu ji podal. „A teď mi řekněte o tom zřízenci se samopalem. Co je zač?“ domáhal se Američan.

Doktor pohlédl na jednoho z členů ochranky. „Ten člověk byl zřízenec?“

„Musel to být Farúk al Hamid,“ řekl strážný. „Tohle je jeho rajón.“

Jiný hlídač však nesouhlasil. „To nebyl Farúk. Viděl jsem ho utíkat a nebyl to on.“

Jedna ze sester se připojila: „Já Farúka znám. Ten chlap byl mnohem vyšší.“

„Hmm, to je záhada, ale když dovolíte, dokončil bych prohlídku,“ oznámil doktor Smithovi. „Bude to jen chvilička.“ Posvítil mu do jednoho oka, pak do druhého.

Jon bojoval s netrpělivostí. „Nic mi není,“ zopakoval a tentokrát to myslel vážně. V hlavě se mu rozjasňovalo, bolest ustupovala.

Lékař zhasl baterku. „Netočí se vám hlava?“

„Ani trochu.“ Což byla pravda.

Doktor pokrčil rameny a vstal. „Jste lékař, takže znáte rizika poranění mozku. Zdá se mi, že jste trochu horká hlava.“ Zamračil se a ustaraně na něj pohlédl. „Asi odsud chcete rychle vypadnout a já vám v tom nemůžu zabránit. Ale máte čisté oči, dobrou barvu a možná uvažujete racionálně, takže vás jen varuju, abyste na sebe dával pozor a vyhýbal se dalším zraněním. A pokud byste se cítil hůř, nebo znovu omdlel, okamžitě přijďte. Nebezpečí otřesu mozku přece znáte. Možná ho máte.“

„Ano, pane doktore.“ Jon se vyškrábal na nohy. „Díky za vaši péči.“ Rozhodl se ignorovat jeho poznámku, že je „horká hlava“. „Kde najdu šéfa ochranky?“

„Vezmu vás k němu,“ nabídl se jeden ze strážných.

Zavedl Smithe nouzovým schodištěm k zastrčené kanceláři, která sestávala z několika místností vybavených nejmodernější sledovací technikou. Kancelář šéfa ochranky měla výhled na parkoviště, na zdi viselo několik zarámovaných fotografií osobního charakteru. Byl mezi nimi černobílý snímek pěti vyčerpaných mužů v polních uniformách. Měli prázdné oči a vzdorný výraz. Seděli na dřevěných bednách uprostřed husté džungle. Smith si fotku chvíli prohlížel a pak poznal Dien-bien-phu ve Vietnamu, kde v roce 1954 Francouzi utrpěli pokořující porážku, která znamenala konec dlouholeté francouzské vlády nad jihovýchodní Asií.

„Šéfe, tohle je ten pán, co se pokusil zastavit zřízence s bouchačkou.“

Muž natáhl ruku. „Podplukovník Jon Smith, armáda USA.“

„Pierre Girard. Posaďte se, pane podplukovníku.“

Girard nevstal od svého moderního stolu, ani nepotřásl Smithovi rukou, ale kývl směrem k jedné z obyčejných židlí. Šéf bezpečnosti byl statný muž středního vzrůstu v obnošeném šedém obleku s povolenou vázankou. Vypadal spíš jako dlouholetý detektiv kriminální policie Sureté než zaměstnanec soukromé ochranky.

Smith se posadil. „Ten zřízenec, nebo kdo to vlastně byl, přišel na jednotku intenzivní péče zabít Martina Zellerbacha. To je můj názor.“

Girard šlehl pohledem po strážném. „Ten chlap nebyl zřízenec, jak bylo hlášeno?“

„Je to pracoviště Farúka al Hamída,“ vysvětlil strážný, „ale někteří svědci tvrdí, že to nebyl on.“

Šéf sáhl po telefonu. „Spojte mě s personálním.“ Čekal s neutrálním výrazem na tváři. Nepochybně býval detektivem a na byrokracii byl zvyklý. „Máte zřízence, který se jmenuje Farúk al Hamid a pracuje… ano, na jednotce intenzivní péče. Vážně? Rozumím. Díky.“ Girard zavěsil a oznámil Američanovi: „Napsal, že je marod a že za něj zaskočí bratranec. Tu omluvenku poslal po něm. Zdá se, že pan bratranec byl náš vysoký zřízenec se zbraní.“

„Nebyl to zřízenec a možná ani Alžířan,“ podotkl Smith.

„Převlek.“ Girard zamyšleně přikývl. „Možná. Můžu se zeptat, proč by chtěl někdo zabíjet pana Zellerbacha?“ Šéf bezpečnosti měl značné potíže vyslovit německé jméno. Jako většina Francouzů.

„Doktor Zellerbach. Je to odborník přes počítače. Pracoval s doktorem Emilem Chambordem v Pasteurově ústavu tu noc, kdy tam vybuchla bomba.“

„Chamborda je velká škoda.“ Girard se odmlčel. „Váš doktor Zellerbach tam mohl vidět nebo slyšet něco důležitého. A útočníci se mu teď snaží zabránit, aby se vzbudil a řekl nám to.“

Vyslovil to zkušený policista a Smith neviděl důvod, proč myšlenku dál rozvíjet. „Zní to celkem pravděpodobně.“

„Oznámím to policii.“

„Chci, abyste zdvojnásobili jeho ostrahu na jednotce intenzivní péče. A jestli bude přemístěn, tak ji přesuňte spolu s ním.“

„Zavolám na Sureté.“

„Dobře.“ Smith vstal. „Děkuji vám. Mám domluvenou jednu schůzku, takže už musím jít.“ Nebyla to úplně pravda, ale skoro.

„Jistě, jistě. Ale policie vás asi bude chtít vyslechnout.“ Jon řekl Girardovi jméno a telefonní číslo svého hotelu a odešel. Na pokoji zjistil, že se Martyho stav nezměnil. Znovu usedl vedle jeho postele a prohlížel si kulatou spící tvář. Hlavu měl plnou starostí. Kamarád vypadal tak zranitelně… Smith ucítil, jak se mu hrdlo stahuje strachem.

Nakonec vstal, ještě jednou stiskl nemocnému muži ruku a slíbil, že se brzy vrátí. Vyšel z místnosti, ale zůstal ve stejném patře. Vrátil se k požárnímu schodišti a hledal na odpočívadle cokoliv, co by mohlo falešnému zřízenci při souboji vypadnout, nějaký záchytný bod. Nenašel nic, ale na zábradlí byla stopa krve: důkaz, že ho skutečně zranil, což mohla být užitečná informace, pokud dotyčného ještě někdy potká.

Na opuštěném odpočívadle schodiště zapnul šifrovaný mobilní telefon a naťukal číslo. „Někdo se v nemocnici pokusil zabít Martyho,“ ohlásil.

Šéf organizace Alfa Fred Klein odpověděl z druhé strany Atlantského oceánu obvyklým zavrčením. „Víme, kdo to byl?“

„Vypadá to na profíka. Sehrál to dobře. Ten chlap byl v převleku zřízence, a kdybych tam nebyl, asi by mu to vyšlo.“

„Francouzská ochranka ho nechytla?“

„Ne, ale Sureté třeba odvede lepší práci,“ řekl Smith.

„Ještě lepší bude, když si promluvím s Francouzi osobně. Požádám je, aby k Zellerbachovi postavili vojáky ze speciální jednotky.“

„Prima nápad. Ještě něco byste měl vědět. Ten chlap měl menší samopal. Měl ho pod hromádkou povlečení.“

Na druhém konci linky nastalo ticho. Klein věděl stejně dobře jako Smith, že samopal mění situaci. Z „obyčejného“ pokusu o atentát bylo náhle něco mnohem složitějšího. Po chvíli se z telefonu ozvalo: „Co to přesně znamená?“

Smith si byl jistý, že moc dobře ví, nač myslí, ale přesto mu odpověděl: „S takovou zbraní mohl Martyho klidně zabít z místa, kde stál. Kdyby chtěl střílet, nemohl bych mu v tom zabránit. Původně chtěl asi vejít dovnitř s nožem, hezky tiše, aby neupoutal pozornost. Samopal měl u sebe pro jistotu. Aby se mohl bránit, kdyby něco.“

„No a?“

„Pravděpodobně si uvědomoval, že pokud začne střílet a zabije nás tam víc, bude se mu z nemocnice utíkat mnohem hůř. A to znamená, že nechtěl riskovat dopadení. Což zase naznačuje, že ten pumový útok nebyla žádná náhoda nebo šílená pomsta vyhozeného zaměstnance, ale součást plánu lidí, kteří mají konkrétní cíl a zajdou do krajnosti, aby nebyli odhaleni.“

Klein znovu chvíli mlčel. „Takže podle vás je teď jasnější, že cílem útoku byl doktor Chambord. A tudíž i Marty, protože s ním pracoval.“

„Přihlásil se k tomu útoku někdo?“

„Zatím ne.“

„A ani nepřihlásí,“ usoudil Smith.

Vojákův hlas se stal mrazivějším. „Vždycky jsem říkal, že vás je pro medicínu a výzkum škoda, Jone. No dobře, uvažujeme stejně, ale všichni ostatní se uklidňují tím, že Chambord zemřel při tom výbuchu vlastně náhodou.“ Na druhém konci linky se ozvalo hluboké povzdechnutí. „Ale to je moje práce. Vy máte za úkol všechno prohrabat a najít jeho poznámky a prototyp počítače.“ Mluvil stále nesmlouvavěji. „Ale jestli je najdete, musíte je zničit. To je rozkaz. Nemůžeme riskovat, že taková síla zůstane ve špatných rukou.“

„Rozumím.“

„Jak se daří Zellerbachoví? Změnilo se něco?“

Smith ho informoval o zlepšení. „Vypadá to dobře, ale pořád není žádná záruka, že se úplně uzdraví.“

„Musíme doufat.“

„Jestli něco ví, nebo si dělal poznámky, možná uložil údaje do počítače doma ve Washingtonu. Měli byste tam poslat někoho přes výpočetní techniku.“

„Už se stalo. Dalo mu pěknou fušku dostat se dovnitř, a když se mu to povedlo, nic nenašel. Jestli si Zellerbach psal poznámky, řídil se Chambordovým příkladem a nezadával je do počítače.“

„To byl jen nápad.“

„Díky za něj. Co plánujete dál?“

„Půjdu do Pasteurova ústavu. Je tam jeden biochemik z USA, se kterým jsem pracoval. Uvidím, co mi o Chambordovi řekne.“

„Dejte si pozor. Nezapomínejte, že tam jste čistě neoficiálně. Alfa musí zůstat v utajení.“

„Bude to jen přátelská debata, nic víc,“ ujistil ho Smith.

„Dobře. A ještě něco… Chci, abyste se sešel s generálem Carlosem Henzem. To je ten Američan, který velí silám NATO v Evropě. Jedině on ví, že jste přijel jako vyšetřovatel, ale myslí si, že pracujete pro vojenskou rozvědku. Prezident generálovi osobně zavolal a namluvil mu to. Henze na případ nasadil svoje lidi a řekne vám, co zjistil. O mně ani o Alfě pochopitelně nic neví. A tohle si zapamatujte: Penzion Cézanne, přesně ve 14.00. Ptejte se po panu Wernerovi. Heslo je Loki.“

5

WASHINGTON, D. C.

Bylo časně ráno. Otevřenými dvoukřídlými dveřmi se do Oválné pracovny linula vůně kvetoucích třešní, kterou přinášel vánek od jezírka Tidal Basin. Prezident Samuel Adams Castilla měl však příliš starostí na to, aby ji vnímal. Stál za těžkým borovým stolem a zlobně si měřil tři přítomné, kteří seděli a čekali, až bude pokračovat. Rok před koncem druhého funkčního období byla vojenská krize asi tím posledním, co by potřeboval. Nadešel čas zdůraznit své úspěchy, protáhnout zbytek programů rozhádaným Kongresem a zajistit si důstojné místo v dějinách.

„Takže takhle je to,“ zahřímal. „Nemáme dost důkazů ani na to, abychom řekli, jestli molekulární počítač vůbec existuje, a pokud ano, kdo ho má. Víme jen to, že to nejsme my, sakra.“ Prezident byl mohutný muž se širokými rameny i pasem. Obvykle se choval bodře, ale nyní šlehal pohledem za skly titanových brýlí a bojoval s pocitem bezmoci. „Letectvo i počítačoví experti tvrdí, že pro události na ostrově Diego Garcta nemají jiné vysvětlení. Můj vědecký poradce oslovil experty v oboru a ti mu řekli, že výpadek spojení může mít řadu důvodů - například nějakou vzácnou atmosférickou poruchu. Doufám, že se vědci nepletou.“

„Já taky,“ přitakal pohotově admirál Stevens Brose.

„To my všichni,“ dodala poradkyně pro otázky bezpečnosti Emily Powell-Hillová.

„Amen,“ pravil personální šéf Bílého domu Charles Ouray, který se opíral o zeď u krbu.

Admirál Brose i Powell-Hillová seděli v kožených křeslech naproti stolu, který si s sebou prezident přivezl ze Santa Fe. Castilla si vybavil pracovnu podle vlastního uvážení jako všichni prezidenti. Zařízení odráželo venkovský vkus člověka z Jihozápadu, vybroušený pěti lety kosmopolitního života, který se mu na nejvyšším státním postu nečekaně zalíbil. Všechny ty oficiální návštěvy hlavních měst, muzeí a banketů po celé planetě… Venkovský nábytek z guvernérské rezidence v Novém Mexiku časem prořídl. Doplnily ho elegantní francouzské stolky a pohodlná britská křesla před krbem. Rudožluté indiánské závěsy a vázy, košíky i čelenky se nyní mísily se senegalskými maskami, nigerijskými hliněnými formami a štíty kmene Zuluů.

Prezident nervózně obešel stůl. Opřel se o něj, překřížil ruce na prsou a pokračoval: „Všichni víme, že hlavním cílem teroristů je upozornit na sebe a poukázat na to, v čem vidí zlo. Ale tenhle útok má přinejmenším dva háčky: nebyl namířen proti žádnému symbolu - ambasádě, vládní budově, vojenské základně, případně slavné památce - a nespáchal ho osamělý sebevražedný atentátník vyhazující do povětří plné autobusy nebo noční kluby. Terčem bylo výzkumné a vzdělávací zařízení. Místo, které pomáhá lidstvu. Konkrétně budova, kde byl vyvíjen molekulární počítač.“

Emily Powell-Hillová, bývalá brigádní generálka americké armády, zvedla své dokonalé obočí. Ve svých padesáti letech byla štíhlá, dlouhonohá… a vysoce inteligentní. „Nezlobte se, pane prezidente, ale informace o tom, že existuje molekulární počítač těsně před dokončením, jsou spíš spekulace, kterým chybí reálný základ. Zkrátka dohady. Všechno je založeno na řečech o útoku, který vůbec nemusel mít hlubší důvod. Není katastrofický scénář vašeho zdroje spíš výsledkem stihomamu?“ Odmlčela se. „Nechci se nikoho dotknout, ale všichni přece vědí, že kontrarozvědka se obvykle honí za každým stínem. Připadá mi to jako jedna z krkolomných konstrukcí z její dílny.“

Prezident vzdychl. „Mám pocit, že byste nám k tématu ráda něco řekla.“

„Vlastně ano, pane. Moji experti na otázky vědy mě ujistili, že technologie molekulárního počítače se zadrhla ve stadiu raného vývoje a nehýbá se z místa. Funkční přístroj se dá očekávat nejdřív za deset let. Možná za dvacet. Což je další důvod, proč si dát pozor na přehnanou reakci.“

„Možná máte pravdu,“ pravil Castilla. „Ale vaši vědci budou jistě souhlasit s tím, že pokud by někdo dokázal udělat takový skok, Chambord by byl na prvním místě seznamu.“

Charles Ouray, prezidentův personální šéf, se mračil. „Může mi někdo vysvětlit, v čem je ten molekulární počítač tak zvláštní a nebezpečný? Ale abych tomu rozuměl.“

Prezident kývl na Emily Powell-Hillovou a ta se zadívala na Ouraye. „Vtip je v přechodu od křemíku, což je základ dnešních počítačů, k uhlíku, základu života,“ objasnila mu. „Stroje pracují s otrockou rychlostí a přesností, ale život je složitý a pořád se mění. Molekulární počítače propojí to nejlepší z obou světů v technologii, která stojí vysoko nad vším, co si většina lidí dneska dokáže představit. A z větší části to bude díky tomu, že zjistíme, jak používat molekuly DNA místo mikročipu.“

Ouray se zašklebil. „Sloučit život a stroje? To jste si snad přečetla někde v komiksu, ne?“

„Kdysi nejspíš ano,“ přitakal Castilla. „Spousta technologií, které dnes považujeme za běžné, se nejdřív objevila v science fiction a komiksech. Pravda je taková, že vědci už léta bádají nad tím, jak využít přirozenou schopnost DNA rychle se proměňovat a rekombinovat v pravidelných složitých vzorcích.“

„Já vám nerozumím, pane,“ ohradil se personalista.

Prezident přikývl. „Promiňte, Chucku. Řekněme, že chcete posekat trávník - třeba tady v aleji.“ Máchl svou velkou rukou zhruba tím směrem. „Tradiční řešení by bylo použít pár obřích sekaček. Každá poseká tisíce stébel trávy každou sekundu. Takhle fungují superpočítače. Ale molekulární řešení je právě opačné. Využilo by miliardy maličkých sekaček, z nichž každá usekne jen jedno stéblo. Vtip je v tom, že všechny ty miniaturní molekulární sekačky skosí svoje stéblo zároveň. To je klíč - úžasná souběžnost přírody. Věřte mi, ve srovnání s molekulárním počítačem bude největší superpočítač dneška ubohým trpaslíkem.“

„Navíc nespotřebuje skoro žádnou energii a bude mít mnohem levnější provoz,“ dodala Emily Powell-Hillová. „Až ho někdo sestrojí. Pokud se to vůbec podaří.“

„Paráda,“ zabručel admirál Stevens Brose, náčelník generálního štábu, z druhého koženého křesla, kde dosud tiše naslouchal. Seděl jako na trní s překříženýma nohama, bradu vystrčenou dopředu. Na jeho hranaté tváři se obvyklá sebejistota mísila s obavami. „Pokud ta molekulární mašinka vážně existuje a má ji v rukou někdo, kdo nás nemá v lásce, nebo chce něco, čeho se nechceme vzdát, což by se dneska dalo říct skoro o půlce světa… Ani nechci pomyslet na budoucnost. Naše armáda je založená na elektronice, na operačních a komunikačních kódech. Počítače řídí všechno, dokonce i objednávky alkoholu na večírky generálního štábu. Já to vidím takhle: železnice byly klíčem k občanské válce, letectvo k druhé světové válce a šifrovaná a dobře zabezpečená elektronika bude rozhodovat v příštích válkách. Pomáhej nám pánbůh.“

„Dopady na obranu státu jsou vaše starost, Stevensi,“ připomněl mu prezident. „Takže chápu, že myslíte především na ně. Ale já musím zvažovat i další problémy. Situace civilního života.“

„Jako například?“ zeptal se Chuck Ouray.

„Slyšel jsem, že molekulární počítač dokáže zavřít potrubí s ropou i plynem, tedy přívody paliva. Dokáže odříznout řízení letového provozu od New Yorku přes Chicago až po Los Angeles. Počet mrtvých by dosáhl katastrofických rozměrů. Ten počítač může získat přístup k finančním operacím centrální banky, což znamená, že naše pokladna bude v mžiku prázdná. Taky dokáže otevřít stavidla Hooverovy přehrady. V tom případě můžeme očekávat statisíce utonulých.“

Chuck Ouray pobledl. „To nemyslíte vážně. Řekněte, že si děláte legraci. I stavidla Hooverovy přehrady?“

Prezident řekl jednoduše: „Ano. Řídí je počítač a ten je připojený k rozvodné síti Western Utilities.“

V místnosti zavládlo zděšené ticho.

Castilla si přešlápl a vážným pohledem přejel své tři poradce. „Samozřejmě, jak říkala Emily, pořád nevíme jistě, jestli skutečně existuje plně funkční molekulární počítač. Musíme na to jít postupně. Chucku, zjistěte, co nám může poskytnout CIA a Národní bezpečnostní agentura. Zeptejte se i Britů, možná něco vědí. Emily a Stevensi, vy zjistěte aktuální informace od svých lidí. Sejdeme se ještě dneska.“

Jakmile zaklaply dveře za ředitelkou Národní bezpečnostní agentury, náčelníkem generálního štábu a personálním šéfem, otevřely se boční dveře, za nimiž měl prezident soukromou kancelář. Do Oválné pracovny vešel Fred Klein v pomačkaném šedém obleku. Zamyšleně okusoval prázdnou dýmku.

Po chvíli ji vytáhl z úst a suše prohodil: „Šlo to celkem hladce.“ Prezident vzdychl a vrátil se do velkého koženého křesla. „Mohlo to být horší. Posaďte se, Frede. Nevíte o tomhle průšvihu něco víc než jen dohady?“

Návštěvník usedl do křesla, které uvolnil admirál Brose, a rukou si prohrábl prořídlé vlasy. „Nic moc,“ přiznal. „Ale brzy budu.“

„Zjistil už něco Jon Smith?“

Klein řekl prezidentovi o atentátu na Martina Zellerbacha, který podplukovník překazil. „Když jsme spolu domluvili, Smith šel do Pasteurova ústavu vyslechnout jednoho kolegu. Pak se sejde s generálem Henzem.“

Šéf Bílého domu našpulil rty. „Smith je jistě třída, ale neuškodilo by poslat tam víc lidí. Víte, že vám schválím všechno, co potřebujete.“

Muž s dýmkou zavrtěl hlavou. „Ta teroristická buňka je malá a pohybuje se rychle. Většího ruchu by si všimla. Jestli CIA a MI6 zvíří prach jako obvykle, tak nám k ničemu nebudou. Právě pro podobně citlivé situace jsme založili Alfu. Dejme Smithovi Šanci být mouchou na zdi, které si nikdo nevšimne. Jak víte, další agenti Alfy zatím pracují na zvláštních úkolech. Pokud Jon bude potřebovat pomoc, dám vám vědět a zařídíme se podle toho.“

„Potřebujeme výsledky… od něj, nebo od někoho jiného…, a rychle, sakra.“ Prezident se ustaraně zamračil. „Než přijde něco horšího, než byl ostrov Diego Garcta.“

PAŘÍŽ, FRANCIE

Soukromý a neziskový Pasteurův ústav je jedním z velkých vědeckých center světa. Má asi dvacet poboček v pěti světadílech. Smith byl kdysi v jeho pařížském sídle na konferenci Světové zdravotnické organizace o molekulární biologii, jedné z hlavních oblastí výzkumu Pasteurova ústavu. Ale to bylo nejméně před pěti lety. Přemýšlel o tom, co tam asi zjistí dnes. Řekl taxikáři, ať zastaví v rue du Docteur Roux číslo 28, pojmenované po jednom z prvních vědců institutu. Zaplatil jízdné a vykročil směrem k budce u přístavku.

Pasteurův ústav leží ve východní částí patnáctého pařížského obvodu. Táhne se do dálky po obou stranách ulice s hustou dopravou. Byla to ironie života, ale budovám na východní straně se říkalo jednoduše ústav nebo starý areál, zatímco západní část, třebaže mnohem větší, byla známá jako „přístavek“. Z místa plného zeleně vyzařoval dojem vznešené univerzity. Smith měl řadu jeho staveb jako na dlani, tyčily se mezi stromy po obou stranách ulice. Bylo tam vše - od zdobného slohu 19. století až po chladnou eleganci 21. století. Viděl i francouzské vojáky, kteří hlídkovali v ulicích a na chodnících uvnitř ústavu. Tento neobvyklý pohled byl nepochybně reakcí na ničivý výbuch.

Smith ukázal průkaz vrátnému v budce, u níž stál jeden z vojáků s útočnou puškou FAMAS. Nad střechami domů za jeho zády stoupaly k nebi obláčky šedého kouře.

Když schoval průkaz, kývl směrem k dýmu a zeptal se strážného francouzsky: „Tam byla laboratoř doktora Chamborda?“

„Oui. Skoro nic z ní nezbylo. Jen pár vnějších zdí a bolest.“ Muž smutně pokrčil rameny.

Smith se potřeboval projít. Musel si toho hodně srovnat v hlavě a navíc ho trápil Martyho stav. Zvedl oči. Den byl stejně ponurý jako jeho myšlenky. Slunce se schovalo za silnou vrstvu mraků, která barvila město do šeda. Čekal, že ho do útrob ústavu odveze nějaké auto, pak přešel ulici a vykročil směrem ke kouři, který byl prvním hmatatelným znakem strašlivého útoku. Brzy spatřil i druhý - cínově šedý popel a saze, které zasypaly zeleň budovy. Ucítil zásaditý zápach. Nakonec spatřil ohořelé mrtvolky ptáků - vrabců, strak a sojek, které ležely rozeseté na trávnících jako rozbité panenky spadlé z oblohy.

Čím dál šel, tím vyšší byla vrstva popela, která ležela jako strašidelná deka na budovách, stromech, keřích, značkách…, na všem a všude. Nic nezůstalo čisté a neposkvrněné. Nakonec zahnul za roh a naskytl se mu pohled na samotné místo činu - velké nepravidelné hromady zčernalých cihel a sutin a nad nimi tři obvodové zdi. Tyčily se k šedivé obloze jako vratké a hrozivé kostry. Smith zabořil ruce hluboko do kapes pláště a zastavil se, aby si mohl prohlédnout tu bezútěšnou scénu.

Budova zjevně bývala prostorná, velká jako skladiště. Psi očichávali trosky. Záchranáři a hasiči odevzdaně kopali a kolem hlídkovali ozbrojení vojáci. U chodníku stály zuhelnatělé zbytky dvou aut a vedle nich jakási kovová značka, z které zbyla jen hrouda roztavené oceli. Poblíž čekala sanitka, pro případ, že by byl nalezen někdo živý, nebo že by se někdo ze záchranářů zranil.

Smith s těžkým srdcem počkal, až k němu přistoupí voják s ostražitou tváří a požádá ho o doklady. Když mu je podal, zeptal se: „Našli jste nějakou stopu po doktorovi Chambordovi?“

„Já o tom nemůžu mluvit, pane.“

Američan přikývl. Měl jiné způsoby, jak to zjistit. Když před sebou viděl tu spoušť, bylo mu jasné, že tady se nic nedozví. Štěstí, že vůbec někdo přežil. Marty bohudík ano. Pak vykročil pryč a cestou přemýšlel o zrůdách, které to spáchaly. Zmocňoval se ho vztek.

Vrátil se na rue du Dr. Roux a přešel ulici ke starému areálu ústavu. Trochu se uklidnil a ukázal průkaz u strážní budky, kde další vrátný a ozbrojený voják kontrolovali příchozí. Po pečlivé prohlídce mu popsali cestu do kanceláře a laboratoře jeho starého přítele a kolegy Michaela Kernse.

Když Smith vykročil podél staré budovy, kde žil, pracoval a nyní i odpočíval Louis Pasteur, bez ohledu na okolnosti pocítil radost, že je zase v kolébce čisté vědy. Právě zde Pasteur v devatenáctém století prováděl své geniální pokusy s kvašením, jimiž položil základy bakteriologického výzkumu a také zásadám sterilizace, které navždy změnily pohled na bakterie a zachránily životy nekonečných milionů lidí.

Po doktoru Pasteurovi zde další vědci pokračovali v klíčových vědeckých objevech, které vedly k potírání nakažlivých chorob, jako byly záškrt, chřipka, mor, dětská obrna, tetanus, tuberkulóza, a dokonce žlutá zimnice. Není divu, že samotný ústav se mohl pochlubit více držiteli Nobelových cen než většina států světa. V rozsáhlém komplexu se stovkou výzkumných pracovišť a laboratoří bylo zaměstnáno pět set vědců. Dalších šest set odborníků ze všech koutů světa pracovalo dočasně na zvláštních projektech. Mezi nimi i doktor Michael Kerns.

Mike měl kancelář v budově Jacquese Monoda, v níž sídlilo oddělení molekulární biologie. Dveře byly otevřené. Když Smith vešel dovnitř, Mike zvedl hlavu od stolu, na němž ležela změť papírů popsaných výpočty.

Kerns okamžitě vyskočil. „Jone! Ty kluku jeden, kde se tady bereš?“ Kerns obešel stůl s mrštností někdejšího běžce z Iowské univerzity, až za ním vlál plášť. Měřil necelých sto osmdesát centimetrů a byl urostlý. Mocně zapumpoval Smithovi rukou. „Sakra, Jone, kolik je to už roků?“

„Aspoň pět,“ připomněl mu tázaný s úsměvem. „Jak to jde?“

„Znáš to - tak blízko a přitom tak daleko.“ Kerns se zasmál. „Co děláš v Paříži? Institut pátrá po dalších virech?“

Smith zavrtěl hlavou a přešel k věci. „Jsem tady kvůli Martymu Zellerbachovi. Je to můj kamarád a utrpěl zranění při tom výbuchu.“

„Je to ten doktor Zellerbach, co údajně pracoval s chudákem Chambordem? V životě jsem ho neviděl. Je mi to moc líto, Jone. Jak je mu?“

„Je v bezvědomí.“

„A sakra. Jaká je prognóza?“

„Musíme doufat. Ale má vážné zranění mozku a zatím se neprobral. Ale zdá se, že by se z toho mohl vylízat.“ Smith znovu sklíčeně zavrtěl hlavou. „A co Chambord? Už ho našli?“

„Hledání pokračuje. Výbuch budovu úplně zničil. Pár dní potrvá, než se tím vším prohrabou. Našli kusy těla, které se teď snaží identifikovat. Je to hrůza.“

„Věděl jsi, že Marty pracuje s Chambordem?“

„Vlastně ani ne. Přečetl jsem si to až v novinách.“ Kerns se vrátil za stůl a ukázal Smithovi na stařičké křeslo v kanceláři plné nepořádku. „Hoď ty papíry na zem.“

Jon přikývl, odklidil hromadu spisů a posadil se.

Kerns pokračoval: „Říkal jsem, že jsem Zellerbacha v životě neviděl, že jo? Ale přesnější by bylo říct, že jsem o něm ani nikdy neslyšel. Neměl tady žádnou oficiální funkci a nikdy jsem neviděl jeho jméno ani na seznamu stážistů nebo návštěv. Věděl bych o tom. Musel mít se Chambordem nějakou soukromou dohodu.“ Na chvíli se odmlčel. „Možná bych ti to neměl říkat, ale dělal jsem si o Emila starosti. Poslední rok se choval divně.“

Smith zpozorněl. „Chambord se choval divně? Jak to myslíš?“

„No…“ Kerns chvíli přemýšlel a pak se k němu spiklenecky naklonil a spojil ruce na hromadě papírů před sebou. „Býval to prima chlap. Nezkazil žádnou legraci, rád pomohl a nad nikoho se nevyvyšoval, i přes svoje postavení a slávu. Zkrátka patřil do party. Byl to kliďas. Taky trochu podivín jako většina z nás. Nikdy se nebral smrtelně vážně, i když jeho práce byla mimořádně důležitá. Jednou, když jsme společně popíjeli, řekl: Svět se bude točit i bez nás. Nikdo není nenahraditelný.“

„V tom měl velkou pravdu. A pak se změnil?“

„Jo. Jako by úplně zmizel. Člověk už ho neviděl na chodbě, ani na schůzích, v kavárnách, u vína nebo na podnikových večírcích, prostě nikde. A přišlo to najednou.“ Luskl prsty. „Jako by se od nás všech odřízl břitvou. Pro většinu přestal existovat.“

„Stalo se to před rokem? Zhruba v době, kdy přestal zadávat data do počítače?“

Kerns užasl. „O tom jsem neslyšel. Znamená to, že nemáme tušení, čeho za posledních dvanáct měsíců dosáhl?“

„Přesně tak. Víš, na čem pracoval?“

„Jasně, to věděl každý. Na molekulárním počítači. Slyšel jsem, že dělal pokroky. Že by snad mohl být první na světě, tak do deseti let. Nebylo to žádné tajemství, takže…“

„Takže?“

Vědec se znovu opřel. „Takže proč ty tajnosti? Právě v tom se hrozně změnil. Uzavřel se do sebe, jako by byl duchem někde jinde, a vyhýbal se kolegům. Do práce, domů, znovu do práce, a tak pořád dokola. Někdy tady byl několik dnů v kuse. Slyšel jsem, že si sem dokonce nastěhoval postel. Říkali jsme si, že má asi hodně práce ve výzkumu.“

Smith nechtěl, aby to vypadalo, že se o Chamborda, jeho poznámky či molekulární počítač nějak přehnaně zajímá. V Paříží byl přece kvůli Martymu. Aspoň pokud šlo o Kernse a ostatní. „Nebyl by první, koho práce úplně pohltila. Vědec, který necítí posedlost, nepatří do výzkumu.“ Odmlčel se a zeptal se, jako by se nechumelilo: „Co si o tom všem myslíš?“

Mike se uchichtl. „Když trochu popustím uzdu fantazii, vidím v tom krádež výzkumu. Možná jde o průmyslovou špionáž. Já vím, zní to dost dobrodružně.“

„A co tě k tomu vede?“

„No v sázce je Nobelova cena. Kdo vyvine první molekulární počítač, bude favorit. To neznamená jen peníze, ale hlavně prestiž -tu nejvyšší, jakou si člověk dokáže představit. Nikdo v Pasteurově ústavu by se Nobelově ceně nebránil. A nejspíš nikdo na světě. Za těchto okolností člověk může snadno znervóznět a žárlivě si střežit svoji práci, než s ní bude připraven vyjít na veřejnost.“

„Na tom něco bude.“ Jenže krádež byla úplně něco jiného než masová vražda, kterou výbuch způsobil. „Jestli sis myslel, že Chambord má strach, aby mu někdo neukradl jeho práci, musels k tomu mít přece důvod. Všiml sis něčeho zvláštního?“

„Když o tom tak mluvíš… Občas jsem zapochyboval o pár lidech, s nimiž jsem Chamborda jednou nebo dvakrát viděl před ústavem. A taky mi vrtalo hlavou auto, které ho občas v noci odváželo.“

Na Smithově tváři se zračil pouze zlomek jeho skutečného zájmu. „Co to bylo za lidi?“

„Byli úplně normální. Francouzi, dobře oblečení. Kdyby nebyli v civilu, myslel bych si, že to jsou vojáci. Pokud se svým molekulárním počítačem dělal pokroky, mělo by to jistou logiku. Vojáky by velice zajímalo, jak na tom je. Kdyby jim to dovolil.“

„To rozhodně. A co to auto? Vzpomínáš si na rok výroby a značku?“

„Citroen, celkem nový. Rok ti přesně neřeknu. Byl velký a černý. Vídal jsem ho, když jsem pracoval do večera. Zadní dveře se otevřely, Chambord se sehnul a nastoupil - byl totiž strašně vysoký - a auto odjelo. Připadalo mi to zvláštní, protože měl vlastního menšího renaulta. Všiml jsem si, že stojí na parkovišti, když to auto odjelo.“

„Nevšiml sis, kdo s ním sedí v tom citroenu?“

„Ne. Byl jsem už unavený a těšil se domů.“

„A vozil ho ten citroen i zpátky?“

„To nevím.“

Smith se zamyslel. „Díky, Miku. Vidím, že máš spoustu práce. Nechci tě dál okrádat o čas. Jen mě zajímá, co tady v Paříži Marty dělal, abych mohl posoudit jeho zdravotní stav před tím výbuchem. Promiň, že jsem odběhl k Chambordovi. Marty má Aspergerův syndrom a obvykle je v pohodě, ale delší dobu jsem s ním nemluvil, a tak chci mít jistotu. Co mi můžeš říct o doktorově rodině? Možná by věděli o Martym víc.“

„Emile byl vdovec. Žena mu zemřela asi před sedmi lety. Tehdy jsem tady ještě nepracoval, ale slyšel jsem, že ho to dost sebralo. Tenkrát se taky ponořil do práce a chvíli se stranil ostatních. Má jedno dítě, dospělou dceru.“

„Máš její adresu?“

Kerns se otočil k počítači a brzy ji našel. Otočil hlavu ke Smithovi. „Jmenuje se Thérese Chambordová. Je to celkem úspěšná herečka, hlavně divadelní, i když hrála i v několika francouzských filmech. Slyšel jsem, že je to kočka.“

„Díky, Miku. Dám ti vědět, jak to vypadá s Martym.“

„To budu rád. A musíme aspoň zajít na pivo, než zas odjedeš domů. Snad i s Martym.“

„Prima nápad. Už se těším.“ Vstal a zamířil ke dveřím.

Když Smith vyšel ven, podíval se přes rozlehlý areál směrem k dýmu, který v tenkých pramíncích stoupal k oblakům. Zavrtěl hlavou, odvrátil se a vykročil na ulici. Myslel na Martyho. Z mobilního telefonu zavolal do Pompidouovy nemocnice a promluvil si s vrchní sestrou jednotky intenzivní péče. Sdělila mu, že pacient je stále v bezvědomí, ale občas se pohne, takže se snad probere. Nebyla to úplně dobrá zpráva, ale Smith se stále držel naděje, že se z toho jeho starý kamarád dostane.

„A jak se cítíte vy?“

„Já?“ Vzpomněl si na ránu do hlavy, kterou utrpěl při pádu na zem. Všechno mu připadalo strašně dávno a v porovnání se spouští v Pasteurově ústavu to ani nestálo za řeč. „Je mi fajn. Díky za optání.“

Když zavěsil, znovu vyšel do rue du Dr. Roux a promítal si, co se dozvěděl od Mika Kernse: V posledním roce se Emile Chambord choval jako člověk, který má naspěch a tají něco před světem. A byl viděn ve společnosti dobře oblečených mužů, kteří vypadali jako vojáci v civilu.

Smith za chůze přemítal a vtom se ho zmocnil pocit, že je sledován. Bůhví, co mu to napovídalo - možná cvik, zkušenost, šestý smysl, nějaký obraz zasutý v paměti, paranoia, či snad telepatie. Ale cítil povědomé mravenčení na šíji, jež signalizovalo husí kůži.

Někde tam byly oči, které ho pozorovaly. Začalo to v okamžiku, kdy vstoupil na chodník.

6

Kapitán Darius Bonnard měl dojem, jako by cítil velbloudy, datle hnijící na slunci, zápach kozího tuku z kuskusu, a dokonce i nepříjemný, ale podivuhodný odér stojaté vody. Neměl na sobě obvyklou kapitánskou uniformu, nýbrž civilní oblek. Byl sice vzdušný, ale na byt, kam právě přišel, přesto příliš teplý. Bonnardova modrá košile s proužkem už sákla potem.

Rozhlédl se. Vypadalo to tam jako ve všech beduínských stanech, v nichž sedával s překříženýma nohama na Sahaře i dalších pouštních základnách bývalého impéria, kde svého času sloužil. Okna zakrývaly marocké koberce, které ležely ve dvou vrstvách i na podlaze. Stěny zdobily alžírské a berberské závěsy a artefakty. Nábytek z kůže a dřeva byl nízký a tvrdý.

Kapitán vzdychl a posadil se do nizounkého křesílka. Byl rád, že aspoň nemusí dřepět v tureckém sedu na podlaze. Na okamžik se v duchu vrátil do minulosti: téměř očekával, že zpod stěn stanu vylétne horký písek a popálí mu kotníky.

Ale Bonnard nebyl na Sahaře, ani ve stanu, a měl v hlavě důležitější věci než iluzi velbloudího trusu a písku ve větru. Měl rozzuřený výraz a francouzsky vyštěkl: „Poslat toho chlapa do nemocnice, aby zabil Martina Zellerbacha, byla hloupost, Mauritanio. Pitomost! Představoval jste si, že pak klidně uteče? Chytili by ho a vytloukli z něj pravdu. A navíc tam byl ten Zellerbachův kámoš doktor. Merde! Teď Sureté zdvojnásobí pohotovost a odstranit ho bude desetkrát těžší.“

Zatímco kapitán Bonnard vykřikoval, druhý muž v místnosti, jehož oslovoval jménem Mauritania, pod nímž byl znám v mezinárodním podsvětí špionů a kriminálních živlů, ani nepohnul brvou. Byl zavalitý, s kulatou tváří a jemnýma pěstěnýma rukama pod manžetami dokonalé bílé košile, která mu koukala z rukávů perlově šedého anglického obleku ušitého na zakázku v Savile Row. Pomněnkově modrýma očima pozoroval rozčileného Bonnarda s nekonečnou trpělivostí člověka, který musí poslouchat štěkání neodbytného psa.

Když kapitán nakonec skončil svou tirádu, Mauritania, který měl na hlavě francouzský baret, si uhladil za ucho kadeř hnědých vlasů a překvapivě ostrým hlasem odpověděl: „Vy nás podceňujete, kapitáne. Nejsme blázni. Nikoho jsme na doktora Zellerbacha neposlali. Byla by to hloupost, zvlášť když už se možná neprobere.“

Bonnard se zarazil. „Přece jsme rozhodli, že ho nemůžeme nechat žít. Možná toho ví příliš.“

„Vy jste rozhodl. My jsme se rozhodli čekat. Nechte to na nás,“ ukončil muž debatu na dané téma. „Teď máme na starosti důležitější věci.“

„Například zjistit, kdo poslal toho vraha, když ne vy. A proč.“

Mauritania naklonil svou drobnou hlavu. „To jsem zrovna nemyslel. Ale máte pravdu, je to problém a my se na to podíváme. Prostudovali jsme poznámky toho asistenta, které jste nám dal. Zjistili jsme, že se přesně shodují s Chambordovými vlastními daty a zprávami, i když nejsou úplně kompletní. Zdá se, že je v nich všechno podstatné a nic se neztratilo. Když je teď máme, už nám z toho směru nehrozí problémy. Zničili jsme je.“

„A naše činnost zůstane hezky v tajnosti, jak jsem chtěl,“ podotkl Bonnard sebejistým tónem se špetkou koloniální nadřazenosti. Uvědomil si ji, ale bylo mu to jedno. „Ale nejsem si vůbec jist, že máme nechat Zellerbacha žít. Navrhoval bych…“

„A já bych navrhoval,“ uťal ho Mauritania, „abyste nám ho přenechal. Vy musíte ohlídat důležitější věci, jako například policejní vyšetřování sebevraždy Chambordova asistenta. Za daných okolností si nebude klást otázky jen policie. Jak probíhá oficiální vyšetřování sebevraždy?“

Mauretánec Bonnarda zaskočil. Kapitán měl co dělat, aby udržel nervy na uzdě. Ale na druhou stranu, se šéfem podsvětí přece spolupracoval proto, že potřeboval mít k ruce někoho tvrdého, inteligentního a nekompromisního, jako byl on sám. Tak co mohl čekat? Ta otázka navíc měla logiku.

Přinutil se k mírnějšímu tónu. „Nic jsem neslyšel. Ale když se ten asistent lekl vašich lidí a utekl, cestou se stavil pro benzin. Podle lidí od pumpy zaslechl zprávu o smrti Emila Chamborda a byl z toho vedle, dokonce brečel. Byla to pro něj strašná rána. To by mělo jako motiv stačit. Bez svého učitele zkrátka nedokázal dál žít.“

„Nic víc nevíte? Ani z ústředí vaší armády?“

„Ani slovo.“

Mauritania přemítal. „A vás to nechává v klidu?“

„Žádná zpráva, dobrá zpráva.“ Bonnard se nad tou frází chladně pousmál.

Gangster znechuceně pokrčil nos. „Tahle západní průpovídka je hloupá a hlavně nebezpečná. V téhle situaci mlčení neznamená zlato. Sebevraždu člověk těžko zfalšuje tak dobře, aby oblbnul policejní detektivy, co mají aspoň něco v hlavě, a to nemluvím o Deuxieme Bureau. Měl byste svým lidem nařídit, ať zjistí, co policie a tajná služba o smrti toho asistenta doopravdy ví. A hezky rychle.“

„Dohlídnu na to,“ souhlasil Bonnard neochotně. Přenesl váhu na nohy a chystal se vstát.

Mauritania však zvedl svou malou ruku a s povzdechnutím odkázal vojáka zpátky do nízkého tvrdého křesílka.

„Ještě něco, pane kapitáne. Ten Zellerbachův přítel… Co o něm víte?“

Bonnard si uvědomoval, že po něm bude v práci brzy sháňka, a chtěl odejít. Ovládl však netrpělivost a řekl: „Ten chlap je podplukovník Jonathan Smith. Je to jeho starý kamarád, doktor. Poslala ho sem Zellerbachova rodina. Aspoň tak to Smith řekl v nemocnici a podle toho, co jsem zjistil z dalších zdrojů, je to pravda. Oba spolu vyrůstali kdesi v Iowě, nebo tak nějak.“ Měl potíže ten název vůbec vyslovit.

„Jenže pan doktor se chová spíš jako člověk s vojenskou nebo policejní zkušeností. Aspoň podle toho, co jste mi řekl o pokusu o atentát na Zellerbacha. Říkáte, že do nemocnice přišel ozbrojený?“

„Ano. A souhlasím, že se vůbec nechoval jako normální doktor.“

„Že by agent? Do nemocnice ho možná poslal někdo, koho naše divadlo nepřesvědčilo.“

„Pokud ano, Smith není ani ze CIA, ani MI6. Znám všechny jejich lidi v Evropě i v USA. Je to určitě Američan, takže asi nepracuje ani pro Mossad nebo pro Rusy. A k nám taky nepatří.

To bych musel vědět. Podle mých zdrojů v americké rozvědce pracuje v jednom výzkumném zařízení armády USA.“

„A určitě je to Američan?“

„Dokazuje to oblečení, chování, řeč i držení těla. Navíc mi to potvrdily moje kontakty. Vsadím na to hlavu.“

„A co když je to špion, kterého neznáte? CIA umí báječně lhát. Je to její práce. A dělá ji dobře.“

„Moje kontakty nelžou. Smith navíc není ani ve spisech vojenské rozvědky.“

„Nemůže to být agent z organizace, kterou neznáme nebo v ní nemáme informátory?“

„Vyloučeno. Za co nás máte? Pokud Deuxieme Bureau o takové organizaci nic neví, tak prostě neexistuje.“

„No dobře.“ Mauritania přikývl. „Ale stejně ho budeme dál sledovat - vy i my.“ Jediným hbitým pohybem vstal.

Kapitán Bonnard se s úlevou zvedl z nízkého křesílka. Skoro už necítil nohy. Jak to, že tihle pouštní lidé nejsou všichni mrzáci? „Možná je Smith opravdu jen to, na co vypadá. Spojené státy přece stojí na kultuře pistolí,“ řekl a masíroval si ztuhlá kolena.

„Těžko by měl povolení vzít si ji s sebou do Evropy dopravním letadlem, kdyby k tomu neměl nějakou konkrétní příčinu, a to velice vážnou,“ poznamenal Mauritania. „Ale třeba máte pravdu. I tady si člověk může opatřit zbraň, i cizinec. Smith se chce možná pomstít za kamaráda, který se stal obětí útoku. Tak nebo tak, Američani se vždycky cítí méně zranitelní, když mají zbraň. A to je hloupost.“

Což zanechalo v kapitánu Bonnardovi jednoznačný dojem, že tajemný a občas záludný šéf teroristů si vůbec nemyslí, že má pravdu.

Jon Smith velice ostražitě kráčel směrem k Pasteurovu bulváru a předstíral přitom, že shání taxík. Stále otáčel hlavu nalevo i napravo, jako by v proudu aut vyhlížel taxi, ve skutečnosti ho však zajímalo, jestli ho někdo nesleduje.

Vzduch byl plný výfukových plynů. Američan se ohlédl zpátky ke vchodu do ústavu, kde strážní kontrolovali doklady. Nakonec si vytipoval tři podezřelé: mladou ženu kolem třicítky - tmavovlasá, postava nic moc, odulá tvář. Ve fádní černé sukni a pletené vestě byla dokonale nenápadná. Zastavila se a obdivně se zadívala na ponurý kostel z cihel a kamene, který se jmenoval Saint-Jean Baptiste de la Salle.

Druhým kandidátem byl stejně všední muž středního věku, který na sobě měl navzdory teplému májovému počasí manšestrové kalhoty a tmavě modrou sportovní bundu. Stál před vozíkem jednoho z pouličních prodavačů a zamyšleně si prohlížel zboží, jako by mezi ním hledal nějakou vzácnost. Třetí osobou byl vysoký stařec, který se opíral o černou ebenovou hůlku. Stál ve stínu stromu u chodníku a sledoval, jak nad Pasteurovým institutem stoupá k nebi kouř.

Do schůzky, kterou mu prezident Castilla domluvil s velitelem NATO generálem Henzem, zbývaly Smithovi dvě hodiny. Setřást člověka, který se o něj zajímal, by pravděpodobně netrvalo tak dlouho. Což znamenalo, že by ještě navíc mohl získat nějaké informace.

Dál předstíral, že se shání po taxíku. Znechuceně a okázale pokrčil rameny a zamířil k Pasteurovu bulváru. Na křižovatce zabočil doprava a loudal se směrem ke kypícímu hotelu Arcade s fasádou ze skla, oceli a štuku. Nahlížel do výkladů, díval se na hodinky a nakonec se zastavil v kavárně. Vybral si stolek venku a objednal si demi. Když číšník pivo přinesl, Smith ho pomalu usrkával a sledoval průvody lidí s uvolněným úsměvem turisty, který přijel teprve nedávno.

Jako první z tria se objevil vysoký starý pán, který se předtím opíral o hůlku ve stínu stromu a pozoroval dým z vybuchlé budovy. To mohlo být samo o sobě podezřelé. Je přece známo, že zločinci se rádi vracejí na místo činu, i když tento muž byl asi příliš starý a nemohoucí na to, aby se vkradl do ústavu a vyhodil ho do povětří. Stařec o holi se těžce dobelhal ke kavárně na druhé straně ulice a usedl ke stolu přímo naproti Smithovi. Pak vytáhl z kapsy noviny Le Monde, a když mu číšník přinesl kávu a pečivo, rozložil je. Srkal kávu, ukusoval a přitom si četl. O souseda se zjevně nezajímal. Vůbec nezvedl oči od novin.

Jako druhá přišla nehezká mladá tmavovláska. Prošla kolem kavárny, ani ne dva metry od Smithovy židle. Podívala se přímo na něj a pokračovala dál bez náznaku sebemenšího zájmu, jako by byl vzduch. Když minula kavárnu, na chvíli se zarazila, jako by zauvažovala, že si dá také něco k pití. Ale nejspíš tu myšlenku zavrhla a kráčela dál. Zmizela v mumraji hotelu Arcade, nabitého k prasknutí.

Třetí člověk - muž, jenž s takovým soustředěním sledoval zboží u pouličního prodavače - se neukázal.

Když dopil pivo, v duchu si představil vysokého starce a tuctovou ženu - jejich rysy, rytmus chůze, držení hlavy i pohyby rukou a nohou. Neskončil dřív, dokud si nebyl jistý, že si je dokonale vryl do paměti.

Pak zaplatil a svižně zamířil zpátky po bulváru ke stanici metra Pasteur na křižovatce s rue de Vaugirard. Muž s hůlkou se brzy objevil za ním. Na svůj věk a zdánlivou vetchost se pohyboval s překvapivou hbitostí. Smith si ho okamžitě všiml. Sledoval toho chlapa koutkem a dál se rozhlížel po případných dalších podezřelých.

Byl čas použít starý trik. Sešel tedy do metra a sledoval situaci. Muž se za ním nepustil. Smith čekal, až souprava vjede do stanice, a pak se vmísil do davu cestujících, kteří proudili směrem nahoru. Na ulici Smith starce znovu spatřil. Kráčel kolem nedalekého bloku domů, nad hlavou olověné nebe. Jon vyrazil za ním. Držel se dost blízko, aby viděl, že chlapík zašel do knihkupectví s cedulí JSEM NA OBĚDĚ pověšenou na skleněných dveřích. Odemkl, vešel dovnitř a otočil ceduli na druhou stranu, kde stál nápis OTEVŘENO. Pak odložil hůlku do stojanu vedle dveří a shodil ze sebe sako.

Smith usoudil, že není důvod tlačit na pilu. Ten chlap měl přece klíč. Ale chtěl mít úplnou jistotu. Zastavil se proto vedle velkého výkladu a sledoval, jak muž zabořil prsty do pletené vesty a pečlivě si ji zapínal odshora dolů. Když skončil, posadil se na vysokou stoličku za pultem, zvedl oči a zadíval se na něho. Usmál se a pokynul mu, aby šel dál. Byl to zřejmě majitel nebo zaměstnanec knihkupectví. Smith pocítil hluboké zklamání.

Přesto si byl jistý, že ho předtím někdo sledoval. Zbývala už jen ta tmavovláska a muž, který si prohlížel zboží u pouličního prodavače. Ať to byl kterýkoli z těch dvou, nepochybně vycítil, že má Američan podezření, a přestal ho pronásledovat.

Přátelsky na knihkupce mávl a spěchal zpátky na stanici metra. Vzápětí však znovu ucítil, že se mu ježí chloupky na šíji. Někdo byl pořád nablízku a pozoroval ho. Znepokojeně se zastavil před stanicí a rozhlédl se kolem. Ničeho si nevšiml. Potřeboval špehy setřást. Nemohl si dovolit zavést je na místo schůzky s generálem. Otočil se a chvatně sešel do metra.

Ve dveřích částečně zakrytých keřem stála tuctová žena v černém úboru prodavačky a sledovala, jak si Smith pozorně prohlíží okolí. Vybrala si nenápadnou tmavou skrýš, v níž její ponuré oblečení dokonale zanikalo. Dávala si dobrý pozor, aby nevystrčila obličej ze stínu. Byla sice snědá, ale i tak se od její pleti mohlo odrazit dost světla na to, aby ji to mohlo prozradit.

Vypadal nervózně a podezíravě. Byl hezký a svými rysy připomínal amerického indiána - vysedlé lícní kosti, plochá tvář a velice tmavé modré oči. Ty oči byly právě skryté za černými slunečními brýlemi, žena si však jejich barvu pamatovala. Zachvěla se.

Viděla, že se Smith nakonec rozhodl. Spěšně zašel do metra. Neměla žádné pochybnosti: uvědomil si, že ho někdo sleduje, ale nevěděl, že je to konkrétně ona. Jinak by se za ní pustil, když prošla kolem jeho stolku před kavárnou a zadívala se na něj.

Vzdychla rozladěním. Bylo načase podat hlášení. Vytáhla mobil z kapsy pod těžkou černou sukní. „Došlo mu, že ho někdo sleduje, ale nevšiml si mě,“ oznámila do telefonu. „Jinak se zdá, že je tady vážně kvůli zraněnému kamarádovi. Všechno, co udělal od příjezdu do Paříže, tomu nasvědčuje.“ Chvíli poslouchala a pak zlostně odsekla: „Jak je libo. Jestli myslíte, že to stojí za to, nasaďte si na něj někoho jiného. Mám dost vlastní práce… Ne, zatím nic konkrétního, ale cítím velkou věc. Mauritania by sem nepřijel, kdyby to nebylo akutní… Jo, pokud ho má.“

Ukončila hovor, důkladně se rozhlédla a vyklouzla ze stínu. Sledovaný muž z metra nevyšel, a tak spěchala zpátky do kavárny, kde předtím seděl. Prohledala chodník pod jeho židlí. Spokojeně přikývla. Nic tam nebylo.

Smith čtyřikrát přestoupil. Ve dvou stanicích rychle vyšel na ulici a poté se znovu ponořil do podzemí. Všude se pečlivě rozhlížel, až nakonec po hodině nabyl jistoty, že svůj stín setřásl. Spadl mu kámen ze srdce, ale neztratil ostražitost. Mávl na taxi a nechal se odvézt na adresu, kterou mu dal Fred Klein.

Ukázalo se, že jde o soukromý penzion ve dvoupatrové budově porostlé břečťanem, která stála na malém nádvoří poblíž rue des Renaudes, stranou od ulice a ruchu města. Recepční za elegantními dveřmi byla diskrétní jako budova sama. Statná matrona s ocelově chladnýma očima a tváří bez výrazu nehnula ani brvou, když se jí zeptal na pana Wernera. Vyšla však zpoza pultu a překvapivě rázným krokem ho zavedla do schodů. Měl podezření, že má pod svetrem a zástěrou víc železa než jen klíče od domu.

Na židli v prvním patře seděl menší muž s postavou zápasníka a četl si detektivku od Michaela Collinse. Smithovi bylo hned jasno. Recepční zmizela na schodišti jako pára nad hrncem a malý drsňák na židli si prohlížel jeho průkaz, aniž by vstal. Měl na sobě tmavý oblek, ale v podpaží se mu rýsovala boule, která Smithovi připomínala starý služební poloautomat Colt 1911. Muž se choval stroze a strnule, jako by měl uniformu vytetovanou přímo na kůži. Zřejmě to byl obyčejný voják, důstojník by vstal. Ale zas tak obyčejný být nemohl, když u sebe měl starý kolt .45 - nejspíš jeden z generálových pobočníků.

Vrátil Smithovi průkaz, kývl drobnou hlavou ležérní vojenský pozdrav a řekl: „Heslo, pane podplukovníku.“

„Loki.“

Voják mu ukázal rukou. „Pan generál čeká. Třetí dveře.“

Smith k nim vykročil, zaklepal, a když se ozvalo hrdelní „dále“, otevřel dveře a vstoupil do slunné místnosti s velkým oknem a výhledem na pestrobarevně kvetoucí zahrady, které jako by vypadly z Monetových obrazů. Uvnitř stál další zápasník, ale o deset let starší a o dvacet kilo lehčí než ten v chodbě. Byl hubený jako tyčka, stál zády ke Smithovi a díval se ven na dokonalé zahrady.

Když Smith zavřel dveře, generál se zeptal: „Pane podplukovníku, co se stane s tou novou technologií, která je údajně tam někde v prostoru? Může napáchat škodu jako jaderná bomba, nebo spíš jako dětská foukačka? Nebo vůbec žádnou? Co mají v plánu?“ Byl sice malý, ale jeho hlas měřil nejméně sto osmdesát centimetrů a hodil by se spíš k těžké váze. Byl drsný jako rašple a ochraptělý, pravděpodobně následkem toho, jak v mládí křičel rozkazy uprostřed palby.

„Jsem tady proto, abych to zjistil, pane.“

„A jak to zatím vidíte?“

„Jsem v Paříži teprve pár hodin. Vím jen to, že někdo ohrožoval automatickou zbraní mě a doktora Martina Zellerbacha, který pracoval s doktorem Chambordem.“

„O tom jsem slyšel,“ připustil generál.

„A taky mě někdo sledoval. Byl to profesionál. Navíc tady máme tu událost na ostrově Diego Garcta. Řekl bych, že to určitě není náhoda.“

Generál se otočil. „To je všechno? Nemáte žádnou teorii? Nebo aspoň odhad? Jste přece vědec. Navíc lékař. Co nám hrozit?“ Zkáza světa rukou šílence, nebo jen rozbitý nos a pošramocené sebevědomí?“

Smith se suše usmál. „Věda a medicína nás neučí sdělovat teorie a dohady generálům, pane.“

Generál vyprskl smíchy. „Ne, to asi ne.“

Generál Carlos Henze byl vrchním velitelem sil NATO v Evropě. Měl štíhlou ohebnou postavu a nakrátko ostříhané prošedivělé vlasy, jak se na vojáka slušelo. Ale ne zas tak nakrátko, jak je nosí lampasáci ve výcvikových táborech pro nováčky, aby ukázali, že jsou obyčejní vojáci, kteří se plazí špínou jako všichni ostatní. Generál měl vlasy až téměř k límci dokonale střiženého tmavě hnědého obleku, který nosil s nenuceností generálního ředitele bohaté firmy. Byl to nový typ vojáka, plně připravený pro jedenadvacáté století.

Generál prudce přikývl. „Dobře, podplukovníku. Řeknu vám, co vím. Posaďte se. Třeba támhle na gauč.“

Smith usedl na elegantní sametovou pohovku z dob Napoleona III., zatímco generál se vrátil k oknu s výhledem do přírody a znovu se obrátil zády ke Smithovi, který zauvažoval, jestli si takhle Henze zjednává pozornost místnosti plné velitelů divizí a pluků. Byl to dobrý trik. Jona napadlo, že by ho mohl použít na jedné ze schůzí s chronicky roztržitými kolegy vědci.

Šéf NATO vyštěkl: „Možná že existuje jakási nová mašinka, která dokáže nabourat a ovládnout veškerý počítačový software i hardware světa, včetně kódů zemí, šifer, elektronických klíčů pro vypouštění střel, operačních struktur a instrukcí. Zhruba tohle ta věcička dokáže, tedy za předpokladu, že existuje?“

„Z vojenského hlediska ano,“ souhlasil Smith.

„Což je jediné, co nás dva v tuhle chvíli zajímá. Se zbytkem si poradí dějiny.“ Mluvil stále ke Smithovi zády, pak zvedl pohled k ocelově šedým mrakům, které zakrývaly májovou oblohu, jako by přemýšlel, jestli z nich ještě někdy vysvitne slunce. „Všechno nasvědčuje tomu, že chlap, co ten přístroj sestrojil, je po smrti a z jeho poznámek zbyl jen popel. K bombě, která ho zabila, se nikdo nepřihlásil, což u teroristů není normální, ale nebylo by to ani poprvé.“ Vtom se Henze odmlčel. Téměř neznatelné strnuti jeho zad a ramen naznačovalo, že očekává odpověď buď ano, nebo ne.

Smith stěží potlačil vzdychnutí. „Ano, pane generále, a k tomu ještě můžeme přičíst neznámého zabijáka, který se dneska ráno v nemocnici pokusil zavraždit doktora Zellerbacha, jak jsem vám už říkal.“

„Správně.“ Muž se konečně otočil. Důstojně přešel k brokátovému křeslu, padl do něj a upřeně se zadíval na Smithe, jak to dokáže jen generál. „Fajn, mám pro vás taky pár informací. Prezident říkal, že vám mám poskytnout všemožnou pomoc a mlčet jako hrob. A já nemám ve zvyku neplnit rozkazy. Takže vám povím, co zjistili mí lidé a CIA. V noci, kdy došlo k výbuchu, byla viděna na místě černá dodávka. Parkovala za přístavkem Pasteurova ústavu v rue des Volontaires. Pár minut před explozí odjela. Víte, že Chambord měl laboratorního asistenta?“

„Ano. Naposledy jsem slyšel, že ho hledá francouzská policie. Našla ho?“

„Mrtvého. Sebevražda. Zabil se včera večer v jednom laciném hotýlku poblíž Bordeaux. Vyjel si na dovolenou do vesnice na pobřeží. Maloval tam rybáře, no jen si představte. Podle jednoho z pařížských přátel toho chlápka mu Chambord řekl, ať to nepřehání s prací a vezme si volno. A takhle se ten nebožák bavil. Znáte Francouze… Otázka je, co dělal v tom doupěti na druhé straně Garonny.“

„Ví se jistě, že to byla sebevražda?“

„Tak zní oficiální verze. Podle CIA si majitel toho hotýlku vzpomíná, že když asistent přišel, měl v ruce aktovku. Všiml si toho proto, že většina z jeho takzvaných hostí toho s sebou tolik nenosí. Víte, jak to myslím - je to hotel v uvozovkách. Sranda byla, že ten asistent byl sám. Neměl s sebou žádnou holku ani kluka. A ta aktovka se ztratila.“

„Myslíte si, že je to další akce lidí, co vyhodili do vzduchu Pasteurův ústav? Postarali se, aby vražda vypadala jako sebevražda, a pak vzali tu aktovku i s jejím obsahem.“

Henze vyskočil a odpochodoval zpátky na své oblíbené stanoviště u okna. „Podobné úvahy jsou vaše práce, aspoň podle prezidenta. Já vám můžu říct jen to, že CIA se ta sebevražda vůbec nezdá, i když francouzská Sureté se tváří spokojeně.“

Smith se zamyslel. „Ten asistent určitě věděl podrobnosti o Chambordově práci, ale to by nemusel být dostatečný důvod k vraždě. Po doktorově smrti bychom stejně museli jednat tak, jako by sestrojil funkční molekulární počítač, protože se toho hodně napovídalo o jeho úspěchu. Takže bych řekl, že muselo existovat víc důvodů. Nejspíš ta aktovka, jak se domníváte. Asistentovy poznámky…, možná Chambordovy vlastní poznámky… V té aktovce asi bylo něco, co mělo pro vrahy zásadní význam.“

„Jo,“ zavrčel Henze, otočil se ke Smithovi a vrhl na něj zlověstný pohled. „Vzhledem k událostem na ostrově Diego Garcta to vypadá, že pachatelé útoku v Pasteurově ústavu mají údaje o mašině, kterou ten chlap vyvinul, což je podle vás funkční molekulární superpočítač…“

„Jen prototyp,“ opravil ho Smith.

„Co to znamená?“

„Pravděpodobně je velký a nedá se snadno přenášet. Sklo, hadičky, spojky… Nevypadá jako elegantní modely, které se jednou budou prodávat v obchodech.“

Generál se zamračil. „Důležitá otázka je, jestli splní svůj úkol.“

„V rukou odborníka nejspíš ano.“

„Tak jaký je v tom rozdíl? Mají tu zatracenou věc a my máme prd. Takže je to pořádnej průšvih.“

„To je.“

Henze rozvážně přikývl. „Takže mě toho laskavě zbavte, podplukovníku.“

„Udělám, co můžu, pane generále.“

„Udělejte ještě víc. Zapojím do toho svého zástupce u NATO generála la Portea. Je to Francouz. Jejich armáda má přirozeně obavy. Jsou tady doma, a tak Bílý dům nechce urážet jejich city, ale zároveň jim nemáme dávat víc, než nezbytně musíme, jasný? La Porte už čmuchal kolem vás a doktora Zellerbacha. Nejspíš zavětřil, že ho obcházíme - znáte Frantíky. Řekl jsem mu, že jste tady jako přítel doktora Zellerbacha, ale asi jsem ho moc nepřesvědčil. Slyšel o vaší potyčce v nemocnici, takže se připravte na řadu osobních otázek, ale držte se vlastní verze.“ Henze přešel ke dveřím, otevřel je a podal Smithovi ruku. „Dejte o sobě vědět. Když budete něco potřebovat, klidně zavolejte. Seržant Matthias vás vyprovodí ven.“

Jon potřásl generálovou železnou pravicí. Malý podsaditý seržant na chodbě nebyl rád, že má opustit stanoviště. Otevřel ústa, aby zaprotestoval, ale zachytil pohled svého šéfa a rozmyslel si to.

Beze slova vyprovodil hosta po schodech dolů a pak kolem recepční, která za svým pultem kouřila cigaretu značky Gitanes. Když ji Smith míjel, všiml si pažby devítimilimetrové pistole za pasem její sukně. Při ochraně amerického generála Carlose Henzeho nebylo nic ponecháno náhodě.

Seržant se zastavil u dveří a čekal, až Smith bezpečně přejde dvůr a zmizí pod obloukem, který vedl na ulici. Američan si stoupl vedle stromu a rozhlédl se po proudech aut a nemnoha chodcích… a náhle se mu zastavilo srdce. Otočil se na podpatku.

Zachytil pohled tváře na zadním sedadle taxíku, který odbočoval z ulice do dvora. Zcela zkoprnělý napočítal do pěti a vklouzl zpět na místo, odkud měl skrz šeříky výhled na vchod do penzionu.

Ten chlap měl sice na hlavě klobouk, Smith však poznal jeho snědou pleť, tlustý knír a nyní i hubenou postavu. Byl to falešný zřízenec, který přišel do nemocnice zabít Martyho. Tentýž muž, který ho kopl tak silně, že ztratil vědomí. Právě došel ke dveřím penzionu. Ke stejným dveřím, jimiž on jen před chvílí vyšel. Seržant tam pořád stál. Zdvořile ukročil stranou a pustil zabijáka dovnitř. Jako pravý profesionál se pak seržant pozorně rozhlédl, otočil se a zavřel dveře.

7

Na oblast Seine-St-Denis na severu Paříže za okružním bulvárem Périphérique padal těžký jarní soumrak jako čím dál tmavší deka. Smith zaplatil taxikáři, vystoupil a ucítil železitou vůni ozónu. Vzduch byl teplý a takřka dusivě vlhký. Hrozil deštěm.

Zastavil se na chodníku, zabořil ruce do kapes pláště a prohlížel si úzký dvoupatrový dům béžové barvy. Byla to adresa Thérese Chambordové, kterou mu dal Mike Kerns. Budova působila zvláštním dojmem. Měla špičatou střechu a cihlovou fasádu vyzdobenou kameny. Stála v řadě podobných staveb, pravděpodobně postavených koncem padesátých nebo začátkem šedesátých let. Zdálo se, že v činžovním domě jsou tři byty, v každém podlaží jeden. Ve všech se svítilo.

Smith se otočil a prohlížel si ulici plnou aut parkujících francouzským způsobem se dvěma koly na chodníku. Kolem projel sportovní ford, jehož reflektory vrhaly do šera bílé kužely. Krátký blok domů ozařovala světla na verandách a pouliční lampy. Na jeho konci, poblíž stanice příměstského vlaku, se tyčil ultramoderní sedmipatrový hotel z litého betonu, taktéž natřený na béžovo, možná proto, aby splýval s nižšími bytovými domy.

Smith se obezřetně otočil a vykročil k hotelu. Půl hodiny pak postával ve vestibulu a ostražitě vyhlížel skleněnými stěnami. Nikdo ho však nesledoval. Z budovy Thérese Chambordové nikdo nevyšel, ani do ní nevstoupil.

Procházel hotelem, až nakonec našel služební vchod, který vedl do boční ulice. Vyklouzl ven a spěchal k rohu. Vystrčil hlavu, ve vchodu do vestibulu ani nikde jinde v okolí bytu Chambordové však nespatřil žádnou známku sledování. Kromě aut zaparkovaných po obou stranách ulice tam bylo jen pár míst, kde by se člověk mohl skrýt. Všechna však vypadala opuštěně. Smith lehce kývl a chvatně vykročil zpátky k bydlišti mladé dámy. Nepřestával se přitom rozhlížet.

U vchodu byla bílá jmenovka s vyrytým jménem vedle tlačítka do druhého patra. Zazvonil, představil se a sdělil účel své návštěvy.

Vyjel výtahem nahoru, a když vystoupil, Thérese stála v otevřených dveřích v bílých večerních šatech, světlounce šedé hedvábné blůzce ke krku a bílých lodičkách na vysokém podpatku. Připomínala obraz od Andyho Warhola: bílá barva nápadně kontrastovala s krvavě rudým odstínem dlouhých náušnic a jejích plných rtů. Nad rameny se jí vznášel ebenový oblak saténově černých vlasů, působivých a krásných. Byla to herečka každým coulem. Její teatrální elegance však mohla být jednoduše odrazem talentu a zkušeností.

Přes rameno jí visela velká černá příruční taška, jako by se právě chystala ven. Vykročil k ní.

Mluvila bezvadnou angličtinou beze stopy přízvuku. „Nevím, co nového bych vám mohla říct o otci, nebo o tom chudákovi v nemocnici, který snad byl v laboratoři s ním, když… když to bouchlo, pane…, jmenujete se Smith?“

„Ano, jsem doktor Jon Smith. Můžete mi věnovat deset minut? Doktor Zellerbach je můj velice dobrý přítel. Vyrůstali jsme spolu.“

Podívala se na hodinky, kousla se do spodního rtu drobnými a neuvěřitelně bílými zuby a horečně přemýšlela. Nakonec přikývla. „Dobře, deset minut. Pojďte dál. Dneska večer mám představení, ale vynechám pár minut jógy.“

Byt vypadal jinak, než by očekával podle zvláštní fasády domu. Dvě stěny byly celé ze skla, což mu dodávalo velice moderní ráz. Třetí zdi vévodily vysoké prosklené dveře, které vedly na široký balkon se železným zábradlím s geometrickými vzory.

Pokoje byly velké, ale nikoli přehnaně. Byly zařízeny elegantním starožitným nábytkem z období Ludvíka XIV. až po druhé císařství nahodile smíchaným typicky pařížským způsobem, který kupodivu nikdy nepůsobí chaoticky, ale naopak z něj vyzařuje dokonalá harmonie. Pootevřenými dveřmi Smith viděl dvě ložnice a malou, avšak účelnou kuchyni. Byt byl nádherný, útulný, komfortní a moderní.

„Prosím.“ Rychlým pohledem si ho změřila od hlavy k patě a ukázala na robustní křeslo z doby druhého císařství.

Usmál se. Tím pohledem ho odhadla a podle toho ho také usadila. Sama zvolila menší křesílko ve stylu Ludvíka XIV. Z dálky, když stála ve dveřích, mu připadala vysoká a impozantní, ale zblízka si uvědomil, že neměří ani metr sedmdesát. Velká jen vypadala.

Doslova zaplnila nejen dveře, ale celou místnost. Smith usoudil, že na podiu dokáže být, jaká chce - velká, malá, hrubá či jemná, mladá nebo stará. Působila dojmem, který byl větší než ona sama a dokázal ovládnout celé jeviště, natož obývací pokoj.

Poděkoval jí a zeptal se: „Věděla jste, že Marty - ehm, doktor Zellerbach - pracoval s vaším otcem?“

„Úplně jistě jsem to nevěděla. Měli jsme k sobě blízko, ale taky jsme měli každý dost vlastní práce, takže jsme se nevídali tak často, jak by se nám líbilo. Ale dost jsme si telefonovali a vzpomínám si, jak se jednou zmínil, že získal toho nejdivnějšího a nejlepšího spolupracovníka - výstředního samotáře z Ameriky, který trpí vzácnou autistickou poruchou. Ale ten člověk byl zároveň počítačový génius. Naznačil, že jeho doktor Z, jak mu říkal, prostě jednoho rána přišel rovnou z letiště a nabídl mu pomoc při výzkumu. Když si táta uvědomil, o koho jde a co umí, všechno mu ukázal. Doktor Z brzy vymyslel pro tátu originální zlepšováky. Ale to je všechno, co o vašem příteli vím.“ A dodala: „Je mi líto.“

Opravdu ji to mrzelo. Smith jí to poznal na hlase. Bylo jí líto Martyho, otce, sebe sama i Smithe. Měla to vepsané i v očích. Šokující zmizení otce ji ranilo. Logicky z něj vyplývalo, že je mrtev. Proto chodila jako omámená, duchem ani v přítomnosti, ani v minulosti, ale kdesi uprostřed.

Jon si všiml bolesti v jejích očích. „Pro vás je to mnohem těžší,“ řekl jí. „Marty má aspoň nějakou naději.“

„Ano.“ Neurčitě přikývla. „To máte asi pravdu.“

„Neřekl vám někdy otec něco, co by naznačovalo, že by mu někdo mohl usilovat o život? Nebál se, že mu někdo ukradne jeho práci?“

„Ne. Jak jsem řekla, vídali jsme se dost nepravidelně, ale v posledním roce ještě míň. Vlastně jsme si i míň telefonovali. Byl pořád v laboratoři.“

„Věděla jste, na čem pracuje?“

„Ano, na molekulárním počítači. Všichni věděli, o co jde. Nesnášel, když se ve vědě dělaly tajnosti. Vždycky říkal, že na takové sobecké nesmysly není čas.“

„Pokud jsem slyšel, tak to platilo až do minulého roku. Nemáte tušení, co ho tak změnilo?“

„Ne.“ Odpověděla bez váhání.

„A co noví přátelé? Ženy? Závistiví kolegové? Finanční tíseň?“

Téměř se usmála. „Ženy? Ne, to bych neřekla. Vlastní dítě, a obzvlášť dcera, to pochopitelně nikdy nemůže vědět jistě, ale můj otec neměl moc času ani na moji matku, když ještě žila, i když ji miloval. Ona to věděla a to jí pomáhalo smířit se se svou velkou soupeřkou - laboratoří. Táta byl, jak byste řekli vy Američani, workoholik. Nepotřeboval peníze a svůj velký plat nikdy neutratil. Měl málo přátel, jen kolegy. Nebyl tam nikdo nový a nikdo mu nějak zvlášť nezáviděl, pokud vím. Ani k tomu neměli důvod. Všichni jeho spolupracovníci měli sami skvělou reputaci.“

Smith jí věřil. Podobná charakteristika byla mezi vědci světové třídy typická, zvlášť pokud jde o fanatickou oddanost práci. Velká závist se vyskytovala jen vzácně. Všichni byli příliš sebevědomí, aby někomu záviděli. Pochopitelně spolu soupeřili. Konkurence byla neúprosná a nic je netěšilo víc než slepé uličky, chybné úvahy a omyly jejich rivalů. Ale pokud konkurent dosáhl úspěchu na stejném projektu, spíš mu zatleskali - a pak se snažili jeho výsledky vlastní prací ještě vylepšit.

„Když jste s ním mluvila, nenaznačil vám, že se blíží k cíli? K funkčnímu prototypu?“

Zavrtěla hlavou a oblak dlouhých černých vlasů se jí znovu usadil na ramenou. „Ne. To bych si pamatovala.“

„A co intuice? Říkáte, že jste k sobě měli blízko.“

Dlouze se nad tím zamyslela a pak nervózně pohlédla na hodinky. „Cítila jsem z něj něco…, když jsme spolu byli naposledy na obědě v bistru u Pasteurova ústavu, měl nápadně povznesenou náladu.“

„Jak je to dlouho?“

„No, možná tři týdny, nebo ani ne.“ Znovu se podívala na hodinky a vstala. „Opravdu už musím jít.“ Nebojácně se na něj usmála. „Nechtěl byste večer přijít do divadla? Podíváte se na představení a pak si třeba můžeme promluvit u večeře.“

Smith jí oplatil úsměv. „Nic bych si nepřál víc, ale dneska to bohužel nejde. Budeme to muset odložit.“

„Máte auto?“

Smith přiznal, že nikoli.

„Můžete jet se mnou. Zavezu vás, kam chcete.“ Zamkla dveře bytu a pak společně nastoupili do výtahu.

V intimním prostoru z ní Jon ucítil vůni šeříků. Když sjeli dolů, otevřel hlavní dveře domu a galantně je podržel.

Thérese Chambordová se na něj na oplátku oslnivě usmála dokonale bílými zuby. „Merci beaucoup.“ Vyšla ven.

Smith sledoval, jak v bílých večerních šatech vykročila do tmavého večera, elegantní a vyrovnaná. Byla to jedna z těch šťastných chvilek v životě, které by mohly trvat věčně. Potlačil vzdychnutí, v duchu se usmál a vydal se za ní. Ten pohyb ucítil dřív, než skutečně nastal. Dveře do něj prudce vrazily. Byl nepřipravený, a tak odlétl dozadu a přistál na zemi.

Kdesi ve tmě venku Thérese Chambordová vykřikla.

Smith vytasil pistoli, vyskočil a prolétl dveřmi, jako by tam vůbec nebyly.

Vběhl na temný chodník a rozhlížel se po ní. Pod nohama mu zakřupaly střepy. Prudce zvedl hlavu. Světla nad vchodem byla rozbitá a lampy podél byly také prostřílené. Ať to byl kdokoliv, neponechal nic náhodě. A určitě používal tlumič, jinak by zaslechl hluk.

Čím dál hustší dešťové mraky zakrývaly měsíc i hvězdy. Celá ulice byla temná a plná neproniknutelných stínů.

Smithovi bušilo srdce jako o závod. Všiml si čtyř postav. Byly celé v černém, od kukel na hlavách až po sportovní boty, takže je téměř nebylo vidět. Vlekly Thérese, která se divoce vzpouzela, do stejně černé dodávky. Dívka vypadala jako bílá šmouha. Měla pásku přes ústa a statečně s útočníky bojovala.

Jon změnil směr a ze všech sil se rozběhl k dodávce a Thérese. Rychle, poroučel si. Rychle!

Ale jak se blížil, do noci plivl jediný výstřel. Kulka prolétla tak blízko, že mu sežehla tvář. V uchu mu zvonilo a dlouhou chvíli si myslel, že se mu hlava rozskočí bolestí. Zuřivě mrkal, vrhl se k zemi, převalil se a zase vyskočil. V obou rukou svíral SIG Sauer připravený ke střelbě. Vtom se mu udělalo nevolno. Asi si znovu poranil hlavu.

Divoce mrkal a nutil se k soustředění. Uviděl, že neznámým se podařilo nacpat mladou ženu do dodávky. Znovu se rozběhl. Hlasitě dupal ulicí. Lomcoval s ním vztek. Zvedl pistoli a vypálil varovný výstřel do země pod nohama jednoho z chlapů, kteří se snažili Thérese unést.

„Stát!“ zařval Smith. „Stůjte, nebo vás všechny oddělám!“ V hlavě mu tepalo. Nepřestával mrkat.

Dva z útočníků se zkušeně otočili, přikrčili a začali střílet v dávkách. Opět šel k zemi.

Když se zvedl s namířenou zbraní, dvojice skočila do dodávky vedle Thérese, zatímco třetí se vrhl na místo spolujezdce a snažil se zavřít dveře auta, které se prudce rozjelo a rychle vycouvalo z příjezdové cesty. Boční dveře byly stále otevřené.

Smith pečlivě zamířil na pneumatiky. Byl tam však ještě čtvrtý muž. Běžel vedle vozu a chystal se naskočit otevřenými posuvnými dveřmi. Přitom ještě stačil vystřelit na Smithe.

Dvě z kulek únosců se zaryly do chodníku a odloupnuté úlomky betonu ho zasáhly do týla. Zaklel, převalil se a vypálil. Jeho kulka trefila čtvrtého muže do zad právě v okamžiku, kdy se otočil a chtěl skočit do dodávky. Temnotou vystříkla krev. Chlap se prohnul jako luk, pustil kliku dveří, upadl pod zadní kolo a vykřikl.

Pneumatiky zakvílely a auto vyrazilo ulicí. Smith za ním zoufale supěl, ale brzy ho začaly bolet nohy. Utíkal a utíkal, srdce mu bilo jako zvon. Dodávka zahnula za roh a zmizela. Dvě červená koncová světla byla jediným důkazem, že kdy existovala a nebyla jen zlým přeludem.

Smith se zastavil, předklonil a lapal po dechu. Rukama se opřel o stehna a snažil se naplnit plíce vzduchem. Bolelo ho celé tělo. A Thérese Chambordová byla pryč. Když konečně popadl dech, narovnal se ve žlutavé záři pouliční lampy. Ruka s pistolí se mu klátila u boku. Zavřel oči, nadechl se a v duchu si kontroloval hlavu. Už se mu netočila ani ho nebolela.

Usoudil, že ráno v nemocnici asi skutečně utrpěl lehký otřes mozku. Věděl, že si musí dávat větší pozor, ale nehodlal složit ruce do klína.

Zaklel a rozběhl se ke čtvrtému útočníkovi, který ležel bez hnutí na břiše v tratolišti krve na temné silnici v Seine-St-Denis. Smith ho prohlédl. Byl mrtvý.

Vzdychl a prohledal mu kapsy. Našel francouzské mince, zlověstně vyhlížející zavírací nůž, krabičku španělských cigaret a balíček papírových kapesníků. Žádná peněženka, ani průkazka. Pistole mrtvého ležela u okraje chodníku. Byl to otlučený starý model glocku, ale dobře promazaný a udržovaný. Smith si zbraň pozorně prohlížel. Zaujala ho hlavně pažba. Byla potažená kůží, asi kvůli většímu komfortu nebo utlumení, či snad jen jako výraz individuality. Smith se podíval blíž. V kůži byla nejasně vyražená jakási kresba. Byl to košatý strom s třemi plamínky ohně, které šlehaly po kmenu.

Smith se zadíval na obrázek, když se v dálce rozječely policejní sirény. Zvedl hlavu a poslouchal. Nesměli ho tam najít. Zastrčil si do kapsy zabijákův glock a vzal nohy na ramena.

Hotel Gilles stál na levém břehu, nedaleko barvitých krámků a restaurací bulváru St-Germain. Byl to diskrétní hotýlek, kde při návštěvách Paříže bydlíval mnohokrát. Vešel do nevelkého vestibulu a zamířil k recepci z devatenáctého století, vsazené do ručně kované pozlacené klece z ohýbaného železa. S každým krokem si o unesenou ženu dělal větší starosti.

Ředitel hotelu ho okamžitě poznal. Jako správný Francouz temperamentně vykřikl, objal ho a vychrlil proud anglických slov. „Pane podplukovníku! To je ale radost! Ani nemůžu mluvit. Zdržíte se dlouho?“

„Taky vás rád vidím, Hectore. Možná tady pár týdnů pobudu, ale střídavě. Držte mi pokoj na moje jméno, ať už tady jsem, nebo ne, dokud se oficiálně neodhlásím. Platí?“

„Jako by se stalo. U vás si rezervaci ověřovat nemusím, to je úplná zbytečnost.“

„Merci beaucoup, Hectore.“

V příjemném, i když zdaleka ne moderním hotelovém pokoji, hodil kufr a laptop na postel. Z kódovaného mobilního telefonu zavolal Fredu Kleinovi a čekal, až hovor projde nespočetnou řadou relé kolem celého světa k šéfovi Alfy.

„Jak to jde?“ ozval se Klein.

„Unesli Thérese Chambordovou.“

„Právě jsem tu zprávu dostal. Jeden ze sousedů toho dost viděl včetně blázna, co se snažil únosu zabránit. Francouzská policie nás informovala. Ten soused naštěstí neviděl tomu chlapovi dobře do tváře.“

„Naštěstí,“ přitakal Smith suše.

„Policajti nemají tušení, co jsou únosci zač ani proč to udělali, a to je pořádně štve. Proč by zabíjeli Chamborda, ale jeho dceru by jen unesli? Jestli mají útočníci všechny údaje o molekulárním počítači, proč by to vůbec dělali? A unesli ji stejní lidé, kteří vyhodili do vzduchu Pasteurův ústav a zabili doktora, nebo úplně někdo jiný? Co když v tom jedou dvě skupiny -jedna má data o počítači, druhá je chce získat a to děvče unesla v naději, že jim něco řekne?“

„To se mi vůbec nelíbí. Druhá skupina. Sakra.“

„Doufám, že se pletu.“ Kleinův hlas zněl dost zoufale.

„Jo. Kéž by. Ale musíme s tím počítat. Co všechno ví policie o mně a o Chambordové? Mám změnit krytí?“

„Zatím ne. Vyslýchali taxikáře, který vezl člověka odpovídajícího vašemu popisu na Champs Elysées. Tam muž vystoupil a zašel do nočního klubu. Naštěstí pro nás si nikdo z toho klubu přesně nevzpomíná, jak vypadáte. A samozřejmě jste se nepředstavil. Další stopy policie nemá. Slušná práce.“

„Díky,“ vydechl Smith unaveně. „Potřeboval bych trochu pomoct s významem jednoho symbolu. Je to strom s velkou korunou, pod kterým hoří tři plamínky.“ Vysvětlil Kleinovi, že našel obrázek slabě vyražený do kožené rukojeti pistole jednoho z únosců.

„Mrknu se na to. Jak dopadly vaše schůzky s Mikem Kernsem a generálem Henzem?“

Smith mu sdělil, co se od obou dověděl. Informoval ho i o černém citroenu, který Chamborda pravidelně odvážel. „A ještě něco byste měl vědět. Doufám, že se nenaplní moje obavy.“ Řekl šéfovi Alfy o „nemocničním zřízenci“, jehož uvítal seržant ve špičkově zabezpečeném penzionu, kde bydlel generál Henze.

Klein zaklel pod vousy. „Co se to k čertu děje? Že by se generál do něčeho namočil? Ne, tomu nevěřím, má výbornou pověst. Určitě je to nějaká podivná shoda náhod. Ale musíme to prověřit. Zařídím to.“

„A co když znamená bezpečnostní riziko ten seržant? Třeba je to fízl.“

Kleinův hlas zdrsněl. „Taky vyloučeno. Držte se od toho dál, ať neohrozíte svoje krytí. Dám prověřit i seržanta Matthiase a zjistím, co znamená ten symbol s hořícím stromem.“ Pak ukončil hovor.

Smith vzdychl. Byl vyčerpaný. Doufal, že ho vysvětlení symbolu zavede k Thérese. Při troše štěstí teroristé nebudou tak daleko. Zvedl kufr z postele a rukou stlačil známou matraci. Postel byla pružná, ale pevná. Už se těšil, jak se v ní krásně vyspí.

V koupelně se svlékl a vlezl pod sprchu připevněnou nad starou vanou. Když spal v hotelu naposledy, ještě tam nebyla. Smyl ze sebe špínu a únavu z celého dne, vklouzl do froté županu a posadil se k oknu. Otevřel okenice, aby se mohl pokochat pohledem na střechy a věže Paříže.

Jak tam tak seděl a nepřítomně přemítal, černé nebe se náhle rozzářilo jasným bleskem. Zahřmělo a spustil se liják. Bouřka, která celý den visela ve vzduchu, nakonec přece jen přišla. Vystrčil hlavu z okna a nastavil tvář chladivým krůpějím vody. Ani se mu nechtělo věřit, že byl ještě ráno ve své laboratoři ve Fort Collins a sledoval slunce vycházející nad širými prériemi východního Colorada.

Což ho v myšlenkách přivedlo opět k Martymu. Zavřel okenice. Za rytmického bubnování deště vytočil číslo nemocnice. Pokud by někdo telefon odposlouchával, slyšel by jen hlas starostlivého přítele. Neměl by ani stín podezření.

Sestra z jednotky intenzivní péče mu sdělila, že Martyho stav se v podstatě nezměnil, ale stále se dají pozorovat drobné známky zlepšení. Vděčně jí popřál bon nuit, zavěsil a zavolal do kanceláře nemocniční ochranky. Šéf nebyl přítomen, ale asistent nehlásil nic znepokojivého či podezřelého, co by se týkalo pacienta či jednotky intenzivní péče. Ano, policie zvýšila ostrahu.

Smith se začínal uvolňovat. Zavěsil, oholil se a chystal se vlézt do postele, když mu opět tiše zavrněl mobilní telefon. Natáhl se po něm.

Fred Klein mu bez dlouhého úvodu oznámil: „Ten hořící strom měla ve znaku jedna zaniklá baskická separatistická skupina, která si říkala Černý plamen. Prý se rozpadla před lety po přestřelce v Bilbau, kde byli všichni její vůdci zabiti nebo skončili v kriminále. Všichni až na jednoho z těch zavřených spáchali ve vězení sebevraždu. Léta o nich nebylo slyšet, a teroristé z Baskicka se obvykle ke svým činům hlásí. Ty nejbrutálnější skupiny to ovšem vždycky nedělají. Zaměřují se víc na skutečnou změnu, ne jen na propagandu.“

„To já taky,“ pravil Smith a dodal: „a mám jednu výhodu.“

„A sice?“

„Nepokusili se mě zabít. Což znamená, že nevědí, co tady doopravdy dělám. Moje krytí funguje.“

„Na tom něco bude. Běžte se trochu vyspat. Zkusím o těch teroristech ještě něco zjistit.“

„Udělal byste pro mě ještě něco? Prohrabte se pořádně v minulosti Emile Chamborda. Chci vědět všechno. Něco mi tady nehraje. Možná přijdete na nějakou zásadní informaci, kterou by nám mohl říct, kdyby byl naživu. Thérese ji třeba taky ví, aniž si to uvědomuje, a proto ji možná unesli. Každopádně to stojí za pokus.“ Zavěsil.

Sám v potemnělé místnosti naslouchal zvukům deště a pneumatik na mokré ulici pod okny. Přemýšlel o zabijákovi, o generálovi a bandě baskických fanatiků, kteří se možná vrátili na scénu s touhou po pomstě a mají konkrétní cíl. S hlubokým pocitem neklidu uvažoval, kde by mohli zaútočit příště a jestli je Thérese Chambordová ještě naživu.

8

Horkým a dusným vzduchem se nesly pronikavé tóny klasické indické ragy, jež se vpíjely do tlustých koberců a nástěnných závěsů lemujících Mauritaniův byt. Seděl se zkříženýma nohama přesně uprostřed hlavního pokoje a pohupoval se do hypnotického rytmu jako Buddha. Oči měl zavřené a po tváři se mu rozléval blažený úsměv. Spíš cítil než viděl nesouhlasný pohled svého pobočníka Abú Audy, jenž právě vstoupil.

„Salam alejkum,“ pozdravil Mauritania arabsky. Oči nechal zavřené a nepřestával se kývat ze strany na stranu. „Promiňte, Abú, je to moje jediná neřest. Klasická indická raga byla součástí kulturního bohatství o hodně dřív, než Evropani přišli s tím, čemu říkají klasická hudba. Ta myšlenka se mi líbí skoro stejně jako samotná raga. Myslíte, že mi Alláh odpustí takovou zálibu a pýchu?“

„Spíš on než já. Pro mě je to jen rámus.“ Velký a silný Abú Auda si pohrdlivě odfrkl. Stále byl v téže bílé róbě a pozlaceném šátku, které na sobě měl v taxíku, když mu kapitán Bonnard předával poznámky mrtvého laboratorního asistenta. Po mnoha dnech v pařížské špíně byl však plášť umazaný a navíc mokrý od deště. Abú s sebou neměl v Paříži žádnou ze svých žen, aby se o něj starala, což bylo k vzteku, ale nedalo se nic dělat. Odhrnul si závoj a odhalil podlouhlou černou tvář, ostrou bradu, malý rovný nos a plná ústa jakoby vytesaná do kamene. „Chcete slyšet hlášení, nebo mě budete dál připravovat o čas?“

Mauritania se usmál a otevřel oči. „Vaše hlášení mě samozřejmě zajímá. Alláh mi možná odpustí, ale vy asi ne, co?“

„Alláh má víc času než já,“ odvětil Abú Auda, netvářil se však vůbec přívětivě.

„To je fakt, Abú. Takže si vyslechneme tu vaši zásadní zprávu.“ Mauritania měl v očích pobavené jiskérky, za nimiž se však skrýval chlad, který přiměl jeho hosta, aby přešel od stížností k věci.

„Informátor v Pasteurově ústavu mi hlásil, že se tam objevil ten váš Smith,“ řekl Abú Auda. „Mluvil s doktorem Michaelem Kernsem, asi je to jeho přítel. Můj člověk zaslechl jen část rozhovoru. Bavili se o Zellerbachovi. Potom ten chlap odešel, dal si v kavárně malé pivo a pak zašel do metra, kde ho ten náš trouba ztratil.“

Mauritania ho přerušil: „Ztratil, nebo ho Smith setřásl?“

Abú Auda pokrčil rameny. „Já tam nebyl. Ale oznámil mi zajímavou věc. Američan se bezcílně procházel, až došel k jednomu knihkupectví. Tam chvíli pozoroval, něčemu se usmál a pokračoval k metru a sešel do stanice.“

„Vážně?“ Mauritaniovy modré oči se rozjasnily. „Jako by si všiml, že ho někdo sleduje, když vyšel z ústavu.“

Muž naproti vyštěkl: „Věděl bych víc, kdyby ho ten můj kretén neztratil v metru. Čekal moc dlouho a teprve pak šel za ním. Za to zaplatí, Alláh je mi svědkem!“

Mauritania se zamračil. „A dál, Abú?“

„Smithe jsme našli až dneska večer, když přijel k bytu Chambordovy dcery. Náš člověk ho tam viděl, ale on o něm neměl tušení. Byl v jejím bytě skoro čtvrt hodiny a pak společně sjeli výtahem dolů. Když vyšla ven, vrhli se na ni čtyři chlapi. Odvedli skvělou práci. Škoda že nepatřili k nám. Nejdřív zneškodnili Smithe v chodbě, oddělili ho od té ženské a pak ji odtáhli. Než se vzpamatoval a vyběhl ven, naložili ji do dodávky, i když se hrozně vzpouzela. Jednoho zabil, ale ostatní upláchli. Ten parchant prohledal mrtvého, vzal mu pistoli a zmizel dřív, než dorazila policie. U nejbližšího hotelu si našel taxi. Náš člověk za ním jel až na Champs Elysées, kde ho taky ztratil.“

Mauritania přikývl, téměř s uspokojením. „Ten Smith se nechce zaplést s policií, má podezření, že ho někdo sleduje, ví, jak setřást pronásledovatele, při napadení zachová klid a umí to s pistolí. Řekl bych, že náš doktor je víc, než za co se vydává. Naše podezření se potvrzuje.“

„Přinejmenším má vojenský výcvik. Ale nevím, jestli on je náš hlavní problém. Co ta ženská? A co těch pět chlapů, protože tu dodávku musel někdo řídit. Nedělal jste si s Chambordovou starosti už předtím, než se to stalo? Teď ji navíc unesli lidé, o kterých víme jen to, že jim nechybí zkušenosti a kvalitní výcvik. To je na pováženou. O co jim jde? Co jsou zač? Co nám od nich hrozí?“

Mauritania se usmál. „Alláh vyslyšel vaše přání. Jsou to naši. Jsem rád, že uznáváte jejich kvality. Je vidět, že jsem udělal dobře, když jsem je najal.“

Abú Auda se zamračil a přimhouřil oči. „To jste mi neřekl.“

„Říká snad hora větru všechno? Nepotřeboval jste to vědět.“

„I hora časem podlehne přírodním silám.“

„Uklidněte se, Abú. Nebylo to nic proti vám. Prožili jsme toho spolu hodně a teď máme konečně šanci ukázat světu pravdu islámu. S kým jiným bych se o to měl podělit? Ale kdybyste znal muže, které jsem najal, chtěl byste být teď s nimi, a ne se mnou. A já vás potřebuju, jak dobře víte.“

Pobočník se přestal kabonit. „Nejspíš máte pravdu,“ řekl váhavě.

„Samozřejmě. Ale teď zpátky k tomu Američanovi. Jestli má kapitán Bonnard pravdu, pak Smith pracuje pro neznámou tajnou službu. Jenže pro kterou?“

„Nemohli ho poslat naši noví spojenci? Třeba mají vlastní plán, o němž se nás neobtěžovali informovat. Já jim nevěřím.“

„Vy nevěříte svému psovi, ženám ani vlastní babičce.“ Mauritania se jízlivě usmál a opět se pohroužil do oblíbené hudby. V okamžiku, kdy se rytmus ragy mírně změnil, zavřel oči. „Ale na opatrnost máte právo. Zrada je vždycky možná, často dokonce zákonitá. Nejen poušť Fulbů umí být zrádná.“

„A ještě něco,“ pokračoval Abú Auda, jako by nic neslyšel. „Ten chlap, kterému jsem dal za úkol sledovat Pasteurův ústav, si myslí, že Smithe i jeho sledoval ještě někdo. Ženská. Tmavovlasá, mladá, ale ne moc hezká a špatně oblečená.“

Mauritania prudce otevřel své modré oči. „Sledovala je? A on nemá tušení, co je zač?“

„Ne.“

Mauritania rozpletl nohy a vstal. „Je čas zmizet z Paříže.“

Abú Auda byl překvapen. „Nejdřív bych se rád dozvěděl víc o Smithovi a ženské, která nás sleduje.“

„Zájem jsme přece očekávali, ne? Budeme se dívat kolem sebe s otevřenýma očima, ale musíme se pohnout. Nejlepší obrana je změna místa.“

Mohutný muž se usmál a odhalil oslnivě bílé zuby, které ostře kontrastovaly s jeho černou pletí. „Mluvíte jako pouštní bojovník. Možná se to po všech těch letech přece jen naučíte.“

„To má být kompliment, Abú?“ Mauritania se zasmál. „Každopádně je to pocta. O Smithe si nedělejte starost. Víme toho dost, a jestli nás hledá, poradíme si s ním. Nahlaste svým přátelům, že v Paříži je nám už trochu těsno a brzy se přemístíme. Možná bude nutné urychlit plán. Začínáme právě teď.“

Vysoký válečník kývl a vykročil za drobným teroristou, jenž téměř neslyšně vyklouzl z pokoje, jako by se nohama ani nedotýkal země.

FOLSOM, KALIFORNIE

Útok začal přesně v 18.00 v ústředí Kalifornských rozvodných závodů v malém vězeňském městě Folsomu východně od Sacramenta. Kalifornská síť je důležitou součástí státního energetického systému a hraje klíčovou roli v dodávkách elektřiny. I když byl teprve květen, obyvatelé Kalifornie už se báli, aby léto nepřineslo návrat častých výpadků.

Jeden z operátorů, Tom Milowicz, zíral na ciferníky souřadnicové sítě. „Ježíšikriste,“ vydechl.

„Co se děje?“ podívala se na něj Betsy Tedesková.

„Čísla běží na jih. Do hajzlu!“

„Co to povídáš?“

„Je to strašná rychlost. Síť to nevydrží! Sežeň Harryho!“

ARLINGTON, VIRGINIA

V tajném zařízení na protějším břehu řeky Potomac od hlavního města elitní počítačoví experti FBI rychle určili, že katastrofa je dílem hackera z dosud blíže neidentifikované země. Nyní se snažili znovu zprovoznit elektrickou síť Kalifornie a zabránit pirátovi v páchání dalších škod. Ale jak zjistili, bylo už pozdě.

Dotyčný vytvořil software, který mu umožňoval překonat špičkové zabezpečení, jež chránilo ty nejcitlivější součásti kalifornského energetického systému. Vyhnul se nástrahám, které měly upozornit obsluhu na neoprávněné vniknutí, překonal všechna hesla a otevřel uzavřené kanály.

Pak ten neobyčejně šikovný hacker začal napadat jednoho dodavatele elektřiny za druhým, protože počítače Kalifornských rozvodných závodů jsou propojené se systémem, který řídí přenos elektřiny po celém státě. Kalifornský systém je zase napojený na přenosovou soustavu pro celý západ Spojených států. Vetřelec se nabourával do jednotlivých systémů s úžasnou rychlostí. Kdo to neviděl na vlastní oči, neuvěřil by.

Světla, sporáky, klimatizační jednotky, topení, pokladny, počítače, bankomaty, dýchací přístroje…, zkrátka veškerá elektrická zařízení, od luxusních po záchranná, přestala rázem fungovat. Do Seattlu, San Franciska, Los Angeles, San Diega a Denveru přestala proudit energie.

POBLÍŽ RENA, NEVADA

Starý otlučený Chrysler Imperial ujížděl nočním venkovem a otřásal se výkřiky a smíchem Rickyho Hitomiho a jeho pěti nejlepších kamarádů. Sešli se u jeho dívky Janis Borotrové, ve stodole u domu vykouřili pár cigaret marihuany a pak se všichni nacpali do Rickyho kraksny. Teď mířili za další zábavou k Justinu Harleyovi. Byli to studenti posledního ročníku střední školy a měli týden před maturitou.

Byli rozjaření a otupělí marihuanou, takže neviděli ani neslyšeli rychle se blížící nákladní vlak. Ani si nevšimli, že závory na přejezdu jsou nahoře, výstražná světla nesvítí a zvonek nezvoní. Když Janis nakonec zaslechla pronikavé zapískání lokomotivy a skřípění brzd, křikla na Rickyho. Bylo pozdě. Ricky už vjížděl na koleje.

Nákladní vlak do nich narazil a ještě kilometr a půl vlekl auto s jejich rozdrcenými těly, než nakonec zastavil.

ARLINGTON, VIRGINIA

Tajným výpočetním střediskem FBI se šířila panika. Ještě před deseti lety fungovaly telefony, energetické sítě, tísňová čísla 911 a požární dispečinky jako oddělené systémy, samostatné a jedinečné. Jistě, hacker je také mohl napadnout, ale jen velmi těžko a určitě by nepronikl z jednoho systému do druhého. Snad jen za naprosto mimořádných okolností.

Přišla však deregulace, která všechno změnila. Dnes existují stovky nových rozvodných společností i obchodníků s energií a vše je propojeno prostřednictvím řady telekomunikačních firem, jejichž vzájemné spojení je taktéž výsledkem deregulace. Toto obrovské množství elektronicky svázaných jednotek se hodně podobá internetu, což znamená, že ti nejlepší počítačoví piráti mohou jeden systém použít jako dveře do jiného.

Experti FBI ohromení uměním hackera bezmocně sledovali, jak spínače cvakají a spoušť pokračuje. Rychlost, s níž překovával ochranné bariéry a hesla, je doslova šokovala. Ale vůbec nejhorší bylo, jak pohotově dokázal měnit přístupový kód. Jako by se podle potřeby přizpůsoboval jejich protiútokům. Čím víc proti němu bojovali, tím chytřejší byl jeho počítač. Něco takového v životě neviděli. Bylo to něco neskutečného… a děsivého. Stroj, který se dokáže učit a vyvíjet daleko rychleji než lidská myšlenka.

DENVER, COLORADO

V ateliérovém bytě na střeše honosného dvacetipatrového domu Aspen Towers byl v plném proudu soukromý večírek. Carolyn Helmsová, zakladatelka a generální ředitelka kosmetické firmy Saddíle Leather pro „pravé muže ze Západu“, právě bavila obchodní přátele na oslavě svých čtyřicátých druhých narozenin. Byla to radostná událost. Díky Helmsové všichni vydělávali spoustu peněz a očekávali ještě lepší a výnosnější budoucnost.

Když jí dlouholetý blízký přítel a viceprezident George Harvey potřetí připil na zdraví, Carolyn zalapala po dechu, chytila se za srdce a omdlela. George padl na kolena, aby zkontroloval životní funkce. Pokladní Hetty Sykesová zavolala záchranku. George začal s masáží srdce.

Zdravotnická jednotka denverských hasičů přijela za čtyři minuty. Ale když vběhla do budovy, zhasla světla a výtahy zamrzly. Budova se ponořila do naprosté tmy. A jak se zdálo, s ní i celé město. Zdravotníci hledali schodiště. Když ho našli, vydali se na dlouhý běh do dvacátého patra.

Když dorazili na střechu, Carolyn Helmsová už byla mrtvá.

ARLINGTON, VIRGINIA

V tajném ústředí jednotky pro boj s počítačovou kriminalitou ve Virginii drnčely telefony.

Los Angeles: „Co se to sakra stalo?“

Chicago: „Dokážete to zastavit? Budeme další na řadě?“

Detroit: „Kdo za tím stojí? Rychle to zjistěte, slyšíte? Jestli to dojde až k nám, tak se máme na co těšit!“

Jeden z členů týmu FBI křikl do místnosti: „Hlavní útok přišel ze serveru v Santa Claře v Kalifornii. Podívám se na to!“

POHOŘÍ BITTERROOT NA HRANICI MEZI STÁTY MONTANA A IDAHO

Cessna, na jejíž palubě cestovala domů skupinka lovců s masem a trofejemi, hladce dosedla mezi dvě řady modrých světel, které označovaly přistávací plochu uprostřed krajiny. Letadlo se otočilo a rolovalo směrem k osvětlené boudě z vlnitého plechu, kde čekala horká káva a burbon. Lovci v malém stroji hlasitě žertovali a vypočítávali úspěchy svého výletu, když vtom pilot zaklel.

„Co to sakra…?“

Všude, kam dohlédli, zhasla světla…, na ranveji, v malém terminálu, boudě, přilehlých krámcích i dílnách. Náhle se ozval jakýsi hluk, těžko rozlišitelný od motoru jejich vlastního letadla. A pak to uviděli: přistávající sportovní letoun Piper Cub změnil v temnotě kurz. Pilot cessny prudce strhl řízení, ale piper letěl tak rychle, že nebylo úniku.

Při nárazu piper vzplál a zapálil i cessnu. Nikdo nepřežil.

ARLINGTON, VIRGINIA

Desítka počítačových specialistů FBI zkoumala prvotní útok proti Kalifornské rozvodné síti a pátrala po hackerovi. Počítačoví slídilové upírali pohledy na monitory, zatímco jejich supermoderní software hledal stopy a otisky, které za sebou zanechávají všichni piráti. S nulovým výsledkem.

Elektřina náhle bez varování opět naskočila. Tým FBI nevěřícně sledoval na monitorech, jak obří komplex elektráren a přenosových sítí států na západě USA znovu ožívá. Místností se rozhostila úleva.

Pak šéf počítačového týmu zařval z plných plic: „Nabourává telekomunikační satelitní systém!“

PAŘÍŽ, FRANCIE ČTVRTEK 7. KVĚTNA

Pronikavé bzučení vytrhlo Smithe ze sna. Okamžitě zapomněl, co se mu zdálo. Sáhl pod polštář pro pistoli a posadil se v černočerné místnosti plné cizích vůní a podezřelých stínů. Náhle byl zcela bdělý. Zvenčí se ozývalo lehké pleskání deště. Kolem závěsů pronikalo dovnitř šedavé světlo. Nevěděl, kde je. A pak si uvědomil, že bzučení vychází z mobilního telefonu, který ležel na nočním stolku. No jasně, byl v hotelovém pokoji nedaleko od bulváru Saint-Germain.

„Doprdele.“ Popadl telefon. V tuhle hodinu mu mohl volat jediný člověk na světě. „Neříkal jste, že se mám trochu vyspat?“ ulevil si.

„Alfa nikdy nespí. A my se navíc řídíme washingtonským časem. Tady ještě ani pořádně nezačal večer,“ odvětil Fred Klein lehkým tónem. Hned vzápětí však zvážněl. „Mám špatnou zprávu. Zdá se, že problémy na ostrově Diego Garcta nezpůsobila atmosférická porucha nebo jiná závada. Došlo k dalšímu útoku.“

Smith v tu ránu zapomněl na nepříjemné probuzení. „Kdy?“

„Ještě to neskočilo.“ Řekl Jonovi o všem, co se stalo od výpadku kalifornské energetické sítě. „V Nevadě umřelo pět mladých lidí. Vlak nabral jejich auto, protože na přejezdu nefungovala signalizace. Mám tady hromadu oznámení o civilních osobách zraněných nebo usmrcených kvůli té události. A bude jich ještě víc.“

Smith se zamyslel. „Vypátrala už FBI pachatele?“

„Nešlo to. Zametal za sebou stopy tak rychle, že se až zdálo, jako by se jeho počítač učil a přizpůsoboval.“

Jonovi se sevřel hrudník. „Molekulární počítač. Nic jiného to být nemohlo. A mají někoho, kdo s ním umí zacházet. Prověřte, jestli se nepohřešuje někdo ze známých hackerů. Zapojte do toho i ostatní služby.“

„Už se stalo.“

„A co Chambord a jeho dcera? Máte pro mě něco?“

„Držím v ruce jeho životopis, ale myslím, že není k ničemu.“

„Třeba vám něco uniklo. Řekněte mi hlavní body.“

„No tak dobře. Narodil se v Paříži. Jeho otec byl důstojník u francouzských výsadkářů. Zemřel během obléhání Dien-bien--phu. Matka byla Alžířanka a vychovávala ho sama. Brzy se u něj projevilo nadání pro matematiku a chemii. Studoval na všech nejlepších francouzských školách, samozřejmě na stipendium. Doktorát si udělal na technice v Kalifornii, postgraduál u jednoho z předních genetiků na Stanfordu a další postgraduál v Pasteurově ústavu. Potom pracoval v Tokiu, Praze, Maroku a Káhiře. Asi před deseti lety se vrátil do Paříže. Pokud jde o jeho osobní život, matka ho vychovávala jako muslima, ale jako dospělý jevil o náboženství minimální zájem. Zajímají vás jeho záliby? Plachetnice, dobrá skotská, turistika a hazardní hry, hlavně ruleta a poker. S islámem to nejde moc dohromady. Pomůže vám to?“

Smith se odmlčel a přemýšlel. „Takže Chambord se nebál rizika, ale nepřeháněl to. Rád si užíval a nevadily mu změny. Jako by je přímo vyhledával. Na rozdíl od řady kolegů se nenechal svázat potřebou stability a návaznosti. Věřil vlastnímu úsudku a dokázal dělat značné pokroky ve výzkumu. Zkrátka ideální vědec. Že občas obcházel pravidla a procedury, to už jsme věděli. Všechno sedí. A co ta jeho dcera? Je stejná jako on?“

„Jako jedináček na otci dost visí, zvlášť po matčině smrti. I ona měla všude prospěchové stipendium, ale nebyla tak zázračné dítě jako on. Když jí bylo asi dvacet, učarovalo jí herectví. Studovala v Paříži, Londýně a New Yorku a pak hrála v provinčních francouzských divadlech. Nakonec se prosadila i v Paříži. Řekl bych, že se povahově dost podobá Chambordovi. Je svobodná a zřejmě ani nikdy nebyla zasnoubená. Řeknu vám jeden její citát: Jsem příliš zaměstnaná na to, abych si vzala někoho mimo divadlo. Jenže herci jsou zahledění do sebe a labilní, a já nejspíš nejsem jiná. Zase v tom vidím Chamborda - je skromná a realistická. Má spoustu obdivovatelů a přátel. Víte přece, jak to chodí.“

Smith se v temné místnosti pousmál nad šéfovou upjatostí. Byla to jedna ze zvláštností tohoto dlouholetého tajného agenta. Klein už viděl nebo sám dělal skoro všechno na světě a předsudky rozhodně netrpěl, ale jakýmkoli poznámkám o sexu se vyhýbal jako čert kříži. V případě nutnosti by přitom klidně poslal agenta, aby svedl cílovou osobu.

„To celkem souhlasí s představou, kterou jsem o ní měl. Ale nejde to dohromady s jejím únosem,“ řekl Smith. „Že by uměla ovládat prototyp molekulárního počítače? Ale pokud ve vědě už léta nepracovala a v poslední době se s otcem moc nevídala, proč by o ni měli zájem?“

„Nejsem si jist…“ Kleinův hlas náhle vypadl v půli slova.

Nastalo hrobové ticho, které téměř křičelo. „Šéfe?“ Smith nevěděl, co si má myslet. „Šéfe? Haló! Frede, slyšíte mě?“

Neozval se žádný vyzváněcí tón, žádné zvonění, ani známka přerušení signálu. Baterie byla nabitá. Vypnul a znovu zapnul mobil a navolil agentovo soukromé číslo do ústředí Alfy ve Washingtonu.

Ticho. Opět žádný vyzváněcí tón. Žádné praskání statické elektřiny. Vůbec nic. Co se stalo? Alfa měla bezpočet záložních systémů pro případ výpadků elektřiny, útoku zvenčí, selhání satelitů či účinků skvrn na Slunci. Zkrátka úplně pro všechno. Spojení navíc vedlo přes přísně tajný vojenský komunikační systém řízený z Fort Meade ve státě Maryland. Přesto Smith neslyšel nic než hluboké ticho.

Když se nedovolal ani na další čísla, zapnul přenosný počítač a napsal nenápadný e-mail: „Počasí se náhle změnilo. Hromy a blesky jsou tak hlasité, že člověk neslyší vlastního slova. Jak je u vás?“

Jakmile ho odeslal, roztáhl závěsy a otevřel okenice. Pokoj okamžitě naplnila svěží vůně města skrápěného deštěm. Bledé světlo chvíli před rozbřeskem vytvářelo pozadí pro dramatický obzor. Smith by se rád kochal tím pohledem a pocitem novosti, ale měl plnou hlavu starostí. Natáhl si župan, zastrčil do kapsy pistoli a vrátil se k počítači. Znovu se posadil za stůl. Z monitoru na něj zíralo oznámení o chybě v přenosu. Server byl mimo provoz.

Znepokojeně zavrtěl hlavou a opět se snažil dovolat z mobilu. Ticho. Opřel se. Jeho nervózní pohled chvíli těkal po pokoji a pak se znovu upřel na monitor.

Komunikační systém na ostrově Diego Garcta.

Západní energetická soustava.

A teď i supertajné a špičkově zabezpečené rádiové spojení armády USA.

Všechno selhalo. Proč? Byly to snad první pozdravy někoho, kdo se zmocnil Chambordova molekulárního počítače? Zkoušky funkčnosti a toho, že tajemný pachatel dokáže přístroj ovládat? A co když poslední výpadek způsobil jen výjimečně schopný hacker z běžného křemíkové počítače?

Modlil se, aby to byla pravda.

Ale pokud nynější majitelé molekulárního počítače Smithe podezírali, mohli ho vystopovat podle telefonního hovoru s Fredem Kleinem.

Vyskočil, oblékl se a naházel šatstvo do tašky. Uložil laptop, zastrčil zbraň do pouzdra, popadl zavazadla a vyrazil. Když chvatně scházel po schodech, pozorně se rozhlížel a naslouchal. Nezdálo se však, že by v hotelu byl někdo tak časně vzhůru. Prosmýkl se kolem opuštěné recepce a vyklouzl ze dveří. Paříž se právě začínala probouzet. Smith rychle vykročil úzkou postranní uličkou. Prohlížel si všechny dveře, všechna potemnělá okna, která na něj shlížela jako sto očí nějaké obludy z řecké báje. Nakonec se vmísil do houstnoucího provozu na bulváru Saint-Germain, kde se už také objevili první chodci.

Mávl na ospalého taxikáře, jenž ho zavezl na nádraží Gare du Nord, kde si uložil kufr a laptop. Nepřestával se přitom rozhlížet kolem. Jiným taxíkem pak odjel za Martym do Pompidouovy nemocnice. Věděl, že jakmile bezdrátové spojení znovu naskočí, Fred Klein se mu ozve.

9

Tmavovlasá žena v odřených botách bez podpatku a staromódních šatech plaše kráčela po exotické pařížské ulici, kterou se v časném jitru linuly vůně severní Afriky a Blízkého východu.

Zvedla oči a právě v tom okamžiku Mauritania vyšel z vestibulu svého domu. Drobný terorista měl na sobě volný plášť a světlé manšestrové kalhoty, takže vypadal jako normální pařížský dělník. Všiml si jí. V tom ostřížím pohledu bylo dvacet let zkušeností ze života na útěku. Téměř nic mu neušlo. Její šaty byly vybledlé a pečlivě udržované, ploché boty vyspravené v levném ševcovství a odřená kabelka by se hodila k ženě třikrát starší. Mladá, ale vystrašená, řekl si Mauritania a trochu se uklidnil. Ostražitě, jak měl ve zvyku, obešel několik rohů a vrátil se zpátky, ale už ji nespatřil. Spokojeně sešel do metra.

Žena šla kousek za Mauritaniou, než z jeho manévrů usoudila, že bude pryč dostatečně dlouho. Spěchala zpátky k jeho domu. V oknech byla tma, ani stopa po nějaké aktivitě. Planžetou odemkla zámek hlavních dveří, vyšla po schodech do druhého patra, kde Mauritania bydlel, a opět si otevřela jako zloděj.

Když vešla dovnitř, připadala si jako ve stanu kdesi v arabské pustině nebo v srdci Sahary. Koberce pod jejíma nohama se posouvaly, jako by ležely na písku. Koberce na stěnách a stropě na ni hrozivě padaly. Závěsy na oknech vysvětlovaly, proč ven nikdy nepronikl ani paprsek světla. Na chvíli se zarazila a užasle si ten výjev prohlížela. Nakonec potřásla hlavou a dala se do práce. Sluchem se ujistila, že je sama, a začala důkladně prohledávat byt. Centimetr po centimetru.

Smith seděl v nemocnici vedle Martyho, který byl stále v bezvědomí. Ležel v tlumeném světle jednotky intenzivní péče a vypadal drobný a křehký jako malé děcko. Před jeho pokojem už hlídali nejen dva strážní v uniformách, ale také jeden muž v civilu. Martyho prostěradla a deky byly stále nažehlené, jako by se celé dny ani nezavrtěl. To však mělo do pravdy daleko. Pacient se občas pohnul. Pravidelně k němu docházeli terapeuti a pracovali s ním.

Smith to všechno věděl, protože si hned po příchodu prohlédl jeho počítačovou kartu. Zdravotní stav se podle záznamů stále lepšil. Přestože zůstával v kómatu, bylo pravděpodobné, že ho z jednotky intenzivní péče brzy přemístí jinam.

„Čau, Marty.“ Smith se na něj usmál, vzal ho za ruku, která byla teplá a suchá, a znovu se ponořil do minulosti. Vzpomínal na léta, kdy spolu vyrůstali a pak chodili na univerzitu. Vyprávěl o stejných věcech jako předtím, ale do větších podrobností, protože mu společné zážitky doslova ožívaly před očima. Krátil si tím čas a hlavně se snažil stimulovat kamarádův mozek. Přitom dostal nápad.

„Naposledy jsme spolu mluvili u tebe doma ve Washingtonu,“ prohodil a sledoval spící tvář svého přítele. „Slyšel jsem, že jsi sem přiletěl úplně sám a dobrovolně. To snad ani není pravda. Dřív jsem tě nemohl dostat k letadlu ani párem volů. Dal sis říct, teprve když jsme měli za zadkem bandu pistolníků. Vzpomínáš? A teď jsi tady, v Paříži.“

Čekal a doufal, že jméno města vyvolá nějakou reakci. Ale Martyho tvář zůstala netečná.

„A pracuješ v Pasteurově ústavu,“ dodal Smith.

Poprvé viděl, jak se zraněný muž pohnul a zakmital víčky. Jako by jím náhle projela vlna energie.

„Určitě se ptáš, jak to všechno vím,“ pokračoval Smith s rostoucí nadějí. „Dcera Emila Chamborda…“

Při zmínce vědcova jména se Martymu zachvěla brada.

„…mi řekla, že jsi za jejím otcem přišel bez ohlášení. Prostě jsi vpadl do laboratoře a nabídl svoje služby.“

Pacientovy rty jako by formovaly nějaké slovo.

Smith se k němu dychtivě naklonil. „Co je, Marty? Vím, že mi chceš něco říct. Něco o Pasteurově ústavu a doktoru Chambordovi, vid? Zkus to, Marty. Zkus to. Řekni mi, co se stalo. Řekni mi o tom molekulárním počítači. Ty to dokážeš!“

Martyho ústa se otevřela a zase zavřela. Jeho baculatá tvář zčervenala. Snažil se shromáždit myšlenky a slova, což ho stálo spoustu sil. Smith viděl už hodně pacientů v kómatu. Někdy člověk rychle procitne a je zas jako dřív. Jindy je třeba původní schopnosti obnovit. U některých lidí to jde pomalu, u jiných rychleji. Je to jako posilování svalu, který dlouhou nečinností zeslábl.

V té chvíli mu přítel sevřel ruku. Ale než Smith stačil odpovědět stiskem, zase ochabl. Vypadal vyčerpaně. Všechno skončilo během několika sekund. Marty se poctivě snažil, ale bylo toho na něj moc. Jon tiše proklel syčáka, který měl ty hrůzy na svědomí. Jak tam seděl a držel nemocného za ruku, začal znovu mluvit. Sterilní ticho místnosti narušoval jen jeho tichý hlas a neosobní cvakání a bzučení přístrojů, blikání diod a ukazatelů. Dál povídal a snažil se přitom používat klíčová slova: Emile Chambord a Pasteurův ústav.

Za jeho zády se ozval ženský hlas. „Pane Smithi?“

Otočil se. „Oui?“

Byla to sestra z recepce a podávala mu obyčejnou, avšak drahou bílou obálku. „Tohle je pro vás. Přišlo to už před chvílí, ale měla jsem tolik práce, že jsem na vás zapomněla. Omlouvám se. Kdyby mi to nevypadlo z hlavy, mohl jste si promluvit s kurýrem sám. Ten, kdo to napsal, asi nevěděl, kde jste.“

Smith jí poděkoval a vzal si obálku. Když se vrátila na své pracoviště, roztrhl papír. Zpráva byla prostá a jasná:

Vážený pane podplukovníku,

generál hrabě Roland la Porte bude dnes dopoledne v Paříži. Žádá vás, abyste mu podal hlášení podle svého uvážení. Zavolejte mi prosím na následující telefonní číslo a sdělte hodinu vašeho příjezdu. Popíšu vám cestu k domu pana generála.

Kapitán Darius Bonnard, pobočník

Smith si vzpomněl, že ho generál Henze upozorňoval, aby se připravil na pozvánku od francouzského generála. Teď ji tedy držel v ruce. Z Henzeho slov vyplývalo, že generál la Porte má od místní policie a tajné služby informace o bombovém útoku i o Emilu Chambordovi. Snad by mohl vrhnout víc světla na doktora a jeho tajuplný molekulární počítač.

Velkolepost Paříže do značné míry pramení z nádherných soukromých rezidencí, z nichž řada leží pod košatými stromy postranních ulic poblíž bulváru Haussmann. Jak se ukázalo, jeden z těch krásných domů patřil generálu Rolandu la Porteovi. Fasáda pětipodlažní stavby z šedého kamene byla plná balustrád a půvabných ozdob. Její průčelí tvořil vznešený sloupový vchod, pravděpodobně z dílny barona Georgese-Eugénea Hausmanna, který se podílel na velké rekonstrukci Paříže osmnáctého století. V těch dobách se podobným domům říkalo panské sídlo.

Jon Smith použil starobylé klepadlo. Dveře byly těžké a vyřezávané, mosazné kování se jen blyštilo. Muž, který přišel otevřít, měl na sobě výsadkářskou uniformu s hodností kapitána a odznaky francouzského generálního štábu. Říznou angličtinou prohlásil: „Vy jste určitě podplukovník Jonathan Smith. Jdete včas. Pojďte dál, prosím.“ Menší urostlý blondýn ustoupil a pokynul Smithovi, aby vešel. „Já jsem Darius Bonnard.“ Byl věcný jako správný voják.

„Díky, kapitáne. To jsem si domyslel.“ Podle instrukcí zavolal předem a Bonnard mu popsal cestu.

„Pan generál právě pije kávu. Mám vám vyřídit, abyste zašel za ním.“

Kapitán ho zavedl do prostorné vstupní haly s elegantním schodištěm, které se točilo do druhého a třetího patra. Prošli dveřním otvorem, který neměl žádný rám a byl vytapetovaný stejným liliovým vzorem jako hala. Pokoj, do nějž Smith vstoupil, byl velký a měl vysoký strop, kde se na bleděmodrém pozadí vyjímaly malby nymf a andělíčků v životní velikosti. V místnosti nechyběly pozlacené římsy, ozdobné lišty, táflování a přepychový nábytek ve stylu Ludvíka XIV. Vypadalo to tam spíš jako v tanečním sále než v jídelně.

U okna seděl mohutný muž, kterému nad hlavou tančily sluneční paprsky. Kývl na jednoduchou židli s brokátovým sedákem a slušnou angličtinou s přízvukem Smithe vyzval: „Posaďte se támhle, pane podplukovníku. S čím chcete kávu?“

„Se smetanou a bez cukru, pane, děkuji vám.“

Generál hrabě Roland la Porte na sobě měl drahý oblek, který by byl velký i obránci americké fotbalové ligy, ale jemu padl dokonale. Francouz měl aristokratické chování, širokou bretaňskou tvář a husté tmavé vlasy, dlouhé a rovné jako mladý Napoleon při obléhání Toulonu. Jeho pronikavé modré oči byly pozoruhodně nehybné, jako by patřily žralokovi. Všechno dohromady tvořilo impozantní celek.

„Není zač,“ odvětil uhlazeně. Přesunul své obří dlaně nad nádherný kávový servis, nalil kávu do porcelánového šálku a podal ho Smithovi.

„Děkuji, pane generále.“ Smith si vzal šálek a bez obalu řekl: „Je mi ctí setkat se s jedním z hrdinů Pouštní bouře. Váš obchvat se čtvrtým jezdeckým plukem byl odvážný. Bez něj by se spojencům nepodařilo zajistit levé křídlo.“ Smith v duchu poděkoval Fredu Kleinovi za důkladnou instruktáž, kterou dostal před odletem z Colorada. Za svého působení v Iráku totiž o la Porteovi v životě neslyšel. Měl dost práce s látáním raněných na obou stranách.

„Vy jste tam byl, podplukovníku?“ zeptal se la Porte.

„Ano, pane. Sloužil jsem v polní nemocnicí.“

„Aha, jistě.“ La Porte se čemusi usmál. „Naše tanky neměly maskování pro poušť v západním Iráku, takže my Francouzi jsme tam byli nenápadní jako lední medvědi. Ale jezdci drželi pozice. Žrali jsme písek, jak se říká u legie. A taky jsme měli pořádnou kliku.“ Pozorně Smithe sledoval. „Ale vy tohle všechno přece víte. Sám máte bojovou zkušenost. A pokud se nemýlím, taky z přední linie. Je to tak?“

La Porte si ho tedy nechal prověřit, jak generál Henze varoval. „Ano, ale jen krátkou. Proč se ptáte?“

Generálovy modré oči ani nemrkly a prohlížely si ho jako motýla připíchnutého na špendlíku. Pak uhnuly, ale objevil se v nich náznak pobavení. „Promiňte, ale zakládám si na tom, že mám čich na lidi. To víte, u armády už jsem pár pátků. Váš výcvik a zkušenosti jsem odhadl podle chování, pohybů i očí a také podle toho, jak jste si včera počínal v nemocnici.“ Smith si pod nehybným pohledem generála připadal jako nahý. „Jen málokdo se může pochlubit neobvyklou kombinací odbornosti lékaře a vědce s uměním a odvahou vojáka.“

„Jste příliš laskav, pane generále.“ A taky příliš zvědavý, ale jak říkal generál Henze, la Porte měl podezření, že se něco děje, a chtěl hájit zájmy Francie.

„A teď k důležitějším věcem. Změnil se stav vašeho přítele v nemocnici?“

„Zatím ne, pane generále.“

„A jak zní vaše prognóza?“

„Chcete znát názor přítele, nebo doktora?“

Mezi neúprosnýma očima generála se objevila tenká rýha nelibosti. Neměl rád vyhýbavost a slovíčkaření. „Přítele i doktora.“

„Jako lékař bych řekl, že kóma nabádá k opatrnosti. Prognóza je nejistá. Jako přítel vím, že se brzy uzdraví.“

„To jistě chtějí všichni. Ale my si vás ceníme hlavně jako lékaře, a proto se těžko můžeme spolehnout na to, že nám doktor Zellerbach pomůže s objasněním Chambordova případu.“

„To máte asi pravdu,“ přitakal Smith s lítostí. „Nevíte něco nového? V taxíku jsem prolistoval noviny, ale psali tam, že od včerejší noci se nic dalšího nezjistilo.“

Generál se ušklíbl. „Bohužel našli část jeho těla.“ Vzdychl. „Slyšel jsem, že to byla ruka. Byl na ní prsten, který jeho kolegové poznali. A otisky prstů odpovídají otiskům z materiálů v Pasteurově ústavu. V novinách se to neobjeví ještě hezkých pár dní. Oficiální místa pokračují ve vyšetřování a snaží se to udržet pod pokličkou. Chtějí najít pachatele dřív, než se všechno prozradí. Byl bych rád, kdybyste si tu informaci nechal pro sebe.“

„Jistě.“ Smith uvažoval o smutném potvrzení vědcovy smrti. Taková škoda. Pořád však v sobě živil naději, že přežil, i když všechno svědčilo o opaku.

Generál byl zticha, jako by přemítal o křehkosti lidské schránky. „S doktorem Zellerbachem jsem se osobně setkal. Jeho zranění mě velice mrzí. Kdyby se neuzdravil, byla by to pro mě velká rána. Vyřiďte to, prosím vás, jeho příbuzným v Americe, kdyby snad došlo k nejhoršímu.“

„S radostí. Můžu se zeptat, jak to, že jste se s ním sešel, pane generále? Já sám ani nevěděl, že je Marty ve Francii, natož v Pasteurově ústavu.“

Generál vypadal překvapeně. „Nenapadlo vás, že se naše armáda bude o výzkum doktora Chamborda zajímat? Dokonce by se dalo říct, že o něj měla enormní zájem. Emile mi představil doktora Zellerbacha, když jsem za ním byl naposledy v laboratoři. On by pochopitelně nedovolil nikomu z nás, aby se tam jen tak stavil. Měl spoustu práce, takže pozvání byla velká událost. Jsou to asi dva měsíce. Váš doktor Zellerbach tenkrát zrovna přijel. Je hrozná škoda, že ta bomba zničila Emilovu práci. Myslíte, že se z ní aspoň něco zachovalo?“

„O tom bohužel nic nevím, pane generále. Trochu mě překvapuje, že jste se do toho zapojil osobně. Máte přece spoustu důležitých povinností u NATO.“

„Ale pořád jsem Francouz. Kromě toho jsem Emila znal řadu let osobně.“

„Co myslíte, byl blízko úspěchu?“ zeptal se Smith. Dával si záležet, aby zachoval neutrální tón. „Mohl by brzy sestavit funkční molekulární počítač?“

La Porte spojil ruce, jako by se modlil. „Toť otázka, že?“

„Mohlo by nám to napovědět, kdo a proč vyhodil do vzduchu Pasteurův ústav. Ať s Mártym bude cokoliv, chci udělat všechno pro to, abych pomohl chytit parchanta, co mu to udělal.“

„Kamarád se nezapře.“ La Porte přikývl. „Ano, já bych taky s tím hajzlem rád zatočil. Ale bohužel vám asi moc nepomůžu. Emile dělal se svou prací tajnosti. Pokud se mu podařil - jak jen to vy Američani říkáte? - průlom, tak mě o něm neinformoval. Pokud vím, nic neprozradil ani doktor Zellerbach, ani chudák Jean-Luc Massenet.“

„Ten asistent? Skončil opravdu hrozně. Už policie tuší, proč se zabil?“

„Smrt tak mladého člověka, to je taky tragédie. Asi měl doktora rád a neunesl jeho smrt. Nedokázal žít sám. Tak jsem to aspoň slyšel. Protože znám charismatickou sílu Emilovy osobnosti, dokážu sebevraždu toho kluka pochopit.“

„A jak si vysvětlujete tu bombu, pane generále?“

La Porte udělal gesto, jímž Francouzi vyjadřují rozpaky - pokrčil rameny, rozpřáhl ruce a naklonil hlavu. „Kdo ví, jaký šílenec by udělal takovou věc? Anebo to možná byl člověk naprosto při smyslech, který bůhvíproč nenáviděl vědu, Pasteurův ústav, nebo dokonce Francii a zničení budovy plné lidí mu připadalo jako úplně normální reakce.“ Důstojník znechuceně zavrtěl svou velkou hlavou. „Občas mám pocit, že fasáda civilizace a kultury, ke které se všichni hlásíme, dostává trhliny. Stávají se z nás barbaři.“

„Francouzská policie a tajná služba nic víc nevědí?“

La Porte opět spojil své dlouhé prsty do stříšky. Bez mrknutí oka upřeně hleděl na Smithe, jako by mu dokázal číst myšlenky. „Policie ani Deuxieme Bureau se nesvěřují každému generálovi, zvlášť když slouží u NATO, jak jste správně podotkl. Můj pobočník kapitán Bonnard ale přece jen něco zaslechl. Policie má prý důkazy, že útok na Pasteurův ústav mohla spáchat jedna obskurní baskická separatistická skupina, kterou všichni považovali za dávno zaniklou. Baskové se obvykle omezují na Španělsko, ale jistě víte, že řada z nich žije ve třech malých oblastech v Pyrenejích na pomezí Španělska a Francie. Asi se dalo čekat, že se něco dřív nebo později přelije přes hranici, a třeba přímo do Paříže.“

„Jakou skupinu máte na mysli?“

„Tuším, že se jmenuje Černý plamen.“ Zvedl předmět, který vypadal jako dálkový ovladač televize, stiskl tlačítko a bočními dveřmi do velké místnosti vešel kapitán Bonnard. „Dariusi, buď tak laskav a okopíruj panu podplukovníkovi materiály o tom pumovém útoku, co nám poslala Sureté.“

„Až půjde, může si to vyzvednout, mon général.“

„Děkuji, Dariusi. Co bych si bez tebe počal?“

Pobočník zasalutoval, usmál se a vyšel z místnosti plné pozlátka. Generál la Porte zvedl konvici s kávou. „Dejte si ještě jeden šálek, pane podplukovníku, a vyprávějte mi o vašem příteli. Slyšel jsem, že je to génius, ale trpí nějakou nepříjemnou poruchou.“

Dolil kávu sobě i Smithovi a pozorně poslouchal Martyho historii. „Aspergerův syndrom mu ztěžuje život v našem světě,“ vysvětlil mu Američan. „Straní se lidí, má strach z cizích osob a bydlí sám ve Washingtonu. Ale je to génius přes počítače. Když nebere prášky a je v ráži, mívá záchvaty úžasné tvořivosti. Ale když zůstane bez léků moc dlouho, přestává se ovládat a nakonec začne blouznit. Prášky mu umožňují zvládat každodenní život, ale tvrdí, že si při nich připadá jako pod vodou. Myslí mu to ztěžka a pomalu, i když pořád mimořádně.“

Zdálo se, že to na generála skutečně zapůsobilo. „Jak dlouho má tu nemoc?“

„Odjakživa. Je to poměrně neznámá porucha. Často se zaměňuje za jinou nemoc, nebo ji lidé vůbec nechápou. Marty je nejšťastnější, když je bez léků, ale pak s ním ostatní těžko vydrží. To je taky jeden z důvodů, proč bydlí sám.“

La Porte zavrtěl hlavou. „Přesto je to poklad, co? Ale ve špatných rukou by mohl znamenat potenciální nebezpečí.“

„Marty? Ne. Nikdo by ho nepřinutil udělat něco, co sám nechce. A navíc by ani nevěděl, co vlastně dělá.“

La Porte se usmál. „Aha, rozumím. To jste mě uklidnil.“ Podíval se na hodiny ve tvaru chrámu, které stály na příborníku - zelený kámen, pozlacené sloupky a andílci. Vstal a vztyčil se nad Smithem. „Hezky jsme si popovídali, pane podplukovníku, ale mám nějakou schůzku a musím už jít. Klidně si dopijte kafe. Kapitán Bonnard vám dá kopii spisu Černého plamene a vyprovodí vás.“

Jon sledoval, jak mohutný generál vyšel z místnosti. Jeho pohled upoutaly obrazy zavěšené na stěnách pokoje, většinou francouzské krajinky. Řada z nich měla zjevně muzejní hodnotu. Poznal dva krásné pozdní Coroty a také temperamentního Theodora Rousseaua. Velké plátno impozantního hradu z temně rudého kamene však v životě neviděl. Tvůrce jej namaloval v zadumaných odstínech červené a purpurové barvy, hrany kamenných stěn a věží podtrhovalo jasné odpolední slunce. Smith nedokázal ten obraz zařadit. Nepoznával styl žádného z francouzských krajinářů devatenáctého století. Bylo na něm však něco pozoruhodného.

Aniž by dopil kávu, vstal a protáhl si ramena. V duchu už myslel na zbytek dne. Fred Klein se neozval, takže bylo načase zkontrolovat, jestli mu funguje mobil.

Vykročil ke dveřím, jimiž předtím vešel, ale než stačil udělat dva kroky, objevil se v nich kapitán Bonnard s deskami v ruce, tiše a nenápadně jako duch. Smithe zamrazilo. Kapitán přesně věděl, že odchází. Znamenalo to, že vyslechl celou konverzaci? Pokud ano, měl mnohem větší důvěru svého zaměstnavatele, než si Smith předtím uvědomoval. Nebo chtěl sám vědět, o čem byla řeč.

Z vysokého okna generálovy pracovny Darius Bonnard sledoval, jak Američan nastupuje do taxíku. Díval se dál, dokud se vůz nevmísil do proudu aut a nezmizel z očí. Pak přešel pokojem, na jehož parketové podlaze zářily obdélníky ranního světla, které pronikalo dovnitř okenními tabulkami. Usedl za svůj starožitný stůl, vytočil telefonní číslo a netrpělivě se hryzl do spodního rtu.

Nakonec se ozval tichý hlas. „Naam?“

„Smith je pryč. Má ten spis. A generál odjel na nějakou schůzku.“

„Dobře,“ řekl Mauritania. „Zjistil jste z jejich rozhovoru nějakou novinku? Máme aspoň náznak, co je Smith doopravdy zač a proč je v Paříži?“

„Držel se svojí historky, že je tady jen proto, aby se postaral o kamaráda.“

„A vy tomu věříte?“

„Vím, že nepracuje pro CIA ani pro Národní bezpečnostní agenturu.“

Na druhém konci linky nastala pauza. Ozvěny velkého prostoru plného spěchajících lidí napovídaly, že Mauritania telefonuje z mobilu. „Možná. Ale je až moc aktivní, nemyslíte?“

„Třeba chce prostě pomstít kamaráda, jak tvrdil generálovi.“

„No, to se snad brzy dovíme.“ Terorista s chladným pousmáním dodal: „Až zjistíme pravdu o Jonu Smithovi, už to bude stejně jedno. Všechno už bude mít význam asi jako pár zrnek písku na Sahaře. Ať je to kdokoliv…, ať chce on i ostatní cokoliv…, už bude pozdě.“

Tmavovlasá žena pomalu a pečlivě prohledala celý Maurataniův ztichlý byt. Nic nenašla. Terorista i všichni ostatní, které viděla přicházet a odcházet, byli opatrní. Neobjevila nic, co by mělo osobní charakter. Jako by tam ani nikdo nebydlel.

Když se otočila k odchodu, v zámku cvakl klíč. Rozbušilo se jí srdce. Rozběhla se obývacím pokojem a vklouzla do úzkého prostoru za kobercem, který zakrýval okno. Slyšela, jak se dveře otevřely a někdo vešel. Kroky se zastavily hned ve dveřích. Několik sekund se nic nedělo, jako by příchozí cítil něco podezřelého.

Dýchání neznámého člověka připomínalo ženě pomalé houpání ocasu chřestýše. Vytáhla devítimilimetrovou berettu zastrčenou za sukní. Dávala si přitom pozor, aby se nedotkla koberce, za kterým se skrývala. Nesměla s ním pohnout.

Uslyšela opatrný krok. A pak druhý. Neznámý se blížil k oknům. Byl to muž menšího vzrůstu. Že by sám Mauritania? Tiskla se k oknu a naslouchala. Mauritania byl dobrý, to věděla, ale ne zas tolik, jak si myslel. Normální rychlá chůze by byla tišší a nebezpečnější. Hůř by se na ni reagovalo. Vetřelec odhadl nejpravděpodobnější skrýše, ale pohyboval se příliš pomalu, a tak jí dal čas, aby se připravila.

Chlapík se ostražitě rozhlížel po pokoji. V ruce svíral starou ruskou pistoli Tokarev TT-33 ráže 7.62 mm. Nic neobvyklého neslyšel ani neviděl, ale byl si jistý, že tam někdo je, případně byl. Na zámcích dveří domu i bytu si totiž všiml stop po vniknutí.

Tichounce se přikradl k prvnímu oknu a rychle odhrnul růžek těžkého koberce, který je zakrýval. Prostor za ním byl prázdný. Stejný postup opakoval i s druhým, posledním kobercem, tokarev připravený k výstřelu. I za ním však bylo prázdno.

Žena se podívala dolů a viděla, že to je skutečně Mauritania. V ruce svírala berettu - pro případ, že by terorista zvedl oči. Visela schoulená na titanovém háčku, který si přinesla pod sukní. Když si uvědomila, že jí hrozí nebezpečí, tiše ho připevnila k hornímu rámu vysokého okna. Mauritania by nedokázal dostatečně rychle zvednout pistoli a zastřelit ji. Dřív by ona zabila jeho. Hrůzou ani nedýchala a modlila se, aby se nepodíval nahoru. Ze všech sil napínala svaly a přitahovala se k háčku. Nechtěla ho zabít, to by mohl být konec jejího pátrání, ale kdyby musela…

Uplynulo několik předlouhých sekund. Jedna…, dvě… Mauritania nakonec ustoupil a pustil koberec na místo.

Analyzovala vzdalující se kroky, nyní rychlé. Mířily do dalších dvou pokojů. Nastala chvíle ticha a pak uslyšela, jako by muž táhl cosi těžkého. Zdálo se, že odhrnul koberec na podlaze. Vzápětí zaskřípělo a klaplo prkno. Terorista nejspíš usoudil, že ten, kdo se mu vloupal do bytu, už je pryč a že bude bezpečnější si něco vzít z tajné skrýše v podlaze, kterou přehlédla.

Pak se ozvalo dvojí tiché klapnutí, jak se dveře bytu otevřely a zase zavřely. Žena čekala, jestli neuslyší další zvuk. Náznak pohybu. Ale nic.

Seskočila na parapet. Tělo měla úplně ztuhlé z nepřirozené pozice. Když se narovnala, pohlédla z okna - Mauritania stál sám na druhé straně ulice, sledoval budovu a čekal.

Proč tam je? Proč se pořád dívá na dům? Něco tu nehrálo. Pokud by si opravdu myslel, že „návštěva“ už odešla, také by šel pryč… Kdyby ovšem neměl něco za lubem a nedával si obzvláštní pozor.

Náhle se dovtípila a zamrazilo ji. Nic si nevzal, něco tam nechal.

I když byla ztuhlá, ani na vteřinu nezaváhala. Přeběhla obývákem do zadní místnosti toho podivného bytu, stáhla kobereček, zvedla okno a vylezla na požární žebřík.

Byla už téměř dole, když patro nad ní explodovalo a vyšlehly z něj plameny.

Seskočila na zem, rozběhla se doleva sousedním domem a vyhlédla na ulici. Mauritania pořád stál naproti budově, která nyní hořela. Pochmurně se usmála. Myslel si, že zneškodnil pronásledovatele. Ale udělal chybu.

Když se ozvalo hýkání sirén hasičských vozů, terorista se otočil k odchodu. Žena vykročila za ním.

10

Kavárna Deuxieme Regiment Étranger se nacházela v rue Afrique du Nord, jedné z klikatých ulic, které se vinou pod velkým chrámem Sacré-Coeur. Smith si rozepnul plášť a posadil se ke stolku v rohu. Vychutnával si své demi a sendvič s hovězím plátkem a probíral se materiály o organizaci Černý plamen. Majitel kavárny byl bývalý legionář, kterému Smith zachránil nohu v polní nemocnici za války v Perském zálivu. Choval se pohostinně jako vždycky a zařídil, aby Smithe nikdo nerušil. Ten si pročetl spis od prvního do posledního slova. Pak se opřel, objednal si další demi a přemítal nad tím, co se dozvěděl:

Důkazem proti Černému plameni byl fakt, že Deuxieme Bureau na základě tipu informátora sebralo v Paříži jednoho bývalého člena teroristické skupiny jen hodinu po výbuchu v Pasteurově ústavu. Před necelým rokem toho chlapa propustili ze španělského vězení, kde seděl za podíl na dávných zločinech připisovaných této organizaci. Po tehdejším velkém zatýkání Černý plamen zmizel ze scény. Zdálo se, že ukončil činnost.

Když ho Bureau chytilo ve Francii, byl ozbrojený, ale přísahal, že do politiky už se nemíchá a pracuje jako strojník ve španělském Toledu. Tvrdil, že přijel do Paříže za strýcem a o pumovém atentátu v Pasteurově ústavu nic neví - celý den byl se strýčkem. Ve spisu nechyběla ani jeho okopírovaná fotografie. Podle data byla pořízena, když ho vzali do vazby. Měl husté černé obočí, propadlé tváře a výraznou bradu.

Strýček potvrdil jeho verzi a následným policejním vyšetřováním se nepodařilo získat důkazy o přímém spojení Baska s útokem. Pár skulin by se však přece jen našlo. Ten muž totiž neměl na několik hodin toho dne alibi. Bureau ho drželo v izolaci a vyslýchalo plných čtyřiadvacet hodin.

Z historického hlediska bylo jádro Černého plamene vždycky mobilní, nikdy nezůstávalo na jednom místě déle než týden. Organizace si oblíbila baskické provincie v západních Pyrenejích: Vizcayu, Guipúzcou a Álavu ve Španělsku. Jen občas operovala v Basses-Pyrénées ve Francii. Nejčastěji padla volba na Bilbao a okolí a na Guerniku, kde žila většina sympatizantů teroristů.

Hnutí baskických nacionalistů má jediný cíl - odtržení od Španělska a založení baskické republiky. Kdyby to nevyšlo, umírněnější skupiny někdy navrhují spokojit se s autonomní oblastí v rámci Španělska. Touha Basků po nezávislosti je tak silná, že navzdory svému plamennému katolicismu bojovali za občanské války ve Španělsku proti církvi a podporovali sekulární levicovou Republiku, protože jim slibovala přinejmenším autonomii, zatímco katoličtí fašisté nikoli.

Smith uvažoval, jakým způsobem by útok na Pasteurův ústav mohl posloužit tomuto odvěkému cíli. Třeba měl za účel zkompromitovat Španělsko. Ne, to asi ne.

Možná bylo cílem vyvolat napětí mezi Španělskem a Francií, které by mohlo nakonec vést k tlaku francouzské vlády na Španělsko, aby přistoupilo na požadavky Basků. To mělo větší logiku, protože to byla taktika, kterou už v minulosti použili jiní revolucionáři, i když s různým úspěchem.

Nebo se snad francouzští Baskové rozhodli sjednotit se svými bratry a sestrami za jižní hranicí a rozšířit terorismus do obou zemí? Vytvoření nové země z menších pyrenejských regionů by mohlo přimět Francii, která by ztratila méně, aby přinutila Španělsko udělat obchod. Zapojení hned dvou států by navíc mohlo uvést do pohybu OSN a možná i Evropskou unii. Španělsko i Francie by se ocitly pod tlakem, aby našly řešení.

Smith sám pro sebe přikývl. Ano, to by mohlo být ono. A molekulární počítač by byl pro teroristy k nezaplacení. Měli by v rukou nepřekonatelnou zbraň, kterou by mohli používat k řadě účelů, například k přesvědčení jistých vlád, aby se podrobily jejich cílům.

Ale jestli měl Černý plamen Chambordův přístroj, proč by útočil na Spojené státy? Nedávalo to žádný smysl, pokud by ovšem separatisté nechtěli přinutit Spojené státy, aby podpořily jejich plán a zesílily tlak na Španělsko. Ale jestli ano, tak se měli ozvat a sdělit své požadavky. Nic takového se však nestalo.

Přemýšlel o tom dál a přitom zapnul mobilní telefon. Doufal, že uslyší vyzváněcí tón. Měl štěstí. Navolil Kleinovo tajné zabezpečené číslo do Washingtonu.

„Klein.“

„Jsou už všechny komunikační systémy v provozu?“

„Jo. Byl to pěknej průšvih.“

„Co přesně udělal?“ zeptal se Smith.

„Když náš fantom vyřadil z provozu západní rozvodnou soustavu, překonal kód jednoho z našich telekomunikačních satelitů. Našim lidem bylo v tu chvíli jasné, že narušil celé spektrum, což jsou desítky satelitů. Experti FBI na něj vyzkoušeli úplně všechno, ale on zlomil všechny kódy. Z veškerých ochranných bariér si udělal legraci. Pak se zaměřil na rádiové spojení armády. Jeho rychlost byla ohromující. Neuvěřitelná. Překonával kódy, které měly být nepřekonatelné.“

Smith zaklel. „O co mu sakra jde?“

„Naši odborníci si myslí, že si jen hraje, zvyšuje si sebevědomí. Západní síť po půlhodině naskočila a bezdrátové spojení taky. Jako by si to přesně načasoval.“

„Nejspíš jo. Což znamená, že máte pravdu. Byla to jen zkouška. A varování. A taky nám chtěl pořádně zatopit.“

„To se mu povedlo. Když řeknu, že překonal naše technologie o třídu, bude to neskutečně slabé slovo. Nejlepší obrana je najít ho - i tu mašinu.“

„Nejen jeho. Vzhledem k útoku na Pasteurův ústav a únos Thérese Chambordové to nevypadá na práci jednoho hackera. Pořád se nikdo neozval?“

„Ne.“

Smith se podíval na své pivo. Bylo velice dobré, a než zavolal Kleinovi, s gustem si ho vychutnával. Teď ho však odstrčil. „Možná po nás nic nechtějí,“ řekl pochmurně. „Možná něco plánují a je úplně jedno, co řekneme nebo uděláme.“

V duchu viděl agenta, jak zírá před sebe a vidí tam obraz zkázy. „To mě taky napadlo. Až si ověří, že s prototypem překonají všechno naše zabezpečení, bez varování zaútočí. Toho se bojím nejvíc.“

„Co si o tom myslí Pentagon?“

„Generalitě je nejlepší servírovat informace po malých dávkách. Ale to je moje starost. Co jste ještě vypátral tam u vás?“

„Dvě věci. Za prvé, policie podle otisků zjistila, že ruka nalezená v sutinách patřila Emilu Chambordovi. Generál la Porte mi to řekl dneska ráno.“

„Ježíšikriste,“ vydechl Klein. „Takže nežije. Chambord je vážně po smrti. Do hajzlu! Zařídím, aby tam z ministerstva spravedlnosti zavolali a zjistili, co se dá.“ Zaváhal. „Teď je Zellerbach ještě důležitější. Jak je mu?“

Smith mu to řekl. „Podle mě je velká šance, že se z toho brzy dostane,“ uzavřel. „Aspoň si to pořád dokolečka opakuju.“

„Kéž byste měl pravdu. A doufám, že se probudí včas. Nechci se vás dotknout, podplukovníku. Vím, jak vám na Zellerbachovi záleží, ale možná ví něco, co by mohlo změnit situaci. Má dostatečnou ostrahu?“

„Tu nejvyšší možnou. Hlídají ho vojáci z francouzských zvláštních jednotek a všechno sleduje Sureté. Je jich tolik, že o sebe skoro zakopávají.“ Odmlčel se. „Potřebuju rezervaci na nejbližší let do Madridu.“

„Do Madridu? Proč?“

„Chci si tam vypůjčit auto a zajet do Toleda. Tam končí stopa Černého plamene.“ Popsal zprávu od Sureté, kterou mu kapitán Bonnard okopíroval. „Když teď víme, že symbol na rukojeti pistole znamená Černý plamen, tak bude nejlepší pátrat právě v Toledu. Jestli jsou za únosem Thérese Chambordové opravdu oni, tak mě snad dovedou k ní i k prototypu molekulárního počítače.“ Chvíli mlčel. „V Toledu jsem byl několikrát, ale potřeboval bych pomoct. Můžete mi sehnat domácí adresu toho Baska a podrobnou mapu města? Někdo ze Sureté to musí mít.“

„Informace, mapa i rezervace na vaše jméno budou čekat na de Gaulleově letišti.“

WASHINGTON, BÍLÝ DŮM

Prezident Sam Castilla seděl pohodlně ve svém manažerském křesle a měl zavřené oči. Přes časnou hodinu panovalo v Oválné pracovně na jaro neobvyklé teplo, státník totiž nařídil vypnout klimatizaci a otevřít dveře. Poradkyně pro otázky národní bezpečnosti, admirál a tři generálové mluvili, ukazovali na grafech a dohadovali se už hodinu a dvacet šest minut. Prezident to měl přesně spočítané, několikrát se totiž pokradmu podíval na hodinky. Navzdory tíživosti situace se přistihl, že toužebně přemýšlí o Apačích.

Představoval si, jak přivazovali své nepřátele ke kůlu a nechali je opékat na prudkém slunci a pomalu umírat.

Nakonec otevřel oči. „Vážení, je všeobecně známo, že moji současnou funkci může vykonávat jen totální šílenec a egocentrik. Takže může mi tady někdo říct, co se stalo a co to vlastně znamená? Ale tak, aby mi to nemusely překládat New York Times ani moji poradci pro vědu.“

„Jistě, pane.“ Úkolu se ujala bezpečnostní poradkyně Emily Powell-Hillová. „Když se hacker naboural do západní energetické soustavy a vyřadil z provozu armádní telekomunikační systém, získal všechny naše velitelské a monitorovací kódy. Všechny. Nic mu neodolalo. Náš hardware, software ani lidi už nechrání vůbec nic. Může nás paralyzovat na bůhvíjak dlouho. A my se jeho útoku nedokážeme nijak bránit. Jsme úplně slepí, hluší, němí a bezzubí.“

Prezident byl v šoku. Dobře si uvědomoval možné důsledky. Netušil, že je to tak hrozné. „Je to vážně taková katastrofa?“

„Doteď se hacker zaměřoval na krátkodobější akce,“ odvětila členka jeho týmu. „Zaútočil a hned zase zmizel. Ale když ukradl ty kódy, tak nám dokázal, že je schopen nejen zaútočit, ale rozpoutat válku. Dokud se zabezpečení nezmění, nemůžeme bojovat ani se bránit. A když je změníme, může je ukrást znovu.“

Prezident Castilla se prudce nadechl. „O co všechno jsme přišli, když se dostal do našich programů?“

„O všechny armádní komunikační systémy, které jdou přes Fort Meade a Detrick,“ vysvětlil admirál Stevens Brose. „Vypadlo i světové monitorovací centrum Národní bezpečnostní agentury v Menwith Hill v Británii, spojení FBI i monitorovací systém CIA. Národní průzkumný úřad doslova oslepl. A pochopitelně odešel i Echelon.“

„Nic nebylo mimo provoz dlouho, pane,“ přispěchala Emily Powell-Hillová s jedinou dobrou zprávou. „Ale…“

Ticho v Oválné pracovně bylo tak husté, že by se dalo krájet. Powell-Hillová, čtyři funkcionáři armády a prezident seděli jako pěny a hlavou jim létaly ty nejčernější myšlenky. Na tvářích jim pohrávaly zlost, panika, odhodlání, starost i střízlivé kalkulace.

Prezident si jednoho po druhém měřil svým až příliš klidným pohledem. „Dovolte, abych použil jednu ze svých vyhlášených lidových metafor… Doteď jsme viděli jen kouřové signály v horách, ale Apači můžou kdykoliv zaútočit.“

Stevens Brose přikývl. „To jste vystihl celkem přesně, pane prezidente. Pokud vyjdeme z předpokladu, že mají v rukou molekulární počítač, je otázka, proč to dělají a co mají v plánu. Nezdá se, že tím chtějí na někoho vyvíjet nátlak, aby splnil jejich požadavky. Oni totiž nic nežádají. Podle napadených vojenských a telekomunikačních cílů to vypadá, že ten přístroj potřebovali pro nějaký útok na někoho nebo na něco. Hlavním terčem jsme zatím byli my a navíc jsme pro řadu lidí nepřítel číslo jedna. Takže bych řekl, že s největší pravděpodobností jdou po nás.“

„Potřebujeme zjistit, co jsou zač,“ prohlásila Powell-Hillová.

Admirál Brose zavrtěl hlavou. „Nezlobte se, Emily, ale to je v tuhle chvíli úplně na posledním místě. Může to být úplně kdokoliv - od vlády Iráku až po domobranu z Montany, prostě ze všech možných států a teroristických skupin. Nejdůležitější je zatnout jim tipec. Vizitky si můžeme vyměnit potom.“

„Všechno se točí kolem molekulárního počítače,“ řekl prezident, „a začalo to bombovým útokem na Pasteurův ústav. Domníváme se, že bude následovat útok proti nám, ale nevíme co, kdy a kde čekat.“

Brose pohotově přitakal: „Přesně tak, pane prezidente.“

„Takže je potřeba najít tu věc.“ To byla Kleinova myšlenka. Prezident s ní nejdřív nesouhlasil, ale pak se podvolil. V danou chvíli bylo tak málo možností, že měla ještě větší logiku.

Vojáci začali reptat, nejvíc bylo slyšet generálporučíka Ivana Guerrera. „Kdyby to nebyla urážka, tak bych se tomu zasmál. My nejsme bezmocní. Velíme nejmocnější vojenské síle světa.“

Generál letectva Kelly souhlasil. „A máme ty nejmodernější zbraně.“

„Dáme vám klidně deset divizí, ať ty parchanty můžete zlikvidovat,“ přidal se generálporučík Oda od námořnictva.

„Jenže žádná z vašich divizí, lodí, tanků nebo letadel nemůže ochránit naše elektronické kódy a systémy,“ hlesl prezident. „Jestli má někdo ten přístroj, můžeme si to všechno strčit za klobouk. Ještě jsme nestačili udělat ani jedno preventivní opatření.“

Admirál Brose zavrtěl hlavou. „To není tak úplně pravda. My jsme nezaháleli, pane prezidente. Každý z nás si ve vlastním rajónu vybudoval záložní systémy, které fungují mimo normální velitelské struktury a počítačové sítě. Udělali jsme to pro případ nouze a ten teď nastal. Použijeme je zvlášť a instalujeme nejmodernější zabezpečení proti napadení zvenčí. Už teď měníme všechny operační a komunikační kódy.“

„S pomocí našich britských přátel jsme získali podobné vybavení i pro Národní bezpečnostní agenturu,“ dodala Powell-Hillová. „Za pár hodin je můžeme mít v provozu.“

Prezident se smutně pousmál. „Jak to tak vidím, našeho nepřítele tím přinejlepším trochu zpomalíme. No dobře, změňte si svoje kódy, armáda jako první. Ať jsou vaše taktické elektronické systémy co nejsamostatnější. Oslovte vlády dalších zemí NATO a koordinujte s nimi bezpečnostní opatření a data. Naše rozvědky se zatím musí soustředit na vypátrání toho počítače. A proboha, nezapomeňte co nejdřív odpojit útočné rakety, než je teroristi začnou vypouštět!“

Všichni souhlasili a Odpochodovali z Oválné pracovny v zástupu jako husy.

Prezident Castilla netrpělivě čekal, až budou všichni pryč. Nakonec se otevřely boční dveře do pracovny a vešel do nich Fred Klein. Vypadal unaveně, pod očima měl velké kruhy. Jeho oblek byl ještě zmačkanější než obvykle.

Prezident znepokojeně vzdychl. „Řekněte mi pravdu, Frede. Pomůžou nám ty jejich plány?“

„Nejspíš ne. Jak jste správně řekl, mohly by nepřítele zpomalit. Ale jakmile zjistí, co všechno dokáže, moc toho nesvedeme. DNA počítač má zkrátka příliš velký výkon. Dám vám příklad: jestli máte na počítači modem a jednou za měsíc mailujete vnoučatům, tomuhle krámu to bohatě stačí k tomu, aby se naboural do vašeho přístroje, během pár sekund ukradl veškerá data a úplně vám vymazal hard disk.“

„Během pár sekund? Z e-mailu vnoučatům? Panebože. Před touhle hračkou nikdo neuteče.“

„Nikdo,“ opakoval Klein. „Je potřeba ho najít, jak jste správně řekli s generálem Brosem. Jakmile získáme počítač, budeme mít útočníky v hrsti. Ale musíme to udělat dřív, než spustí svůj hlavní plán, ať je to cokoliv.“

„To je jako rvát se s medvědem a mít přitom obě ruce svázané za zády. Je to o hubu.“ Prezident upřeně hleděl na šéfa Alfy. „Jak nás chtějí zasáhnout? Jak a kde?“

„To nevím, Same.“

„Ale zjistíte to, že jo?“

„Ano, pane. Zjistím.“

„A včas.“

„Doufejme.“

11

TOLEDO, ŠPANĚLSKO

Smith vyrazil z Madridu po dálnici N401 na jih směrem k Toledu. Jak Klein slíbil, domácí adresa toho Baska, mapa a popis cesty ho čekaly na de Gaulleově letišti. Malý renault z půjčovny hladce ujížděl mezi zvlněnými zelenými poli, plnými dlouhých odpoledních stínů. Smith stáhl okénko, položil ruku na rám a pustil dovnitř teplý vítr, který mu cuchal vlasy. Obloha nad krajem La Mancha, kde Cervantesův smutný rytíř bojoval s větrnými mlýny, byla nekonečná a modrá. Na venkov a zhrzeného Dona Quijota však brzy přestal myslet. Musel bojovat s vlastními větrnými mlýny, které byly až příliš skutečné.

Při jízdě si neustále uvědomoval, že se na něj mohl někdo pověsit. Aut na silnici však bylo poskrovnu, přijížděla a zase mizela, jak by se dalo očekávat. Smith si začínal myslet, že ho nikdo nesleduje. V duchu se vrátil k novinovým článkům o výpadcích elektronických systémů, které si pročítal v letadle z Paříže. Ve srovnání s podrobnostmi, které mu vylíčil Fred, byly články strohé a chyběla v nich jakákoli zmínka o tom, že rozsáhlé problémy jsou pravděpodobně dílem hypermoderního počítače. Americká vláda to zatím úspěšně držela pod pokličkou.

Články sice byly neúplné, i tak však působily dost hrozivě a depresivně, zvlášť když Smith věděl, co znamenají. Jak o nich přemítal a uvažoval, co asi zjistí v Toledu, starověké město se mu zjevilo před očima. Zvedalo se na pláni před ním. Nad střešními taškami jeho rozeklané siluety se majestátně tyčily věže katedrály a pevnost Akázar. Smith četl, že počátky Toleda se ztrácejí kdesi v před-římských dobách Keltů. Když ve druhém století před naším letopočtem dorazili Římané, udělali z něj na sedm století své město. Jejich nadvládu ukončili až barbarští Visigóti, kteří zde vládli další dvě století až do roku 712.

Tehdy podle legendy král Rodrigo vztáhl svou chlípnou ruku na Florindu, dceru hraběte Juliana, kterou viděl koupat se nahou v řece Tajo. Rozlícený otec nepředal záležitost soudnímu dvoru, ale okamžitě zajel k Arabům pro pomoc, pitomec jeden. Ti už stejně plánovali invazi, a tak mu rádi vyhověli. Toledo tedy znovu přešlo do jiných rukou a vyrostlo z něj kosmopolitní a osvícené maurské centrum. Pod vládu Španělů se vrátilo v roce 1085, kdy ho dobyl kastilský král.

Město se tyčí na kopci vysoko nad řekou, která ho obtéká ze tří stran. Je to v podstatě přírodní pevnost. Stačilo postavit dvě zdi na odhalené severní straně a ve své době byla téměř nedobytná. Pozdější růst se odehrával za nimi a také směrem na jih, na druhé straně řeky - slovo „pozdější“ znamená všechno postavené za posledních tři nebo čtyři sta let.

Smith pokračoval o něco širšími ulicemi a blížil se k severním hradbám. Za neustálého rozhlížení nakonec vjel do starého města kamennou branou de Bisagra z devátého století a pustil se do bludiště úzkých klikatých ulic a uliček, které se nepravidelně vinuly směrem k velké pýše města, gotické katedrále, a jeho stejně velké bolesti, pevnosti Akázar, téměř zničené za občanské války a poté přestavěné.

S pomocí podrobné mapy se pozorně díval po orientačních bodech, které by ho zavedly k domu hledaného Baska. V soumraku, který se snášel na město, po chvíli zabloudil. Otočil auto, ale brzy zjistil, že řada uliček je příliš úzká a vjezdu vozidel brání železné sloupky. Do většiny ulic se auto sice vešlo, ale jen tak tak. Prodíral se s renaultem kupředu. Lidé mu uhýbali z cesty a tiskli se do výklenků, aby mohl projet. Budovy, památníky, náměstí, kostely, synagogy, mešity, obchody, elegantní restaurace a obytné domy -mnohé ještě z období středověku - naplňovaly každičký centimetr tohoto členitého výběžku. Byla to úžasná scenérie, ale také nebezpečná. Poskytovala totiž příliš možností pro napadení ze zálohy.

Bask bydlel v činžovním domě poblíž Cuesta de Carlos V., ve stínu samotného Akázaru, těsně pod vrcholkem Toleda. Popis cesty přiložený k mapě obsahoval varování, že budova se nachází ve velice strmé uličce, kam neprojede ani to nejmenší auto. Zaparkoval dva bloky od cíle a dál šel po svých. Držel se přitom ve stále temnějších stínech. Vzduchem se neslo množství jazyků celého světa. Turisté proudili směrem ke krásnému starému městu a spouště fotoaparátů cvakaly.

Jakmile Smith spatřil dům před sebou, zpomalil. Byla to typická cihlová třípatrová budova se střechou do mírné špičky, pokrytou červenými taškami. Okna a dveře tvořily prosté otvory v cihlách, vsazené hluboko dovnitř. Na každé patro připadala pouze dvě okna. Jak procházel kolem, všiml si, že hlavní dveře jsou otevřené. V úzké vstupní hale se svítilo a bylo vidět úzké schodiště. Bask si údajně pronajímal byt v prvním patře.

Pokračoval až na konec bloku, kde se nacházelo náměstíčko lemované krámky a bary. Ústily do něj ulice ze čtyř směrů. Zastavil se na zahrádce jedné z kaváren a posadil se ke stolku čelem k ulici. Vzduchem se linula vůně koření - kardamonu, zázvoru a chili. Odsud měl dobrý výhled na Baskův dům. Objednal si pivo a tapas a čekal. V jednom z blízkých klubů začala vyhrávat kapela. Ke Smithovým uším doléhala temperamentní merenga, která pocházela z Dominikánské republiky, bývalé španělské kolonie. Pulzující hudba naplňovala noc. Jedl, pil a pozoroval. Zdálo se, že si ho nikdo příliš nevšímá.

Nakonec spatřil, jak do otevřených dveří činžovního domu, kde se svítilo, vešli tři muži. Jeden z nich se velice podobal Baskovi na fotografii, která byla ve spisu Súreté. Měl stejné husté černé obočí, propadlé tváře a špičatou bradu. Zaplatil účet a vrátil se do úzké uličky. Padla noc. Po hrbolaté dlažbě se rozlévaly téměř neproniknutelné černé stíny. Jak tiše kráčel k činžovnímu domu, znovu měl pocit, že ho někdo sleduje. Zbystřil a zastavil se v hlubokém stínu jednoho ze stromů.

V tom se jakoby odnikud zjevila pistole. Její chladná hlaveň se přitiskla ke Smithově šíji. Ochraptělý hlas španělsky zašeptal: „Dostali jsme varování, že se tady možná ukážete.“

Úzkou uličkou sice procházelo několik lidí, ale Američan s pistolníkem stáli na místě, kde je téměř nebylo vidět. Pouličních lamp bylo ve starém městě málo a navíc daleko od sebe.

„Vy jste mě čekali?“ zeptal se Smith španělsky. „To jsou věci. Černý plamen vstal z mrtvých a chce se mstít.“

Hlaveň se mu zaryla hlouběji do krku. „Teď přejdeme ulici a půjdeme do dveří, které jste pozoroval.“ Zvedl malou vysílačku, kterou Smith zahlédl koutkem oka, a promluvil do ní. „Zhasněte. Vedu ho dovnitř.“

V té chvíli měl terorista roztříštěnou pozornost: myslel na zajatce a zároveň udílel rozkazy. Když Bask vypnul vysílačku, Smithovi došlo, že nemá příliš na vybranou. Musel to risknout.

Vší silou udeřil muže loktem do břicha a skrčil se. Ozvalo se tiché plivnutí. Terorista stiskl spoušť. Měl pistoli s tlumičem, takže rána zanikla ve zvucích hudby a ruchu náměstí. Kulka mu prolétla nad zády a cinkla o dlažbu. Než se střelec stačil vzpamatovat, Smith dokončil útok. Vymrštil levou nohu dozadu a zasáhl muže do brady. Ozvalo se zachroptění. Chlap padl k zemi.

Smith zkontroloval jeho životní funkce: nebyl mrtvý, jen v bezvědomí. Zvedl z dlažby Walther, kvalitní německou pistoli, a přehodil si bezvládné tělo přes rameno. Muži v domě dostali echo, a tak bylo jasné, že se brzy půjdou podívat ven. Smith spěchal ulicí s mrtvou vahou na zádech zpátky k autu. Když složil teroristu na sedadlo spolujezdce, muž se zachvěl a zasténal.

Smith oběhl auto a skočil za volant. Vtom spatřil záblesk. Znovu ten chlap. Probral se a máchl nožem. Ale byl zesláblý, a tak ho Smith bez potíží odrazil a pak se v přítmí auta zadíval do jeho černých očí.

„Bastardo!“ zachrčel muž.

„A teď si promluvíme,“ oznámil mu Smith španělsky.

„To těžko.“ Měl neoholenou tvář a v očích divoký pohled. Rychle mrkal, jako by se horečně snažil přemýšlet.

Jon si ho prohlížel. Byl mladý, měřil přes sto osmdesát centimetrů a byl svalnatý, skoro jako kulturista. Měl hustou kštici černých vlnitých vlasů. Vousy a urostlá postava zastíraly jeho skutečný věk. Smith ho odhadoval na dvacet. Z pohledu střední americké třídy to byl mladík, ale ve světě teroristů už plnohodnotný dospělý.

Mladý muž vykulil oči a hned je zas přimhouřil. Roztřeseně zvedl ruku a poškrábal se na bradě. „Chcete mě taky zavraždit?“

Smith tu otázku přešel bez povšimnutí. „Jak se jmenuješ?“

Mladík chvíli přemýšlel a pak nejspíš usoudil, že to klidně může prozradit. „Bixente. Jmenuju se Bixente.“

Příjmení mu neřekl, ale Smith to toleroval. Rukou, v níž nedržel pistoli, přitlačil nůž k jeho bradě, až se čepel dotkla kůže. Mladík sebou škubl a ucukl hlavou.

„Jméno pro začátek ujde,“ řekl mu Smith. „Pověz mi o Černém plameni.“

Ticho. Bixente se třásl. Najednou vypadal mladší.

Smith zatlačil na ostří. Jednou s ním přejel tam a zpět a zajatec zase ucukl.

Smith ho ujistil: „Nechci ti ublížit. Jen si přátelsky popovídat.“

Bixente zkřivil tvář a Smithovi se zdálo, že svádí vnitřní boj. Oddálil čepel od mladíkovy kůže. Byla to hra, ale psychologie je někdy mocnější než síla. Držel nůž ve vzduchu, aby ho Bixente dobře viděl, a řekl: „Podívej, jde mi jen o jistou informaci. Stejně jsi moc mladý, abys v tom všem jel. Pověz mi něco o sobě. Jak ses zapletl s Černým plamenem?“ Spustil nůž dolů.

Muž nemohl odtrhnout pohled od čepele. Pak zvedl oči. Vypadal zmateně. Tohle nečekal. „Zabili mi… bratra,“ přiznal.

„Kdo ti zabil bratra?“

„Vězeňská stráž… v kriminále.“

„Tvůj bratr byl vůdce Černého plamene?“

Bixente přikývl.

„Takže ty chceš být jako bratr. Bojovat za baskickou vlast.“

„Můj bratr byl voják,“ pravil Bask s hrdostí v tváři i hlase.

„A ty se mu chceš vyrovnat.“ Jon pochopil. „Kolik ti je? Devatenáct? Osmnáct?“

„Sedmnáct.“

Smith potlačil vzdychnutí. Byl ještě mladší, než si myslel. Velké děcko. „Až budeš starší, můžeš se v důležitých věcech rozhodovat, jak chceš, třeba i hloupě. Ale teď ještě ne. Zneužívají tě, Bixente. Vsadím se, že nejsi z Toleda.“

Mládenec jmenoval jednu zapadlou vesničku na severu Španělska, baskickou baštu, proslavenou ovcemi, psy a horskými pastvinami.

„Jsi pasák ovcí?“

„No… ano, tak mě vychovali.“ Odmlčel se. V jeho hlase zazněl náznak stesku. „Bavilo mě to.“

Smith si ho měřil pohledem. Byl silný a urostlý, ale nezkušený. Ideální kandidát pro extremisty. „Jde mi jen o tvoje kolegy. Chtěl bych si promluvit, nic víc. Až skončíme, můžeš odjet domů. Zítra už budeš v bezpečí.“

Bixente se přestával třást, i když nic neříkal.

„Kdy Černý plamen obnovil činnost?“ Podle spisu se úřady o organizaci přestaly zajímat poté, když její vůdcové skončili na hřbitově nebo za mřížemi.

Bixente provinile sklopil oči. „Když se Elizondo vrátil z vězení. Z bývalých šéfů zůstal jen on. Všichni ostatní jsou buď mrtví, nebo pořád sedí. Svolal si všechny členy a nabral pár nových.“

„Proč si Elizondo myslel, že výbuchem Pasteurova ústavu pomůže boji za baskickou nezávislost?“

Bývalý pasáček nezvedal oči. „Nikdy mi toho moc neřekli, a Elizondo už vůbec ne. Ale slyšel jsem, jak se bavili, že dělají pro někoho, kdo jim dá fůru peněz na další boj.“

„Někdo jim zaplatil, aby vyhodili do vzduchu Pasteurův ústav a unesli Thérese Chambordovou?“

„Asi jo. Aspoň jsem si to domyslel z toho, co jsem zaslechl.“ Mladík vzdychl. „Spousta kluků to nechtěla udělat. Kdyby šli znova do akce, tak jedině pro Euskadi. Ale Elizondo řekl, že válka stojí hromadu peněz, a proto jsme taky poprvé prohráli. Jestli chceme bojovat o Euskadi znovu, potřebujeme prachy. Odstřelit barák v Paříži by se navíc hodilo. Ve Francii teď žije hodně našich lidí. Bratři a sestry na druhé straně hor by dostali signál, že je voláme k sobě a že společně můžeme vyhrát.“

„Kdo najal tvého šéfa k útoku na Pasteurův ústav? Proč?“

„To nevím. Říkal, ať se na nic neptáme. Bylo to tak lepší. Stejně jsme to všechno dělali kvůli penězům a kvůli Euskadi, a čím míň jsme o tom věděli, tím líp. Nebyl to náš problém. Nevím přesně, s kým se dal dohromady, ale jedno jméno jsem zaslechl… Štít půlměsíce nebo tak nějak. Nevím, co to znamená.“

„Neslyšel jsi, proč unesli tu ženu a kam ji odvlekli?“

„Ne, ale myslím, že asi bude někde blízko. Nevím to jistě.“

„Zmínil se někdo z nich o mně?“ zeptal se Smith.

„Zumania říkal, že jste v Paříži zabil Jorgeho. Usoudili, že možná přijedete do Španělska, protože Jorge udělal chybu. A pak Elizondo od někoho dostal echo, že byste mohl přijet přímo do Toleda. Měli jsme se připravit.“

„Jorgeho pistole měla rukojeť v kůži?“

„Ano. Kdybyste ho nezabil, udělal by to možná sám Elizondo. Neměl si nikam dávat náš znak, a už vůbec ne na pažbu bouchačky. Elizondo by se to nedozvěděl, kdyby mu to Zumania potom neřekl.“

Což znamenalo, že se ho neobávali, nebo o něm možná ani nevěděli, dokud se nepřipletl k únosu Thérese Chambordové.

Zamračil se na Bixenteho, který stále klopil oči a měl svěšená ramena.

„Jak jsi mě poznal?“ zeptal se Smith.

„Poslali vaši fotografii. Slyšel jsem, jak se o vás baví. Jeden z našich lidí v Paříži vás viděl, nebo o vás slyšel, nebo vás sledoval, co já vím. Poslal nám tu fotku.“ Mladík se tvářil nešťastně. „Chtějí vás zabít. Kazíte jim plány. Nic víc nevím. Říkal jste, že mě pustíte. Můžu už jít?“

„Dočkáš se. Máš peníze?“

Bixente překvapeně zvedl oči. „Ne.“

Smith vytáhl ze saka peněženku a podal mu sto amerických dolarů. „Tohle ti bude stačit na cestu domů.“

Mladík si vzal peníze a zastrčil si je do kapsy. Původní strach už z něj téměř vyprchal, ale ramena měl pořád svěšená a tvářil se provinile. Mohl by varovat své přátele, o což Smith rozhodně nestál.

Smith se na něj obořil: „Zapiš si za uši, že ten útok a únos byly jen pro prachy, a ne pro baskickou nezávislost. A protože jsi mě neodvedl do baráku, hrozí ti daleko větší nebezpečí od nich než ode mě. Jestli se k nim zkusíš vrátit, budou tě podezírat. Možná se rozhodnou tě zabít. Musíš se nějakou dobu skrývat.“

Mladík ztěžka polkl. „Půjdu do hor nad naší vesnicí.“

„Dobře.“ Smith vytáhl z kufru nylonový provaz a leukoplast. „Svážu tě, ale nechám za tebou nůž, aby ses mohl vyprostit. Chci ti jen dopřát trochu času na přemýšlení. Snad ti dojde, že ti radím dobře.“ Smith potřeboval čas i pro sebe. Co kdyby si to nedochůdče rozmyslelo a pokusilo se o návrat k teroristům?

Mladík neochotně přikývl. Smith ho svázal, zalepil mu ústa a zastrčil nůž pod zadní sedadlo. Předpokládal, že mu bude trvat aspoň půl hodiny, než se dostane za sedadlo, vytáhne nůž a přeřeže provazy. Zamkl auto, uložil kufr, laptop a plášť do zavazadlového prostoru, strčil si klíčky do kapsy a rychle vykročil pryč. Pokud byla Thérese Chambordová někde poblíž, nemusel být daleko ani prototyp molekulárního počítače.

12

Noc proměnila krásné město v působivou historickou kulisu plnou černých stínů a žlutého světla lamp. Letním vzduchem se nesla španělská hudba. Smith vešel na malé náměstí, kde předtím stál, a pozoroval dům. Měl v plánu zabočit do postranní uličky, odkud by měl jiný pohled. V tuto pozdní hodinu davy lidí prořídly a z Toleda se stávalo úplně jiné město, tiché a klidné. Největší skvosty jeho bohaté architektury se koupaly v záři reflektorů, jako by vypadly z jednoho z El Grekových obrazů zalitých měsícem.

Když však vyšel z náměstíčka, spatřil čtyři muže, kteří se náhle vynořili ze změti ulic a průchodů. Jednoho z nich, tlustého a podobaného, okamžitě poznal. Viděl ho té noci, kdy unesli Thérese Chambordovou. Byl mezi nimi i muž, který připomínal Baska zadrženého v Paříži. Smith ho identifikoval na fotografii. Černý plamen. Šli po něm.

Když ho čtyři baskičtí zabijáci obstoupili, zvýšil hlas, aby měl jistotu, že ho uslyší. „Kdo z vás je Elizondo? Chci si jen promluvit. Bude vás to zajímat. Popovídáme si, Elizondo!“

Žádný z nich nezareagoval. Tvářili se sveřepě a blížili se k němu. Pistole drželi hodně nízko, aby je mohli v mžiku použít a začít střílet. Kolem nich se rýsovaly historické budovy jako zlí duchové z jiného světa.

„Už ani krok,“ varoval je Smith a vytáhl devítimilimetrovou pistoli s tlumičem.

Zbraň je však nezastavila. Zpozorněli, ale kráčeli dál a stahovali kolem něj smrtící smyčku. Po očku přitom sledovali postaršího šlachovitého muže, který měl na hlavě červený baskický baret. Čekali na jeho rozkaz.

Smith si čtveřici prohlížel ještě další sekundu a zvažoval své šance. Za zvuků ryčné merengy se otočil na podpatku a rozběhl se. Vtom se na scéně objevil pátý muž. Byl starší. Vykročil z průchodu asi deset metrů před ním a zastoupil mu cestu. Po dlažbě za jeho zády se blížily rychlé kroky teroristů. Smith s rozbušeným srdcem vklouzl za roh první z uliček a bezhlavě pádil před pronásledovateli.

Vysoký anglikánský kněz se skrýval ve výklenku dveří zavřeného estanco, krámku s tabákem, z nějž se linuly nasládlé vůně zboží. V černém rouchu ho ve tmě nebylo téměř vidět. Upozorňoval na něj jen slabý odraz světla od bílého stojacího límečku.

Sledoval ty muže od domu Baska zadrženého v Paříži. Když se schovali do skrýše, bezbožně zamumlal: „Kurva! Co to vyváděj?“ Kdyby šel někdo kolem, asi by ho to zaskočilo, ne-li pohoršilo. Falešný duchovní doufal, že bude pozorovat schůzku, z níž se dozví to, kvůli čemu do Toleda přijel. Žádná schůzka se však nekonala. Elizondo Ibarguengoitla - baskický radikál, kterého poznal v Paříži - ho nejdřív zavedl do San Sebastianu a pak sem do Toleda, ale po unesené ženě nebylo ani památky. Ani po důkazu podezření, které měli šéfové duchovního.

Pomalu ztrácel nervy. Celé to byl nesmysl. A navíc nebezpečný nesmysl. Právě proto měl u sebe ještě bezbožnější předmět - devítimilimetrovou pistoli glock s tlumičem.

Tentokrát čekal jen krátce. Z náměstí vyběhl urostlý muž atletické postavy.

„Doprdele!“ zabručel falešný duchovní překvapeně.

Krátce poté se na ulici zjevila i pětice Basků, jeden po druhém. Všichni drželi u boku pistoli připravenou k použití, ale tak nenápadně, že téměř nebyla vidět. Duchovní vykročil z úkrytu.

V polovině uličky se Smith přitiskl zády ke stěně. V obou rukou pevně svíral pistoli SIG Sauer. Soustředil se na ústí uličky, do níž právě vešel. Trojice turistů - dobře oblečený muž a dvě mladé ženy - protančila kolem něj v rytmu pulzující hudby. Dobře se bavili a vůbec si nevšimli dramatu, které se vedle nich odehrávalo.

Po chvíli zmizeli z dohledu a Smith čekal dál. A dál. Bylo to jen několik sekund, ale táhly se jako celá hodina. Když začala nová písnička, zpoza rohu vykoukl statný Bask. Zbraň i obličej se objevily zároveň. Američan vystřelil. Zamířil vysoko, protože nechtěl zasáhnout náhodného chodce. Tlumená rána zanikla v hlasité hudbě. Kulka se zaryla přesně tam, kam chtěl - do zdi nad Baskovou hlavou.

Na zabijáka se v obláčku kouře snesly ostré úlomky cihel. Vyjekl a uskočil, jako by dostal ránu bičem. Smith se pochmurně usmál. Pak se rozběhl.

Neozývaly se za ním žádné výstřely. Zahnul do příčné uličky a opět se přitiskl zády ke zdi. Hlava ani pistole se tentokrát za rohem neobjevily. S úlevou se rozběhl do prudkého kopce. Za neustálého rozhlížení se proplétal džunglí opuštěných průchodů. Stoupání se postupně zmírňovalo a hudba v pozadí slábla. Posledních pár not znělo zlověstně, snad až výhrůžně.

Celý zpocený utíkal dál. Cestou potkal muže, který si před sebou kopal kámen a vrávoral, jako by vypil příliš mnoho vína. Opilec zvedl hlavu a zíral na uříceného muže jako na zjevení. Pak se prudce odvrátil a odklopýtal pryč.

Když Smith nespatřil žádného z teroristů, začal doufat, že je setřásl. Chtěl počkat a pak se vrátit k jejich domu. Ještě jednou se ohlédl. Očekával, že průchod bude prázdný. Vtom však zaslechl zřetelné plivnutí pistole s tlumičem a v témže okamžiku mu kolem tváře prolétla kulka. Z místa ve zdi, kde střela skončila, se odloupla omítka. Následovala další tlumená rána a po ní pronikavé zasvištění, jak se olovo odrazilo od zdi na dlažbu a nakonec se s cinknutím zakouslo do rohu budovy.

V té době už ležel na břiše a zvedl se na loktech. Dvakrát vystřelil na nejasné obrysy v temnotách.

Ozval se srdceryvný výkřik. V tmavé stísněné ulici byl opět sám. Jednoho z nich určitě zasáhl.

Ale tak docela sám nebyl. Na opuštěné ulici necelých třicet metrů od něj ležel stín temný jako sama noc. Smith se zvedl ze země a v přikrčení se k němu opatrně přiblížil. Rozeznával statnou mužskou postavu s roztaženýma rukama. V měsíčním světle se na dlažbě blyštila kaluž čerstvé krve. Prázdné oči slepě civěly k nebi. Smith ho poznal - byl to ten podsaditý podobaný muž, kterého poprvé zahlédl v Paříži. Teď byl mrtvý.

Zaslechl slabé zakřupání na kočičích hlavách a zvedl oči. Blížili se k němu zbylí teroristé.

Vyskočil a rozběhl se změtí uliček v husté zástavbě domů, skrze niž si musely složitě prokousávat cestu i ty nejužší průchody. Přeběhl širší ulici, kde postávala skupinka turistů. Natahovali krk, dívali se vzhůru a obdivovali řadu prostých domů postavených ve středověku pro obyčejné měšťany. Poblíž skupinky číhali dva teroristé a pročesávali pohledem okolí. Jelikož se nedívali na domy jako ostatní, byli nápadní jako vlci na sněhu.

Smith se otočil a znovu vyrazil. Vzápětí uslyšel jejich výkřiky. Zběsile se hnal k další ulici, když do ní z druhého konce vjelo auto. Jakási rodinka uskočila do výklenků dveří, aby ji sportovní fiat nepřejel. Baskové byli velice blízko. Zastínil si volnou rukou oči a zoufale se rozběhl přímo k vozu, jehož reflektory ho téměř oslepovaly.

Smith varovně zařval. Uslyšel skřípění brzd a ucítil čpavý zápach spálené gumy. Fiat prudce zabrzdil necelé tři metry od něho. Nezastavil se, skočil na kapotu a přeběhl po střeše a kufru. Měl co dělat, aby ve sportovních botách na lesklém laku neuklouzl. Když přistál za zádí auta, byl zmáčený potem. Nepřestával však utíkat.

Kulky svištěly kolem něj. Házel sebou a kličkoval, aby se jim vyhnul. Těžce oddychoval a všechny svaly měl napjaté k prasknutí. Zbloudilá střela zasáhla okno nad jeho hlavou. Sklo se vysypalo. Jakási žena vykřikla a dítě se dalo do pláče. Smith slyšel ječeni Basků. Také přebíhali fiat, ale klouzali přitom a padali. Poslední, co z uličky zaslechl, bylo jejich dupání. O bezpečí si mohl nechat leda zdát a o Thérese Chambordové ani o molekulárním počítači se nedozvěděl vůbec nic. Zatracená situace.

Vztekle znovu změnil směr a vběhl do novějších ulic, které už poklidně dřímaly. Horečně se rozhlížel. Nakonec před sebou spatřil otevřené prostranství s jasným světlem a zaslechl smích a hovor.

Zpomalil a snažil se popadnout dech. Opatrně se přikradl blíž a uvědomil si, že je to náměstí del Conde. Na jeho druhé straně se nacházelo El Grekovo muzeum. Byla to Judería, stará židovská čtvrť v jihozápadní části města, těsně nad řekou. Nikoho podezřelého neviděl, bylo mu však jasné, že teroristé nemohou být daleko. Elizondo by se tak lehce nevzdal. Toledo je sice poměrně velké, ale také sevřené. Nikam to není příliš daleko.

Potřeboval nepozorovaně proklouznout náměstím. Nápadný spěch by upoutal pozornost. Únava mu vnukla nápad. Pomalu a uvolněně vykročil a co nejvíc se přitom držel ve stínu. Nakonec došel k řadě turistů, kteří obdivně zírali na zavřené muzeum, jež uchovávalo některé ze slavných El Grekových obrazů. Turisté mumlali a ukazovali si na jeho zajímavé rysy. Smith se zatím prosmýkl za jejich zády.

Když dorazil na Calle San Juan de Dios, kde už bylo turistů méně, konečně popadl dech. Věděl však, že to šílené tempo příliš dlouho nevydrží. Běhání po kopcích bylo vyčerpávající i pro trénovaného člověka jako on. Rozhodl se to risknout a zůstat na větší ulici. Pozorně si prohlížel každou křižovatku, než ji přešel…, a pak dostal nápad.

Před sebou měl muže s fotoaparátem na krku. Zdálo se, že hledá nějakou místní zajímavost. Lehkým krokem vešel do jedné z uliček a vytrvale otáčel hlavu nalevo napravo, nahoru i dolů. Hledal ten správný snímek. Byl přibližně stejné výšky a postavy jako Smith.

To byla šance. Chlapík vešel do další ulice, která nebyla o moc širší než průchod. Všude ticho, nikdo na obzoru. Až v poslední chvíli zaslechl, že za ním je Smith.

Pootočil se. „Hej!“ zaprotestoval anglicky. „Kdo jste? Co to..?“

Smith mu přiložil k páteři tlumič pistole. „Ticho. Jste Američan?“

„To si…“

Znovu ho dloubl pistolí. „Tiše.“

Muž začal šeptat, ale vztek ho nepřešel, „…pište, že jo! Toho budete litovat!“

Smith ho uťal: „Potřebuju vaše šaty. Svlíkněte se.“

„Moje šaty? Vy jste snad zešílel. Co si to…“ Otočil se tváří k násilníkovi. Upřel pohled na SIG Sauer a po tváři mu přelétl strach. „Ježíšikriste, co vy jste zač?“

Smith zvedl tlumič k jeho hlavě. „Ty hadry. Tak bude to?“

Turista se beze slov svlékl do spodního prádla. Nespouštěl přitom oči ze Smithe. Ten couvl a sundal si boty, košili i kalhoty, aniž by na krajana z Ameriky přestal mířit.

„Oblečte si jen moje kalhoty. Místo košile vám stačí tričko. Neměl byste vypadat jako já,“ poradil mu Jon.

Pobledlý muž si zapnul zip Smithových kalhot. „Vyděsil jste mě k smrti, šéfe.“

Smith už měl na sobě „vypůjčené“ tenisky, šedé kalhoty, modrou sportovní košili s havajským vzorem a baseballovou čapku s nápisem Chicago Cubs. „Až se budete vracet do hotelu, běžte trasou, kde uvidíte další lidi. Foťte a chovejte se normálně. Nic se vám nestane.“ Pak se rozběhl pryč. Když se ohlédl, muž pořád stál ve stínech budovy a zíral za ním.

Bylo načase, aby se z kořisti stal lovec. Pokračoval pomalým rovnoměrným tempem, které ho nevyčerpávalo, až znovu zaslechl hluk. Tentokrát se ocitl u chrámu San Juan de los Reyes, který byl postaven jako posvátné pohřebiště králů a královen Kastilska a Aragonska. Turisté, kteří si zaplatili noční prohlídku města, stáli před kostelem a fascinovaně si prohlíželi jeho stěny, bizarně ozdobené řetězy, v nichž Maurové za své vlády drželi křesťanské vězně.

Smith obešel svatou budovu a vešel velkými otevřenými dveřmi do krčmy. Sedl si ke stolu hned u vchodu, odkud měl dokonalý výhled na kostel. Vzal hrst papírových kapesníků, otřel si zpocenou tvář, objednal si café con leche a čekal. Teroristé znali směr jeho pohybu a určitě byli připraveni na to, že se vrátí zpátky. Nakonec ho najdou.

Ještě ani nestačil dopít kávu, když spatřil staršího šlachovitého muže v baskickém baretu. Procházel kolem ve společnosti druhého teroristy. Vytrvale otáčeli hlavou a hledali ho. Přelétli ho pohledem zcela bez povšimnutí. To dělá ta modrá havajská košile, pochvaloval si Smith.

Vstal, hodil na stůl eura za kávu a vydal se za nimi. Na druhé straně kostela je však ztratil. Zaklel pod vousy a ostražitě našlapoval dál. Nemohli být daleko.

Nakonec vyšel na travnatý svah vysoko nad točitou řekou Tajo. Přikrčil se a chvíli se rozkoukával. Nalevo viděl siluety synagogy Del Transisto a židovské muzeum. Z druhé strany řeky, kde se nacházela modernější část města, na něj mrkaly svítící pokoje luxusního hotelu Parador. Travnatý násep, na němž stál, byl posetý křovisky. Řeka, stále vzedmutá po zimních deštích, tiše plynula hluboko dole. Tlumené hučení proudu varovalo před její silou.

Smith měl stále větší pocit naléhavosti. Kde jsou? Pak o něco níž vlevo zaslechl tichou konverzaci. Dva muži. Ozvalo se zachřestění kamínků a přidal se k nim další hlas. Nyní byli tři. Natahoval uši a snažil se zachytit, co říkali. Ucítil přitom mrazení i vzrušení -mluvili baskicky. I na tu dálku rozpoznal své jméno. Bavili se o něm, hledali ho. Stáli na svahu sotva třicet metrů od něj.

Od řeky se k nim škrábal čtvrtý muž. Když došel k trojici, opět vyřkl jeho jméno. A španělsky dodal: „Dole není. Viděl jsem, jak vyšel z hospody a pověsil se na Zumaniu s Iturbim. Musí tady někde být. Možná blíž k mostu.“

Následovala další diskuse, tentokrát ve směsici baskičtiny a španělštiny. Smith si dal dohromady, že Zumania a Iturbi prohledávali okraj města - právě tam mu zmizeli. Jejich šéf Elizondo se k nim přidal ze vzdálenější části proti proudu řeky. Usoudili, že Američan může být pořád nablízku.

Když se rozešli, aby důkladně prozkoumali terén, Smith se prodral trávou a pískem a vklouzl pod nízké větve vrby, které se skláněly směrem k řece. S nervy napjatými k prasknutí se přitiskl ke kmenu. Téměř nedýchal a svíral svůj SIG Sauer. Na chvíli byl v bezpečí.

*****

Když Mauritania dojedl večeři v La Venta del Alme, útulném hostinci na druhém břehu řeky Tajo naproti starému městu, vyšel na terasu nejlepšího toledského hotelu Parador Conde de Orgaz. Podíval se na hodinky. Pořád bylo dost času: odjezd měl být až skoro za hodinu.

Mauritania zvedl oči a kochal se pohledem na noční město. Staré Toledo se tyčilo nad řekou osvícenou měsícem v nádherné hře světel a stínů, jako by snad vypadlo z poetických Arabských nocí nebo nějaké perské milostné básně. Hrubá západní kultura s úzkým pojetím Boha a fádního spasitele Toledo vůbec nechápala. Jak by také mohla, když měnila ženu v muže, a tím ničila jak podstatu ženy, tak podstatu muže. Nikde to nebylo vidět víc než ve velkém Prorokově městě, kde všechny slavné památky byly k mání za peníze jako obyčejné cetky.

Popíjel a zálibně se díval na Toledo. Bylo to božské místo, živoucí připomínka slavné éry téměř před tisíci lety, kdy zde vládli Arabové, kteří uprostřed nevědomosti a prostopášnosti vytvořili pokojné centrum muslimského učení. Vzdělanost vzkvétala a muslimové, křesťané i Židé žili v harmonii a spolupráci, učili se navzájem svým jazykům a studovali svou kulturu a víru.

Ale teď je všechno jinak, pomyslel si zlostně. Křesťani a Židi prohlašují islám za barbarství a nejradši by veškeré stopy po něm vymazali z povrchu zemského. To se jim ale nepovede! Islám se znovu zvedne z popela a ovládne svět. Mauritania se o to postará.

Noční chlad byl čím dál nepříjemnější, a tak si muž zvedl límec kožené bundy. Dál přemítal o pokladech tohoto města, které nyní upadaly. Všichni do Toleda jezdili fotografovat a kupovat levné pozůstatky jeho minulosti. Měli peníze, ale ne duši. Málo lidí sem jezdilo za poznáním. Jen někteří se zamýšleli nad tím, čím Toledo kdysi bývalo, a chápali, jaké světlo sem přinesl islám v době, kdy křesťanská Evropa procházela nesnášenlivým obdobím temna.

A nevěřící netušili, proč je Mauritania nenávidí, chce je zničit a obnovit osvícenou moc islámu. Obnovit kulturu, v níž peníze a hamižnost nejsou ničím. Obnovit sílu, která zde vládla po celá staletí. Nebyl žádný fundamentalista, nýbrž pragmatik. Nejdřív chtěl dát za vyučenou Židům. Pak Američanům. Ti budou čekat v pořadí a potit se.

Mauritania si uvědomoval, že je pro obyvatele Západu záhadou. Spoléhal na to. Se svou jemnou tváří i rukama a kulatým tělem vypadal jako slabý a nemotorný člověk. Sám však znal pravdu, ukrytou hluboko v nitru: ve skutečnosti měl ohromnou sílu.

Nějakou chvíli ještě tiše stál na terase hotelového paláce, prohlížel si věžičku velké křesťanské katedrály a masivní věže pevnosti al-Quasr, kterou před téměř patnácti sty lety postavil jeho pouštní národ. Z jeho tváře čišel klid, uvnitř však cítil čím dal větší zlost, živenou staletími násilí. Jeho lidé znovu povstanou. Ale pomalu a opatrně, po malých krůčcích, které už brzy začnou úderem proti Židům.

13

Smith ležel pod vrbou nad řekou Tajo ozářenou měsícem a poslouchal. Teroristé přestali mluvit a město za jeho zády také utichalo. Dole zaskřehotal vodní pták a ozvalo se šplouchnutí.

Smith natočil pistoli směrem k vodě. Na břeh se škrábal jakýsi plavec. V měsíčním světle vypadal jako šedý duch. Další muž hlídkoval na kopečku pod ním. Ten z řeky něco zamumlal baskicky, přistoupil ke svému druhovi a oba pak zmizeli z doslechu.

Američan začal pomalu dýchat, vstal do podřepu a opatrně se kradl za teroristy, kteří pokračovali v prohledávání svahu. Nyní jich tam bylo pět. Mířili směrem k mostu de San Martin. Když se muž, který šel nejvýš, přiblížil k mostu, skupinka si vyměnila několik signálů. Vzápětí se všichni otočili a vyrazili dolů směrem k proudící řece. Smith se převalil za balvany a poškrábal si přitom lokty. Naštěstí to stihl dřív, než si ho stačili všimnout.

Na břehu řeky se teroristé přikrčili a radili se. Zaslechl jména Zumania, Iturbi a Elizondo. Nikomu z nich neviděl do tváře. Mluvili tiše rychlou baskičtinou a španělštinou. Smith zachytil jádro věci: Elizondo usoudil, že jestli tam Američan byl, nějak jim proklouzl a teď mířil zpátky do města, kde mohl všechno ohlásit na místní policii. To by pro ně bylo zlé. Byl to sice cizinec, ale se skupinou Basků by policisté jednali ještě méně přátelsky.

Zumania příliš nesouhlasil. Ještě chvíli se dohadovali a nakonec uzavřeli kompromis. Vzhledem k časové tísni Zumania, jakýsi Carlos a ostatní pročešou různá místa kolem města. Snad někde na Smithe narazí. Elizondo v honu pokračovat nebude, protože musí na mimořádně důležitou schůzku. Měla se odehrát na nějakém statku na druhé straně řeky.

Při zmínce o schůzce padla dvě slova, která ho zaujala - Štít půlměsíce. Pokud si to vyložil správně, Elizondo se měl na statku setkat se zástupci té skupiny. Musel jít pěšky, protože auta měli zaparkovaná příliš daleko.

Smithovy vyhlídky se zlepšily. Nehnutě ležel a snažil se ovládat netrpělivost. Muži právě domluvili poslední podrobnosti plánu a vykročili vzhůru směrem k městu. Kdyby se pustil za Elizondem přes most, dobře osvětlený pouličními lampami, Bask by si ho nejspíš všiml. Musel najít jinou cestu. Mohl ho sledovat zpovzdálí, ale tím by riskoval, že mu vůdce teroristů zmizí. To by bylo nemilé, protože si nemohl dovolit příliš se vyptávat domorodců. Potřeboval se dostat na druhou stranu řeky dřív, než Elizondo přejde most.

Když teroristé odešli, svlékl si košili a kalhoty, které sebral americkému turistovi. Vyskočil a rozběhl se ke břehu, kde šatstvo sbalil do ruličky. Připevnil si ji opaskem k týlu a začal se brodit řekou. Dával si dobrý pozor, aby moc necákal. Voda byla studená a páchla bahnem a tlejícími rostlinami.

Vklouzl do černé řeky. Začal plavat mocnými tempy s hlavou vysoko nad hladinou. Nořil ruce do vody a odhrnoval ji stranou. Myslel na Martyho, jak leží v bezvědomí v nemocnici v Paříži. Na muže a ženy, kteří zahynuli v Pasteurově ústavu. Na Thérese Chambordovou. Žije ještě vůbec?

Plný zlosti a obav usilovně plaval prsa. Když zvedl hlavu k mostu, uviděl Elizonda. Jeho rudý baret ve světle lamp křičel na dálku. Smith i Elizondo se pohybovali zhruba stejnou rychlostí. To nebylo nejlepší.

Smith už nemohl, ale nedalo se nic dělat. Potřeboval zrychlit. Kupředu ho poháněl adrenalin a také myšlenky na molekulární počítač. Dělal mohutná tempa, usilovně kopal do vody a sváděl boj s mírným proudem řeky. Podíval se nahoru. Terorista stále neochvějně kráčel po mostě, ale ne moc rychle, aby na sebe zbytečně neupozorňoval.

Američan byl o kousek vpředu. Pokračoval v plaveckém sprintu a napínal svaly, co mu síly stačily. Nakonec se vyškrábal na břeh a snažil se chytit dech. Nohy měl jako z gumy. Ale na odpočinek nebyl čas. Setřásl ze sebe vodu, navlékl se do šatů a projel si rukou vlasy. Pak se rozběhl do kopce, přeběhl ulici a skrčil se mezi dvěma zaparkovanými auty.

Stihl to včas. Elizondo právě vycházel z mostu. Na opálené tváři pod baretem měl zasmušilý a zlostný výraz. Vypadal jako člověk, který má velké starosti. Když zahnul doleva, Smith vyklouzl ze štěrbiny mezi auty a pustil se za ním. Bask ho vedl oblastí plnou půvabných venkovských domů, cigarrales, kde bydlela městská elita, a dál do kopce až za hotel Parador a pak kolem moderních obytných budov. Nakonec se ocitli ve volné přírodě, kde jim společnost dělaly jen hvězdy, měsíc a pole. Kdesi zabučela kráva.

Elizondo nakonec opět zabočil doleva, tentokrát na prašnou cestu. Během dlouhé pěší túry se několikrát ohlédl, ale jeho pronásledovatel vždy stačil uskočit za strom, keř či auto a skrýt se před jeho zkoumavým zrakem. Prašná cesta však byla příliš opuštěná a odlehlá. Poskytovala velice málo úkrytů. Smith vklouzl do lesíka, který lemoval cestu.

Protože jeho havajská košile měla krátké rukávy, odhalené paže měl brzy plné škrábanců. Ucítil protivnou vůni jakési noční květiny. Nakonec se prodral na konec lesíka a prohlížel si velkou mýtinu, která se před ním prostírala. Stály na ní stodoly, kurníky a také ohrada pro dobytek, která spolu se statkem tvořila velké písmeno L. Vše se strašidelně koupalo v měsíčním svitu. Smith si pomyslel, že má štěstí - dům tam byl jen jeden, nemohl se splést.

Prohlížel si vozidla. Na kraji otevřeného prostranství poblíž statku parkovala tři auta. Jedním z nich byl starý Jeep Cherokee, dvě další ho však upoutala - poslední model limuzíny mercedes v černé barvě a stejně velký nový kombík značky Volvo, taktéž tmavý. Farma vypadala skromně. Určitě nevynášela majiteli tolik, aby si mohl pořídit dvě nová drahá auta. Z toho Smith usoudil, že se Elizondo má setkat s více než jedním členem Štítu půlměsíce.

Když Bask dorazil ke vchodu, dveře se před ním otevřely dřív, než stačil zaklepat. Smith viděl, jak terorista zaváhal, rychle se nadechl a zmizel uvnitř. Američan v podřepu opustil lesní úkryt a vykročil směrem k rozsvícenému oknu na pravé straně domu. Když zaslechl pronikavé chroupání bot na štěrku, vklouzl za starý dub a napětím ani nedýchal. Zvuk se ozval z levé strany.

Zpoza rohu tiše vyklouzl drsný černoch v bílé róbě, jakou nosí Arabové žijící na poušti. Zastavil se sotva šest metrů od něj. V rukou svíral britskou útočnou pušku L24A1 ráže 5.56 mm a vpíjel se očima do tmy. Vypadal jako člověk zvyklý na zbraně a kočovný život. Pouštní bojovník, ale ne Arab, dokonce ani Tuareg či Berber. Možná Fulba z kmene divokých nomádů, kteří kdysi ovládali jižní okraj Sahary.

Za rohem vpravo dál od Smithe se zjevil druhý muž. Vešel do dvora statku se starým samopalem kalašnikov.

Smith se choulil pod stromem a ještě pevněji sevřel svou zbraň. Strážný s kalašnikovem se otočil a zamířil k ohradě. Smith si uvědomil, že bude procházet ani ne tři metry od něj. Vysoký beduín řekl něco arabsky. Muž se samopalem mu odpověděl a zastavil se. Byl tak blízko, že z něj bylo cítit cibuli a kardamon. Američan ležel bez hnutí a poslouchal, jak si muži dál povídají.

Rozhovor náhle skončil. Strážný vyzbrojený kalašnikovem se otočil a zamířil stejnou cestou zpátky. Prošel kolem rozsvíceného okna, které bylo Smithovým cílem, a zmizel v temnotách. Možná se vrátil na své stanoviště na zadní straně domu. Beduín v bílém plášti však zůstal stát jako socha. Jeho hlava se otáčela jako anténa radaru a pročesávala tmu. Muž nevědomky bránil Smithovi přiblížit se k domu. Ten si představoval, že tak nějak asi bojovníci z nitra Sahary drželi noční hlídku a na vysoké písečné duně čekali na cizí vojska, která udělala chybu a vpochodovala do pouště.

Beduín v bílém nakonec vykročil do dvora a obešel ohradu, kurníky s kuřaty i auta. Nepřestával se rozhlížet všemi směry. Pak se vrátil ke statku, u hlavních dveří se otočil a zacouval dovnitř. Byla to pozoruhodná - a varující - ukázka dvou špičkově vycvičených hlídek v akci. Téměř nic jim neuniklo.

Smith se rychle odplazil mýtinou zpátky do příkrovu lesíka. Prodral se vegetací a přeběhl otevřeným prostorem k zadní části statku, kde bylo méně světla i oken - jen tři a všechna s mříží. Po dalších deseti metrech si lehl na záda, položil si pistoli na prsa a posouval se směrem k oknu na levé straně. Po noční obloze nad ním rychle pluly šedivé mraky, zatímco zespoda se mu co chvíli zaryl do kůže ostrý kámen. Zaťal zuby.

Kdy se připlazil k domu, vstal a rozhlédl se po strážném se starým kalašnikovem. Nikde ho neviděl. Smith dál pátral ve tmě, až zaslechl hlasy a uviděl záři dvou cigaret. Na poli za domem stáli dva muži, za nimiž se rýsovaly mohutné stíny tří vrtulníků. Štít půlměsíce byl dobře organizovaný a vybavený.

Jiné stráže neviděl. Vstal a podíval se do prvního okna. Naskytl se mu běžný obrázek: osvětlená místnost a za otevřenými dveřmi naproti další osvětlená místnost. V té vzdálenější seděl v křesle Elizondo a nervózním pohledem sledoval postavu, která přecházela pokojem, objevovala se a znovu mizela za otevřenými dveřmi.

Malý podsaditý muž měl na sobě dokonalý tmavě šedý oblek anglického střihu. Jeho tvář byla hladká, kulatá a poněkud záhadná. Navzdory obleku nevypadal jako Angličan, ale Smith ho vůbec nedokázal zařadit. Na člověka ze severu Evropy měl cvalík příliš snědou pleť, ale zase světlejší než běžný Ital nebo Španěl. Neměl orientální či polynéské rysy. Nevypadal ani jako Afghánec, Pákistánec nebo obyvatel střední Asie. Možná Berber, usoudil Smith, když si vybavil beduínský plášť strážného, kterého předtím viděl.

Jon natahoval uši a uvědomil si, že poslouchá světoběžníka, který mluví řadou jazyků - francouzsky, španělsky, anglicky a bůhvíjak ještě. Zaslechl slova „Mauritania,“

„mrtvý“, „už žádné problémy“, „výborně“, „v řece“, „spolehněte se“ a nakonec „věřím vám“. Poslední větičku vyřkl Elizondo španělsky a vstal z křesla.

Mužík s kulatou tváři přestal přecházet místností a natáhl ruku. Bask mu jí potřásl. Zdálo se, že právě přátelsky stvrdili jakýsi obchod. Když šéf teroristů zmizel a Smith zaslechl, jak se otvírají a zase zavírají hlavní dveře, zamyslel se nad slovem „Mauritania“. Bavili se o někom z Mauretánie? Domníval se, že asi ano. Také si myslel, že to jméno řekl Elizondo. Podle tónu to pro něj byla dobrá zpráva.

Slovo Mauritania však mohlo označovat i místo, kam měl namířeno Štít půlměsíce nebo nedejbože Černý plamen.

Smith stále přemýšlel o Elizondovi a o tom druhém chlapovi. Přikrčil se a proklouzl nočními stíny k druhému oknu, které bylo také zamřížované. Vztyčil se a nahlédl dovnitř.

Pokoj byl malý a prázdný - ložnice s jednoduchou železnou postelí, ustlanou. Byl tam také noční stolek a židle. Na posteli ležel dřevěný tác s netknutým jídlem. Zaslechl z pokoje jakýsi hluk, ale z boku, kam nebylo vidět. Znělo to jako škrábnutí židle na podlaze. Přesunul se ke kraji okna a poslouchal kroky.

Kdosi se pomalu šoural k posteli. Američan pocítil rozrušení. Byla to Thérese Chambordová. Bál se, že je mrtvá jako její otec. Díval se na ni a na chvíli zapomněl dýchat.

Byla oblečená stejně jako naposledy, kdy ji viděl. Měla na sobě večerní šaty z bílého saténu, nyní však umazané od bláta a bez jednoho rukávu. I její půvabná tvář byla špinavá a navíc potlučená. Vlasy měla rozcuchané. Od jejího únosu uběhlo už nejméně čtyřiadvacet hodin a soudě podle vzhledu se věznitelům nejednou vzepřela. Vypadala starší, jako by ji poslední den připravil o mládí i životní elán.

Sledoval ji, jak ztěžka usedla na okraj železné postele. Znechuceně odsunula tác s večeří, předklonila se, opřela lokty o kolena a složila hlavu do dlaní. Dokonalý obraz zoufalství.

Smith se zadíval do tmy. Měl strach, aby ho některý ze strážných nepřekvapil. Bylo však slyšet jen tiché skučení větru ve vzdálených lesích. Nad jeho hlavou pluly mraky, která právě zakryly měsíc. Statek se zahalil do ještě hlubší temnoty. Vítaná pomoc proti odhalení.

Chtěl zaklepat na okno, hned se však zarazil. Dveře do pokoje se otevřely a do pokoje vešel malý podsaditý chlapík, kterého viděl přecházet předním pokojem a mluvit s Elizondem. Měl na sobě elegantní oblek šitý v Savile Row. Tvářil se sebejistě a vyrovnaně. Byl to člověk zvyklý vést ostatní. Muž pevných názorů, jimž neochvějně věřil. Na tváři měl úsměv, který se však vůbec neodrážel v očích. Smith si ho pozorně prohlížel. Ten neznámý byl pro skupinu v domě velice důležitý.

Když tlouštík vešel do pokoje, za jeho zády se objevila další postava. Smith na ni upřel zrak. Byl to starší vysoký muž. Měl ohnutá záda, jako by celý život mluvil s mnohem menšími lidmi nebo se hrbil nad stolem v kanceláři… nebo v laboratoři. Bylo mu něco přes šedesát, měl prořídlé černé vlasy, víc než z poloviny šedivé, a podlouhlou hubenou tvář plnou ostrých hran a rýh, jež s sebou neslo stáří. Ten obličej i typicky shrbený postoj znal Američan jen z fotografií, jimiž ho vyzbrojil Fred Klein, ale díky pumovému útoku na Pasteurův ústav se mu navždy vypálily do paměti.

Když vešel do pokoje, Thérese zvedla oči. Pravou rukou zašátrala za zády, až se zachytila železné konstrukce postele. I ona byla v šoku. Vysoký muž však nikoli. Dychtivě se k ní vrhl. Velký francouzský vědec doktor Emile Chambord pomohl dceři vstát a pevně ji sevřel v náruči.

DRUHÁ ČÁST

14

NA PALUBĚ LETADLOVÉ LODI CHARLES DE GAULLE, STŘEDOZEMNÍ MOŘE

Tři sta kilometrů na jiho-jihozápad od francouzského Toulonu plula tiše nocí atomová válečná loď Charles de Gaulle. Připomínala velkého mořského živočicha. Byla štíhlá, vznešená a nebezpečná. Měla rozsvícené jen provozní reflektory. Jaderné tlakovodní reaktory PWR K15 poháněly plavidlo stálou rychlostí dvaceti sedmi uzlů a zanechávaly za sebou duhově zbarvenou brázdu rovnou jako podle pravítka.

Charles de Gaulle byl nejnovějším a největším přírůstkem námořních sil západní Evropy. Zkušený pozorovatel by té středeční noci poznal, že se na palubě děje cosi závažného. Leteckou clonu ve vzduchu totiž tvořilo deset stíhaček Rafale M a tři letouny včasného varování E-2C Hawkeye, v překladu Sokolí oko. Obsluha raket země-vzduch Aster 15 a osmi automatických kanónů Giat 20F2 ráže 20 mm byla v plné pohotovosti.

V malé a důkladně zabezpečené konferenční místnosti v podpalubí sedělo pět vojáků v generálských uniformách armád klíčových zemí Evropské unie. S různým stupněm znepokojení poslouchali svého hostitele, jímž byl francouzský generál a zároveň zástupce vrchního velitele sil NATO v Evropě hrabě Roland la Porte. Mohutný a elegantní důstojník stál s ukazovátkem před velkou mapou Evropy a světle modrýma očima pozoroval své kolegy. Ani přitom nemrkl.

„Tady, pánové,“ řekl a poklepal ukazovátkem na mapu, „vidíte veškeré nadnárodní firmy na výrobu moderních vojenských zbraní a systémů, které se vyrojily po Evropě.“

K vlastní nelibosti k hostům hovořil anglicky, což byla urážka francouzštiny, historického jazyka diplomatů a mateřštiny západní civilizace. Byla však pravda, že víc než polovina vojenských vůdců Evropské unie nemluvila francouzsky tak dobře, aby mu rozuměla.

Generál tedy pokračoval anglicky, byť se zřetelným francouzským přízvukem. „BAE Systems v Anglii. EADS ve Francii, Německu a Španělsku. Finmeccanica v Itálii. Thales ve Francii a Británii. Astriům ve Švédsku, což je, jak jistě víte, společný podnik BAE a EADS. EMA v Británii a Itálii. Tyto korporace společně s dalšími vyrábějí letadlo Eurofighter, vojenskou transportní helikoptéru NH-90, bojový vrtulník Tiger, řízenou střelu s plochou dráhou letu Stormshadow a raketu typu vzduch-vzduch Meteor. V jednání je globální navigační systém Galileo a vzdušný monitorovací systém Sostar.“

Pro zvýšení důrazu la Porte poklepal ukazovátkem o dlaň. „Snad se mnou budete souhlasit, že je to impozantní ukázka úspěchů vzájemné spolupráce. Když k tomu přičteme nedávné vyjádření politické podpory pro sdružení všech našich výzkumných a vývojových prostředků do evropského zbrojního programu, který by se měl vyrovnat Washingtonu, vidíme vojenské mene tekel.“

Nastalo ticho. Muži se po sobě ostražitě dívali. Mlčení prolomil britský generálporučík sir Arnold Moore. Suše a úsečně se zeptal: „O co vám jde, Rolande? Tedy když necháme stranou zvýšení evropského obchodu na účet Spojených států.“ Moore měl tváře plné drobných vrásek, vysoké čelo a dlouhý orlí nos, který znalcům anglických dějin připomínal Jindřicha IV., prvního krále z rodu Lancasterů.

Francouzský generál na Brita souhlasně pohlédl. Ta otázka se mu zamlouvala. Doufal, že ji někdo položí. „Řeknu to jednoduše, sire Arnolde. Rychle se blížíme k okamžiku, kdy budeme schopni vytvořit plnohodnotnou evropskou armádu, tak silnou, že už nebude Američany vůbec potřebovat. Bude na nich naprosto nezávislá. Jsme připraveni převzít vůdčí roli, která nám právem náleží. Je to přímo naše povinnost.“

Španěl Valentin González ostražitě přimhouřil oči. Byl to uhlazený snědý muž s generálskou čepicí posazenou furiantsky na stranu. „Vy chcete ještě nějakou další armádu, kolego? Už dnes přece máme šedesát tisíc mužů v silách rychlé reakce. Jsou pod velením Evropské unie. Nedobýváte se do otevřených dveří?“

„Non!“ prohlásil la Porte. „To nestačí. Jednotky rychlé reakce slouží k nasazení při humanitárních, záchranných a mírových misích. A ani tak se neobejdou bez amerických zbraní, podpůrných a komunikačních systémů. Jinak by nemohly fungovat. A navíc mají málo lidí, aby zvládly vážnější problémy. Mně jde o plnou integraci armád všech našich členských zemí, o celé dva miliony vojáků. Jedině tak dosáhneme soběstačného pozemního vojska, námořnictva i letectva.“

„Ale k čemu to bude, Rolande?“ chtěl vědět sir Arnold. Založil ruce na prsou a zamračil se. „Nejsme snad všichni spojenci v NATO a nejde nám o mír ve světě? V řadě věcí spolu soutěžíme, to jistě, ale máme přece společné nepřátele.“

„Naše zájmy se vždycky neshodují se zájmy Spojených států.“ La Porte přistoupil blíž ke skupině. Jeho rozložitá postava působila až hrozivě. „Dokonce bych řekl, že jsou hodně rozdílné, jak se snažím Unii už pár let přesvědčit. Evropa je příliš velká na to, aby byla pouhým satelitem Spojených států.“

Arnold měl co dělat, aby se neušklíbl. „Připomeňte to u vás doma ve Francii, Rolande. Tahle supermoderní válečná loď má přece parní katapulty a brzdicí lana z Ameriky, protože nikde jinde se nevyrábějí. A monitorovací hawkeye, které nám krouží nad hlavou, jsou taky ze Spojených států. Takže v tom bude menší háček, co říkáte?“

Ital Ruggiero Inzaghi pozorně naslouchal. Měl velké hnědé oči, tvrdé jako křemen, a široká ústa, jako vždy pevně sevřená do nekompromisní linky. Celou dobu upíral pohled na velkého Francouze, nyní se však obrátil k Angličanovi. „Myslím, že la Porte má v něčem pravdu. Američani často smetou naše okamžité i dlouhodobější potřeby ze stolu, zvlášť když se neslučují s tím, co chtějí oni.“

Valentin González pokýval na Itala prstem. „Zapomněl jste na váš vlastní problém, který jste měli před pár lety v Albánii, Ruggie? Pokud si vzpomínám, o tak bezvýznamnou věc tehdy neměla zájem nejen Amerika, ale ani zbytek Evropy.“

Generál Inzaghi odsekl: „S plně integrovanou evropskou armádou bychom se určitě navzájem podpořili.“

„Jako státy dnešních USA, které se kdysi tak nenáviděly, že mezi sebou vedly dlouhou a krvavou občanskou válku,“ poznamenal la Porte. „Pořád tam jsou názorové rozdíly, ale ve významných otázkách se shodnou. Pánové, uvažte, že my Evropané máme o třetinu větší ekonomiku než Spojené státy a většina našich obyvatel je na tom líp i v oblasti lékařské péče, vzdělání a sociálních otázek. Je nás víc a máme se líp. Ale přesto nemůžeme sami provést zásadní vojenskou operaci. To se jasně promítlo v naší neschopnosti zvládnout krizi na Balkáně. Museli jsme zase s prosíkem do Washingtonu. Je to ponižující. Chceme zůstat navždycky v roli nevlastních dětí národa, který nám vděčí za svoji vlastní existenci?“

Jediným mužem v jednací síni, který se nezapojil do diskuse, byl generál bundeswehru Otto Bittrich. Zdálo se, že dává přednost sledování a naslouchání. Jeho vyzáblá tvář měla jako obvykle zamyšlený výraz. Světlé vlasy generála byly už téměř bílé, ale měl zdravě červenou pleť, díky níž zdaleka nevypadal na svých padesát let. Odkašlal si a nasadil přísný prušácký výraz.

„Kampaň v Kosovu se uskutečnila v oblasti, která stála Evropu v běhu staletí miliony životů,“ řekl a šlehl pohledem dokola, aby měl jistotu, že si získal pozornost všech přítomných. „Je to divočina, která ohrožuje zájmy nás všech. Balkán je jako sud se střelným prachem. Všichni to vědí. Ale teprve Washington udělal to, co bylo nutné k potlačení bojů v Kosovu a stabilizaci Evropy. Amerika poskytla osmdesát pět procent zařízení a zbraňových systémů.“ Němec rozhořčeně zvyšoval hlas. „Ano, naše členské země mají zhruba dva miliony vojáků, akcsechopné letectvo a vynikající námořnictvo, vše dobře vyzbrojené…, ale k čemu vlastně jsou? Aby seděly doma na dvorku? Teoreticky se můžeme vrátit do minulosti a znovu vést druhou světovou válku. Dokážeme zničit města bezduchým bombardováním. Ale bez Američanů, jak správně řekl generál la Porte, nedokážeme přepravit vojska a materiál pro moderní válku, a už vůbec ne bojovat. Nemáme žádnou schopnost operačního plánování. Nemáme velitelské struktury. Z hlediska techniky, elektroniky, logistiky i strategie jsme na úrovni mamutů. Musím říct, že mi je z toho smutno. A co vám?“

Arnold však nezměnil názor a nadhodil otázku: „Víte jistě, že spolu všichni v evropské armádě vyjdeme? Budeme opravdu schopni společně plánovat operace a navzájem se domluvit? Přiznejte si to, přátelé, nejen Američani mají jiné zájmy. I my spolu ve všem nesouhlasíme, zvlášť v politických otázkách. A právě politici by nezávislou evropskou armádu museli schválit.“

Generál Inzaghi napřímil záda. Neskrýval rozladění. „Pokud jde o vzájemné vztahy,“ opáčil, „naši politici možná problémy mají, ale ujišťuji vás, že vojáků se to netýká. Síly rychlé reakce už jsou rozmístěny nedaleko Mostaru v Bosně - je to divize Salamander, sedm tisíc mužů v italských, francouzských, německých a španělských bojových skupinách. Velí jim krajan la Portea - generál Robert Meille.“

„A nezapomínejte na Eurocorp,“ poznamenal González. „Padesát tisíc vojáků ze Španělska, Německa, Belgie a Francie.“

„V současné době pod velením bundeswehru,“ dodal Bittrich s uspokojením.

„Ano,“ souhlasil Inzaghi a přikývl. „Je to společné vojsko Itálie, Španělska, Francie a Portugalska chránící pobřeží Středozemního moře.“

Bylo nad slunce jasnější, která země ve výčtu evropských vojenských organizací chybí. Nastalo tíživé ticho. Nikdo nezmínil, že Británie se zapojovala do společných operací pouze s Američany, kde měla druhý největší kontingent, a proto aspoň druhé slovo ve velení.

Politik i voják sir Arnold se jen pousmál a pokračoval v lehkém tónu. „A ty vaše společné jednotky mají být předobrazem struktury panevropské armády? Vždyť jsou to jen útržky a kousky spojené lepicí pastou. Do jednoty mají hodně daleko.“

La Porte zaváhal a pak opatrně promluvil: „Přesnou strukturu společné evropské armády by samozřejmě bylo potřeba vypracovat. Dovedu si představit víc možností, Arnolde. Přirozeně stojíme o plné zapojení Británie a…“

Do hovoru se vmísil Otto Bittrich. „Já osobně vidím centralizovanou a vysoce integrovanou armádu, kde se vliv jednotlivých států smazává, pokud vůbec existuje. Krátce řečeno, skutečně nezávislou evropskou armádu pod rotujícím společným velením, která se nebude zodpovídat jednotlivým zemím, ale evropskému parlamentu. Tak bude zajištěna politická kontrola organizace, v níž mají členy všechny země a rozhoduje vůle většiny. Menší integrace by neměla cenu.“

Generál González se zatvářil mrzutě. Se španělským přízvukem si postěžoval: „Vy nemluvíte jen o armádě, pane kolego. Představujete si sjednocenou Evropu, která je pro některé z nás něco úplně jiného než Evropská unie.“

„Nebojím se říct, že sjednocená Evropa téměř jistě vyplyne ze skutečné evropské armády,“ poznamenal Brit kousavě.

Bittrich s la Portem nad tím zavrtěli hlavou a Němec nasupeně řekl: „Ale to jsem vůbec neřekl, Moore. Mluvím z vojenského hlediska, ne z politického. Jako hospodářský a zeměpisný celek má Evropa společné zájmy, které nejsou pro USA důležité. Ve skutečností jsou naše zájmy často dokonce v rozporu. Evropská unie má řadu společných věcí - od měny až po předpisy pro lov tažných ptáků. Je čas ten deštník ještě víc rozevřít. Už bylo dost závislosti na zatracené americké armádě!“

„Určitě nemusím nikoho z vás přesvědčovat, že nikdo si nebrání národní identitu a důležitost víc než Francouzi, a já jako první…,“ podotkl la Porte a chraplavě se zasmál. „Přesto jsem přesvědčen, že skutečně jednotná Evropa jednou musí přijít. Možná za tisíc let, ale nedá se tomu vyhnout. Mám pochybnosti, že si společná armáda vynutí sjednocení dřív.“

„Tak dost,“ vyštěkl Brit. Lehký tón byl rázem ten tam. „Názory Velké Británie na věc jsou jasné. Žádná dokonale integrovaná evropská armáda. Žádné odznaky na čepicích. Žádná zástava. Prostě nic. Všichni vojáci, které poskytneme silám rychlé reakce nebo samostatné armádě, musí zůstat pod britskou kontrolou a budou nasazeni pouze na rozkaz premiéra.“ Sir Arnold se zlostně nadechl a zeptal se: „Kde chcete vzít peníze na vlastní transportní letadla? A na nákladní lodě a letadla, komunikační systémy, zbraně naváděné laserem, rušičky, vojenské plánovací systémy a plně modernizovanou strukturu velení? S Británií rozhodně nepočítejte!“

La Porte sebejistě odvětil: „Peníze se najdou, Arnolde, až ta potřeba vyvstane tak jasně, že už ani politici nebudou moci utíkat před budoucností. Až pochopí, že v sázce je osud Evropy.“

Sir Arnold probodl francouzského generála pohledem. „Možná už si dokonce dokážete představit dobu, kdy půjdeme do války proti Spojeným státům.“

Místností se rozhostilo ticho. La Porte se zachmuřil, nepřestával však přecházet. Jeho těžkopádné tělo se pohybovalo s překvapivou hbitostí. „My už ve válce s Amerikou jsme, a to ve všech oblastech. Vojensky samozřejmě ne. Na to jsme moc slabí, závislí na veškerých jejich systémech, technice, a dokonce i na nejmodernějších zbraních. Máme vojáky a zbraně, které bez Washingtonu nedokážeme pořádně vybavit, přesunovat ani řídit.“ Zastavil se a obrátil se čelem ke generálům. Nelítostným pohledem si bez mrknutí oka upřeně prohlížel jednoho po druhém. „Co by se například stalo, kdyby vznikla nějaká mimořádná krize v Rusku nebo Číně, a americké systémy, na kterých jsme závislí, by vypověděly službu? Co kdyby Washington ztratil kontrolu nad vlastními systémy velení a řízení? Co pak? Pokud by Amerika byla z nějakého důvodu bezbranná, i kdyby jen krátce, tak my taky. Byli bychom ještě bezbrannější.“

Sir Arnold náhle přimhouřil oči. „Víte snad něco víc než my ostatní, Rolande?“

La Porte opětoval jeho pohled. „Nevím toho víc než vy, sire Arnolde, a uráží mě, že tuto otázku vůbec pokládáte. Kdyby tady někdo věděl víc, byl byste to jedině vy. My Francouzi nemáme s Amerikou zvláštní vztahy, na rozdíl od vás Angličanů. Ale včerejší napadení amerických energetických sítí mohlo být klidně ještě horší, což jen potvrzuje moje slova.“

Moore zíral na la Portea ještě dobrých třicet vteřin. Pak jako by ho něco napadlo. Uvolnil se a s úsměvem vstal. „Myslím, že už jsme všechno probrali. Pokud jde o budoucnost Evropy, my v Británii ji považujeme za trvale spojenou s budoucností Spojených států, ať se nám to líbí, nebo ne.“

„No ovšem.“ La Porte se neupřímně usmál. „To je tuším pojetí vašeho George Orwella.“

Generál Moore zrudl jako rak a znovu probodl la Portea pohledem. Pak se otočil na podpatku a odpochodoval z jednací síně.

„Jak jste to myslel?“ chtěl vědět Inzaghi. V jeho černých očích se objevil podezíravý výraz.

Otto Bittrich pochmurně odvětil: „Jde o anglický román 1984. V něm byla Anglie Uzemní oblastí jedna pro Oceánii, což byl útvar vzniklý spojením Ameriky s Britským společenstvím národů. Evropa a Rusko tvořily dohromady Eurasii. Zbytek světa se jmenoval Eastasie - Čína, Indie, střední Asie a všechny země Orientu. Osobně se domnívám, že Británie je už dnes americkou Uzemní oblastí jedna, a proto musíme postupovat bez ní.“

„A jak přesně budeme postupovat?“ zeptal se González.

La Porte měl po ruce odpověď. „Musíme přesvědčit veřejné mínění ve svých zemích i delegáty v Unii, že jedině společná evropská armáda může do budoucna ochránit identitu Evropy. A její význam. Je to náš osud.“

„Chápu to správně, že mluvíte o principu takové armády, pane generále?“ řekl González.

„Jistě, Valentine.“ V očích generála la Portea se objevil zasněný výraz. „Jsem idealista, to je pravda. Ale je to princip, na kterém musíme začít okamžitě pracovat. Pokud Američani nedokážou ochránit vlastní systémy, jak můžou dál chránit nás? Musíme konečně dospět a postavit se na vlastní nohy.“

Kapitán Darius Bonnard stál ve větru a sledoval, jak poslední z pěti vojenských vrtulníků - na palubě s generálem Inzaghim -vzlétá k noční obloze. Slaný středomořský vzduch byl studený a osvěžující. Bonnard poslouchal hlasité šlehání vrtulí a zhluboka se přitom nadechl.

Velký pták zamířil na sever k italskému pobřeží. Jakmile byl dost daleko, letadlová loď Charles de Gaulle změnila kurz. Tiše opsala v moři dlouhý oblouk a vyrazila k francouzskému pobřeží, konkrétně k Toulonu. Francouz nepřestával sledovat italskou helikoptéru, i když se její světla ztrácela v dáli a hřmot rotorů slábl.

On ji však příliš nevnímal, spíš přemítal nad schůzkou generálů, která byla v mnohém poučná. Tiše a nenápadně jí naslouchal ze zadní části místnosti, kde mu nic neušlo. Pádné argumenty generála la Portea pro vytvoření evropské armády ho potěšily, stejně jako zjištění, že většina ostatních vojáků uvažuje podobně. Ale starosti mu dělal generálův náznak, že o posledních poruchách amerických elektronických systémů ví cosi víc, než je všeobecně známo.

Bonnard cítil na obzoru problémy. Zamyšleně se kousl do spodního rtu. Přemýšlel o britském generálovi Mooreovi. Ten anglický buldok byl paličatý a až nezdravě podezíravý. Zřejmě figurka v rukou Američanů. La Porte ho navíc zasáhl na citlivém místě. Bylo jasné, že větří nějaké spiknutí a brzy podá hlášení premiérovi, ministrovi obrany i tajné službě MI6. Vyžadovalo to rychlou akci.

Kapitán se znovu podíval na moře. Z odlétajících vrtulníků zbyly už jen čtyři maličké tečky. S Moorem si poradí. Usmál se. Zbývaly už jen dva dny. Pouhé dva dny a všechno bude připraveno. Nebylo to dlouho, ale z jiného pohledu se to jevilo jako celá věčnost.

15

TOLEDO, ŠPANĚLSKO

Smith zamřížovaným oknem viděl, jak Emile Chambord něžně přitiskl vrásčitou tvář na temeno své dcery, zavřel oči a něco zamumlal, možná modlitbu. Thérese se k němu přivinula, jako by vstal z mrtvých, což byla svým způsobem pravda. Políbil ji na vlasy a zlobně šlehl pohledem po malém tlouštíkovi, který vešel do místnosti jako první.

Smith přes sklo jasně slyšel, jak Chambord zavrčel: „Vy jeden šmejde!“

„Čekal bych trochu vděku, pane doktore,“ ohradil se cvalík vlídně. „Nějakou dobu si tady pobudete, a tak jsem myslel, že společnost dcery přivítáte. Vypadal jste tak osaměle, až jsem se bál, že vás city odvádějí od práce. To by bylo neštěstí pro nás všechny.“

„Vypadněte odsud, Mauritanio! Mějte aspoň tu slušnost a nechte mě s ní o samotě!“

Takže tohle znamenalo slovo Mauritania. Bylo to jméno uhlazeného muže, v jehož neupřímném úsměvu se zračila jakási záhadná vize.

Tlouštík pokrčil rameny. „Jak si přejete. Dáma má určitě hlad. Zapomněla se dnes večer najíst.“ Pohlédl na netknuté jídlo na dřevěném táce. „Už jsme tady skončili, takže si za chvíli dáme rychlou večeři. Můžete se k nám přidat.“ Zdvořile se uklonil na rozloučenou a zavřel za sebou dveře. Smith uslyšel cvaknutí zámku.

Vědec se znovu zlostně ohlédl, pak poodstoupil od Thérese a sevřel jí ramena rukama. „Musím si tě prohlídnout. Jsi celá? Neublížili ti? Jestli jo, tak…“

Vtom se zarazil. Zvenčí se ozvala palba. Kdesi blízko vchodu divoce třeskaly výstřely z ručních zbraní. Domem se rozléhal dusot běžících nohou a bylo slyšet bouchání dveří. Doktor Chambord a Thérese nejdřív zírali na dveře a pak jeden na druhého. Thérese se tvářila vyděšeně, zatímco doktor vypadal spíš nervózně. Zamračil se na dveře. Starý chlap, kterého hned tak něco nezaskočí.

Smith neměl tušení, co se děje, ale takového zmatku bylo potřeba využít. Když je teď oba našel živé, musel je dostat pryč. Už si vytrpěli dost a bez Emila Chamborda by byl molekulární počítač teroristům k ničemu. Smith nevěděl, jestli ho přinutili ovládat přístroj podle jejich příkazů, nebo jestli mají jiného experta a jeho drží proto, aby mu zabránili postavit druhý prototyp.

Tak či onak, potřeboval vytrhnout otce s dcerou ze spárů teroristů. Zacloumal železnými mřížemi v okně, aby se přesvědčil, jestli nejsou někde uvolněné. Thérese ho zahlédla.

„Jone! Co tady děláte?“ Rozběhla se k oknu a snažila se zvednout sklo. „To je doktor Jon Smith z Ameriky,“ otočila se k otci a dál zápolila s oknem. „Je to přítel tvého nového kolegy doktora Zellerbacha!“ Dívka si pozorně prohlédla okno. V jejích rozšířených očích se objevilo zděšení. „Rám je zatlučený hřebíky, Jone. Nemůžu to otevřít.“

V dálce nepřestávaly třeskat výstřely. Smith vzdal snahu uvolnit mříže. Byly pevně vsazené do železného rámu. „Všechno vám vysvětlím potom, Thérese. Kde je počítač?“

„Já nevím!“

Chambord zavrčel: „Tady není. Co to…“

Na vybavování však nebyl čas. „Uhněte!“ Zvedl pistoli SIG Sauer. „Musím ten rám obstřílet.“

Thérese upřela pohled na zbraň. Pak se podívala na Jona a znovu na zbraň. Nakonec kývla a uskočila stranou.

Než Jon stačil vystřelit, dveře pokoje se rozlétly a zjevil se v nich Mauritania. „Co je to tady za křik?“ Jeho zrak zamrzl na okně. A na Smithovi. Dívali se jeden druhému do očí. Tlouštík vytáhl pistoli, padl na břicho, vystřelil a zařval: „Abú, potřebuju tě tady!“

Jon uhnul právě včas. Kulka prolétla sklem. Chtěl opětovat palbu, ale kdyby vystřelil naslepo do pokoje, mohl zasáhnout někoho z Chambordových. Zaťal zuby a čekal. Když oknem prolétla další střela, rychle se zvedl a s vytasenou pistolí nahlédl jedním okem dovnitř.

Místnost však byla prázdná. Za otevřenými dveřmi zela stejně pustá chodba. Emile a Thérese Chambordovi byli pryč. Jak rychle je našel, tak náhle mu zase zmizeli.

Rozběhl se k třetímu oknu. Možná je teroristé přemístili tam. Ale objevil jen prázdnou kancelář. Vtom zpoza rohu vyšel vysoký příslušník kmene Fulbů v dlouhé bílé róbě, kterého Smith předtím viděl na hlídce. Pistoli měl v pohotovosti, připravenou k okamžité střelbě. V patách mu byli tři další ozbrojenci v hábitech, kteří měli ostražitý pohled typický pro vojáky v přední linii.

Smith okamžitě padl k zemi a převalil se přes rameno. Kulky se stáčely za ním a zarývaly se do země. Opětoval palbu do temné noci a v duchu děkoval, že měsíc zastínily čím dál hustší jarní mraky. Podařilo se mu zasáhnout jednoho z mužů do břicha. Terorista se zlomil v pase a padl. Další pronásledovatelé se na několik sekund zaměřili na raněného druha. Smith toho využil. Vyskočil a rozběhl se.

Kulky svištěly kolem něj. Zarývaly se do země a vyhazovaly do vzduchu drny zeleně. Smith běžel jako o život a snažil se co nejvíc kličkovat. Při střelbě nejde jen o to zasáhnout nehybný cíl. Je to hra nervů a reflexů. Dobrý střelec musí mít hodně zkušeností, aby dokázal předvídat, kam se terč pohne v příštím okamžiku. Smith neustále měnil směr, což byla ta nejlepší obrana před zásahem. Jeho zmožené tělo už začínalo protestovat, ale vtom si všiml, že se blíží k lesíku.

Z posledních sil ještě víc zrychlil a padl mezi stromy. Do nosu ho okamžitě udeřil pronikavý pach tlejícího listí a vlhké zeminy. Znovu se převalil, otočil se, namířil na útočníky a bezhlavě tiskl spoušť. Krupobití kulek přinutilo vysokého vůdce i ostatní padnout k zemi. Smithovi se zdálo, že dva z nich zasáhl. Nebylo by divu. Běželi přímo k němu, takže byli na ráně.

Prodíral se lesem směrem k průčelí domu, kde střelba začala. Poslouchal. Palba byla chvíli řídká, chvíli zase intenzivní. V lese za sebou pronásledovatele neslyšel.

A pak to spatřil: v přední části dvora vypuklo hotové peklo. Na zemi ležely postavy a mířily zbraněmi do lesa. Bylo jich aspoň dvacet. Zpoza silného dubu vyšlehlo několik záblesků a někdo na dvoře zařval bolestí.

Vůdce extremistů v bílém burnuse se rozběhl otevřeným prostranstvím a vykřikoval rozkazy. Skrčil se vedle ohrady a houkl cosi arabsky směrem k domu. Hned nato zhasla uvnitř všechna světla. Místo oken byly náhle inkoustově černé jámy. V levém rohu těsně pod střechou se rozzářil reflektor, který osvětlil dvůr a vzápětí se natočil k lesíku a zaměřil se na dub. Asi byl na dálkové ovládání.

Teroristům už nesvítilo světlo do zad, a tak vůdce v bílém plášti mávl rukou. Znamenalo to „kupředu“.

V tu chvíli začala z lesa třeskat divoká střelba z automatu. Dva útočníci padli, chroptěli a nadávali. Jeden se chytil za paži, druhý za rameno. Ostatní se znovu vrhli na zem a zvedli se na loktech, aby opětovali palbu. Jen beduínský vůdce zůstal v pokleku, chladnokrevně střílel z útočné pušky britské výroby a častoval přitom své druhy peprnými arabskými výrazy. Smith využil toho, že střelec upíral veškerou pozornost na dub ozářený nemilosrdným světlem. Ještě víc se přikrčil a přikradl se blíž, aby viděl, kdo to zpoza stromu střílí.

Rozhrnul houští a vzniklou mezerou spatřil jedinou postavu, která klečela za stromem a právě zasunovala do samopalu Hec-kler&Koch MP5K nový zahnutý zásobník. Reflektor osvětloval jen čelo a okraje stromu, zadní část zůstávala ve stínu. Smith toho však viděl dost, aby zažil té noci už třetí šok: byla to ta nehezká tmavovláska, kterou den předtím zahlédl před Pasteurovým ústavem. Tatáž žena, jež později prošla přímo kolem kavárny, kde seděl, ale nezavadila o něj ani pohledem.

Už na sobě neměla staromódní nepadnoucí šaty a obyčejné boty, nýbrž přiléhavou výsadkářskou kombinézu, stejně černou pletenou čepici a pohodlné černé kanady. Nový úbor odhalil, že dotyčná nemá vůbec špatnou postavu, jak se zdálo v Paříži, a také plně odpovídal její současné činnosti. Pohybovala se klidně a ladně jako na střelnici, otáčela MP5K v půlkruhu před sebou a vypouštěla série opatrných dávek po třech kulkách. Její chování nepostrádalo přesnost a také jistou uvolněnost. Uměla báječně střílet, ale navíc měla vybroušený instinkt. Když vypálila poslední dávku, zleva se ozval další bolestný skřek. Žena vyskočila a rozběhla se zpět do hloubi lesa.

Smith za ní rychle vyrazil. Držel se přitom co nejvíc u země. Ta žena na něj působila jako magnet. Byli spolu na jedné lodi a navíc si uvědomil, že je mu nějak povědomá. A nemělo to nic společného s událostmi posledních dvou dní. Její elegance a obratnost, postava, umění zařiskovat a téměř strojová přesnost. Správný pohyb ve správný čas.

Smith sledoval, jak znovu padla k zemi, tentokrát za keř. V témže okamžiku se ozvala střelba následovaná sprškou nadávek. Teroristé doběhli k dubu a zjistili, že uprchla.

Jon se krčil v úkrytu za topolem a měl čím dál větší pocit, že ji odněkud zná. Měla jiný obličej i vlasy, ale stejně… Ta postava v přilehlé kombinéze, držení hlavy, jisté a silné ruce. A pak ty její pohyby. Už to všechno někde viděl. Určitě je to ona. Co tady dělá? Bylo jasné, že na případu pracuje CIA. Randi Russellová.

Pousmál se. Pocítil stejný nával žádosti, který zažíval pokaždé, když ji viděl. Bylo to proto, že se tolik podobala své sestře Sophii. Aspoň si to tak vždycky vysvětloval. Přitom věděl, že k sobě není úplně upřímný.

Ohlédla se přes rameno. Na tváři se jí zračil zoufalý vztek. Očividně přemýšlela, co udělá v dalším okamžiku. Smith si uvědomil, že jí bude muset pomoci. Jenže pokud oba zůstanou naživu, začne se mu plést do vyšetřování. To už ostatně udělala. Jedno bylo jisté: sama vyvázne jen stěží.

Teroristé zastavili frontální útok. Začali ji obkličovat po křídlech a stále ji drželi v šachu i zepředu. Smith slyšel dupání bot přítmím lesa. Ozývalo se z obou stran. Randi se nervózně rozhlédla vpravo i vlevo a také poslouchala. Byla čím dál zoufalejší. Jako by se k ní neodvratně blížily čelisti pasti, z nichž není úniku.

Na obzoru se zjevil první z mužů. Byl čas připomenout Fulbovi a jeho druhům, že mají víc než jednoho protivníka.

Smith odšrouboval tlumič pistole a zahájil palbu. Ztichlým lesem začaly třeskat hromové rány. Terorista se otočil a chytil se za poraněnou ruku, v níž svíral pistoli. Napravo od něj se náhle objevil další muž. Zjevně nechápal, jaké mu hrozí nebezpečí. Američan znovu rychle vystřelil. Druhý terorista vykřikl a padl. Lesem se rozlehly výkřiky, dusot kroků hledajících úkryt a zlostný hlas vůdce. Téměř současně Russellová vypálila tři kulky na útočníky na druhé straně, kam neviděl.

Další výkřiky a dupání prchajících nohou. Smith se obrátil k útěku, vtom však koutkem oka zahlédl bílý záblesk ze směru od statku. Podíval se pozorněji a viděl, jak se tmavý Fulba v bílé róbě vyzývavě vztyčil. Stál na okraji lesa a vztekle řval na své lidi, aby drželi pozice.

Pak zaslechl další zvuk a opět se otočil: spěchala k němu Randi Russellová. „Nikdy bych si nepomyslela, že tě ráda uvidím.“ Její šepot byl plný úlevy i nejistoty. „Rychle. Musíme odsud vypadnout.“

„Čím to je, že vždycky, když se potkáme, jsi zrovna na útěku?“

Randi se na něj zamračila. Pak se oba skrčili a vyrazili směrem k hlavní silnici.

Držel se za ní. „Co sis to provedla s obličejem?“

Neodpověděla a dál uháněla mezi stromy. Jejich pronásledovatelé na chvíli propadli zmatku, a to byla jejich jediná šance. Potřebovali získat náskok, dokud to šlo. Pokračovali v úprku, shýbali se pod větvemi stromů, obíhali křoviska a plašili svým šíleným tempem lesní zvěř.

Nakonec přeskočili kamennou zídku, vyškrábali se na nohy a běželi dál. Lapali po dechu a potili se, až nakonec našli hlavní asfaltovou cestu. Číhali na kraji lesa a rozhlíželi se po obou stranách silnice, zbraně v pohotovosti.

„Vidíš něco?“ zeptala se.

„Nic, co by mělo dvě nohy a bouchačku.“

„Ha, ha, ha.“ V příšeří stromů se na něj podívala. Zvedl koutky do pokřiveného úsměvu. Vždycky měla ráda jeho hezkou tvář. Vysedlé lícní kosti a ostrá brada jí dávaly punc mužnosti. Vyhnala to z hlavy a dál si pozorně prohlížela cestu, stromy a stíny.

„Nejlepší bude jít zpátky k Toledu. Snad si udržíme náskok,“ řekl Smith. „Ale fakt by mě zajímal tvůj obličej. Hlavně mi prosím tě neříkej, že je to plastika. To by mě ranilo.“ Znovu se rozběhli, tentokrát bok po boku po temné cestě.

„Nastav dlaň.“

„Něco mi říká, že bych neměl.“ Přesto jí však podal volnou ruku.

Sáhla si pod horní ret, projela prstem vlevo a vpravo a vytáhla speciální vycpávky. Natáhla ruku a chtěla mu je položit do dlaně.

Ucukl. „Díky, nechci.“

Usmála se, rozepnula zip kapsičky na opasku a strčila je dovnitř. „Paruku si nechám na hlavě. Stačí, že tady pobíháš v košili se vzorem. Ještěže je tmavě modrá. Moje blond vlasy by působily jako maják.“

Byla vážně dobrá. Uměla využít drobnou kosmetickou změnu s velkým efektem. Díky vycpávkám vypadal její obličej odule, oči se zdály blíž u sebe a brada téměř zanikala. Nyní se však Smith díval do tváře, kterou si pamatoval. Oči daleko od sebe, rovný nos a vysoké čelo. Vyzařovala z ní jakási svůdná inteligence, která ho přitahovala, i když se Randi chovala kousavě jako vždycky.

O tom všem přemýšlel, když se rozhlížel po teroristech. Téměř očekával, že se přiženou po cestě v nákladním autě s kulometem na střeše, vtom však zaslechl za zády burácení motorů. Vycházelo od statku.

„Slyšíš?“ zeptal se.

„Nejsem hluchá.“

Hluk změnil charakter: k hřmotu se přidalo šlehání rotorů. Od statku se vznesly k noční obloze tři vrtulníky s rudě a zeleně blikajícími světly. Vzlétly jeden po druhém jako stíny obřích ptáků, opsaly kruh a zamířily na jih. Po nebi táhly tmavé nadýchané mraky. Měsíc vykoukl a hned zase zmizel a s ním i vrtulníky.

„Právě nám ulítli,“ posteskla si Randi. „Sakra práce!“

„Neměla bys spíš děkovat Bohu? Mělas pěkně namále.“

Naježila se. „Možná, ale sleduju Mauritaniu už dva týdny a teď jsem ho ztratila. Nemám tušení, co byli zač ti ostatní, natož kam letěli.“

„Je to islámská teroristická skupina Štít půlměsíce. To oni vyhodili do vzduchu Pasteurův ústav nebo to provedli s pomocí nastrčené organizace, aby za sebou zametla stopy.“

„Jaká nastrčená organizace?“

„Černý plamen.“

„To jsem v životě neslyšela.“

„Ani se nedivím. Už aspoň deset let nevyvíjeli žádnou činnost. Touhle operací si chtěli vydělat peníze, aby se mohli vrátit na scénu. Až budeš podávat hlášení, tak řekni svým lidem, ať varují Španěly. Černý plamen taky unesl Chamborda a jeho dceru. Drží je v zajetí a má v rukou i molekulární počítač.“

Randi se zastavila, jako by narazila do zdi. „On žije?“

„Byl na tom statku a jeho dcera taky.“

„A počítač?“

„Ten ne.“

Znovu se dali do pohybu. Kráčeli tiše, pohroužení do vlastních myšlenek.

„Podílíš se na pátrání po tom přístroji?“ zeptal se Jon.

„Jasně, ale jen okrajově,“ odvětila Randi. „Nasadili jsme lidi na všechny vůdce teroristů. Já jsem se pověsila na Mauritaniu už dřív, protože vylezl z díry, kde se tři roky schovával. Sledovala jsem ho z Alžíru do Paříže. Pak vyletěl do vzduchu Pasteurův ústav a zdálo se, že někdo ukradl molekulární počítač. Všichni jsme najednou měli pohotovost. Ale nikdy jsem neviděla, že by navázal kontakt s jiným známým teroristou, kromě toho vysokého Fulby, Abú Audy. Jsou to dávní kamarádi z Al-Kajdy.“

„Ale co je ten chlap zač? Proč byl na seznamu sledovaných osob CIA?“

„Nechá si říkat Monsieur Mauritania,“ opravila ho Randi. „Je to výraz úcty a on na něm trvá. Máme za to, že ve skutečnosti se jmenuje Chálid al-Šankítí, i když někdy si říká i Mahfuz Úd al-Walídí. Byl to hlavní pobočník bin Ládina, ale odešel ještě předtím, než Ládin přesunul svoje lidi do Afghánistánu. Mauritania se drží v závětří, takže ho rozvědka skoro nikdy nezachytí. Působí hlavně v Alžírsku, kde ho nemáme moc na mušce. Co víš o tom Štítu půlměsíce?“

„Jen to, co jsem viděl na statku. Zdá se, že mají zkušenosti a solidní výcvik, aspoň jejich šéfové. Zaslechl jsem spoustu jazyků. Skoro bych řekl, že členové pocházejí snad ze všech zemí, kde je islámský fundamentalismus. Je to panislámská skupina, a zatraceně dobře organizovaná.“

„To se nedivím, když jim velí Mauritania. Organizovaná a pěkně mazaná.“ Randi zabodla do Smithe rentgenový pohled. „A teď si promluvíme o tobě. Je jasné, že taky pátráš po molekulárním počítači, jinak by ses neobjevil na tom statku a na poslední chvíli bys mi nezachránil kůži. A nevěděl bys to, co víš. Když jsem tě uviděla v Paříži, CIA mi řekla, že ses přijel podívat na chudáčka Martyho. Ale teď…“

„Proč mě CIA dala sledovat?“

Randi si odfrkla. „Víš přece, že se tajné služby fízlují navzájem. Co kdybys byl agent ve službách cizí mocnosti? Dá se předpokládat, že nepracuješ pro CIA, FBI, Národní bezpečnostní agenturu ani pro vojenskou rozvědku, ať si kdo chce co chce říká - a ta historka s utěšováním chudáka Martyho je zjevně vymyšlená. Budiž, v Paříži jsem ti to ještě zbaštila, ale tady ne. Takže pro koho sakra děláš?“

Smith předstíral rozhořčení. „Ta bomba Martyho skoro zabila, Randi.“ V duchu proklínal Freda Kleina i celý tenhle tajný život, k němuž se uvolil. Organizace Alfa byla tak přísně tajná, že o ní nesměla vědět ani ona, i když měla bohaté zkušenosti ze CIA. „Víš, jak to se mnou je,“ dodal a pokrčil rameny, jako by byl na rozpacích. „Musím zjistit, kdo málem zabil Martyho. A oba víme, že mě to neuspokojí. Budu jim to chtít zatrhnout. Tohle by přece udělal každý kamarád, ne?“

Zastavili se na úpatí nenápadného táhlého stoupání, které mělo tak mírný sklon, že si ho Smith při honbě za Elizondem ani nevšiml. Zpáteční cesta však vedla do kopce, který náhle vypadal dlouhý a namáhavý. Oba se na něj dívali, jako by ho chtěli odčarovat.

„Blbost,“ odsekla Randi. „Slyšela jsem, že Marty je pořád v bezvědomí. Jestli tě potřebuje, tak rozhodně ne k tomu, abys otravoval doktory v nemocnici. Takže mi laskavě nevyprávěj pohádky. Tehdy se Sophií a virem Hádes to byla osobní věc. Ale teď? Takže pro koho doopravdy děláš? Co mi tajíš?“

Smith usoudil, že by bylo lepší změnit plán. „Jdeme. Vrátíme se zpátky. Musíme prohledat statek. Jestli je prázdný, možná tam nechali něco, co nám napoví, kam se vypařili. Pokud tam ještě někdo je, je potřeba ho vyslechnout a zjistit, co ví.“ Otočil se na podpatku a vyrazil zpátky. Randi rezignovaně vzdychla a dostihla ho. „Všechno je to kvůli Martymu,“ řekl jí. „Vážně. Jsi hrozně podezíravá. To máš asi ze CIA. Moje babička mi vždycky říkávala, abych nehledal hnidy na čistém kapesníku. Naučila tě tvoje babička nějakou podobnou moudrost?“

Randi otevřela pusu a chystala se něco odseknout, ale místo toho vyhrkla: „Pssst. Poslouchej.“ Naklonila hlavu.

I Jon to uslyšel - tiché vrnění motoru silného auta. Ale žádné reflektory. Rychle se stáhli do olivového háje u cesty. Zvuk se k nim blížil z kopečka a mířil ke statku. Vtom motor zhasl a pak už Smith slyšel jen něco divného, co nedokázal přesně určit.

„Co to sakra je?“ zašeptala Randi.

Pak mu svitlo. „Otáčení kol,“ odvětil jí šeptem. „Vidíš? Je to ta černá pohyblivá skvrna na silnici. Skoro se nedá rozeznat.“

Randi pochopila. „Černé auto bez světel a bez motoru. Jede tiše z kopce. Že by Štít půlměsíce?“

„Možná.“

Rychle naplánovali další postup. Jon přeběhl silnici a skočil za olivovník, který stál osamoceně. Možná ho odřízli od lesa, když tady stavěli silnici.

Vůz se vynořil z temnoty jako přízrak. Byl to velký starý kabriolet s otevřenou střechou. V podobných vozech za druhé světové války s oblibou jezdívali důstojníci nacistického Německa. Jako by vyjel přímo z dávného filmového týdeníku. Uvnitř seděl jediný člověk. Jon zvedl pistoli a dal Randi znamení. Kývla na něj: Štít půlměsíce by na ně neposílal jednoho muže.

Elegantní kabriolet dál tiše sjížděl z kopce a postupně nabíral rychlost. Už byl jen třicet metrů od nich. Randi ukázala na sebe, pak na Jona a kývla směrem k autu. Jon pochopil: chůze už ji unavovala. Usmál se a taky kývl: jeho taky.

Když se tmavé a tiché auto ocitlo na jejich úrovni, naskočili na staré stupačky, každý z jedné strany. Jon se volnou rukou zachytil vršku dveří a druhou namířil na řidičův klobouk. Muž kupodivu ani nezvedl oči. Vlastně vůbec nezareagoval. A pak si Jon všiml, že má na sobě černý oblek a kněžský límeček. Byl to episkopální duchovní - anglikán.

Randi na něj udělala posunek. Ani jí to neušlo. Obrátila oči v sloup: ukrást auto faráři by pro mezinárodní vztahy nebylo zrovna nejlepší.

„Máte zábrany, co?“ zahlaholil řidič britskou angličtinou, aniž by zvedl zrak. „Do Toleda byste se nakonec asi dostali i po svých, ale trvalo by to sakra dlouho, a jak vy Američani říkáte, čas jsou peníze.“

Ten hlas byl nezaměnitelný. „Petere!“ zavrčel Jon. „Existuje vůbec nějaká tajná služba, která se nehoní za molekulárním počítačem?“ Vyškrábal se s Randi na zadní sedadlo otevřeného auta.

„To sotva, kamaráde. Náš svět zavětřil kořist. Těžko mu to vyčítat. Je to dost hnusná představa.“

„Kde ses tady sakra vzal?“ zajímala se Randi.

„Stejně jako vy, Randi. Sledoval jsem vaši menší potyčku z vršku nad statkem.“

„Chceš říct, žes tam byl? Všechno jsi viděl a nepomohls nám?!“ vybuchla Randi.

Peter Howell se jen usmál. „Poradili jste si i beze mě. Dali jste mi šanci pozorovat naše neznámé přátele a usnadnit vám návrat, což se vám teď docela hodí.“

Jon s Randi se po sobě podívali. „Fajn,“ řekl Jon, „co se stalo, když jsme odešli?“

„Naskákali do helikoptér a vzali roha.“

„Šel jsi to dolů prohledat?“ zeptala se Randi.

„Jasně. V kuchyni bylo ještě teplé jídlo, jen ho servírovat. Ale v baráku nebylo ani živáčka. Nic, z čeho bych poznal, kdo tam byl a kam zmizel. Žádné mapy, písemnosti, prostě absolutně nic, kromě hromady spáleného papíru v krbu. Nemusím dodávat, že tam nebyla ani stopa po tom debilním počítači.“

„Můžeš se vsadit, že ho mají,“ ujistil ho Jon, „ale tam nikdy nebyl, nebo si to Chambord aspoň myslel.“ Když Peter otočil auto na rozšířeném místě vozovky, Jon s Randi ho informovali o tom, co zjistili o Štítu půlměsíce, Mauritaniovi, Chambordových a molekulárním počítači.

16

Elizondo Ibarguengoitla si olízl rty a sklopil oči. Jeho šlachovité tělo bylo shrbené, rudý baret nakřivo. Vypadal ztrápeně. „Mysleli jsme, že odjíždíte z Toleda, Monsieur Mauritania. Říkáte, že pro nás máte další práci? A co peníze?“

„Ostatní už odjeli, Elizondo. Brzy taky zmizím. Musel jsem tady ještě něco udělat. Odměna za tuto práci je velkorysá, to vás ujišťuji. Máte zájem?“

„Jistě!“

Stáli uvnitř obří katedrály, kde se zvuk odrážel ozvěnou od stěn. Byli v proslulé kapli Bílé madony s bílými sochami, sloupy a rokokovými ozdobami. Abú Auda se opíral o zeď vedle křesťanské modly Panny Marie s malým Ježíškem. Jeho bílý burnus jako by kopíroval samotnou sochu.

Mauritania mluvil se třemi Basky - Elizondem, Zumaniou a Iturbim - a přitom se usmíval, opíral se o hůlku a studoval Elizondovu tvář.

Šéf teroristů dychtivě přikývl. „O co by šlo?“

„Všechno má svůj čas,“ pravil Mauritania. „Nejdřív mi popiš, jak jsi zabil toho Američana, podplukovníka Smithe. Víš jistě, že jeho tělo plave v řece? Určitě je mrtvý?“

Muž se zatvářil nešťastně. „Když jsem ho zastřelil, spadl do řeky. Iturbi se snažil jeho mrtvolu vytáhnout, ale bohužel ji odnesl proud. Bylo by samozřejmě lepší pohřbít ho někde, kde by ho nikdo nenašel. Při troše štěstí možná doplave až do Lisabonu. Nikdo tam nebude vědět, o koho jde.“

Mauritania zasmušile přikývl, jako by zvažoval, jestli nastanou problémy, až se tělo nakonec najde. „Nějak se mi to nezdá, Elizondo. Víš, támhle Abú Auda“ - kývl na mlčenlivého teroristu - „mí tvrdí, že jeden z těch dvou lidí, co na nás zaútočili na statku, byl právě podplukovník Smith. Zdá se, žes ho nezabil.“

Bask zbělel jako socha. „Určitě se plete. Smith to dostal. Zastřelili jsme…“

„On si je docela jistý,“ přerušil ho Mauritania nefalšovaně zmateným tónem. „Abú Auda poznal Smithe v Paříži. Jeden z jeho mužů byl u toho, když jste unesli tu ženu. Takže chápete…“

Elizondo pochopil. Vytáhl nůž z opasku a vrhl se na Mauritaniu. Ve stejném okamžiku Zumania vytasil pistoli a Iturbi se dal na útěk.

Mauritania však s rychlostí útočícího hada švihl holí a z jejího konce vystřelil úzký bodec. Zaleskl se v přítmí kaple a vzápětí zmizel. Elizondo se sám nabodl na jeho špičku. Arab s tváří rudou vztekem otočil čepelí a projel obloukem skrz Baskovy životní orgány. Ten poklesl, chytil se za vnitřnosti a překvapeně na Mauritaniu zíral. Vzápětí padl tváří k zemi. Byl mrtvý.

Zumania se stihl otočit jen napůl a bez míření vypálit jedinou střelu. Zahnutá turecká šavle Abú Audy mu prořízla hrdlo. Vystříkla krev a muž se zhroutil na podlahu.

Iturbi se pokusil utéct, ale i jeho dostihla šavle, propíchla ho a špička čepele mu vyjela z hrudníku. Obrovitý Fulba oběma rukama zvedl zbraň o několik centimetrů i s umírajícím Baskem. Zlostnýma černýma očima sledoval, jak se Iturbi kroutí jako králík na rožni. Když muž ochabl a naposledy vydechl, Abú Auda vytáhl šavli.

Mauritania si otřel svou úzkou čepel o bílé oltářní sukno, stiskl knoflík na hůlce a bodec opět zajel dovnitř. Abú Auda si omyl šavli v křtitelnici se svěcenou vodou a vysušil ji vlastním burnusem. Jeho pouštní hábit už nebyl jen špinavý, ale navíc krvavý.

Abú Auda vzdychl. „Už dlouho jsem se nekoupal v krvi mých nepřátel, Chálide. Je to fajn pocit.“

Mauritania chápavě přikývl. „Nesmíme otálet. Před úderem je potřeba udělat ještě spoustu věcí.“

Oba muži překročili mrtvé Basky, proklouzli katedrálou a vyšli do noci.

O hodinu později Jon, Randi a Peter mířili po dálnici z Toleda. Nejdřív se zastavili ve městě, kde si Jon vyzvedl laptop a tašku z kufru vypůjčeného renaultu. Vůz byl netknutý, uvnitř ležely jen přeřezané provazy. Bixente snad utekl a vrátil se k životu pastevce. Zatímco Jon nakládal své věci do kabrioletu, Peter s Randi zatáhli střechu. Pak rychle vyrazili pryč. Když věže legendárního El Grekova města začaly mizet v dáli, Peter zpomalil těsně pod rychlostní limit 120 kilometrů za hodinu. Nepotřebovali na sebe upozorňovat policii.

Randi se uvelebila na zadním sedadle, z nějž se i přes stáří kabrioletu stále linula vůně drahé kůže. Poslouchala Jona s Peterem, kteří vpředu probírali, kudy je nejlepší jet do Madridu, kde museli podat hlášení a rozdělit si úkoly.

„Hlavně nejezdi stejnou cestou, jakou přijel Jon. Co když ho Baskové sledovali?“ Snažila se potlačit podrážděnost. Proč je na Jona tak vysazená? Nejdřív ho vinila ze smrti svého snoubence Mikea v Somálsku a potom i ze Sophiiny tragické smrti, ale od té doby si ji celkem získal. Chtěla hodit minulost za hlavu, ale ta ji stále hlodala jako nesplněný slib. Cítila, že Jon by na všechno také nejraději zapomněl. Minulost mezi nimi vytvořila neprostupnou stěnu.

„Bůh ví, na co ještě narazíme,“ prohodil Peter. „Doufám, že na molekulární počítač.“ Bývalý člen britských speciálních jednotek SAS a špion MK v kněžském rouchu byl svalnatý a hubený, možná až příliš. Jeho ruce svíraly volant jako zakřivené hnědé pařáty, úzká tvář barvou i povrchem připomínala kůži vysušenou léty na větru a slunci. Byly v ní rýhy, v nichž se Peterovy oči ztrácely jako v hlubokých kaňonech. Ty oči zůstávaly bystré a ostražité dokonce i v noci. Vtom pobaveně zamrkaly. „Jo a Jone, kamaráde, promiň mi ten škrábanec. A ty by ses mi měl zase omluvit za tu bouli na kebuli.“

Peter zvedl svůj černý kněžský klobouk a odhalil obvaz omotaný kolem hlavy.

Jon zíral na obvaz a pak zavrtěl hlavou, Peter si zatím znovu nasadil klobouk na hlavu. „Já snad padnu. Takže tys byl ten zřízenec v nemocnici, co vyvolal všechen humbuk.“ Vybavil si prchavý záblesk povědomosti, který pocítil, když se zřízenec rozběhl zpět nemocniční chodbou, varovně mával malým samopalem a držel ostatní v šachu. Krev na zábradlí byla z Peterovy hlavy. „Takže tys tam byl, abys Martyho chránil, a ne abys ho zabil. Proto jsi nakonec vystřelil vysoko.“

„Přesně tak,“ přikývl Peter. „Zrovna jsem byl v nemocnici a dohlížel na našeho přítele, když jsem zaslechl, že má rodinnou návštěvu. Protože Marty žádné blízké příbuzné už nemá, pokud nepočítám psa, kterého jsme sebrali během toho průšvihu s Hádesem, dostal jsem vítr a vlítl jsem nahoru se svým malým sterlingem. Všiml sis mě, takže jsem musel zdrhnout, jinak by se ta moje bouda prozradila.“

Randi zezadu řekla: „Což znamená, že Martyho sleduje SAS nebo MI6.“

„Na SAS jsem už trochu starý, ale MI6 mě pořád čas od času využívá. Vláda nad tou molekulární hračkou doslova slintá.“

„Nasadili tě na to?“

„Něco vím o možnostech DNA a celkem často jsem spolupracoval s Francouzi, což není zrovna nejsilnější stránka MI6. Jsem ve výslužbě a dá se říct mimo hru, takže si můžu dělat, co chci. Když mě potřebujou, musí za mnou sami přijít. Pokud se mi do něčeho nechce, sbalím si fidlátka a zapadnu do svýho doupěte v horách, kde mě čeká Stan. To víte, že z něj jsou na mrtvici.“

Randi potlačila úsměv. Peter rád zdůrazňoval své stáří, snad proto, aby odvrátil pozornost lidí od schopností, jimiž by zahanbil leckterého třicátníka.

Jon se zamračil. „Ale proč ses neprozradil? Proč ses nechal honit? Sakra, musel jsem kvůli tobě přeskočit i lehátko!“

Peter se zazubil. „Slušnej výkon. Už kvůli tomu to stálo za to.“ Odmlčel se a vážnějším hlasem přiznal: „Člověk nikdy nemá jistotu. Nemohl jsem vědět, proč tam jsi. Británie a Amerika nehrajou vždycky stejnou kartu. Je lepší nejdřív zjistit, kdo co dělá.“

Jon se nepřestával mračit. „Ale pak jsem tě viděl jít do penzionu generála Henzeho. Přitom tam vůbec neměl být. Zdá se, že se asi zajímáš o stejnou věc.“

„Tys mě viděl? No nazdar. Takže si mě mohlo všimnout víc lidí.“

„Neměl jsem páru, že jsi to ty. Ani v jednom případě, jestli tě to uklidní.“

„To byl přece účel,“ pravil Peter s očividným uspokojením.

„Zvlášť když člověk jde za americkým generálem,“ podotkl Jon a upřeně se na svého přítele zadíval.

„On je ale taky zástupce NATO. Nemůže si to rozházet s Evropskou unií.“

„A cos panu generálovi řekl?“

„To je tajná věc, kamaráde. Mám svoje rozkazy.“

Bylo jasné, že Peter už víc neřekne. Přátelství v tom nehrálo roli.

Lidem zvyklým na hustý provoz v Madridu musela dálnice připadat jako poloprázdné parkoviště. Kolem nich se velkou rychlostí prohnalo několik aut, ale Peter dodržoval předpisy a nezrychlil. Poblíž města Aranjuez, bývalého letního sídla španělských králů a královen, sjel z N400 a zamířil na sever směrem k A4 a Madridu, který byl nyní 50 kilometrů daleko. Měsíc vykoukl z mraků a ozářil stříbrnými paprsky pole čerstvě nasázených jahod, rajčat, cukrové třtiny a pšenice. Randi se předklonila a položila obě předloktí na opěradlo předního sedadla.

„A teď mi, Jone, řekni, pro koho sakra pracuješ.“ Sotva to vyřkla, hned toho litovala. Zase s ním mluvila podrážděně a konfrontačně. Ale vážně ji to zajímalo. „Doufám, že ne pro moje miláčky šéfy CIA. To by znamenalo, že zase lhali, jako když tiskne.“

„Jsem tady na vlastní pěst, Randi. Peter mi věří, vid, Petere?“

Howell se usmál od volantu. „Abych řekl pravdu, taky se mi to nějak nezdá. Osobně je mi to celkem fuk, ale dokážu Randi pochopit. Člověk nemá rád, když mu někdo neříká pravdu.“

Randi dokázala zavětřit faleš na sto honů, to byla její specialita. Když se do něčeho zahryzla, jen tak se nepustila. Jon jí odolával dost dlouho, ale byl čas přijít s uvěřitelnou lží.

„Tak dobře, máš pravdu,“ přiznal Jon. „Pro někoho vážně pracuju, ale CIA to není. Dělám pro armádu. Vojenská rozvědka mě vyslala, abych zjistil, jestli doktor Chambord skutečně vyvinul funkční prototyp molekulárního počítače. A pokud ano, jestli ten prototyp a Chambordovy poznámky někdo neukradl a výbuch nesloužil jen jako zástěrka.“

Randi zavrtěla hlavou. „CIA tě na seznamu armádní rozvědky nenašla.“

„Je to jednorázová záležitost. Jestli se podívají výš, najdou mě.“ Spoléhal na to, že Fred Klein pečlivě zametl stopy.

Zdálo se, že mu tentokrát uvěřila, a na okamžik se cítil provinile. „Vidíš?“ řekla. „Ani to nebolelo. Ale dávej pozor - pravda může být návyková.“

„Takhle jsem to ještě nikdy neslyšel,“ pravil Peter suše.

Jon měl neklamný dojem, že Peter jeho báchorce ani trochu nevěří.

Ostřílený Brit však ani nemrkl. Na prvním místě byl jeho úkol. „Ale zpátky k věci. Jelikož Chambord žije a stal se obětí únosu, je cosi shnilého v pařížské policii.“

„Myslíš to určení otisků,“ dovtípil se Jon. „Taky jsem o tom uvažoval. Černý plamen a Štít půlměsíce asi provedly jednoduchou záměnu. Jinak si to nedovedu vysvětlit. Teroristi nastražili mrtvolu do Pasteurova ústavu ještě předtím, než ho vyhodili do vzduchu. Položili tělo přímo na bombu, kromě rukou, které pak našla policie. Museli je useknout a dát je dost daleko, aby byla šance, že se aspoň jedna z nich zachová, ale zase natolik blízko, aby ji exploze poničila. Pak zařídili, aby někdo do Chambordova spisu založil otisky mrtvoly. Možná zaměnili i vzorky DNA. Co kdyby se zachovaly méně identifikovatelné části těla? Jakmile měla pařížská policie důvod provést identifikaci, darebáci si mohli oddechnout. Měli větší problémy, například molekulární počítač.“

Randi se nad tím zamyslela. „Teroristi museli potit krev, když trvalo tak dlouho, než se našly ostatky. I když na tom zas tak nezáleželo. Policie by prostě vycházela z toho, že jeho tělo ještě nebylo nalezeno.“

„Zajímalo by mě, jak tam tu mrtvolu vůbec propašovali. Kdyby je někdo viděl, jejich plán mohl zkrachovat,“ podotkl Peter. „Zvláštní.“

„Já myslím,“ nadhodil Jon pomalu, „že ta mrtvola prostě vešla dovnitř s nimi nic zlého netuše. Nebo to možná byl oddaný mučedník islámu, který už se těšil na svoje místo v nebi.“

„Panebože,“ vydechla Randi.

„Určitá forma sebevražedného útoku,“ řekl Peter. „Co se to s tím světem děje?“

Mlčeli. Dobře si uvědomovali možné důsledky. Jon se nakonec zeptal: „Oba jsme ti řekli, jak jsme se tam dostali, Petere. A co ty?“

„Docela dobrá otázka. Po tom výbuchu zachytila MI6 v Paříži známého baskického separatistu Elizonda Ibarguengoitiu. Deuxieme Bureau si ho nevšimlo. MI6 si informaci dala dohromady s tím, co Francouzi řekli naší vládě o tom druhém Baskovi, kterého sebrali. Vypadalo to jako příležitost vytřít zrak Deuxieme Bureau. Taková šance se nezahazuje. Čirou náhodou jsem už na toho hajzla Elizonda v minulosti párkrát narazil, takže jsem měl za úkol pověsit se na něj a zjistit, jakou levárnu kuje.“ Peter pozorně sledoval dálnici před sebou. „Můj čich mi říká, že by britská vláda ráda ukořistila ten krám pro královnu a vlast, znáte to. A kdyby se to snad nepovedlo, tak Británii nic nehrozí, protože já nejsem oficiální osoba.“

„Stejně by se asi zachovaly vlády a armády všech zemí,“ podotkl Smith, „USA nevyjímaje.“

Jak nad tím Randi s Peterem přemítali, Jon opřel hlavu o kožené sedadlo. Díval se ven čelním sklem. Měsíc visel nízko na nebi a obloha nad krajem La Mancha byla posetá hvězdami. Když sledoval tak nádhernou podívanou, uvědomoval si, že Země a vesmír tady budou věčně. Pokud šlo o lidi, tak jistý si už nebyl.

S očima obrácenýma k hvězdám řekl: „Co si budeme povídat, všichni máme jako vždycky přísně zakázáno něco říkat, zvlášť agentům jiných zemí, co pátrají po tomtéž.“ Podíval se na Petera a pak dozadu na Randi. „Všichni jsme si říkali, že ta šílená rivalita, která panuje dokonce i ve státních orgánech našich vlastních zemí, nás jednou zničí. Tentokrát to nebude žádná legrace. Tipoval bych, že Štít půlměsíce plánuje velký třesk. Možná proti Spojeným státům. Možná proti Británii. Nemyslíte si oba, že je načase začít spolupracovat? Víme přece, že si můžeme navzájem věřit.“

Randi zaváhala a pak prudce přikývla. „Souhlas. Mauritania si tentokrát dal mnohem víc záležet, aby dokonale zahladil stopy, dokonce použil jako zástěrku jinou teroristickou skupinu. Teď navíc víme, že má molekulární počítač i Chamborda. Hrozí riziko kolosálních rozměrů, takže nesmíme váhat. A je jedno, co si o tom myslí CIA nebo vojenská rozvědka.“

Peterovy ostražité oči se trochu rozšířily. Krátce přikývl. „Dobře, tak teda spolupráce. Londýn i Washington si můžou trhnout nohou.“

„Beru,“ řekl Jon. „Takže, Petere, proč jsi doopravdy mluvil s generálem Henzem?“

„Nemluvil jsem s Henzem, ale s Jerrym Matthiasem.“

„To je ten generálův pobočník?“ podivil se Jon.

Peter přikývl. „Sloužil u speciálních jednotek. Potkali jsme se před lety v poušti v Iráku. Chtěl jsem z něj něco dostat.“

„Co jako?“

„Informace o špinavostech v NATO.“

„O jakých špinavostech?“ chtěla vědět Randi. „Zase ti nerozumím.“

Peter vzdychl. „Promiň, zvyk je železná košile. Tak jo, zjistil jsem, že tomu Baskovi Elizondovi telefonoval někdo z NATO. Když jsem pátral po čísle, zjistil jsem, že je do kanceláře údržby, která měla být v tu dobu zamčená.“

Randi užasla. „Černý plamen nebo Štít půlměsíce mají špiona uvnitř NATO?“

„To je jediná možná odpověď,“ přitakal Peter.

„A nebo někdo z NATO spolupracoval nebo spolupracuje s Černým plamenem nebo Štítem půlměsíce na získání molekulárního počítače,“ nadhodil Jon.

„To je další možná odpověď,“ souhlasil Peter. „Seržant Matthias dřív sloužil u Zelených baretů a teď je pobočníkem vašeho generála Henzeho. Doufal jsem, že nezapomněl zvyky z minulosti a měl otevřené oči. Nic zvláštního bohužel neviděl. Černý plamen byl ale horká stopa, takže jsem po ní šel a dostal jsem se do Toleda.“

„Něco mi říká, že Černý plamen už není tak horká stopa,“ podotkla Randi. „Chce se se mnou někdo vsadit, že jeho šéfové jsou po smrti?“

„Nejsem blázen, abych se sázel. Je to jasná věc,“ řekl Peter. „Mauritania. Pálí mu to. Domákl se, jak jsi ho našel, Jone. O mně ale nejspíš neví.“

„Černý plamen je zástěrka, která selhala,“ souhlasil Jon. „Mauritania je určitě držel v nevědomosti. Věděl, že by se mohli obrátit proti němu, vydírat ho a různě mu křížit plány. Nepočítal ale s tím, že k němu zavedou někoho, jako jsem já. Už je určitě zabil, a ne jen ze msty, ale aby měl jistotu, že už mu nemůžou uškodit.“

Když se nad tím Jon zamyslel, vzpomněl si na Martyho. Uvědomil si, že od doby, kdy se na něj naposledy ptal, už uběhl kus dne. S hlavou plnou starostí o nejlepšího přítele vytáhl mobilní telefon.

Randi se na něj podívala. „Kam voláš?“

„Do nemocnice. Marty se možná probral.“

Peter úsečně přikývl. „Třeba nám poradí, kde máme hledat Mauritaniu a Štít půlměsíce.“

Zpráva z nemocnice však byla jiná, než Jon doufal: Martyho stav se téměř nezměnil. Stále vypadal nadějně, ale výrazně se nezlepšoval.

17

GIBRALTAR

Generálporučík sir Arnold Moore seděl sám na zadním sedadle služebního auta velitele základny Královského letectva a znepokojeně přemítal nad tajnou schůzkou v konferenční místnosti na palubě lodi Charles de Gaulle, kterou právě opustil. Co se to děje? Proč je jeho starý spojenec a přítel Roland la Porte doopravdy svolal? Kolem se míhala jasná světla letadel přistávajících a vzlétajících z gibraltarského letiště. Moore nepřítomně zíral před sebe a ustaraně analyzoval večerní diskusi.

Všichni poznali, že Francouz nostalgicky vzpomíná na zašlou slávu, všichni však zároveň věděli, že jsou profesionálové a že -aspoň na la Porteově vysoké vládní úrovni - nelze brát podobné stesky vážně. La Porte soukromě i jako druhý nejvyšší velitel NATO dával přednost společným evropským silám rychlé reakce, sir Arnold si však vždycky myslel, že tak činí z racionálních důvodů…, že to zmírní tlak na NATO, které je tak silně závislé na Spojených státech a musí zasahovat v různých konfliktech po celém světě. O la Porteovi bylo ostatně známo, že tento postoj zastává i při jednáních s Washingtonem.

Nyní však francouzský generál přešel k otevřenému antiamerikanismu. Ale možná že ne. Evropská integrovaná armáda, kterou navrhoval, byla třeba jen logickým pokračováním jeho snahy ulehčit Američanům, aby nemuseli dělat většinu práce sami. Sir Arnold v to vroucně doufal, protože jiné zdůvodnění by mohlo být první vlaštovkou nebezpečné vize Evropy jako druhé supervelmoci, která bude konkurovat Američanům v novém světě plném teroristů. Není moudré štěpit síly, jak hořce poznali Hitler i Napoleon. Sir Arnold se domníval, že civilizovaný svět musí jednat jednotně, nyní víc než kdy jindy.

Navzdory antiamerické rétorice by sir Arnold předchozí názor jistě přijal, kdyby la Porte nenaznačil, že by se Amerika mohla brzy stát obětí elektronického útoku, který vyřadí z provozu všechny její operační i komunikační systémy. V tu chvíli by americká armáda byla samozřejmě bezmocná, stejně jako ozbrojené síly v Evropě, které na ní závisely. Děsivá představa.

Když to sir Arnold přičetl k poruchám těchto tajných systémů, k nimž už došlo - a o nichž měl z přítomných na lodi teoreticky vědět pouze on sám -, byl velice zaskočený. Ne, cítil hluboké znepokojení.

Dozvěděl se o nich i la Porte? Pokud ano, jak je to možné?

Sir Arnold měl přesné informace jen díky tomu, že prezident Castilla osobně informoval britského premiéra. Výslovně mu řekl, že Velká Británie je jediným spojencem, kterého uvědomuje. Jediným představitelem NATO, který dostal stejnou informaci, byl vrchní velitel v Evropě generál Henze.

Jak se tedy Francouz dozvěděl o elektronických útocích?

Sir Arnold si zatlačil klouby do čela. Strašně ho bolela hlava a věděl proč: bál se, že la Porte je nějak spojený s organizátory výpadků elektroniky, a proto měl ty informace.

Britský generál na tu možnost nechtěl ani pomyslet. Celá věc byla tak neuvěřitelná a nesmyslná…, a přece nemohl ignorovat její logiku. Nedokázal se zbavit podezření, které vůči la Porteovi pojal. Věděl, že o něm nesmí mluvit s nikým jiným než se samotným premiérem. Mezi čtyřma očima.

Takovou spekulaci nemohl svěřit jen tak někomu. I kdyby se posléze ukázala jako mylná, poskvrnila by pověst slušného člověka. Proto také seděl sám na zadním sedadle tmavého velitelského auta a čekal, až jeho osobní řidič a pilot dohlédne na údržbu a doplnění paliva letadla Tornado F3, které je rychle přepraví do Londýna.

Při čekání dál přemítal o té podivné schůzce. Co když se spletl? Co když to přehání? Ale čím víc si podobné otázky kladl, tím víc v něm rostlo přesvědčení. Měl obavy z významu la Porteových narážek a z úděsného nebezpečí, které obsahovaly.

Opakoval si slova, jimiž chtěl sdělit premiérovi své závěry, když Stebbins zaklepal na zavřené okénko vozu.

Důstojník zvedl hlavu a otevřel dveře. „Jsme připraveni, Georgi?“

„Ano, pane generále!“ Rotný George Stebbins se uklonil na souhlas.

„Stačí říct ano, Georgi. Nejste už přece hlavní seržant u granátníků.“ Vystoupil z auta s aktovkou v ruce.

„Ne, pane generále. Děkuji, pane generále.“

Sir Arnold vzdychl a zavrtěl hlavou. Nic naplat, služba u královské gardy se člověku zadře pod kůži. „Myslíte, bývalý hlavní seržante Stebbinsi, že na královskou stráž zapomenete aspoň v civilu?“

Stebbins se nakonec usmál. „Mohl bych to zkusit, pane.“

Sir Arnold se zazubil. „Dobře, Stebbinsi. Oceňuju přímou odpověď a snahu. A teď si vyzkoušíme, jestli ještě umíte lítat s támhletou věcí, co říkáte?“

Vešli do přípravné místnosti základny, kde si oblékli speciální kombinézy a helmy pro let ve velké výšce. O dvacet minut později už Stebbins v roli pilota roloval s útlým letadlem po temném letišti směrem k ranveji. Sir Arnold seděl na místě navigátora přímo za Stebbinsem a dál si v duchu promítal šokující zprávy, které musel sdělil premiérovi a nepochybně také ministrovi obrany a pravděpodobně i starému známému Colinu Campbellovi, který byl nyní vrchním velitelem.

Nadzvukové tornado vzlétlo a brzy nechalo Gibraltar, nejjižnější bod Evropy, daleko za sebou. Bleskově nabralo výšku a letělo vysoko nad mraky. Při pohledu na vzrušující panoráma hvězd na černé sametové obloze se Arnoldovi vždycky stáhlo hrdlo, protože věřil v Boha. Žádná jiná síla nemohla stvořit takovou krásu. Přemýšlel o tom a zároveň si dělal starosti, co má generál la Porte za lubem. Vtom letadlo explodovalo, aniž by to někdo na zemi slyšel. Ohnivá koule se zespodu jevila jako jedna z padajících hvězd.

MADRID, ŠPANĚLSKO

Z Madridu sálá zvláštní energie, jíž obyvatelé i turisté ochotně podléhají, zejména v noci. Vzduchem tepe muzika a radostná nálada. Město žije ve znamení spěchajících taxíků a nevázané zábavy. Madrileňos jsou tolerantní lidé, kteří občas projeví své lehce anarchistické založení a uprostřed dlážděných uliček a hezkých fontán pod velkými starými stromy ztropí pořádný rozruch.

Peter nechal vypůjčený kabriolet v garáži jeho majitele, dobrého přítele, a pak zavedl Jona s Randi do metra. Nesli si svých pár zavazadel a ostražitě se rozhlíželi. V duchu bojovali s protichůdnými pocity naléhavosti a duševního vyčerpání. Oba si za jízdy zdřímli, zatímco Peter, silný Brit, už toho naspal víc než oni dva, a tak je bez potíží dovezl až do Madridu.

S úlevou vystoupili na stanici San Bernardo a vešli do městské části Malasaňa, které místní přezdívají Barrio de Maravillas neboli Čtvrť zázraků. V malebné bohémské oblasti naplno kypěl noční život. Míjeli bary, restaurace a kluby, z nichž některé byly poněkud zchátralé, přesto však nepostrádaly svůj půvab. Čtvrť byla útočištěm umělců a spisovatelů, ale také úspěšných mladých přistěhovalců, kteří si vozili své sny i aroganci po celém světě. Všude, kam Jon, Randi a Peter vkročili, zněla svižná muzika.

Bezpečný dům MI6 stál na Calle Dominguin nedaleko náměstí Dos de Mayo, jež tvořila osu této čilé oblasti. Byla to šestipodlažní kamenná budova v řadě stejných domů, které k sobě občas přiléhaly. Všechny měly natřené dřevěné okenice, tradiční železné balkony s žaluziovými dveřmi a dole na ulici obchody a restaurace. Vzduchem se šířily vůně alkoholu a cigaretového kouře. V potemnělých oknech krámku v přízemí visely reklamy na Langostino Plancha a Gambas al Ajillo.

Zastavili se u nenápadných dveří. Jon s Randi hlídali okolí, Peter odemkl. Naposledy se rozhlédli a vklouzli dovnitř.

Objekt byl zařízený komfortním nábytkem, který už zažil lepší časy, ale bezpečný dům koneckonců není žádná výstava. Vybrali si ložnice, převlékli se do vycházkových kalhot a košil a sešli se v obýváku v prvním patře.

„Měl bych zavolat na vojenskou rozvědku,“ prohlásil Jon. Vzal mobilní telefon a zadal číslo Freda Kleina. Z přístroje se ozvalo obvyklé cvakání a přerývané bzučení: neklamné známky prověřování elektronických kódů a čísel.

Nakonec mu Fredův hlas jednoduše přikázal: „Ani slovo. Zavěs. Hned.“

Linka oněměla a Jon rychle vypnul telefon. „Sakra, něco se zase stalo,“ zamumlal zaskočeně. Zopakoval, co řekl jeho „armádní kontakt“.

„Se CIA to možná bude lepší,“ nadhodila Randi a navolila příslušné číslo na svém mobilu. Telefon v daleké Virginii dlouho vyzváněl. Udělala posunek a pokrčila rameny. „Zatím nic.“

Nakonec se ozvala krátká série pronikavých cvaknutí. „Russellová?“

„A koho jste čekali?“

„Zavěste.“

Randi vypnula telefon. „Co to sakra je?“

„Zdá se, že se někdo naboural do posvátných komunikačních systémů vašich rozvědek,“ usoudil Peter. „Takže to možná zasáhlo i spojení tajných služeb v Londýně včetně MI5 a MI6.“

Žena ztěžka polkla. „No nazdar. Od nás se naštěstí nic nedozvěděli.“

„To bych tak jistě netvrdil,“ poznamenal Peter.

„Rozumím,“ svitlo Jonovi. „Nedá se vyloučit, že vědí, kde teď jsme. Pokud je to zajímá a použili molekulární počítač.“

„To jsou jen spekulace, Jone. Říkáš, že ten stroj na statku nebyl, a viděli jsme přece Mauritaniovy lidi nasedat do helikoptér.“

„Přesně tak,“ přitakal Peter. „Ale pochybuju, že prototyp je daleko od Mauritanii, takže mě napadá, že mají někde poblíž druhý bezpečný dům. Statek využili ke schůzce s Elizondem a jeho Basky a taky k uklizení Chambordových. Proto do Londýna volat nebudu. Je zatraceně blízko Madridu. Nejlepší bude vycházet z toho, že veškerá naše elektronika je v obležení. Nedá se proto vůbec vyloučit, že vás dva teď mají na mušce. O mně by vědět nemuseli, ale jestli vezmu mobil a zavolám na MI6, možná se o mně dozvědí dřív, než bys řekl švec, a o MI6 taky.“

„To chceš jako letět domů a podat hlášení osobně?“ namítla Randi. „Ale je pravda, že jsme to takhle kdysi dělávali s kurýry, kteří převáželi informace sem a tam. Jenže to by znamenalo návrat do středověku rozvědky!“

„Tady vidíte, jak moc jsme závislí na pohodlných elektronických mašinkách,“ podotkl Peter. „Ale musíme přece vymyslet, jak kontaktovat naše nadřízené a informovat je o Štítu půlměsíce, Mauritaniovi, molekulárním počítači a o Chambordových. Musí se to dozvědět.“

„To je fakt.“ Jon si definitivně zastrčil mobil do kapsy. „Ale dokud to nepůjde, musíme jednat na vlastní pěst. Řekl bych, že Mauritania je naše nejlepší šance. Musíme zjistit, kde operuje, kde se skrývá a jaké má zvláštnosti.“ Zvláštnosti a zvyky bývají z hlediska rozvědky slabými místy lidí na útěku. Jejich zkušená analýza odhalí daleko víc, než člověk čekal. „A pak je tady ještě tajemný kapitán Darius Bonnard. Jako pobočník generála la Portea má přístup ke spoustě věcí a vynikající krytí. To on mohl volat z NATO.“

Na Peterově ošlehané tváři se objevily hluboké rýhy. Dělal si starosti. „Přesně tak. Randi má nejspíš pravdu. Nejlepší bude vrátit se v komunikaci rozvědek do pravěku. Londýn je mnohem blíž než Washington. Pokud bude potřeba, můžu tam zajet a podat hlášení.“

„Naše ambasády v Madridu mají určitě šifrované spojení,“ řekla Randi. „Ale při posledním útoku nepřítel překonal všechny kódy, takže komunikační prostředky úřadů budou asi taky nabourané.“

„Správně. Veškerá elektronika je v háji,“ souhlasil Peter.

Jon přecházel před kamenným krbem, který vypadal, jako by se v něm už léta netopilo. „Možná nerozvrátili úplně všechno,“ nadhodil opatrně.

Peter ho zpražil pohledem. „Máš snad nápad, Jone?“

„Je v tomhle baráku normální telefon? Žádná elektronika.“

„V kanceláři ve druhém patře. Snad to půjde.“

Randi klouzala pohledem z jednoho na druhého. „Vy dva, nechtěli byste mi laskavě říct, o čem to mluvíte?“

Jon už byl v půli schodů, když jí Peter vysvětlil: „Normální telefonní dráty. Přímá linka z optických vláken, jestli ti to něco říká.“

„Jasně.“ Vykročila za Jonem a Peterem. „I kdyby měl Štít půlměsíce potřebnou techniku a čas a napíchl by kabel, dalo by mu fůru práce probrat se tou hromadou hovorů. Linkou z optických vláken proudí tolik informací, že když se do ní člověk napíchne, připadá si, jako by mu do obličeje chrstla natlakovaná voda z hadice. Tak mi to aspoň říkal jeden technik.“ Randi slyšela, že kabel úzký jako její zápěstí dokáže najednou přenést astronomických čtyřicet tisíc telefonních hovorů, což zhruba odpovídá telefonnímu provozu mezi Evropou a Amerikou, který zajišťovaly satelity v dobách studené války. Optická vlákna převádějí telefonní hovory, faxy, e-maily a datové soubory do světelných paprsků, které putují jediným vláknem skla tenkým jako vlásek. Většina podmořských kabelu obsahuje osm takových vláken. Dostat z nich data vyžaduje získat přistup k nepatrným světelným paprskům v černých hlubinách oceánu, kde je obrovský tlak. Je to nebezpečný a téměř neřešitelný úkol.

Peter souhlasně zabručel: „I kdyby měli čas a potřebnou techniku aby napíchli kabel, museli by poslouchat miliony mezistátních hovorů, ve kterých se podrobně probírají puchýře tetičky Sáry nebo to, jak šokující spotřebu ginu má královna matka.“

„No právě,“ přitakala Randi.

Jakmile trojice dorazila do strohé kanceláře, Jon naťukal do telefonu na stole číslo své telefonní karty. Pak zadal číslo ve Washingtonu, kam chtěl volat. Čekal, až přístroj zazvoní, a zatím vytáhl od stolu židli a posadil se. Peter se opřel o stůl vedle něj, Randi padla do starého houpacího křesla.

Energický ženský hlas ohlásil: „Kancelář plukovníka Hakkima.“

„Tady Jon Smith, Debbie. Potřebuju mluvit s Newtonem. Je to naléhavé.“

„Vydržte.“

Nastalo podivné ticho a pak se ozval znepokojený mužský hlas. „Co se děje, Jone?“

„Jsem v Madridu a potřebuju malou laskavost. Mohl bys poslat někoho do bloku E oddělení pronajatých budov? Ať řekne sekretářce v kanceláři 2E377, aby její šéf zavolal Zapatovi na tohle číslo.“ Přečetl číslo na telefonu v bezpečném domě. „Hlavně ať ten dotyčný řekne jméno Zapata. Uděláš to?“

„Mám se zeptat, o co tady jde a kdo doopravdy sedí v tom kanclu?“

„Ne.“

„Tak tam zajdu sám.“

„Díky, Newtone.“

Newtonův hlas byl věcný a klidný, ale Jon v něm rozpoznal i nervozitu. „Až se vrátíš, všechno mi hezky vyklopíš.“

„Spolehni se.“ Jon zavěsil a podíval se na hodinky. „Mělo by mu to trvat tak deset minut. Blok E je od jeho kanceláře dost daleko. Pro jistotu připočítáme ještě další dvě minuty. To máme maximálně dvanáct minut.“

„Oddělení pronajatých budov? Že by zástěrka pro vojenskou rozvědku?“

„Že by?“ zopakoval Jon vyhýbavě.

Peter si přitiskl prst ke rtům a opatrně zamířil k přednímu oknu, které bylo vedle dveří na balkon. Pootevřel žaluzie a podíval se na temnou ulici. Stál jako socha a poslouchal tepající noční zvuky města, které stoupaly zdola - rachot husté dopravy na Gran Via, hlasy pokřikující z oken na ulici, bouchnutí dveří auta, zpěv jakéhosi opilce, melodické akordy kytary.

Peter odstoupil od okna a s úlevou klesl na pohovku. „Falešný poplach - aspoň doufám.“

„Co je?“ zeptala se Randi.

„Myslel jsem, že jsem zaslechl jeden zvuk z ulice. Už jsem na něj párkrát narazil a vždycky mě praští do ucha.“

„Já nic zvláštního neslyšel,“ řekl Jon.

„Tos ani nemohl, hochu. Je to jako fouknutí s jemným svistem uprostřed. Zní to jako skřek ptáka v dálce, co hned utichne. Ve skutečnosti je to tlumené písknutí, které nikdo neslyší. Připomíná běžný noční zvuk - vítr, obrácení zvířete ve spánku nebo zapraskání země. Slýchával jsem ho v severním Iránu na hranici středoasijských republik někdejšího Sovětského svazu. V osmdesátých letech jsem ho zaslechl v Afghánistánu, když se tam strhla mela. Je to signál, který používají muslimové z kmenů střední Asie.“

„Štít půlměsíce?“ zeptal se Jon.

„Možná. Ale na to volání nikdo neodpověděl. Protože jsem to podruhé neslyšel, nejspíš jsem se spletl.“

„Jak často se v podobných věcech pleteš, Petere?“ zajímal se Jon.

Zazvonil telefon a všichni nadskočili. Jon popadl sluchátko.

Ozval se hlas Freda Kleina. „Všechno už jsme nahodili, ale počítačoví experti říkají, že mohlo dojít k narušení všech kódů, takže nikdo nemá až do odvolání používat ke komunikaci žádnou elektroniku. Ani nic, co jde vzduchem, protože do toho by se mohli lehce napíchnout. Odborníci mění všechny kódy a dělají opatření na jejich lepší ochranu. Řekli jsme jim, aby vycházeli z toho, že je za tím molekulární počítač. Proč zrovna Madrid? Co jste zjistil v Toledu?“

Jon mu bez dlouhých úvodů podal hlášení. „Černý plamen byla jen najatá zástěrka. Zdá se, že za vším stojí Štít půlměsíce. A Emile Chambord žije. Bohužel je v rukou Štítu půlměsíce, stejně jako jeho dcera a DNA počítač.“

Nastalo ohromené ticho. „Vy jste Chamborda viděl? Jak víte o tom počítači?“

„Já ho nejen viděl, dokonce jsem s ním mluvil. I s jeho dcerou. Molekulární počítač na tom místě nebyl.“

„Takže on žije? To by vysvětlovalo, jak rychle uvedli ten přístroj do provozu. Nebezpečí je tím ještě větší. Zvlášť když mají i jeho dceru. Budou ji využívat k nátlaku na něj.“

„Jo,“ ucedil Jon.

Opět bylo ticho. „Měl jste Chamborda zabít, podplukovníku,“ řekl Klein po chvíli.

„Molekulární počítač tam nebyl, Frede. Snažil jsem se ho odtud dostat živého, aby nám mohl postavit další počítač, kterým bychom se mohli bránit. Kdoví, co všechno ho přinutili říct. Možná to stačí k tomu, aby jiný vědec jeho dílo napodobil.“

„Co když už jinou šanci nedostanete, Jone? Co když Chamborda ani počítač nenajdeme včas?“

„Najdeme.“

„Takhle jsem to řekl prezidentovi. Ale oba víme, že zázraky se nedějí a příště to bude ještě horší.“

Jon si dal s odpovědí načas. „Udělal jsem vlastní rozhodnutí. Za to mě platíte. Pokud usoudím, že Chamborda nedostanu a nepodaří se mi zničit počítač, zabiju ho. Spokojen?“

Kleinův hlas byl plochý a tvrdý jako beton. „Můžu se na vás spolehnout, podplukovníku? Nebo tam mám poslat někoho jiného?“

„Nikdo neví to, co já. Jestli to platilo na začátku, tak teď to platí dvojnásob.“

Kdyby měli k dispozici videotelefon, nevraživě by se probodávali pohledem. Nakonec se v dalekém Pentagonu ozvalo tiché vydechnutí. „Povězte mi něco o tom Štítu půlměsíce. Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Je to poměrně nová organizace a doteď se držela stranou,“ zopakoval Jon, co mu řekla Randi. „Je to panislámská skupina. Zdá se, že ji tímhle útokem pověřil jistý Mauritania, to je…“

„Já vím, co je zač, Jone. Až moc dobře. Je to napůl Arab a napůl Berber. Jako všichni muslimové nenávidí globalizaci. A vztek v něm živí i trpký osud jeho země a hladovějících krajanů.“

„Což je pro tyhle teroristy větší motivace než náboženství.“

„Jo,“ přitakal Klein. „Co budete dělat teď?“

„Je tady se mnou Randi Russellová a Peter Howell.“ Popsal Kleinovi, jak se Randi s Peterem objevili na statku, který sloužil Štítu půlměsíce.

Nastalo překvapené zaváhání. „Howell a Russellová? CIA a MI6? Co jste jim řekl?“

„Jsou vedle mě,“ naznačil Jon, že víc prozradit nemůže.

„Neřekl jste jim o Alfě?“ chtěl vědět Klein.

„Samozřejmě že ne.“ Jona ta otázka popudila, ale snažil se to nedat najevo.

„Dobře. Tak spolupracujte, ale buďte diskrétní. Rozumíte?“

Jon se rozhodl, že na Kleinovo varování nebude nijak reagovat. „Potřebujeme, abyste vyhrabali co nejvíc informací o Mauritaniovi. Jak se chová, kde se nejradši schovává a kde ho hledat.“

Klein se nadechl a zavrčel: „Jedno vám můžu říct jistě. Vybere si bezpečnou skrýš a vezme si na mušku cíl, který se nám vůbec nebude líbit.“

„Jak dlouho nebude spojení fungovat?“

„Těžko říct. Možná až do doby, než najdeme ten počítač. Zatím přejdeme na kurýry a tajné schránky, verbální a manuální kódy a pozemní telefonní linku z optických vláken vyhrazenou pro diplomatické hovory, což nám umožní monitorovat veškerá narušení a během pár sekund na ně reagovat. Takhle jsme za starých časů úspěšně udělali spoustu špionážní práce. Když to šlo tehdy, půjde to i teď. Nepomůže jim ani molekulární počítač. Udělal jste dobře, že jste mi zavolal přes plukovníka Hakkima. Řeknu vám nové bezpečné telefonní číslo. Zapojí mi ho co nevidět, takže příště už můžete volat přímo.“

Klein mu sdělil číslo a Jon si ho zapamatoval.

„A co generál Henze a ten zřízenec z nemocnice, co se pokusil zabít Zellerbacha?“ otázal se Fred.

„Falešný poplach. Ukázalo se, že ten zřízenec byl ve skutečnosti Peter. Hlídal Martyho z pověření MI6. Kdyby přede mnou neutekl, ohrozil by svoji operaci. Do toho penzionu nešel za generálem Henzem, ale za jeho seržantem.“ Jon objasnil, co chtěl Peter seržantu Matthiasovi.

„Telefonát z ústředí NATO? To se mi nějak nezdá. Jak víme, že Howell nelže?“

„Nelže,“ vyštěkl Jon, „a v NATO přece dělá spousta lidí. Jeden tip bych měl: je to kapitán Bonnard. Černý plamen mě v Toledu čekal, takže mě buď někdo sledoval, nebo dostali echo. Bonnard je osobním pobočníkem francouzského generála Rolanda la Portea. Je to…“

„Já vím, kdo to je. Zástupce vrchního velitele.“

„Správně. To Bonnard dal la Porteovi údaje o otiscích a analýze DNA z Chambordova spisu, které potvrzovaly vědcovu smrt. Taky mu přinesl materiály o Černém plameni a Toledu. U generála má přímo ideální pozici. Lepší místo by si špion nemohl přát. Generálovým jménem má přístup ke všemu, co ho zajímá - nejen v NATO, ale i ve Francii a většině Evropy.“

„Na toho Bonnarda a seržanta Matthiase se vám mrknu. Vy byste měl jít zpátky za Henzem. Nikdo v Evropě nemá úplnější informace o současných teroristických skupinách a sdruženích než NATO. Když něco vyšťourám, pošlu to Henzemu.“

„Všechno?“ zeptal se Jon.

„Všechno… ne, počkat! Sakra. Kvůli Chambordovi a Štítu půlměsíce jsem na to málem zapomněl. Před chvílí mi volali z Paříže, že Marty Zellerbach začal před hodinou mluvit. Zničehonic. V celých větách. Pak znovu usnul. Neřekl toho moc a není mu ještě úplně rozumět. Za to asi může ten jeho Aspergerův syndrom. Ale cestou do Bruselu se zastavte v Paříži.“

Jona zaplavila vlna vzrušení. „Budu tam za dvě hodiny, možná dřív.“ Zavěsil a otočil se. Úlevou se téměř zasmál. „Marty se probral!“

„To je paráda, Jone!“ Randi ho radostně objala kolem krku.

On ji také objal a nadzvedl ji do vzduchu.

Peter, který seděl na pohovce, naklonil hlavu a nastražil uši… A pak vyskočil. „Ticho!“ Znovu se rozběhl k oknu, přitiskl se k němu a pozorně naslouchal. Jeho hubené svalnaté tělo bylo napjaté jako pružina.

„Slyšel jsi to znova?“ zašeptala Randi stísněně.

Peter rázně přikývl a Šeptem odvětil: „Tiché písknutí do větru. Slyšel jsem to. Tentokrát to vím jistě. Signál. Měli bysme…“

Nad jejich hlavami se ozvalo slabé cinknutí kovu o kámen. Jon vyrazil ke schodišti a přitiskl ucho na zeď. Ucítil chvění.

„Někdo je na střeše,“ varoval ostatní.

A pak to uslyšeli všichni tři: podivný zvuk, jako by nějaký neklidný spáč sípavě hvízdl skrz zuby. Ozval se zdola i shora. Byli v obklíčení.

18

Prásknutí vyražených dveří v přízemí ohlásilo útok.

Randi prudce zvedla hlavu: „Schody!“

Namířila před sebe samopal a vyběhla z kanceláře. Když míjela Jona, její blonďatá hříva vzplanula bílou září.

Na Peterově ošlehané tváři byl pochmurný výraz. Brit vyrazil k žaluziím, které clonily balkónové dveře, a v běhu zhasl světla. „Zkontroluj okna vzadu.“

Když nastalo přítmí, Jon se rozběhl ložnicí za kanceláří do zadní části bytu. Randi se zatím na schodišti podívala dolů a začala střílet ze svého samopalu Heckler&Koch MP5K v krátkých dávkách po třech kulkách. Zespodu se ozval výkřik, následovaný dupáním a dvěma vzteklými výstřely. Nepřestávala pálit.

V náhlém tichu Jon vyhlížel z oken. Zadní veranda pod bezpečným domem vypadala prázdná, byly tam jen lavičky a květiny vydané na milost měsíci a stínům. Pozorně se díval a hledal jakoukoli známku pohybu, ale pak v kanceláři za sebou zaslechl tlumené šourání.

Vrhl se zpět, aby to prověřil, když vtom zaslechl dusivé zajíknutí. Jon se zastavil těsně za dveřmi. Peter se skláněl nad ležícím mužem v černém oblečení s tlustými černými rukavicemi a placatou čepicí, jakou nosívají afghánští mudžahedíni. Tvář i celou hlavu měl skrytou za černou punčochou.

„Jsem rád, žes neztratil čich.“ Jon prošel kolem Petera, aby zkontroloval balkon. Byl prázdný, až na nylonové lano visící ze střechy. „Nic zvláštního, ale dovnitř mu to pomohlo.“

Peter si otřel krev ze své staré dýky o kalhoty mrtvého útočníka. „Chlapec si myslel, že je tichej jako myška.“ Stáhl mu punčochu a odhalil snědou kůži vysušenou sluncem, krátce střiženou bradku a zuřivý výraz. „Mám plán. Jestli dobře chápu jejich plán, tak by mohl vyjít.“

„A jestli se pleteš?“

Randi na schodišti znovu vystřelila a zespoda se ozval další bolestný výkřik. V bezpečném domě zavládlo strašidelné ticho.

Peter pokrčil rameny. „Tak jsme nejspíš v troubě, jak řekla husa houserovi.“

Jon se skrčil ve stínu vedle něj. „Cos teda vymyslel?“

„Jsme v bryndě, to je fakt. Ale oni jsou úplně v hajzlu, protože jsme vystrčili drápy a výstřely sem přivedou policii. Oni to vědí. Musí jednat rychle. A každá vynucená akce vede k nepozornosti a k chybám. Zaútočili z ulice. Podle mě tím chtěli krýt tady našeho přítele.“ Peter ukázal na mrtvolu u svých nohou. „Měl držet balkon a další by se spustili za ním. Byla to dobře vymyšlená past. Nemohli bychom ani na balkon, ani na ulici, protože tam čekalo komando.“

„Tak proč nikdo nestřílí ze střechy do schodiště? Na co čekají?“

„Asi na signál od předsunuté hlídky - což byl tenhle pitomec. To je slabina jejich plánu. Můžeme ji teď využít.“ Peter si navlékl punčochu mrtvého teroristy a placatou afghánskou čepici. Vykročil na balkon.

Pár sekund poté Jon opět zaslechl tiché hvízdnutí. Tentokrát vyšlo z Peterových úst. Brzy poté nahoře vrzly dveře. Staré dveře, zkroucené a oprýskané vlivem počasí. Vedly na střechu, což bylo u domů v Madridu zcela běžné.

Peter se vrátil dovnitř. „To by mělo stačit.“

Jon se rozběhl do pokoje, který si předtím vybral za ložnici, zamířil pistolí na laptop a vystřelil. Chystal se k útěku a přenosný počítač by ho mohl zdržet. Vyrazil zpět odpočívadlem a houkl na Randi. „Vypal jednu dávku a běž dovnitř.“

Randi vystřelila jednou, podruhé a pak vpadla zpátky do kanceláře. Pokračovala za Jonem na balkon. Peter už šplhal vzhůru, zatímco Jon přidržoval lano oběma rukama a navíc jej přišlápl nohou.

Randi se ostražitě podívala dolů. Ulice byla opuštěná, ona však doslova cítila oči vystrašených nevinných lidí, kteří se skrývali ve výklencích dveří a za okny, připraveni k úprku, zároveň však téměř hypnoticky vábeni možností přihlížet nebezpečné scéně. Bylo v tom jakési atavistické zaujetí lovem, odvěká vůle přežít, která se skrývala v hlavě pračlověka a ovlivňovala tolik lidských činů.

Jon zvedl oči a uviděl, že Peter už vyšplhal na střechu. „Teď ty,“ vydechl do vzduchu. „Hop.“

Randi si přehodila samopal přes záda a vyskočila na zábradlí balkonu. Chytila provaz a začala šplhat. Jon dál držel lano, aby se nekývalo. Viděla, jak Peter vykoukl přes okraj střechy, aby měl jistotu, že jí šplhání jde, jak má. Dotkl se čela na pozdrav, vycenil na ni své bílé zuby a zmizel. Randi se snažila šplhat co nejrychleji. Dělalo jí starost, že Jon je na balkonu na ráně, ale nedalo se nic dělat.

Smith přidržoval lano a pozorně se rozhlížel kolem. Připadalo mu, že jeho pistole je strašně daleko, i když ji měl zastrčenou v pouzdře. Zvedl hlavu a uviděl, že Randi postupuje velice rychle. Se sevřenou hrudí si uvědomil, jak snadným cílem by byla pro někoho, kdo by si jí všiml. Jak o tom přemýšlel, zaslechl kroky: prohledávali pokoje v patře přímo nad ním. Každou chvíli budou dole. Vtom se ozvalo houkání policejních sirén. Ano, mířily k domu.

Jon s úlevou zaznamenal, že Randi zmizela na střeše. Vyskočil a šplhal, jak nejrychleji dovedl, až mu prsty i dlaně hořely. Zatím měl štěstí, ale musel být na střeše dřív, než teroristé najdou mrtvého kamaráda a než přijede policie. Hlavní bylo přežít - a pak nepadnout do rukou policie.

Z domu se ozvalo vyděšené klení v arabštině. Teroristé objevili tělo svého druha a zničený laptop. V tom okamžiku Jon dorazil na střechu. Naposledy se mocně přitáhl, přelezl přes okraj a praštil sebou na nakloněnou rovinu z červených tašek. Stále se držel lana, aby nesklouzl dolů. Vtom se provaz pohnul a začal ho táhnout vzhůru směrem k hřebenu střechy. Zahlédl temeno Peterovy hlavy. Přehoupl se přes hřeben a začal padat hlavou napřed. Randi ho chytila za ramena, jinak by dopadl střemhlav na dlažbu. Převalil se přes rameno, vstal a rozhlédl se. Byli v malé zahrádce na střeše domu.

„Slušná práce.“ Peter přeťal lano a uříznutý konec vylétl zpátky přes hřeben střechy. Zespoda se ozval vzteklý výkřik, následovaný zoufalým zavřeštěním a ranou.

Tři agenti vyskočili, zachytili se za vrchol střechy, obkročmo ho přelezli a pak se opatrně rozběhli, Jon jako první. Přeskakovali mezery mezi domy a vyhýbali se ptačím hnízdům. Běželi, seč jim síly stačily, ale dávali přitom pozor, aby neuklouzli a nezřítili se o šest pater níž. Byli pět střech od bezpečného domu, když jejich pronásledovatelé vtrhli na malou střešní zahrádku.

Vzduch prořízla salva ze samopalů. Kulky svištěly a odrážely se všude kolem. Všichni tři padli na odvrácenou stranu střechy. Střelbě byly vystavené jen jejich prsty, jimiž se přidržovali hrubých hřebenových tašek. Ulicí Calle Dominguin hřměly policejní vozy. Ozývaly se zlostné španělské výkřiky a dupot běžících nohou.

„Ciudado!“

„Vamos a sondear el ambiente!“

Zatímco se policisté dole radili, Jon přemýšlel o útočnících. „Budou se chtít dostat před nás. Vlezou do jednoho z baráků, vyběhnou nahoru a pokusí se nás odříznout.“

Randi nic neřekla. Pouliční lampy byly rozstřílené. Dvě policejní auta parkovala bok po boku uprostřed ulice, jejich reflektory jasně zářily, dveře otevřené dokořán. „Je to Policta Municipal,“ usoudila Randi. Muži skočili do zákrytů aut. Hlavně brokovnic, které náhle obsypaly auto, připomínaly dikobrazí ostny. Jeden z policistů popadl vysílačku a cosi do ní zařval. „Asi svolává jednotky Nacionals nebo Guardia Civil. Radši vypadneme dřív, než přijedou. Budou mít velkou palebnou sílu a moc nepříjemných otázek.“

„Jsem pro,“ přitakal Peter.

Randi se zaposlouchala. „Říkají, že mají svědka, který viděl naše útočníky. Policie si odvodila, že to je možná akce teroristů.“

„Aspoň v tom nejedeme sami.“

Jon si všiml hlavy, která vykoukla nad zábradlím balkonu bezpečného domu pět budov od nich. Terorista vystřelil dávku ze samopalu Uzi. Jon se hbitě vytáhl nahoru, zapřel se podpažím o hřeben, pečlivě zacílil a opětoval palbu. Ozval se výkřik a zaklení. Terorista se stáhl zpátky do bezpečného domu. Na ruce se mu objevila krev.

„Pokusí se nás tady zadržet, dokud se jejich kámoši nedostanou dopředu,“ konstatoval Jon.

„Musíme sebou hodit.“ Peterovy světlé oči pročesávaly okolí. „Vidíte ten vyšší činžák na konci řady? Zdá se, že od něj vede cesta k dvěma sousedním domům. Třeba se tudy dostaneme do vedlejší ulice, kde bude snadnější je setřást.“

Nad zdí, která lemovala střešní zahrádku bezpečného domu, se objevily hlavy dvou teroristů. Jon, Randi a Peter okamžitě zapadli zpátky za hřeben. Teroristé spustili ničivou palbu. Když nastala chvilková odmlka, trio opět vstalo a opětovalo střelbu. Jakmile se ničemové přikrčili, agenti vyskočili a rozběhli se. Už byli téměř u vyšší budovy, k níž směřovali, když se za jejich zády opět ozval třesk kulek a výkřiky v různých jazycích. Střely se zarývaly do zdí budovy, rozbíjely okna a vyvolávaly zděšené výkřiky z útrob bytů.

„Dovnitř!“ Jon po hlavě proskočil rozbitým oknem jednoho z bytů. Dvě vyděšené ženy v nočních košilích se posadily v manželské posteli a spustily křik, deky přitažené ke krku, oči vytřeštěné hrůzou.

Randi s Peterem vpadli za ním. Peter vyskočil, uklonil se vyplašeným ženám a bezvadnou kastilštinou se omluvil: „Lo sietno.“ Pak vyběhl za Randi a Jonem z bytu na širokou chodbu. Jeden z nich za sebou zanechával stopu krvavých kapek.

Minuli výtah a vyrazili vzhůru požárním schodištěm. Nezastavili se, aby zkontrolovali zranění. Když doběhli k východu, který vedl na širokou plochou střechu, Jon vybafl: „Komu teče krev? Tobě, Randi?“

„Zdá se, že všem, ale hlavně tobě.“ Randi ukázala prstem. Pod roztrhanou košilí na levé paži měl Jon dlouhé krvavé brázdy a na levé tváři užší šrám, jak proskočil rozbitým oknem a pořezal se o zubaté střepy skla. Randi s Peterem utrpěli menší řezné rány, pár modřin a několik krvavých škrábnutí od kulek.

Jon si utrhl levý rukáv košile a Randi mu s ním ovázala hlubší rány na paži. Peter se zatím zadíval dolů a prozkoumával ulici v místě, kde protínala Calle Dominguin.

Randi omotávala Jonovi ruku a přitom si prohlížela dlouhou širokou střechu, kterou měli za zády. „Odsud by se dal odrazit útok, ale to nám bude k ničemu, zvlášť až přijede víc policajtů.“

Peter se stále krčil u okraje střechy a díval se dolů. „Každopádně to bude riskantní. Těch šmejdů je dost, aby si pohlídali všechny východy z okolních domů. Obcházejí blok a snaží se dostat před nás.“

Randi naklonila hlavu a poslouchala. „Musíme rychle něco udělat. Jdou nahoru.“

Peter se rozběhl k Randi, která právě ošetřila Jonovi rány. Otevřela střešní dveře. Tři maskovaní teroristé vyzbrojení samopaly Uzi, AK-74 a něčím, co vypadalo jako stará pistole luger, byli už v polovině schodiště. Vpředu šel statný chlap s tak hustým černým plnovousem, že mu vyrážel z černé punčochy.

Randi bez váhání vypálila krátkou dávku z MP5K a vousáč se svalil na dva teroristy za sebou. Jeden z nich, který měl plandavé džíny a tričko černé stejně jeho punčocha, přeskočil padlého druha a vypálil nahoru. I jeho Randi sestřelila. Třetí hrdlořez se dal na útěk a zakopl o vlastní nohu.

Peter se rozběhl. „Sousední střecha!“

Přeběhli nad budovou, přeskočili úzkou mezeru mezi střechami a běželi dál. Daleko za nimi třeskala série střel. Třetí terorista sebral odvahu, vylezl na střechu a pálil ze starého lugeru. Na takovou dálku je jen stěží mohl zasáhnout, i kdyby stáli na místě.

„Sakra!“ Randi zabrzdila tak prudce, až jí podklouzly nohy, a ohlédla se.

Tři střechy od nich, na domě v ulici souběžné s Calle Dominguin, se objevily čtyři postavy. Rýsovaly se s puškami v rukou na hvězdném pozadí.

„Poslouchejte!“ řekl Jon.

Do Calle Dominguin za jejich zády vjela těžká vozidla. Následovalo klapání těžkých bot na chodníku, jak důstojníci seskakovali z aut a vykřikovali rozkazy ve španělštině. Dorazily protiteroristické jednotky. Pár sekund nato se jakoby odnikud ozvalo to sípavé hvízdnutí a zůstalo viset v nočním vzduchu. Dřív, než signál utichl, udělaly čtyři siluety na vzdálené střeše čelem vzad, rozběhly se ke dveřím a zmizely.

Peter se ohlédl. Terorista s lugerem byl také pryč. „Vzali roha, hajzlové,“ vydechl úlevně. „Teď stačí proklouznout policii. Což asi nebude žádná sranda, zvlášť jestli je to opravdu Protiteroristická jednotka Guardia Civil.“

„Rozdělíme se,“ rozhodl Jon. „Neuškodila by změna oblečení.“

Peter se podíval na Randi. „To platí zvlášť pro dámu. Ty její leginy…“

Ta ho zpražila pohledem. „Dáma se o sebe postará sama, děkuju. Musíme se dohodnout, kam teď vyrazíme. Já rozhodně do Paříže. Za Martym a za šéfem pobočky CIA.“

„Já jsem taky pro Paříž,“ přidal se Peter.

„A co ty, Jone?“ zeptala se Randi nevinně. „Půjdeš podat hlášení svým bossům z armádní rozvědky?“

Jonovi zazvonil v uchu Kleinův hlas: Nic jim neříkejte. „Dostihnu vás v Bruselu, až si něco zařídím v centrále NATO.“

„Fajn. Jasně.“ Randi se usmála. „Dobře, až všichni uděláme, co musíme, sejdeme se v Bruselu. Znám majitele Café Egmont na Starém Městě. Až budeš hotov, nech tam vzkaz. To platí pro vás oba.“

Popřáli si hodně štěstí. Randi odklusala ke dveřím na střechu. Peter s Jonem sledovali její úžasnou postavu a blonďaté vlasy. Vzápětí se Peter rozběhl směrem k požárnímu schodišti. Na vyzáblé vrásčité tváři měl tradiční neproniknutelný výraz. Jon zůstal sám. Vykročil k okraji střechy a podíval se dolů. Těžkooděnci z protiteroristického komanda s velkorážnými zbraněmi se metodicky rozmisťovali po okolí. Kromě nich Jon nezaznamenal žádný pohyb, žádné signály ani střelbu. Teroristé pravděpodobně zmizeli.

Jon se rozběhl po střechách k nejvzdálenější budově a pak zamířil po schodišti dolů. U každých dveří se zastavil a poslouchal. Ve druhém patře našel to, co ho zajímalo: uvnitř byla zapnutá televize. Slyšel, jak se zvuk ztišil, vrzlo okno a dolů na ulici houkl mužský hlas: „Que pasó, Antonio?“

Zespoda mu španělsky odvětil druhý hlas: „Neslyšel jsi střelbu, Celo? Řádili tady teroristi. Všude je policie.“

„Después de todo lo ocurrido, eso nada más me faltaba. Adios!“

Jon zaslechl, jak se okno zavírá, a čekal, až muž promluví s někým jiným v bytě. Bylo však slyšet jen televizi, jejíž hlasitost opět vzrostla.

Jon ostře zaklepal a ráznou španělštinou oznámil: „Policia. Potřebujeme s vámi mluvit.“

Zaslechl klení. Po chvíli se rozlétly dveře a na Jona se zamračil statný břichatý muž v županu. „Jsem doma celej…“

Jon vrazil muži do břicha hlaveň pistole SIG Sauer. „Promiňte. Zpátky, por favor.“

O pět minut později už měl Jon na sobě kalhoty a sportovní bundu ze Španělova šatníku, bílou košili s rozepnutým límečkem a přes to župan. Všechno mu bylo strašně volné v pase. Pak muže svázal, ucpal mu ústa roubíkem a odešel. Loudavým krokem sešel po schodech na ulici a tam se vmísil do skupinky vylekaných starousedlíků, kteří sledovali, jak policejní jednotka zastavila před domem. Policisté v tmavé bojové výstroji vtrhli dovnitř. Dva zůstali na ulici, aby vyslechli svědky. Po několika otázkách dvojice pouštěla jednoho obyvatele po druhém domů.

Když policisté nakonec došli k Jonovi, řekl jim, že nic neviděl a že bydlí v sousedním domě, který už prohledali. Policejní důstojník ho poslal zpátky „domů“ a postoupil k dalšímu člověku. Když měl Jon jistotu, že je důstojník otočený zády, přešel ulici a zmizel ve stínu protějšího chodníku. Pak zahnul za roh, kde ze sebe shodil župan.

Na stanici metra San Bernardo nastoupil do nejbližšího vlaku. Zvedl ze sedadla odložený výtisk El Pals, jednoho z madridských deníků, a zakryl si s ním tvář. Přitom sledoval, jestli ho někdo nepozoruje. Brzy přesedl na linku osm a vystoupil na Aeropurto de Barajas. Těsně před vchodem do letištního terminálu našel velký odpadkový koš. Rychle se rozhlédl, aby se ujistil, že si ho stále nikdo nevšímá, a pak hodil svou pistoli mezi špinavé papírové pohárky a obaly. S nevýslovnou lítostí sledoval, jak klesá ke dnu. Nahoru hodil noviny.

Měl jen ukradené šaty, peněženku, pas a mobil. Koupil si letenku na nejbližší linku do Bruselu. Poté zavolal Fredu Kleinovi na nové číslo, které bylo díkybohu funkční, aby mu do Bruselu dodal převlek, uniformu a zbraň. Nakonec se posadil do čekárny a otevřel si právě koupenou detektivku.

Letadlo do Bruselu startovalo od vedlejšího vchodu, ale po Randi ani památka. Asi deset minut předtím, než se mělo nastupovat do letadla směr Brusel, se v uličce naproti němu posadila vysoká muslimka v tradičním černém šátku a dlouhé černé róbě - tedy v puši a abáje, nikoli v čadoru, který zakrývá oči, hlavu i tělo. Nenápadně ji pozoroval. Seděla nehybně a na nikoho se nedívala. Tvář měla cudně sklopenou.

Pak uslyšel ten podivný tichý zvuk, který téměř splýval s větrem. To ho polekalo. V moderním rušném terminálu přece žádný vítr nefouká, aspoň ne přírodní. Šlehl po ženě v černém pohledem a okamžitě zalitoval, že už nemá svůj SIG Sauer.

Zdálo se, že jeho zájem vycítila. Zvedla hlavu, podívala se mu nebojácně do očí a mrkla. A opět pokorně sklopila hlavu. Jon potlačil úsměv. Peter ho doběhl. K jeho uším dolehlo tlumené pískání nápěvu známé písně „Rule Brittania.“ Starý kozák ze speciálních jednotek SAS si nikdy neodpustil svoje vtípky.

Když konečně vyvolali jeho let, Jon se stále rozhlížel po Randi. Žaludek se mu sevřel úzkostí. Měla odletět jako první. Už tam měla dávno být.

Když Randi opustila Petera s Jonem, seběhla po hlavním schodišti, zastavovala se u jednotlivých dveří a klepala, až našla byt v přízemí, kde nikdo neodpovídal. Otevřela zámek planžetou, vklouzla dovnitř a objevila šatník plný nádherných ženských šatů. Vybrala si přiléhavou sukni, která se pod boky rozšiřovala jako model určený pro tanečnice vířivého flamenka. Rychle si ji oblékla a k tomu si vzala tradiční španělskou blůzku a lodičky na vysokém podpatku. Zatřásla hlavou a rozpustila si vlasy, aby jí kolem hlavy tvořily nadýchanou hřívu, a pak si pověsila k pasu pod sukni samopal MP5K.

Činžovní dům byl ztichlý, a tak se začala pomalu uklidňovat. Když však sestoupila ke vstupní hale s umělými palmami a drahým perským kobercem, uviděla prosklenými dveřmi pět maskovaných mužů. Běželi směrem k ní a ostražitě se ohlíželi, jako by je někdo honil. Ucítila závan strachu. Teroristé.

Vytáhla zbraň, otočila se, prudce otevřela dveře vedle schodiště a seběhla do temného suterénu. Ztěžka oddychovala a napínala uši. Když se dveře nad ní znovu otevřely, vrhla se mezi pavučiny a utíkala před světlem. Po schodech dupaly boty. Pak se dveře zase zavřely a nastala černá tma. Muži si reptali cosi arabsky a Randi si z jejich konverzace odvodila, že si jí nevšimli. Byli v suterénu, protože se také skrývali.

Venku na ulici se skřípěním zastavilo jakési těžké vozidlo. Byl slyšet dusot kanad po chodníku a rozkazy ve španělštině. Přepadové oddíly Guardia Civil dorazily a rozmisťovaly se k lovu teroristů.

Z tlumených hlasů mužů v suterénu čišela zlost. „Kdo jsi, Abú, že nám chceš říkat, abychom zemřeli pro Alláha? Nikdy jsi neviděl Mekku ani Medinu. Klidně můžeš mluvit naším jazykem, ale v tvých žilách nekoluje ani kapka krve velkých proroků. Jsi Fulba, bastard.“

Hluboký drsný hlas odsekl: „A ty jsi zbabělec, který si nezaslouží Ibrahimovo jméno. Jestli věříš v Proroka, jak se můžeš bát zemřít mučednickou smrtí?“

„Já že se bojím? Ne, ty černá hubo. O to vůbec nejde. Dneska nám to nevyšlo, ale příště to bude jinak. Přijdou zase lepší časy. Zbytečná smrt je urážka islámu.“

Třetí hlas pohrdlivě řekl: „Klepeš se jak vystrašená baba, Ibrahime.“

A čtvrtý: „Já souhlasím s Ibrahimem. On svoji odvahu dokazoval už v době, kdy jste byli ještě na houbách. My jsme bojovníci, ne fanatici. Ať si mullové a immámové žvaní o džihádu a mučednictví. Já mluvím o vítězství, a španělská věznice má hodně dveří pro ty, co budou dál bojovat za Alláha.“

Hluboký hlas se tiše zeptal: „Takže se vzdáš? A ty taky, Ibrahime? A Ali taky?“

„Bude to tak lepší,“ prohlásil Ibrahim se záchvěvem strachu. „Monsieur Mauritania vymyslí způsob, jak nás rychle osvobodit. Potřebuje všechny svoje bojovníky, aby mohl zasadit velké rány našim nepřátelům.“

„Dobře víš, že na naše osvobozování není čas. Musíme si probojovat cestu ven jako muži, nebo zemřít za Alláha.“ Tak pravil pohrdlivý hlas, v němž zazněla netrpělivost.

Další zlostné argumenty trojice, která dávala přednost kapitulaci, náhle uťaly tři tiché ostré zvuky. Střelba s tlumičem. Pravděpodobně z jedné zbraně. Randi naslouchala tichu, které se táhlo snad celé minuty, ale ve skutečnosti to byly jen sekundy. Dál mířila samopalem do neproniknutelné temnoty směrem k místu, odkud výstřely vyšly. Žaludek měla ztvrdlý jak kámen.

Hlas, který předtím mluvil jako třetí, se nakonec tiše zeptal: „A mě taky zabiješ, Abú? Byl jsem jediný, kdo se odvážil tě hájit proti těm třem.“ Byl to muž, který prohlašoval, že je připraven zemřít.

„Dělám to nerad. Ale vypadáš moc jako Arab a neumíš španělsky. Každý člověk se dá správným způsobem přinutit, aby mluvil. Znamenáš riziko. Černoch jako já, co umí španělsky, snad může vyváznout.“

Randi téměř slyšela, jak druhý muž přikývl. „Vyřídím Alláhovi tvůj pozdrav, Abú. Alláh buď pochválen!“

Při posledním tlumeném výstřelu Randi vyskočila. Chtěla vidět tvář muže, jemuž říkali Fulba, černocha, který dokázal zabít přítele stejně snadno jako nepřítele. Tvář Abú Audy.

Jeho kroky se blížily. Randi couvala a přitom mířila zbraní před sebe. Začalo ji mrazit v zádech. Vtom uslyšela vydechnutí, které znělo téměř úlevně. Asi tři metry napravo od ní se do noci otevřely dveře. Měsíc osvítil teroristu, který je otevřel - byl to vysoký černoch oblečený jako normální španělský dělník. Vykročil ven a zvedl tvář k nebesům, jako by pronášel tichou děkovnou modlitbu za svou svobodu. Když se otočil a vzal za kliku, oči se mu zaleskly odrazem světla od okna. Měly podivuhodně zelenohnědou barvu.

Než se dveře zavřely, vzpomněla si, kde už ho viděla: byl to ten beduín v bílém plášti, který proti ní vedl útok na statku poblíž Toleda. Nyní znala i jeho jméno: Abú Auda. Strašně se jí chtělo střílet, ale neodvážila se. Měla pro něj lepší využití.

Prudce se otočila. Na druhé straně sklepa se znovu objevilo světlo. Dveře nad schodištěm se otevřely a schodištěm se rozlehl dupot těžkých bot - Guardia Civil.

Randi se přinutila napočítat do deseti, poté opatrně otevřela dveře ven, rychle se rozhlédla, vyšla na dvůr a zavřela. Kdesi zaštěkal pes, blízkou ulicí projelo auto. Zvuky běžného života pustila z hlavy.

Bylo jen otázkou času, než Guardia Civil najde dveře a vezme za ně. Rozběhla se k bráně. Byl to jediný východ ze dvora a Randi doufala, že za ním najde toho teroristu. Když proběhla branou do uličky, zaslechla, jak se za ní otevírají dveře do sklepa. Snažila se zrychlit, ale brzdily ji nepraktické vysoké podpatky. Napnula kotníky a odhodlaně běžela směrem k ulici. Čekala za sebou výkřiky a dupání.

Nic se však neozývalo. Asi byla rychlá, takže ji nezahlédli. Těžce se nadechovala a rozhlížela se. Po Abú Audovi nebylo ani památky. Zpomalila, schovala zbraň pod oděv a vykročila na ulici. Vtom jí projela tělem vlna vzrušení. Znovu spatřila Abú Audu. Blížil se k rohu…, ale zastavila ho policejní hlídka. Litovala, že ho nemůže vyslechnout sama, a sledovala, jak jeden z policistů prohlíží jeho doklady. Ale prohlídka byla jen zběžná: černoch se španělskými doklady přece nemůže být arabský terorista.

Randi spěchala tůněmi žlutého světla z pouličních lamp, ale strážci zákona už Abú Audu propustili. Policisté se sveřepým výrazem zaměřili pozornost na ni. Byla další na řadě. Jejich otázek se nebála, protože měla dobré falešné papíry. Znepokojovalo ji to, že ji zdrží.

Sledovala, jak Abú Auda zahnul za roh a zmizel, a horečně přemýšlela. Začala pohupovat boky. Kráčela k nim vláčnou chůzí jako nějaká ohnivá Carmen, její podpatky rytmicky klapaly po dlažbě.

Jak se blížila, policisté se přestali tvářit přísně. Náhle vypadali zaujatě. Randi se zářivě usmála, otočila se na špičkách a vyhodila sukni do vzduchu tak, aby viděli záblesk jejích kalhotek, ale ne samopal visící u pasu. Vycenili zuby a obdivně hvízdli. Když je Randi míjela, zadržela dech. Srdce jí bušilo jako o závod. Jeden z policistů ji požádal o telefon. Vrhla na něj jiskrný pohled a řekla mu vymyšlené číslo.

Zatímco ostatní policisté plácali šťastného kolegu po zádech, Randi se línou chůzí vzdálila a zahnula za tentýž roh jako předtím Abú Auda. Zastavila se, rozhlížela se všude kolem a pročesávala pohledem osvětlená místa i stíny ulice. Nikde ho však neviděla. Prošla kontrolou rychleji než on, ale stejně to nestačilo. Zklamaně kráčela dál a nepřestávala se rozhlížet, až nakonec došla ke křižovatce. Musela se smířit s tím, že byla příliš pomalá, nebo Abú bleskově zmizel, což bylo ještě pravděpodobnější.

Mávla na taxi a požádala šoféra, aby ji odvezl na letiště. Seděla v přítmí zadního sedadla a přemítala o tom, co zjistila. Za prvé, černý vůdce Štítu půlměsíce pocházel z kmene Fulbů, jmenoval se Abú Auda a mluvil španělsky a arabsky. Za druhé, ať Štít půlměsíce plánoval cokoliv, bylo to něco mimořádného. A za třetí, stane se to brzy. Velice brzy. Což bylo na tom všem vůbec nejhorší.

19

PAŘÍŽ, FRANCIE ČTVRTEK 8. KVĚTNA

Personál hypermoderní nemocnice Georgese Pompidoua přemístil Martyho Zellerbacha do privátního pokoje, jehož dveře střežili legionáři. Peter Howell si přitáhl židli k jeho posteli a zvesela prohodil: „No, kamaráde, dostal ses do pěknýho maléru. Člověk tě nemůže nechat chvíli o samotě. Haló, tady Howell. Peter Howell, co tě naučil všechno, co víš o zbraních. Hele, nesnaž se to zapírat a neříkej mi, že zbraně jsou vulgární a stupidní. To vím nejlíp sám.“ Usmál se pod vousy, odmlčel se a oddal se vzpomínkám…

Byla noc, černá noc. On a Marty byli uvězněni v karavanu na okraji lesa ve velkém státním parku poblíž Syrakus ve státě New York. Obklíčili je najatí zabijáci, kteří už rozstříleli všechna okna. Hodil Martymu útočnou pušku. „Až řeknu pal, stiskneš spoušť, kámo. Představuj si, že ta bouchačka je joystick.“

Doslova viděl Martyho znechucený výraz, jak si prohlížel pušku a zabručel si pod vousy: „Jsou věci, které jsem se nechtěl nikdy naučit.“ Bolestně vzdychl. „Jasně, vím, jak se s tím primitivním krámem zachází. Je to hračka pro děti.“

Marty nelhal. Když mu Peter řekl, aby střílel, Marty kývl a stiskl spoušť. Zbraň sebou škubla a Marty měl problémy, aby udržel rovnováhu a nezavřel přitom oči. Jeho střelba očesávala listy i jehličky z větví stromů a trhala kůru. Napáchala takovou spoušť, že se útočníci na chvíli zarazili. To Peterovi stačilo, aby nepozorovaně vyklouzl z karavanu a došel pro pomoc.

Peter se považoval za mírumilovného člověka, ale pravda byla taková, že miloval napětí. Byl jako starý anglický buldok, který rád zatne tesáky do něčeho pořádného. Naklonil se nad zábradlí postele a řekl Martymu: „V boji ses cítil jako ryba ve vodě. Oblíbil sis nebezpečí.“ To mělo sice do pravdy hodně daleko, ale podobné provokace Martyho vždycky nadzvedly.

Peter čekal a doufal, že Marty otevře oči dokořán a odsekne nějakou jedovatost. Když se nedočkal, otočil se znovu k doktoru Dubostovi, který stál u nohou postele a zadával údaje do pacientovy počítačové karty. Peter tázavě povytáhl obočí.

„Trochu se nám zhoršil,“ vysvětlil mu doktor francouzsky. „Ale s tím je potřeba počítat.“

„A bude zase lepší?“

„Oui. Všechno tomu nasvědčuje. Ale teď už musím jít, monsieur, čekají mě další nemocní. Nepřestávejte na doktora Zellerbacha mluvit. Váš elán je pozoruhodný. Můžete mu tím jen pomoct.“

Peter se zakabonil. Slovo „elán“ mu nepřipadalo jako přesný popis toho, co právě cítil. O Francouzích je však známo, že řadě věcí moc nerozumí. Řekl zdvořile adieu a obrátil se zpátky k Martymu. „Konečně sami,“ zamumlal. Náhle na něj padla únava a úzkost.

V letadle z Madridu toho naspal víc než při řadě jiných úkolů, ale trápily ho vážné starosti. Přemýšlel o Štítu půlměsíce, z nějž se vyklubala panislámská organizace. Ve třetím světě nebyla nouze o země, které nenáviděly Spojené státy a Velkou Británii, i když tu o něco méně. Tvrdily, že je jejich tvrdý kapitalismus ničí, že globalizace nebere ohled na místní zvyklosti a ekonomiku a poškozuje životní prostředí a že arogance jejich kultury vákuje rozumnou kritiku. Jon si vzpomněl na skalního konzervativce Winstona Churchilla, který bezelstně - a pravdivě - vysvětloval, že vláda Jeho Veličenstva se nemůže řídit rozmary domorodců. Otázka, jestli je Štít půlměsíce fundamentalistická skupina, nebo nemá náboženské založení, se zdála být méně znepokojivá než chudoba, která vyvolávala tolik terorismu.

Hlas, který ho vytrhl z nervózního rozjímání, nepatřil Martymu. „Nemohls na mě počkat?“

Peter automaticky sáhl po pistoli a otočil se. A hned se zase uklidnil. Byla to Randi Russellová. Vpochodovala do pokoje s doklady, které právě ukázala strážnému u dveří.

„Kam ses vypařila?“ zeptal se Peter vyčítavě.

Randi zastrčila průkaz a Peter ji přivítal uprostřed pokoje. Sdělila mu, co viděla a dělala od jejich rozchodu v Madridu. Sexy úbor tanečnice flamenka, který mu popsala, nahradily praktické keprové kalhoty, bílá košile a černé sako na míru. Světlé vlasy si stáhla do tlustého ohonu a v očích měla znepokojený výraz. „Dostala jsem se do Barajasu asi deset minut potom, co jste vy dva odletěli.“

„Jon byl trochu nesvůj. Ten trouba se o tebe bál.“

Randi se zasmála. „A ty ne?“

„Milá zlatá, tohle si nech pro Jona,“ ucedil Peter. „Já osobně jsem ani na chvíli nezapochyboval. Říkáš, že je vedl Abú Auda?“ Vypadal zasmušile. „Štítu půlměsíce možná pomáhá nějaký magnát z Nigérie. Je to čím dál zamotanější.“

„To teda jo,“ přitakala Randi. „Nevím přesně, co mají v plánu. Ale podle toho, co jsem zaslechla, se to stane už brzy. Maximálně za dva dny.“

„Takže musíme pohnout kostrou,“ podotkl Peter. „Už ses hlásila u místního šéfa CIA?“

„Nejdřív jsem chtěla vidět Martyho. Spí?“

„Jeho stav se znova zhoršil.“ Peter unaveně vzdychl. „Když budeme mít štěstí, brzy se zase probudí. Proto tady počkám. Třeba nám řekne něco, co jsme ještě nezjistili.“

„To je tvoje křeslo?“ Zamířila ke křeslu, které si přisunul k Martyho posteli. „Můžu si sednout?“ Posadila se, aniž by čekala na odpověď.

„Jasně. Jako doma.“

Přešla jeho jízlivost a vzala Martyho za ruku. Sálalo z ní přirozené teplo, což Randi trochu uklidnilo. Předklonila se a políbila ho na baculatou tvář. „Vypadá dobře,“ řekla Peterovi. Pak oslovila nemocného. „Ahoj, Marty, to jsem já, Randi. Jen jsem ti chtěla říct, jak skvěle vypadáš. Jako by ses měl každou chvíli probudit a říct Peterovi něco nádherně protivného.“

Ale Marty mlčel. Jeho čelist byla uvolněná, na vysokém čele neměl ani jednu vrásku, jako by nikdy nezažil nic nepříjemného. Ale to mělo do pravdy daleko. Po vyřešení případu Hádes se Marty vrátil k samotářskému životu ve svém washingtonském domku ukrytém za vysokým živým plotem. Konečně mohl zapomenout střelbu a všechny ty krkolomné útěky, ale stále musel vykonávat běžné činnosti všedního života. Pro člověka s Aspergerovým syndromem to může být nadlidský úkol. Právě proto si udělal z domu malou pevnost.

Když za ním Randi poprvé přijela na návštěvu, pořádně si ji proklepl. Chtěl, aby prokázala svoji totožnost, i když ji viděl na monitoru. Ale pak odemkl zamřížovanou vnitřní klec, objal ji, stydlivě ustoupil a uvítal ji ve svém příbytku, kde byla všechna okna chráněna ocelovou mříží a silnými závěsy. „Za mnou návštěvy nechodí,“ vysvětlil svým vysokým hláskem a pečlivě artikuloval každé slůvko. „Nemám je rád. Dáš si kávu a sušenky?“ Na prchavý okamžik se jí podíval do očí a pak znovu odvrátil zrak.

Uvařil instantní kávu, podal jí keks a pak ji zavedl do pracovny, v níž veškerý prostor kolem zdí i většinu podlahy zaplňovalo moderní přístrojové vybavení včetně impozantního sálového počítače Cray. Bylo tam i pár kousků nábytku, který vypadal jako od Armády spásy, i když byl multimilionář. Od Jona věděla, že Martymu už od pěti let vycházely inteligenční testy na úrovni geniality. Měl dva doktoráty - jeden pochopitelně z kvantové fyziky a matematiky a druhý z literatury.

Marty jí začal popisovat nový počítačový virus, který způsobil škody za šest miliard dolarů. „Byla to zákeřná potvora,“ vysvětloval s vážnou tváří. „Sama se kopírovala - takovým říkáme červi. Virus se odmailoval na adresy desítek milionů uživatelů a poničil poštovní systémy po celém světě. Ale ten chlápek, co ho vypustil, za sebou nechal digitální otisk - dvaatřicetimísné identifikační číslo, které prozradilo jeho počítač.“ Vesele si zamnul ruce. „Identifikační čísla se někdy ukládají do počítačového kódu souborů v programech Microsoft Office. Najít je dá fušku, ale ten člověk se měl pro jistotu přesvědčit, že se jeho číslo vymazalo. Jakmile jsem ho našel, vyhledal jsem podle něj soubory po celém internetu a nakonec jsem přišel na jeden, který obsahoval jeho jméno. Jeho celé jméno - no věřila bys tomu? Bylo v e-mailu, který posílal přítelkyni. Taková pitomost. Ten chlap bydlí v Clevelandu a FBI tvrdí, že má dost důkazů, aby ho zadržela.“ Martyho tvář se tehdy rozzářila triumfálním úsměvem.

Když si to všechno Randi vybavila, naklonila se nad Martyho nemocniční postel, aby ho ještě jednou políbila, tentokrát na druhou tvář. Dotkla se jí něžně rty a snažně doufala, že se pohne. „Musíš se brzy uzdravit,“ řekla mu nakonec. „S kým bych jinak jedla sušenky?“ Cítila, jak jí vlhnou oči. Pak vstala. „Dávej na něj pozor, Petere.“

„Neboj.“

Vykročila ke dveřím. „Jdu za šéfem pobočky CIA. Uvidíme, co ví o Mauritaniovi a o pátrání po molekulárním počítači. A pak hurá do Bruselu. Jestli sem Jon opravdu zavolá, připomeň mu, že čekám vzkaz v kavárně Egmont.“

Usmál se. „Tajná schránka jako za starých dobrých časů, kdy řemeslo ještě bylo řemeslem. Ať mě vezme čert, ale tohle se mi líbí.“

„Jsi dinosaurus.“

„To je fakt,“ přitakal Peter rozverně, „To je fakt.“ A střízlivějším tónem dodal: „Už běž. Tlačí nás čas a Amerika je nejpravděpodobnější cíl.“

Než Randi vyšla ze dveří, Peter se vrátil do křesla vedle mlčícího Martyho. Mluvil na něj a vtipkoval. Ze všech jeho slovních provokací čišelo hluboké přátelství.

ST. FRANCESE, OSTROV FORMENTERA

Kapitán Darius Bonnard seděl v rybářské krčmě na nábřeží, pojídal langosta a la parrilla a díval se přes rovnou a pustou krajinu posledního a nejmenšího z hlavních Baleárských ostrovů směrem k přístavu La Savina. Dva z ostrovů v řetězci - Mallorca a Ibiza -jsou synonymy pro turistiku a kdysi byly hlavním cílem dovolených pro zámožné Brity. La Isla de Formentera však zůstala málo známým, nerozvinutým a téměř dokonale mrtvým středomořským rájem. Kapitán Bonnard sem oficiálně přijel proto, aby zajistil na generálův stůl bohatou dodávku slavné místní majonézy, kterou domorodci poprvé vyrobili v Mao, malebném hlavním městě čtvrtého ostrova, Menorky.

Dojedl humra i všudypřítomnou majonézu a usrkával ze sklenice lehké místní bílé víno, když si naproti němu přisedl pravý důvod jeho cesty.

Mauritaniova drobná tvář i modré oči triumfálně zářily. „Zkouška dopadla na výbornou,“ rozplýval se francouzsky. „Samolibí Amerikáni v životě nezjistí, co je trefilo, jak říkají v tom svém barbarském jazyce. Jedeme přesně podle plánu.“

„Všechno bez problémů?“

„Menší potíž je jen s replikátorem DNA. Chambord říká, že se musí upravit. Je to nepříjemnost, ale žádná katastrofa.“

Bonnard se usmál a pozvedl sklenku. „Santé!“ pronesl přípitek. „Na zdraví! Vynikající zpráva. A vy? Jak to jde u vás?“

Mauritania se zamračil a probodl Bonnarda pohledem. „V tuhle chvíli jste moje největší starost vy. Pokud výbuch letadla s generálem Moorem byla vaše práce, jak si myslím, byla to hrubá chyba.“

„Jinak to nešlo.“ Bonnard dopil sklenku vína. „Můj generál, jehož stupidní nacionalismus mi umožňuje tak dobře s vámi spolupracovat, má nešťastný zvyk tlačit na pilu, aby udělal dojem na pochybovače. Tentokrát se mu povedlo vyplašit Arnolda Moorea. Rozhodně nebylo v našem zájmu, aby podezíravý generál varoval britskou vládu, která by zase určitě varovala Američany. Obě země by se připravily na neexistující nebezpečí, které by je snadno mohlo přivést až k nám.“

„Jeho náhlá smrt způsobí přesně totéž.“

„Jen klid. Kdyby sir Arnold dorazil do Británie, informoval by vládu o schůzce na palubě lodi Charles de Gaulle a o tom, co navrhoval můj generál. To by byl vážný problém. Ale teď premiér ví jen to, že jeden z jeho důstojníků letěl do Londýna, aby s ním promluvil o delikátní záležitosti, a náhle zmizel. Angličani se můžou jen dohadovat, jestli šlo o soukromou, anebo veřejnou záležitost. To všechno nám poskytne čas, protože než jejich slavná MI6 vyčmuchá co a jak, bude to trvat. A nejspíš se jí to nikdy nepovede. Ale pokud ano, uteče řada dní“ - Bonnard pokrčil rameny - „a pak nám to už bude jedno, ne?“

Mauritania se na chvíli zamyslel a usmál se. „Možná víte, co děláte, kapitáne. Když jste za mnou přišel poprvé, nebyl jsem o tom přesvědčen.“

„Tak proč jste s tím plánem souhlasil?“

„Protože jste měl peníze. Protože ten plán byl solidní a máme společný cíl. Rozdrtíme nepřítele spolu. Ale stejně se bojím, že vaše akce proti tomu anglickému generálovi vzbudí zbytečnou pozornost.“

„Jestli jsme nepřitahovali pozornost Evropy i Američanů už dřív, tak nám to zaručily ty vaše testy.“

Mauritania neochotně připustil: „Snad. Kdy přijedete? Možná vás budeme už brzy potřebovat. Zvlášť když se Chambord bude cukat.“

„Až to bude bezpečné. Až mě nebudou postrádat.“

Mauritania vstal. „Dobře. Dva dny, víc ne.“

„Bude to mnohem dřív. Můžete se spolehnout.“

Mauritania vykročil z restaurace ke svému bicyklu, který nechal u vody. V blankytu Středozemního moře zářily bílé rozvinuté plachty. Slaným vzduchem nad nimi plachtili nenasytní rackové. Široké nábřeží bylo poseté kavárnami, bary a prodejnami suvenýrů. Nad tím vším se třepetala francouzská trikolora. Mauritania šlápl do pedálů a ujížděl od té protivně západní scény. Vtom mu zazvonil mobilní telefon. Byl to Abú Auda.

„Vyšlo vám to v Madridu?“ zeptal se ho Mauritania.

„Ne,“ odvětil Abú Auda hlasem plným bezmocného vzteku. Neúspěch netrpěl nikomu, ani sobě. „Ztratili jsme řadu mužů. Ti tři jsou profíci a policie přijela tak rychle, že jsme nemohli úkol dokončit. Byl jsem nucen zneškodnit čtyři vlastní lidi.“ Popsal mu střetnutí v madridském suterénu.

Mauritania arabsky zaklel. Věděl, že tím puritánského bojovníka z pouště pohorší, ale bylo mu to jedno.

„Úplná prohra to nebyla,“ řekl Abú Auda. Vlastní nezdar ho trápil víc než Mauritaniova rouhavá slova. „Podařilo se nám je zpomalit a rozdělit.“

„Kam zmizeli?“

„To nešlo zjistit.“

Mauritania zvýšil hlas. „Nevadí vám, že je teď máme v zádech?“

„Nemohli jsme je dostat, byli tam policajti,“ snažil se ovládnout Abú Auda. „Měli jsme štěstí, že jsme vůbec vyvázli.“

Mauritania znovu zaklel a slyšel, jak muž popuzeně zavrčel. Ukončil hovor a anglicky zamumlal, že na náboženské city Abú Audy zvysoka kašle. Stejně je většinou jen předstíral, a když se mu to hodilo, tak se choval zrádně jako had, co útočí na vlastní ocas. Podstatné bylo, že záhadný podplukovník Smith s tím starým Angličanem z pouště v západním Iráku a tou drzou ženskou ze CIA pořád běhají na svobodě.

PAŘÍŽ, FRANCIE

Nevkusně oblečená bruneta, která vyšla ze stanice metra Concorde na rue de Rivoli, se nápadně podobala ženě, jež sledovala Jona Smithe od Pasteurova ústavu. Měla však na sobě křiklavý kalhotový kostým jako běžná turistka a kráčela rychlým tempem jako většina Američanů. Přešla rue Royale, minula hotel Crillon a zahnula na nádvoří amerického velvyslanectví. Jakmile vešla dovnitř, začala se chovat zoufale. Tvrdila, že kvůli vážné rodinné záležitosti musí okamžitě domů do North Platte ve státě Nebraska, ale nemůže, protože jí ukradli pas.

Když ji na recepci soucitně odkázali na kancelář v prvním patře, téměř se rozběhla do schodů. V místnosti seděl za stolem malý podsaditý muž v bezvadném tmavě modrém obleku s proužkem.

„Ahoj, Aarone,“ prohodila Randi a posadila se naproti němu.

„Nehlásila ses skoro čtyřicet osm hodin. Kde je Mauritania?“ spustil na ni Aaron Isaacs, šéf pobočky CIA v Paříži.

„Fuč.“ Randi mu vyprávěla, co se stalo v Toledu a Madridu.

„Na tohle všechno jsi přišla? Chambord žije a molekulární počítač je v rukou skupiny, která si říká Štít půlměsíce. Tak proč se to ředitel CIA musel dozvědět z Bílého domu a od armádní rozvědky?“

„Protože jsem na to všechno nepřišla. Aspoň ne sama. Byli tam i Jon Smith a Peter Howell.“

„MI6? Ředitele trefí šlak.“

„To je mi líto. Většinu z toho odhalil Smith. Zjistil jméno skupiny a viděl Chamborda s jeho dcerou naživu. Dokonce s nimi mluvil. Ten chlap mu řekl, že počítač má Štít půlměsíce. Já jsem zjistila jen to, že těm teroristům šéfuje Mauritania.“

„Co je ten Smith zač?“

„Pamatujete si na člověka, se kterým jsem pracovala na viru Hádes?“

„Jo ten? Já myslel, že je to vojenský doktor.“

„To souhlasí. Ale zároveň je taky mikrobiolog v Institutu infekčních chorob, polní lékař a podplukovník. Armáda ho na to nasadila, protože má zkušenosti z terénu a ví toho hodně o vývoji molekulárního počítače.“

„A ty tomu všemu věříš?“

„Občas. Ale to sem nepatří. Víš o Mauritaniovi a o tom krámu něco víc než já?“

„Říkáš, žes naposledy viděla Mauritaniu, když mířil z Toleda na jih?“

„Ano.“

„Víš, že je z Afriky. Většinu úderů s Al-Kajdou a jinými skupinami vedl z Afriky nebo ze Španělska. Hodně mužů, o které během let přišel, skončila ve španělských kriminálech. Jestliže víme, že Mauritania a jeho skupina teď míří na jih, dá se předpokládat, že jeho cílem je severní Afrika. CIA navíc zachytila zprávy, že má za ženu Alžířanku, minimálně jednu, a asi bydlí v Alžíru.“

„To už je něco konkrétního. A co jména? Místa?“

„Zatím nic. Naši informátoři zjišťují podrobnosti. Když to půjde dobře, brzy něco vyšťouráme.“

Randi přikývla. „A víte něco o Abú Audovi? Je to terorista z kmene Fulbů, vysoký a starší, možná už mu táhne na šedesát. Má zvláštní zelenohnědé oči.“

Isaacs se zamračil. „To jméno jsem v životě neslyšel. Zařídím, ať ho CIA prověří.“ Zvedl telefon, který ležel na stole vedle něj. „Cassie? Tohle předejte do Langley. Nejvyšší důležitost.“ Sdělil jí údaje o Abú Audovi a zavěsil. „Chceš vědět, co jsme zjistili o tom výbuchu v Pasteurově institutu?“

„Něco nového? Sakra, Aarone, ven s tím.“

Isaacs se pochmurně usmál. „Měli jsme důvěrný telefonát od agenta Mossadu tady v Paříži. Možná je to trefa do černého. Zdá se, že v Pasteurově ústavu pracuje jeden postgraduální vědec z Filipín, jehož bratranec se kdysi pokusil nastražit bombu do centrály Mossadu v Tel Avivu. Ten chlápek je z ostrova Mindanao, kde operuje i skupina Abú Sajáfa z Islámské osvobozenecké fronty Morů, která je spojencem bin Ládinovy organizace a Ajmana al-Zaváh-rího. Není známo, že by ten vědec měl styky s teroristy a na Mindanau už dávno nebydlí.“

„Tak proč vás Mossad upozornil na příbuzenskou vazbu?“

„Náš vědec ten večer zavolal do Pasteurova ústavu, že je nemocný. Měl tam přitom být. Aspoň to tvrdí jeho šéf, který utrpěl při výbuchu těžké zranění. Potřeboval ho pro jeden důležitý experiment, který tam prováděli.“

„Kde mají laboratoř, když to šéf tak těžce odnesl?“

„V patře hned vedle Chamborda. Všichni z jejich laboratoře buď zahynuli, nebo jsou z nich mrzáci.“

„A Mossad si myslí, že ten Filipínec pracoval pro teroristy.“

„Nemáme důkazy, ale předal jsem tu informaci do ústředí v Langley a tam ji považují za horkou stopu. Ochranka Pasteurova ústavu má k dokonalosti daleko, ale atentátníky s bombou by odhalila, pokud by neměli spojku vevnitř. Moji lidé si navíc myslí, že teroristi nesebrali jen Chamborda, ale celou experimentální sestavu jeho molekulárního počítače. A stihli to jen pár minut předtím, než vybuchla bomba.“

„A co měl ten vědec za nemoc?“

„Na první pohled to vypadá věrohodně. Stěžoval si doktorovi na bolesti na prsou a ten mu poradil zůstat pár dní doma. Bolesti na prsou, a dokonce i srdeční arytmie se ovšem dají navodit chemickou cestou.“

„To jo, a poměrně snadno. Fajn, kde je ten chlap? Jmenuje se nějak?“

„Doktor Akbar Sulejman. Jak jsem řekl, dělá si postgraduál a bydlí v Paříži. Požádali jsme pařížskou policii, aby ho proklepla. Zjistili, že dostal dovolenou do doby, než jeho laboratoř obnoví činnost. Podle Mossadu je pořád ve městě. Mám jeho adresu.“

Randi si vzala list papíru a vstala. „Vyřiďte šéfům v Langley, že budu při pátrání po Mauritaniovi a molekulárním počítači spolupracovat s Jonem Smithem a Peterem Howellem. Řekněte jim, že chci povolení aktivovat všechny naše informátory.“

Aaron přikývl. „Zařídím.“ Zazvonil telefon. Chvíli poslouchal a pak řekl: „Díky, Cassie.“ Zavěsil a pokrčil rameny. „Na Abú Audu vůbec nic nemáme. Musel se držet hodně stranou.“

Když Randi odešla, zamířila znovu na de Gaulleovo letiště a odtud za Jonem do Bruselu. Pokud byl doktor Akbar Sulejman členem Štítu půlměsíce a podařilo by se ho najít, mohl by je zavést k Mauritaniovi. Randi pochybovala, že se naskytne třetí šance. Každopádně ne včas.

20

BRUSEL, BELGIE

Na letišti v Zaventemu třináct kilometrů od Bruselu si Jon vypůjčil dalšího renaulta a vyzvedl si věci, které mu opatřil Fred Klein. Byla mezi nimi i uniforma. Oblékl si ji, uložil civilní šaty a devítimilimetrovou pistoli Walther do příruční tašky a vyrazil na západ. Z šedivého nebe se snášel vytrvalý liják. Za Bruselem sjel z hlavní dopravní tepny a dál pokračoval menšími silničkami. Přitom se stále díval dozadu, aby měl jistotu, že se na něj nikdo nepověsil.

Krajina byla zelená, rovinatá a smutná. Aspoň tak vypadala skrz provazy májového deště. Dobře udržované farmy se táhly do dáli až k horizontu, který byl snad rovnější než prérie na americkém Západě nebo ruská step. V této nížinaté zemi silnice přetínají malé říčky a kanály. Provoz směrem k francouzským hranicím byl poměrně silný, ne tolik jako v dopravní špičce v Los Angeles či Londýně, zato však mnohem hustší než na širokých silnicích v Montaně nebo Wyomingu.

Jon čas od času zastavil u venkovského hostince, nebo jen tak v lesíku a hledal na nebi lehká letadla nebo vrtulníky, které by ho mohly sledovat. Když se přesvědčil, že je vzduch čistý, pokračoval dál. Tuto taktiku používal celou cestu, až nakonec dojel na předměstí Monsu, který leží padesát pět kilometrů jihovýchodně od Bruselu. Války a vojáci byli pevnou součástí historie Monsu - neboli „Bergenu“, jak se město jmenovalo ve flámštině - už přes dva tisíce let, od dob, kdy zde na severní hranici impéria římské legie poprvé založily opevněný tábor. Právě zde později generálové Ludvíka XIV. vedli řadu urputných bitev proti svému věčnému rivalovi Johnu Churchillovi, vévodovi z Marlborough. Mons se stal také krvavým bojištěm pro armády Francouzské revoluce i britský expediční sbor, který zde v těžkém oslabení svedl svou první větší bitvu za první světové války.

Vhodnější místo pro ústředí vrchního velení spojeneckých sil v Evropě si lze těžko představit. Areál připomínající park se rozkládal pár kilometrů od historického města. Vchod tvořila jednoduchá budka, která stála před řadou stožárů s vlajkami všech členských zemí NATO a OSN. Na pozadí se rýsovala světle hnědá jednopatrová budova s plochou střechou, za níž se tyčily další nevzhledné stavby.

Smith předložil u budky doklady a uvedl účel návštěvy: podat zprávu hlavnímu lékaři. V souladu s požadavky na bezpečnost zavolal jeden z vojenských policistů do kanceláře hlavního lékaře, aby si schůzku ověřil, zatímco druhý si změřil Jona v uniformě od hlavy k patě a pečlivě si prohlédl jeho lékařské dokumenty včetně fotografie.

Když se strážní přesvědčili o účelu návštěvy, Smith vjel do pravé větve silnice ve tvaru V, zaparkoval na určeném místě a vykročil k hlavnímu vchodu. Na plátěné stříšce s ocelovou konstrukcí, která by slušela spíš levnějšímu hotelu, se skvěl hrdý nápis:

SÍDLO VRCHNÍHO VELENÍ SPOJENECKÝCH SIL V EVROPĚ.

Nad tím zářil oficiální znak v zelené a zlaté barvě. Recepční poslala Jona do prvního patra, kde mu rázně zasalutoval hlavní seržant Matthias oblečený ve slavnostní uniformě s řadami prýmků a vyznamenání a poté ho provedl nekonečnými chodbami do kanceláře generála Carlose Henzeho.

Šlachovitý generál se choval neomaleně jako vždy. „Je všechen ten humbuk vážně zapotřebí, podplukovníku?“

Smith zasalutoval a odpověděl: „Na mě se nedívejte, pane generále. Já to nevymyslel.“

Henze po něm šlehl pohledem, také zasalutoval a zavrčel: „Civilové.“ Ukázal Smithovi na kožené křeslo naproti svému stolu. „Prezidentovi lidé mě informovali. Tohle mi poslali.“ Posunul k němu několik spisů, jedny desky si však ponechal u sebe. „Můj personál o Štítu půlměsíce nic nezjistil. I CIA věděla prd. Vypadá to, že jste objevil úplně novou partu arabských zabijáků, podplukovníku. Nejdřív jsem měl pochybnosti, ale možná víte, co děláte. Takže co teď?“

„Nejde jen o Araby, pane. Jsou to radikálové ze všech možných koutů muslimského světa: Arabové z řady zemí, Afghánci, příslušníci kmene Fulbů ze severní Nigérie… a bůhvíkdo ještě. Zdá se, že jejich vůdce pochází z Mauretánie. Islám je svět mnoha národů a etnických skupin, a já si dokonce nejsem úplně jistý, že jsou to všichni muslimové.“

Vyzáblý generál pozorně poslouchal. Smith měl na chvíli dojem, že se čtyři hvězdy na Henzeho uniformě výhrůžně zaleskly, jakoby navzdory teroristům, kalnému dni za zmoklými okny i vyznamenáním, která se mu táhla od kapsy až téměř po rameno. Generálův pohled byl pronikavý, jako by viděl každou zemi, každičkou etnickou skupinu a zvažoval všechny důsledky. Už nešlo jen o teoretickou hrozbu. Byla tak skutečná a znepokojivá, že se Henze otočil v křesle čelem k oknu, jak to měl ve zvyku.

„Kdo za tím stojí? Indonésie? Malajsie?“ duněl jeho hlas. „Turecko?“

„To snad ne. Ale nepřekvapilo by mě, kdyby tam byli rekruti ze všech těch zemí. Navíc máme signály, že by v tom mohly jet i některé kmeny a státy střední Asie.“

Henze se prudce otočil a probodl Smithe pohledem. „Signály?“

„Můj přítel z MI6 poznal jeden zvláštní zvuk. Podle něj to bylo znamení, které pochází ze střední Asie.“

„Ze starých sovětských republik? Tádžikové? Uzbekové? Kyrgyzové a Kazaši?“

Jon přikývl a Henze se zamyšleně poškrábal na nose. Pak zvedl ze stolu tenký spis a hodil jej před Jona. „Prezident chtěl, abyste dostal i tohle. Jsou to kompletní oficiální materiály kapitána Dariuse Bonnarda plus to, co Bílý dům vyrazil z Francouzů. Vy podezříváte hlavního pobočníka generála la Portea? Člověka, který má naprostou důvěru nadřízených a pracuje tady v centrále NATO? Mně přímo pod nosem?“

„Já podezřívám každého, pane generále.“

„I mě?“

Jon se pousmál. Vzpomněl si totiž na návštěvu „zřízence“ v Henzeho pařížském penzionu, která mu tehdy přišla velice podezřelá. „To zatím ne.“

„Ale nemůžete to vyloučit?“

Jon zaváhal a pak se rozhodl, že bude stejně neomalený jako generál. „Ne, pane generále.“

„Ježíšikriste,“ vydechl Henze. Opřel se a pozorně se na Jona zadíval. Jeho plamenný pohled připomínal Smithovi laserový paprsek. „Včera když jsme spolu mluvili, jsme věděli houby. Teď víme, že ten krám vážně existuje, že jeho geniální tvůrce je živ a zdráv a banda teroristů, která má počítač, vynálezce i jeho dceru, je multietnická. Takže laskavě odpovězte na moji otázku: co teď?“

„Teď je najdeme.“

„Jak?“

„To ještě nevím.“

„Tak vy ještě nevíte?“ Henze probodával Smithe pohledem. „A kdy to sakra budete vědět?“

„Vyčkejte času.“

Henze otevřel ústa dokořán, jeho kostnatá tvář zbrunátněla. „A tohle mi má podle vás stačit?“

„Je to nová válka, generále. Rád bych vám řekl mnohem víc. Mám jisté nápady, stopy a tušení, ale chybí mi jistota. Nemůžu vám proto ani říct, jak a kdy je najdeme.“

Generál nepřestával civět na Smithe, ve tváři však už trochu vybledl. „Taková válka se mi nelíbí. Ani trochu.“

„Mně taky ne. Ale tak to prostě je.“

Henze přikývl a zadumal se. Byl vrchním velitelem sil NATO v Evropě, a proto měl k dispozici všechny špičkově vyzbrojené armády členských zemí. Ale tváří v tvář tomuto novému nepříteli si připadal bezmocný. Věděli o něm málo. Protivník neměl žádné konkrétní území ani národnost a nešlo mu o uhájení vlastního způsobu života. Měl jen šílenou vizi a cítil křivdy, jež nebylo možné odčinit.

Generál si promnul oči. Vypadal unaveně. „Jednu válku nového typu už jsem zažil, pane podplukovníku, a málem mě zničila. Po Vietnamu už těžko zvládnu další. Možná je to tak v pořádku. Je čas na nový druh velitelů.“

„Zvládneme to,“ řekl Jon.

Henze přikývl. „Musíme vyhrát.“ S vyčerpaným výrazem ukázal Jonovi, aby si vzal desky.

Jon tak učinil, zasalutoval a odešel. Na chodbě se zastavil a rozhodl se, že si s sebou vezme spisy do Bruselu, kde se měl sejít s Randi. Mohl si je tam v klidu prostudovat. Když znovu vykročil, zaslechl své jméno. Otočil se a viděl, jak se k němu s širokým úsměvem blíží generál hrabě Roland la Porte.

„Bonjour, pane generále.“

Jon měl pocit, že se dveře na chodbě otřásají v pantech, tak byl generál mohutný. „Aáá, pan podplukovník Smith. Vy jste nám ale dal. Musíme si promluvit. Pojďte, mám kancelář hned vedle. Dáme si kafe, non?“

Jon souhlasil a následoval la Portea do kanceláře. Generál usedl do velkého křesla z červené kůže ve stylu britské klubovky. Kromě toho u stolu to byl pravděpodobně jediný kus nábytku, který by se pod jeho obrovitým tělem nerozpadl. Jonovi vyhradil menší křesílko z období Ludvíka XV. Nervózní mladý nadporučík brzy přinesl kávu.

„Takže náš Emile přece jen žije, což je magnifique, ale je v rukou únosců, což už zase tak magnifique není. Určitě jste se nespletl, pane podplukovníku?“

„Bohužel ne.“

La Porte přikývl a zachmuřil se. „Takže nás oblafli. Zbytky nalezené v budově Pasteurova ústavu tam nebyly náhodou, stejně jako otisky a vzorek DNA ve spisu Sureté. A Baskové byli jen nastrčené figurky, které měly skrýt pravé teroristy. Je to tak?“

„Ano,“ potvrdil Jon. „Praví pachatelé si říkají Štít půlměsíce. Je to multietnická skupina složená z muslimských extremistů. Vede ji člověk, který si říká Mauritania.“

Generál do sebe zlostně hodil hlt kávy. „Informace, které jsem vám předal, vás do značné míry uvedly v omyl. Za to se omlouvám.“

„To nemusíte, pane generále. Díky sledování stopy Basků jsme zjistili většinu toho, co teď víme, takže jste nám vlastně velice pomohl.“

„Merci. Aspoň nějaká útěcha.“

Jon odložil šálek. „Mohu se zeptat, kde je váš pobočník kapitán Bonnard?“

„Darius? Poslal jsem ho do jižní Francie.“

Což nebylo daleko od Španělska. „Kam přesně, pane generále?“

La Porte se zadíval na Jona a zamračil se. „Na naši námořní základnu v Toulonu a pak jsem ho poslal něco zařídit na Menorku. Proč vás to zajímá? Proč se na Dariuse vyptáváte?“

„Jak dobře znáte kapitána Bonnarda?“

„Cože?“ La Porte byl v šoku. „Vy podezíráte Dariuse z…? Ne, ne, to je vyloučeno. Takovou zradu si nedokážu představit.“

„To on vám dal informace, které jste mi poskytl.“

„Vyloučeno.“ Generál zpražil Jona zlostným pohledem. „Jak dobře znám Dariuse? Jako otec syna! Je u mě už šest let. Má skvělou vojenskou minulost. Dostal řadu vyznamenání a pochval za chrabrost a odvahu už v dobách, kdy jsme se ještě neznali. Poprvé jsme se potkali za války v Iráku, dělal mi velitele čety u Čtvrtého jízdního pluku. Předtím sloužil jako poilu u Druhého pěšího pluku cizinecké legie, který působil v severní Africe na žádost bývalých francouzských kolonií. To víte, i dneska nás občas zavolají na pomoc. Byl povýšen na důstojníka. Jak můžete podezírat někoho tak bezúhonného?“

„Sloužil u legie? On není Francouz?“

„Samozřejmě že je Francouz!“ odsekl la Porte. Jeho široká tvář ztuhla jako maska. Bylo vidět, že je vyvedený z míry. „Je fakt, že jeho otec byl Němec. Darius se narodil v Německu, ale jeho matka byla Francouzka a on si vzal její jméno, když se stal důstojníkem.“

„Co víte o jeho soukromém životě?“

„Všechno. Má za ženu jednu báječnou mladou dámu z dobré rodiny, která už léta příkladně slouží Francii. Darius se zajímá o naše dějiny stejně jako já.“

La Porte máchl rukou v širokém kruhu kolem celé kanceláře. Jon si všiml, že zdi jsou plné obrazů, snímků, kreseb a map, které zachycovaly významné okamžiky francouzské historie. Jedinou výjimku tvořila reprodukce obrazu jakéhosi hradu z červeného kamene, kterou Jon viděl poprvé v generálově pařížském sídle.

Generál nepřestával mluvit. „Historie je víc než příběh o zemi a lidech. Skutečná historie vypovídá o duši každé země, takže neznat ji znamená neznat zemi ani její národ. Pokud neznáme minulost, pane podplukovníku, jsme odsouzeni k opakování minulých chyb, non? Člověk, který se zajímá o historii, nemůže svou zemi zradit. Vyloučeno.“

Jon naslouchal s rostoucím pocitem, že la Porte moc mluví a brání Bonnarda příliš usilovně, jako by chtěl přesvědčit sám sebe. Jako by si v hloubi duše uvědomoval, že to, co považoval za vyloučené, by vyloučené být nemuselo. Z několika posledních slov generála čišely pochyby. „Ne, tomu nevěřím. To by Darius neudělal.“

Jon měl ovšem jiný názor. Když vycházel z kanceláře, ohlédl se po generálovi, který seděl ve svém velkém křesle jako na trůně. Byl zadumaný a v jeho nepřítomném pohledu se zračil strach.

PAŘÍŽ, FRANCIE

Peter Howell dřímal na úzkém lůžku, které si nechal nastěhovat do Martyho pokoje. U ucha mu protivně bzučela včela, vosa či nějaký jiný bodavý hmyz. Vší silou plácl a praštil se do hlavy tak bolestivě, že se probudil. Současně zaslechl vyzvánění pokojového telefonu na stojánku vedle polštáře.

Na druhé straně pokoje se Marty zavrtěl a cosi zamumlal.

Peter se na něj podíval a popadl sluchátko. „Howell.“

„Spinkali jsme?“

„Představte si, že i agent v terénu si musí občas zdřímnout, i když se to vám státním úředníkům nezdá. Vy na rozdíl ode mě děláte od devíti do pěti a večer se válíte doma v pelechu, případně v posteli u milenky.“

Sir Gareth Southgate se v Londýně uchichtl. Z jeho smíchu však žádné veselí nečišelo. Jako šéf MI6 musel bohužel řídit i samorostlého Howella, který už měl dávno odejít do důchodu. Vysloužilý špion se vymykal všem normám a věčně dělal potíže. Peter Howell byl ovšem zároveň vynikající agent a osvědčil se v krizových situacích. Proto s ním Southgate jednal bodře, ale zároveň nekompromisně.

Tentokrát však šéfovi MI6 uvízl smích v hrdle. „Jak je doktoru Zellerbachovi?“

„Nic se nezměnilo. Co sakra chcete?“

Southgate hovořil nenuceně, jeho hlas měl však vážný podtón: „Sdělit vám pár důležitých informací a požádat o váš fundovaný názor.“

V nemocničním pokoji se Marty znovu zavrtěl. Vypadal neklidně. Peter na něj s nadějí pohlédl. Když se zdálo, že pacient znovu upadl do spánku, Peter se vrátil k rozhovoru se Southgatem. Jakmile poznal, že se dostal tomu či onomu šéfovi pod kůži, začal se chovat celkem slušně. Noblesse oblige. „Jsem jedno velký ucho, jak říkáme u nás v Kalifornii.“

„To je od vás milé,“ ucedil Southgate. „Řeknu vám něco, co smí vědět jen sám premiér. Je to přísně tajná věc. Taky vám volám přes nejnovější utajovač hovorů se šifrováním, abych měl jistotu, že se na nás teroristi nemůžou napíchnout. Už ho nikdy nepoužiju, aspoň do doby, než dostaneme ten molekulární počítač pod kontrolu. Rozumíte mi dobře?“

Peter zavrčel: „Asi byste si to měl nechat pro sebe, vážený.“ Southgate už nedokázal potlačit podrážděnost. „Cože?“

„Pravidla platí. Je čistě moje věc, co dělám při plnění úkolu. Když budu mít pocit, že se musím o informace podělit, abych dosáhl cíle, tak to udělám. Můžete to vyřídit premiérovi.“ Sir Gareth zvýšil hlas. „Vy se v drzostech vyžíváte, co?“

„To si pište. A teď mi řekněte, co máte na srdci, nebo mi dejte pokoj, jasný?“ Peter usoudil, že ho do akce povolali činitelé o hodně vyšší než byl šéf MI6, což znamenalo, že mu Southgate nemůže dát padáka. Když si představil jeho bezmoc, musel se pousmát.

Southgate mu stroze oznámil: „Generál Arnold Moore a jeho pilot zmizeli během letu z Gibraltaru do Londýna a jsou považováni za mrtvé. Moore byl na cestě ze předsedou vlády. Chtěl mu sdělit nějakou mimořádně naléhavou zprávu. Měl sice k dispozici to nejbezpečnější satelitní spojení, ale přesto nesdělil premiérovi víc než to, že jde o - a teď cituji - nedávné poruchy elektronických systémů v Americe. Proto jsem dostal pokyn předat vám tu informaci.“

Peter okamžitě zvážněl. „Naznačil generál Moore, jak zjistil to, co chtěl říct premiérovi?“

„Ne.“ I Southgate zakopal válečnou sekyru. „Využili jsme všechny naše zdroje, ale zjistili jsme jen to, že generál měl být ve svém letním sídle v Kentu. Místo toho ale odletěl s vlastním pilotem z Londýna do Gibraltaru. Potom oba nasedli do vrtulníku a vrátili se asi po šesti hodinách. Během těch šesti hodin byl úplně mimo dosah.“

„Ani gibraltarská pobočka neví, kam letěl?“

„Nikdo to neví. Jen jeho pilot, ale ten zmizel s ním.“ Peter uvažoval, co nová informace znamená. „Fajn, já zůstanu tady, dokud nevyslechnu doktora Zellerbacha. Vy se zatím pokuste zjistit, kam měl Moore namířeno. Nasaďte na to všechny síly. Až si promluvím se Zellerbachem, pojedu na jih a porozhlídnu se tam.

Vrtulník moc daleko nedoletí, takže by neměl být problém zúžit seznam cílovým míst.“

„Dobře. Já… okamžik.“ Southgateův hlas zeslábl. Bylo patrné, že se otočil a mluvil s někým jiným. Dvojhlas pokračoval ještě několik sekund a pak se šéf MI6 znovu obrátil na Petera. „Právě jsme dostali zprávu, že v moři poblíž Lisabonu se našly trosky Mooreova tornada. Trup nesl známky exploze. Myslím, že generála i pilota můžeme považovat za mrtvé.“

Peter souhlasil. „Vzhledem k situaci nevypadá nehoda moc pravděpodobně. Ať se na to vaši lidi mrknou. Ozvu se.“

Southgate spolkl poznámku, že i Howell patří k jeho lidem, a musí proto poslouchat rozkazy. Jenže to nebyla pravda. Šéf rozvědky v duchu vzdychl. „Tak jo. A ještě něco. Snažte se to říct co nejmíň lidem, platí?“

Peter zavěsil. Nafoukanec jeden. Poděkoval svým hvězdám, že se mu řídící funkce vždycky úspěšně vyhýbaly. Přitom stačilo, aby se choval slušně a bránil kyslíku, pokroku a výsledkům. Když se nad tím tak zamyslel, rozumní lidé jen zřídka vyhledávají nebo přijímají vedoucí funkce. O takový očistec může stát jen absolutní blázen.

„Můj ty bože,“ ozval se zezadu roztřesený hlas. „Peter… Peter Howell? Jsi to ty, Petere?“

Oslovený muž vyskočil z lůžka a rozběhl se k Martymu.

Marty zamrkal a protřel si oči. „Takže jsem… po smrti? Určitě. No jasně, jsem v pekle.“ Vrhl na kamaráda ustaraný pohled. „Jinak bych neviděl Lucifera osobně. Kde jinde bych potkal toho šílence z Anglie než v pekle?“

„Teď jsi na to kápl.“ Peter se široce usmál. „Nazdar. Ty vole, tys nám teda dal.“

Marty se bojácně rozhlížel po nemocničním pokoji. „Vypadá to tady celkem hezky, ale já se nedám ošálit. Je to klam.“ Přikrčil se. „Za touhle zdí sálají plameny. Vidím oranžovou, žlutou a červenou. Z jícnu pekla šlehá spalující žár! Oslepuje mě! Martyho Zellerbacha nezastavíte!“ Odhodil deku. Peter chytil pacienta za ramena a snažil se ho udržet v posteli. „Stráž! Zavolejte sestru! Zavolejte sakra doktora! Ať sem někdo přijde!“

Marty se opřel do Peterových rukou. Nevzpouzel se nijak silně, ale jeho zavalité tělo něco vážilo. „Na mě si nepřijdeš, Lucifere! Vysmeknu se z tvých pazourů dřív, než řekneš švec. Bude to srážka reality s přeludem. Za co mě sakra máš? Schválně, kdo je chytřejší, satane. Nemůžeš vyhrát. Odletím odsud na sokolích křídlech. Nemáš šanci… ne… a ne…“

„Pssst, chlapče,“ konejšil ho Howell. „Já nejsem Lucifer. Vážně. Pamatuješ na starýho Petera? Užili jsme spolu spoustu legrace.“

Ale Marty blouznil dál v záchvatech nejhoršího stadia Aspergerova syndromu. Do pokoje vběhla sestra a hned za ní doktor Dubost. Přiskočila k Peterovi a pomohla mu přidržet nemocného. Doktor mu píchl injekci s roztokem mideralu, který tlumil blouznění.

„…už musím letět… Satan na mě nevyzraje! Ani náhodou! Já…“

Peter a zdravotní sestra nepřestávali Martyho svírat. Lékař souhlasně přikývl. „Snažte se ho udržet co nejvíc v klidu. Byl dlouho v bezvědomí a nechceme, aby se jeho stav zase zhoršil. Mideral začne brzy účinkovat.“

Peter tiše mluvil na Martyho. Ten dál blouznil, spřádal plány a stavěl vzdušné zámky, které se točily kolem bludu, že se nachází v podsvětí a musí přelstít samotného ďábla. Brzy přestal klást takový odpor a už se nesnažil utéct. Nakonec se mu zakalily oči a klesla víčka. Začal klimbat.

Sestra se usmála na Petera a ustoupila. „Jste opravdu kamarád, pane Howelle. Spousta lidí by s křikem utekla z pokoje.“

Peter se zamračil. „Fakt? Tak to jim asi chybí páteř.“

„Nebo srdce.“ Poplácala ho po rameni a odešla.

Peter poprvé zalitoval, že nemá možnost satelitního spojení a nemůže si zavolat z mobilu. Chtěl Jonovi a Randi oznámit tu novinu o Martym. Zároveň potřeboval zatelefonovat svým informátorům v jižní Francii, podél španělského pobřeží Costa Brava a na dalších místech, kam mohla letět helikoptéra z Gibraltaru, aby si udělal obrázek o posledních hodinách generála Moorea.

Otráveně se posadil, vzdychl a složil hlavu do dlaní. Vtom za sebou zaslechl lehké opatrné kroky. Ani neslyšel otevřít dveře.

„Randi?“ Začal se otáčet a současně sáhl za opasek pro pistoli Browning Hi-Power 9 mm. Ta chůze však nepatřila Randi… A on zareagoval pozdě. Než stačil uchopit zbraň, přitiskl se mu k zátylku chladný kov hlavně cizí pistole. Peter ztuhl. Neznámý si počínal s děsivou zručností, jako pravý profesionál. A nebyl sám.

21

BRUSEL, BELGIE

Smith zavřel desky posledního spisu, objednal si druhé pivo značky Chimay a pohodlně se opřel. V kavárně Egmont nechal Randi vzkaz, že se sejdou v podniku Le Cerf Agile, kde se posadil ke stolku na chodníku. Byla to jeho oblíbená kavárna v oblasti rue St-Catherine v dolním městě. Nacházela se nedaleko od burzy a míst, kudy protékala řeka Senna v dobách, kdy tato část Bruselu sloužila jako přístav pro stovky rybářských lodí. Rybí trh se zde zachoval dodneška a mořské ryby zůstaly hlavním bodem jídelníčku v místních bistrech, i když řeka už dávno protékala zazděným umělým kanálem a její místo zaujal bulvár Anspach.

Smith měl však jiné starosti než ryby, ukrytou řeku a jídlo. Dlouze se napil tmavého piva a rozhlédl se. Žádní jiní hosté venku neseděli. Oblohou stále táhly temné mraky, i když jich už nebylo tolik. Už před hodinou však přestalo pršet a Smith požádal vrchního, aby mu otřel stůl a dvě židle. Ostatní hosté raději neriskovali, že se nebesa znovu otevřou a spustí se liják, což Jonovi vyhovovalo.

Byl rád, že tam sedí sám, mimo dosah slídivých očí a uší. Když odešel z vrchního velitelství, svlékl uniformu a nyní vypadal jako tuctový turista. Měl na sobě světle hnědé bavlněné kalhoty, kostkovanou košili s rozhalenkou, tmavě modré sako a sportovní boty. Ty byly důležité pro případ, že by musel utíkat. Pod sakem mohl ukrýt pistoli. A černý plášť přehozený přes opěradlo mu pomáhal splynout s nocí.

Zatímco slunce bojovalo s mračny o vládu nad odpoledním nebem, Jon přemýšlel o tom, co zjistil v centrále NATO. Spis kapitána Dariuse Bonnarda leccos naznačoval. La Porte buď nevěděl, nebo zatajil, že Bonnardova současná manželka - ta Francouzka, kterou generál tak obdivoval - není první v pořadí. Během služby u cizinecké legie si Bonnard vzal jistou Alžířanku. Zda konvertoval k islámu, nebylo známo. I po svém povýšení do důstojnické hodnosti však trávil veškeré dovolené v Alžíru, kde bydlela jeho bývalá žena a její rodina. Bonnardův spis neobsahoval informace o tom, proč se s ní rozvedl. Jelikož v něm nebyly ani žádné doklady o rozvodu, Jon pojal podezření. Teroristé si často počínají jako spící agenti nebo krtkové. I oni v cílových zemích často mění totožnost a přitom jinde vedou zcela rozdílný život.

Takže Darius Bonnard, oblíbený pobočník zástupce vrchního velitele spojeneckých sil NATO, byl Němec sloužící ve francouzské armádě, který měl kdysi za ženu Alžířanku a nyní se nacházel kdesi v jižní Francii - tedy poměrně nedaleko od Toleda.

Jak o tom Jon přemítal, znovu sáhl pro pivo. Zvedl oči právě v okamžiku, kdy Randi platila taxikáři půl bloku od kavárny. Usmál se, zvedl sklenici a zálibně si ji prohlížel. Měla na sobě konzervativní tmavé kalhoty a vypasované sako, vlasy ležérně stažené do ohonu. Díky přirozeným pohybům a štíhlé postavě na okamžik vypadala jako dívenka. Rychle k němu vykročila, krásná a plná života, a Jon si uvědomil, že už nemyslí na Sophii pokaždé, když ji spatří. Měl z toho zvláštní pocit.

Došla ke stolku. „Koukáš, jako bych byla duch. Bál ses o mě? Tos nemusel, ale je to od tebe hezké.“

„Kdes sakra byla?“ ucedil skrz úsměv.

Randi si přisedla a rozhlédla se po číšníkovi. „Kompletní hlášení ti podám za minutku. Zrovna jedu z Paříže. Myslela jsem, že tě bude zajímat, že jsem se zastavila za Martym…“

Jon narovnal záda. „Jak mu je?“

„Zase spal. Peterovi zatím vůbec nic neřekl.“ Když mu popisovala zhoršení Martyho stavu, všimla si, že se mu starostí sevřela tvář a pomněnkově modré oči potemněly. V akci se Jon uměl chovat a tvářit jako nelítostný dravec, ale v daném okamžiku měl na srdci jen zdraví svého přítele. S rozcuchanými tmavými vlasy, zachmuřeným obočím a škrábanci na tváři od honičky v Madridu jí připadal skoro roztomilý.

„Škoda že nemůžeme používat mobily. Hrozně nám to komplikuje situaci,“ zabručel Jon. „Jinak by Peter zavolal a všechno by mi řekl sám.“

„Bez mobilů a modemů je všechno mnohem těžší, to je fakt.“ Vrhla na něj varovný pohled. Ke stolu se blížil číšník. Na chvíli přerušili konverzaci a Randi si také objednala pivo Chimay, ale ležák. Jakmile číšník zmizel z doslechu, zeptala se: „Zjistils něco?“

„Pár věcí.“ Jon jí popsal fakta ze spisu kapitána Bonnarda i setkání s generálem la Portem. „La Porte o alžírském spojení buď neví, nebo Bonnarda z loajality kryje. Co máš ty?“

„Možná to, co zrovna potřebujeme.“ Vzrušeně mu vyprávěla o tom, co se dozvěděla od Aarona Isaacse. Skončila nemocí doktora Akbara Sulejmana. „Pokud si vzpomínám, bolesti na prsou, a dokonce i srdeční arytmie se dají vyvolat chemickou cestou.“

„No jasně, a poměrně snadno. Tak jo, kde je ten chlap?“

„Dělá postgraduál a bydlí v Paříži. Podle Mossadu je pořád ve městě. Mám jeho adresu.“

„Tak na co čekáme?“

Randi se trpce pousmála. „Až dopiju pivo.“

KDESI NA POBŘEŽÍ SEVERNÍ AFRIKY

Velkým vybíleným pokojem rozlehlé středomořské vily tu a tam zavanul svěží větřík, až se průsvitné závěsy zavlnily. Vila byla postavená tak, aby v ní byl cítit i ten nejslabší vánek. Vzduch nepřetržitě proudil pod oblouky, které oddělovaly pokoje od chodby tohoto odlehlého pobřežního sídla.

Hluboko uvnitř jednoho z výklenků se doktor Emile Chambord skláněl nad ultratenkými hadičkami a dráty, jež spojovaly klávesnici s řadou gelových vajíček v tácu, napájecím zařízením, pružnou kovovou destičkou, monitorem a tiskárnou. To vše sem Mauritania a jeho muži opatrně převezli z Pasteurova ústavu. Chambord měl ten výklenek rád, protože v něm nebyl věčný průvan. Stálá teplota a stabilní prostředí bez jakýchkoli vibrací byly životně důležitými podmínkami fungování choulostivého prototypu jeho molekulárního počítače.

Vědec se soustředil. Měl v rukou své životní dílo - tajný molekulární přístroj. Ladil poslední detaily a přitom myslel na budoucnost, technickou i politickou. Věřil, že jeho prototyp DNA počítače spustí lavinu změn, které si většina lidí ve své omezenosti nedokáže představit, natož ocenit. Ovládání molekul s obratností a přesností, jimiž fyzikové dříve ovládali elektrony, revolučním způsobem změní svět a otevře cestu do subatomární říše, kde se hmota chová zcela jinak, než lidé dosud měli možnost vidět, slyšet či nahmatat.

Elektrony a atomy se nepohybovaly s přímostí biliárových koulí jako v Newtonově klasické fyzice. Svými vlastnostmi se blížily spíš ochmýřeným objektům vlnového charakteru. Na atomové úrovni se vlny mohou chovat jako částice, zatímco částice se pojí s určitými vlnami. Elektron může cestovat zároveň řadou různých tras a svou schopností šíření skutečně připomíná vlnu. Atomový počítač by proto byl schopen provádět současně celou řadu úkonů. Možná by dokonce dokázal překračovat hranice dimenzí. Základní pravdy našeho světa by byly navždy vyvráceny.

Zjednodušeně řečeno, dnešní počítač tvoří soubor drátů vyrovnaných jedním směrem, vrstva přepínačů a pak druhý soubor drátů vedoucí opačným směrem. Dráty a přepínače jsou uspořádány tak, aby vytvářely logická hradla…, ale rozdíl je v druhu použitých drátů a přepínačů. Chambordovi se podařilo využít molekuly DNA v roli hradel, která vykonávají logické funkce součtu a součinu, což je základní jazyk elektronických počítačů. Jedním z kamenů úrazu, na které naráželi jeho předchůdci, byly molekuly rotaxanu, které používali jako hradla. Ty se totiž daly nastavit pouze jednou, a proto se hodily jen pro paměť určenou pouze ke čtení, a nikoli pro operační paměť, která vyžaduje neustálé přepínání.

Jenže on tento zdánlivě nepřekonatelný problém vyřešil. Vyrobil totiž jinou molekulu s vlastnostmi, díky nimž mohl DNA počítač fungovat. Byla to syntetická molekula, které říkal francen, na počest Francie.

Když se Chambord odvrátil od svého přístroje a chtěl si zapsat výpočty do bloku, pod klenbou se objevila Thérese. „Proč jim pomáháš?“ Probodávala otce zlostným pohledem, ale snažila se ovládat hlas.

Chambord se skláněl nad výpočty a vypadal velice unaveně. Vzdychl, zvedl oči a otočil se. „A co mám podle tebe dělat?“

Její plné rty byly bledé. Výrazná červená rtěnka už se dávno setřela. Nečesané černé vlasy jí už nesplývaly na ramena jako hladký satén. Stále na sobě měla bílé večerní šaty, nyní však potrhané a špinavé. Světlounce šedá hedvábná blůzka byla potřísněná krví a čímsi mastným. Místo bílých lodiček na vysokém podpatku měla beduínské trepky. To byl její jediný ústupek. Jinak odmítla od svých věznitelů přijmout dokonce i šaty na převlečení.

„Mohls odmítnout,“ odpověděla mu unaveně. „Nikdo z nich neumí pracovat s molekulárním počítačem. Byl by jim k ničemu.“

„A já bych byl po smrti. A ty taky, což je hlavní.“

„Stejně nás zabijou.“

„Ne! Slíbili to.“

Thérese slyšela zoufalství tonoucího člověka, který se chytá posledního stébla. „Slíbili?“ Zasmála se. „Ty věříš slibu teroristů, únosců a vrahů?“

Chambord zavřel ústa, aniž by odpověděl. Otočil se ke svému dílu a začal kontrolovat konektory počítače.

„Chystají nějakou hroznou věc,“ řekla Thérese. „Budou umírat lidi. A ty to víš.“

„O ničem takovém nevím.“

Prohlížela si ho z profilu. „Uzavřel jsi obchod. Kvůli mně. Je to tak, vid? Tvoje duše výměnou za můj život.“

„Já jsem nic neuzavřel,“ ohradil se Chambord, ale oči nezvedl.

Dál se na otce dívala a snažila se vžít do jeho pocitů a myšlenek. „Ale teď uzavřeš. Přinutíš je, aby mě nechali jít, a teprve pak jim pomůžeš uskutečnit to, co chtějí.“

Chambord byl chvíli zticha. Pak hlesl: „Nedovolím, aby tě zabili.“

„To je snad moje věc, ne?“

Starý vědec se otočil v křesle. „Ne! To je moje věc.“

Za Thérese se ozvaly tiché kroky. Prudce se obrátila. Pod obloukem stál obtloustlý Mauritania a střídavě se díval na ni a na jejího otce. Ozbrojený a zamračený Abú Auda hlídkoval za ním.

Mauritania se tvářil vážně. „Mýlíte se, slečno Chambordová. Až splníme úkol, nebudu už vašeho otce potřebovat. Oznámíme naše vítězství světu, aby velký satan věděl, kdo ho přivedl do záhuby. Bude nám srdečně jedno, co vy nebo váš otec řeknete. Vůbec nikdo nezemře, pokud nám ovšem neodmítne pomoct dokončit úkol.“

Thérese se ušklíbla. „Jeho možná oblbnete, ale mě ne. Já poznám, když někdo lže.“

„Mrzí mě, že nám nevěříte, ale nemám čas vás přesvědčovat.“ Tlouštík pohlédl na Chamborda. „Kdy budete znovu připraven?“

„Řekl jsem vám, že potřebuju dva dny.“

Mauritaniova drobná očka se zúžila. „Váš čas už skoro vypršel.“ Od svého příchodu nezvedl hlas, ale z jeho pohledu šel strach.

PAŘÍŽ, FRANCIE

Vyčnívající věžák Tour Montparnasse i další vysoké moderní budovy podél bulváru Montparnasse pomalu ustupovaly do pozadí. Smith, Randi a Hakim Gatta, vyděšený laboratorní asistent z Pasteurova ústavu, se nořili hlouběji do postranních uliček Paříže, kde mezi duchy svých předchůdců bydleli a pracovali noví bohémové. Slunce zapadlo. Poslední žhavé uhlíky dne dodávaly nebi pochmurný šedožlutý tón. Po bujných jarních zahradách a dlážděných ulicích se táhly černé stíny a ve vzduchu se mísily vůně alkoholu, marihuany a olejových barev.

Nervózní malý pomocník Hakim nakonec francouzsky zamumlal: „Tady je ta ulice. Můžu… můžu už jít?“ Měřil jen něco málo přes sto padesát centimetrů. Měl kštici kudrnatých hnědých vlasů, snědou pleť a neupřímné černé oči. Bydlel nad doktorem Akbarem Sulejmanem.

„Ještě ne,“ sdělila mu Randi a zatáhla ho zpátky do stínu. Jon je následoval třemi rychlými kroky. „Která budova to je?“

„Č… číslo patnáct.“

„A byt?“

„T-t… řetí patro. Vzadu. Slíbil jste, že mi zaplatíte a budu moct jít.“

„Ta ulička je jediná úniková cesta?“

Hakim dychtivě přikývl. „Dá se jít hlavním vchodem, nebo uličkou. Jinudy ne.“

„Ty si pohlídej uličku, já půjdu dovnitř,“ prohodil Jon k Randi.

„Odkdy tady velíš?“

Hakim začal couvat. Žena ho vzala za límec a ukázala mu pistoli. Cukl sebou a zkameněl.

Jon to jen sledoval. „Promiň. Máš snad lepší nápad?“

Randi neochotně zavrtěla hlavou. „Máš pravdu, ale příště se zeptej. Vzpomínáš na naši diskusi o zdvořilosti? Musíme sebou hodit. Kdoví, jak dlouho tam bude, jestli zjistí, že jsme se na něj vyptávali v ústavu. Máš vysílačku?“

„Jasně.“ Jon si poklepal na kapsu černého pláště a pak chvatně vykročil po úzkém chodníku. Rozsvícená okna tří, čtyř a pětipatrových bytových domů připomínala majáky zářící nad hlubokým údolím ulice. U čísla 15 se Jon nenuceně opřel o zeď a sledoval lidi, kteří se trousili do barů a bister nebo možná domů. Několik párů, mladých i starších, se drželo za ruce. Těšili se z jarního soumraku a ze vzájemné blízkosti. Jon počkal, až bude čistý vzduch, a pak začal jednat.

Domovní dveře byly pootevřené a nehlídal je žádný vrátný. Vytáhl pistoli Walther, vklouzl dovnitř a vyšel po schodech do druhého patra. Dveře zadního bytu byly zavřené. Zaposlouchal se a po chvíli ze vzdáleného pokoje zaslechl zvuk rádia. Kdesi uvnitř někdo otevřel kohoutek a napouštěl vanu. Jon vzal za kliku, ale bylo zamčeno. Ustoupil a prohlížel si zámek - byl obyčejný patentní. Pokud byl vchod z druhé strany zajištěn závorou, dalo by mnohem větší práci dostat se dovnitř. Většina lidí se však nechová opatrně. Zavřou na závoru, až když jdou spát.

Jon vytáhl malou krabičku s paklíči a dal se do práce. Vtom si uvědomil, že voda přestala téct. Ozval se strašlivý hluk střelby, která prořízla dveře jen pár centimetrů nad Jonovou hlavou. Vzduchem se rozlétly třísky ostré jako jehly. Jon ucítil bolest v boku, skočil na podlahu a dopadl na levé rameno. Sakra, dostal jsem to. Zatočila se mu hlava. S námahou se posadil, opřel se o zeď naproti poničeným dveřím a namířil na ně pistoli. V boku mu tepala bolest, ale snažil se ji nevnímat. Napjatě sledoval, zda se někdo objeví.

Když nikdo nevycházel, rozepnul si plášť a vytáhl si košili z kalhot. Kulka mu prolétla oblečením a kůží nad pasem a zanechala za sebou purpurovou rýhu. Krvácela, ale ne moc. Střela nezasáhla žádný důležitý orgán, takže Jon mohl ošetření odložit. Nechal si košili venku. Krev i stopu po kulce mu zakrývala černá látka pláště.

S pistolí v ruce vstal, ukročil a hodil na dveře krabičku s paklíči. Ozvala se další kanonáda a do vzduchu opět vylétly třísky a kovové střepiny. Výstřely zcela zničily zámek. Schodištěm se rozlehly výkřiky a nadávky, shora i zdola.

Jon vnikl do bytu, uskočil na stranu, převalil se po zemi a vstal s pistolí v obou rukou. A nevěřil svým očím.

Na omšelém gauči seděla s překříženýma nohama drobná atraktivní žena, která držela v rukou velký samopal AK-47 a stále mířila na dveře. Zírala na ně v očividném šoku, jako by nepostřehla, že Jon je už uvnitř.

„Dejte tu bouchačku dolů!“ nařídil jí Jon francouzsky. „Tak bude to?“

Žena zavrčela, vyskočila a máchla kalašnikovem Jonovým směrem. Vykopl jí samopal z rukou. Pak ji chytil za paži, otočil ji a postrkoval před sebou celým bytem. Systematicky prohledával pokoj po pokoji.

Nikdo jiný tam nebyl. Přiložil pistoli k hlavě drobné ženy a francouzsky zavrčel: „Kde je doktor Sulejman?“

„Tam, kde ho nenajdete, chien!“

„Co s ním máte?“

Šlehla po něm pohledem. „Žárlíte?“

Jon vytáhl z kapsy pláště vysílačku a tiše do ní řekl: „Není tady, ale byl. Dávej si pozor.“

Vrátil vysílačku do kapsy, natrhal prostěradlo na proužky a pevně ženu přivázal ke kuchyňské židli. Poté spěšně vyšel z bytu, zaklapl za sebou rozstřílené dveře a seběhl po schodech na ulici.

V dlážděném průchodu za domem, kde to páchlo močí a starým vínem, zvedla Randi oči k potemnělým oknům ve druhém patře. V ruce pevně svírala berettu. Hakim Gatta nervózně přešlapoval vedle ní jako vyplašený zajíc, který by nejraději odhopkal do úkrytu. Čekali v dehtově černých stínech pod vzrostlou lípou. Nad nimi prosvítal jen proužek nočního nebe. Hvězdy právě začínaly zářit. Třpytily se mezi oblaky jako vzdálené špendlíkové hlavičky.

Randi dloubla Hakima berettou. „Víš jistě, že tam byl?“

„Ano, už jsem vám to říkal. Když jsem odcházel, byl doma.“ Projel si své vlnité kučery jednou rukou a pak druhou. „Neměli vám říkat, že bydlím ve stejném domě.“

Randi ho ignorovala a uvažovala. „A víš určitě, že tohle je jediná úniková cesta?“

„To už jsem vám přece říkal!“ téměř vykřikl Hakim.

„Ticho.“ Randi se podívala dolů a zpražila ho pohledem.

Hakim ztlumil hlas a brblal si něco pod vousy. Náhle uličkou zaburácela divoká střelba. Vycházela shora.

„K zemi!“

Mužík padl na dlažební kostky a začal vyděšeně fňukat. I Randi šla k zemi a snažila se zachytit z nitra domu nějaký pohyb. Nic však neslyšela. Pak třeskla druhá mohutná dávka, po níž následovala další rána, jako by prasklo dřevo.

Randi upřela pohled na skrčeného Hakima. „Doufám, že tady opravdu není jiná cesta ven.“

„Řekl jsem vám pravdu! Přísahám, že…“

Agentka zaslechla dupání a zvedla hlavu. Zadní dveře domu se rozlétly a plnou rychlostí se z nich vyřítil jakýsi muž. Po čtyřech krocích však zpomalil do svižné chůze. V ruce měl devítimilimetrovou pistoli, ale držel ji těsně u boku, aby ji nebylo vidět. Muž byl nervózní a ustavičně otáčel hlavou. Kontroloval, zda na něj v uličce nečíhá nebezpečí.

Randi zapraskalo ve vysílačce. Přitáhla si Hakima k sobě, dala mu ruku přes ústa a poslouchala Jonova slova: „Není tady, ale byl. Dávej si pozor.“

„Mám ho. Přijď před barák, jestli můžeš.“

22

Randi sledovala, jak se muž otočil a vyrazil ke vzdálenějšímu konci uličky. Občas přitom zabrzdil, jako by si uvědomil, že přílišným spěchem vzbudí pozornost. Byl na útěku, ale nepropadal panice. Randi Hakima varovala, aby zůstal na zemi a byl zticha, dokud ji a toho muže uvidí. Dychtivě přikývl, oči vykulené strachem.

Vstala a v chůzi vytáhla z kapsy saka miniaturní vysílačku. Držela ji v levé ruce, v pravé měla berettu.

Prchající muž se zastavil u ústí průchodu do ulice. Rozhlížel se na obě strany. Přitiskla se ke zdi a zatajila dech. Ve světle reflektorů projíždějících aut viděla, že je malý a štíhlý a má rovné černé vlasy na ramena. Mohlo mu být necelých třicet. Byl oblečený ve sportovním saku západního střihu, bílé košili s pruhovanou kravatou, šedých kalhotách a černých polobotkách. Měl ostražité inteligentní tmavé oči a podlouhlou filipínsko-malajskou tvář s vysedlými lícními kostmi typickou pro Mory z ostrova Mindanao. Byl to doktor Akbar Sulejman, znepokojený a vystrašený. Dál trpělivě zkoumal terén, ale neopouštěl přitom ústí uličky.

Randi promluvila do vysílačky. „Na něco čeká. Musíš se dostat co nejblíž k rue Combray.“

Jen co vypnula vysílačku, před doktorem Sulejmanem se skřípěním zastavil malý černý automobil subaru. Zadní dveře se otevřely a doktor naskočil dovnitř. Vůz vyrazil dřív, než za sebou zabouchl. Randi se rozběhla uličkou a dorazila k jejímu ústí právě ve chvíli, kdy tam zabrzdil další černý vůz - Ford Crown Victoria. Jon vystartoval z protější strany domu, zamířil k boku auta obrácenému do ulice a současně s ní skočil na zadní sedadlo.

Řidič prudce vyrazil stejným směrem jako předtím subaru. Randi se naklonila k řidiči. „Vidí Max to subaru?“

„Má ho jako na dlani,“ odvětil Aaron Isaacs.

„Paráda. Sledujte je.“

Aaron přikývl. „A tohle je kdo? Smith, nebo Howell?“

Randi je představila. „Podplukovník doktor Jon Smith, v tuhle chvíli ve službách armádní rozvědky. Jone, to je Aaron Isaacs, náš šéf v Paříži.“

Jon cítil, jak ho muž naproti provrtává analytickým pohledem a snaží se odhadnout, co je zač. Podezíravost je řemeslem CIA.

Isaackovi zapraskalo ve vysílačce a vzápětí se ozval mužský hlas. „Subaru zastavuje před hotelem St-Sulpice poblíž křižovatky Odeon. Vystupují z něj dva chlapi a vcházejí do hotelu. Subaru odjíždí. Co teď?“

Randi se naklonila nad sedadlo a Aaron jí podal mikrofon. „Sleduj to subaru, Maxi.“

„Rozkaz, madam.“

„Běž někam, Maxi.“

Aaron se ohlédl. „Hotel?“

„Čteš mi myšlenky,“ řekla mu Randi.

Tři minuty poté ford zastavil půl bloku od hotelu St-Sulpice. Žena si prohlížela budovu. „Pověz mi o něco tom hotelu, Aarone.“

„Patří mezi levnější. Má sedm pater. Kdysi tady bydleli místní bohémové, pak přistěhovalci ze severní Afriky a teď hlavně chudší turisti. Nemá žádné boční ani zadní východy. Dveře jsou jen vpředu.“

Ve vysílačce znovu zapraskalo a Maxův hlas oznámil: „To subaru je z půjčovny - i s řidičem. Telefonická rezervace. Žádné informace o pasažérovi ani spolucestujícím.“

„Vrať se k hotelu a nalož Aarona. My si necháme jeho forda.“

Max okamžitě vyhrkl: „Takže dneska večer rande nebude?“

Randi už docházela trpělivost. „Chovej se slušně, nebo to řeknu tvojí ženě.“

„No jo. Máš pravdu. Jsem ženáč.“ A vysílačka oněměla.

Randi zavrtěla hlavou. Pak začala s Aaronem rozdělovat úkoly. Jon se nemohl ubránit myšlenkám na Martyho a po chvíli se vmísil do dialogu agentů CIA. „Marty už by měl být vzhůru, Randi. Navíc teď máme možnost využít Petera.“

„Doktor Sulejman může každou chvíli vyjít ven,“ namítla.

„To jo, ale jestli mě Max hodí do nemocnice, můžu se rychle dostat tam a zase zpátky. Kdyby něco, domluvíte se s Maxem vysílačkou. Já si ji taky vezmu, aby mi mohl zavolat do nemocnice.“

„Nemáme používat nic bez drátů,“ namítla Randi.

Jon zavrtěl hlavou. „Mají sice molekulární počítač, ale těžko se s ním zaměřili na místní hovory policie v Paříži, které nejdou přes satelit. Zatím totiž nemají tušení, že je Sulejman na útěku. Je téměř vyloučeno, že by nás mohl někdo odposlouchávat nebo sledovat. Jestli se ten chlap pohne dřív, než se vrátím, dej mi vědět. Peter, Max a já sem hned přijedeme.“

Randi souhlasila a Aaron oznámil, že s ní zůstane, dokud se Jon s Maxem nevrátí. Dva agenti CIA dál pokračovali v debatě, a když Max přijel v chrysleru imperial, Jon se rozloučil a sedl si na místo spolujezdce.

„Máš tady lékárničku?“ zeptal se Jon, zatímco se vůz proplétal hustým provozem na jihozápad směrem k nemocnici.

„Jasně. V přihrádce před tebou. Proč?“

„Nic to není. Jen škrábnutí.“ Vyčistil si ránu, kterou mu na boku zanechala kulka, a namazal si ji antiseptickým krémem. Přelepil obvaz, přesvědčil se, že drží pevně, a pak vrátil lékárničku na místo. To už se blížili k nemocnici.

Jon rychle kráčel rozlehlou halou mamutí Evropské nemocnice plnou palem a obchodů se suvenýry a vyjel eskalátorem k jednotce intenzivní péče. Nemohl se dočkat, až uvidí přítele. Cítil vnitřní optimismus. Marty už jistě procitl, a možná si dokonce bude zase stavět hlavu. U stolku před jednotkou se Jon prokázal sestře, kterou neznal.

„Vaše jméno je na seznamu, pane doktore, ale doktor Zellerbach byl přemístěn do privátního pokoje ve třetím patře. Nikdo vám to neřekl?“

„Byl jsem mimo město. Je tady ještě doktor Dubost?“

„Bohužel už odešel. Ale samozřejmě drží pohotovost.“

„Samozřejmě. Tak mi řekněte číslo pokoje doktora Zellerbacha.“

Když vyjel do třetího patra, sevřel se mu žaludek. Před Martyho novým pokojem nehlídal jediný strážný. Rozhlédl se kolem, ale neviděl nikoho povolaného, kdo by odněkud sledoval dveře. Kde je Súreté a MI6? Vsunul ruku pod plášť a sevřel pistoli. V obavě z nejhoršího míjel sestry, doktory, zřízence i pacienty, aniž by je vnímal.

Když došel ke dveřím, zkusil, jestli jsou dobře zavřené. Byly. Levou rukou vzal pomalu za kliku, až ucítil cvaknutí. Uchopil zbraň do obou rukou, špičkou boty pootevřel dveře a vklouzl dovnitř. S napřaženou pistolí přejížděl ze strany na stranu.

Dech mu uvízl v krku. Pokoj byl prázdný. Deka byla shrnutá, prostěradlo zmačkané, jako by se v posteli převaloval neklidný pacient. Po Martym se však slehla zem. Nebyl tam ani Peter, ani stráže v uniformě či civilu, ani převlečení agenti MI6. Nervy měl napjaté jako struny. Vstoupil dál do pokoje a zastavil se. U vzdálenějšího konce postele ležely dvě mrtvoly. Jon je nemusel prohlížet, aby věděl, že už jim není pomoci. Byly natažené v kalužích krve, která se u okrajů už srážela, ale přesto byla poměrně čerstvá. Oba mrtví na sobě měli lékařské pláště, boty a roušky. Podle postav Jon poznal, že žádný z nich není Marty ani Peter.

Vydechl a klekl si. Oba zemřeli na profesionálně zasazenou bodnou ránu dýkou. To mohla být Peterova práce. Ale kam zmizel? A co Marty? Kde byli strážní? Jon pomalu vstal. Bylo zjevné, že nikdo v nemocnici nevěděl, co se stalo. Žádná panika, žádný poplach, žádný náznak, že Marty není na svém místě. Strážní byli pryč, dva muži zemřeli násilnou smrtí a Peter s Martym zmizeli. Nic z toho nevzbudilo rozruch. Zřejmě si toho vůbec nikdo nevšiml.

Na opasku mu zapípala vysílačka. Zapnul ji. „Smith. Co je, Maxi?“

„Randi hlásí, že ten ptáček má komplice a dal se do pohybu. Ona a Aaron jdou po nich. Máme sebou hodit. Řekne nám, kam máme jet.“

„Už běžím.“

Ještě jednou přelétl nešťastným pohledem ztichlý pokoj. Peter byl tak dobrý, že tohle všechno mohl provést, aniž by si ho někdo všiml. Jon ovšem neměl tušení, jak to udělal a jak se mu podařilo nepozorovaně uprchnout s nemocným pacientem, jako byl Marty. Ale kam se poděli ti dva legionáři ode dveří? A všichni ostatní v civilu, kteří tam měli být?

Mohl to mít na svědomí Peter, ale stejně tak i teroristé. Možná odlákali stráže, zabili je a schovali, pak zajali Petera s Martym a popravili je někde jinde. Hodnou chvíli se ani nepohnul.

Nesměl však ztratit kořist, která je mohla zavést k molekulárnímu počítači. Rozhodl se, že oznámí pařížské policii, CIA i Fredu Kleinovi, co našel. Nezbývalo než doufat, že oba muže vypátrají.

Zastrčil vysílačku do kapsy, uložil pistoli do pouzdra a vyběhl ven. Max čekal v chrysleru s otevřenými dveřmi.

Malá černá dodávka pro rozvoz pečiva zahnula doprava na bulvár St-Michel. Aaron trochu zpomalil a nechal auto poodjet, ale stále se držel na dohled. Sledovaný vůz pokračoval dál na jih.

„Míří na Périphérique,“ odhadla Randi. Périphérique je široká silnice, která tvoří okruh kolem vnitřní Paříže. Sdělila svou domněnku Maxovi, Jonovi a Peterovi, kteří už byli na cestě a blížili se k nim. Aspoň v to doufala.

„Asi máš pravdu,“ přitakal Aaron. Zkrátil odstup od vozidla, aby mu neuniklo, kdyby náhle zabočilo.

Novou stopu už sledovali zhruba deset minut. Vše začalo, když pekařská dodávka zastavila před hotelem St-Sulpice. Řidič vyskočil ven a otevřel boční dveře, jako by chtěl vyložit náklad chleba. V tu chvíli však z hotelu vyběhl doktor Akbar Sulejman s nějakým dalším mužem a skočili dovnitř. Řidič se rozhlédl na obě strany a zabouchl za nimi. Pak opatrně obešel auto a znovu pročesával pohledem okolí, než konečně nastoupil a odjel.

„Sakra,“ zaklela Randi.

Aaron strnul. „Co chceš dělat?“

„Jinak to nejde. Musíme je sledovat.“

Když dodávka dojela na bulvár Périphérique, zamířila na západ. Aaron se držel na dohled a Randi hlásila vysílačkou každou změnu směru Maxovi, který řídil druhé auto. Vozidlo brzy vjelo na placenou dálnici A10. Po mnoha kilometrech mohli uprchlíci sjet na All, která se oddělovala a mířila na západ k Chartres a vzdálenému moři. Oni však zůstali na původní trase, jež se nyní stáčela jižním směrem.

Noční obloha vypadala jako zlověstný černý baldachýn. Hvězdy se skryly za mraky. Dodávka neměnným tempem minula starobylé město Orleans a přejela Loiru. Hodiny plynuly. Vůz náhle znovu zabočil na západ, tentokrát na dvouproudovou místní silnici D51. Vzápětí bez sebemenšího zpomalení prudce zahnul na vedlejší komunikaci. Po ní pokračoval několik dalších kilometrů, než nakonec rychle vjel na příjezdovou cestu ukrytou mezi hustými stromy a křovisky.

Klobouk dolů před Aaronem, že mu neujeli a ani si ho nevšimli. Když mu Randi pogratulovala, skromně pokrčil rameny a zajel na krajnici. „Co dál?“

„Přiblížíme se k nim a budeme sledovat cvrkot.“ Už vystupovala z auta.

„Možná by bylo nejlepší počkat na Maxe a tvoje přátele. Nejsou daleko.“

„Ty tady zůstaň. Já jdu dovnitř.“

Zbytek jeho námitek už neslyšela. Skrze stromy bylo vidět světla statku. Randi opatrně vykročila do lesa a prodírala se vegetací, až našla pěšinku, kterou nejspíš vyšlapalo nějaké zvíře. S úlevou se po ní vydala. Na rozdíl od farmy poblíž Toleda nebyl kolem statku téměř žádný otevřený prostor. Připomínal spíš loveckou chatu nebo venkovský dům pro lidi unavené městem. Randi neviděla žádné vrtulníky, zato však dvě další auta a dva ozbrojence, kteří se opírali o rohy domu.

Sledovala siluety za závěsy v oknech. Přecházely pokojem a divoce rozhazovaly rukama. Vypadalo to jako hádka. K jejím uším dolétly zvýšené hlasy.

Vtom ucítila na rameni čísi ruku. „Kolik jich tady je?“ zašeptal kdosi.

Otočila se. „Nazdar, Jone. No konečně. V dodávce byli tři chlapi. Dva další vozy už tady byly předtím. Venku jsou dvě hlídky a vevnitř bude aspoň jeden člověk - ten, za kým přijeli.“

„Dvě auta? Tak to na naši zatoulanou trojku asi čekalo víc lidí.“

„Možná.“ Podívala se za něj. „Kde je Peter?“

„To kdybych věděl.“ Řekl jí, co se stalo v nemocnici. Randi měla pocit, že se jí zastavilo srdce. „Jestli tam byli jen dva teroristi a Peter je zabil, možná vymyslel způsob, jak odtamtud propašovat Martyho a teď jsou spolu někde v bezpečí. Z pistolí těch mrtvých se nestřílelo a nenašel jsem ani žádnou nábojnici. Takže je to možné.“ Ustaraně zavrtěl hlavou. „Ale jestli tam bylo teroristů víc, mohli Petera omráčit nebo bodnout. Radši nemyslet na to, co by s Martym a Peterem provedli, kdyby se to stalo takhle.“

„To jo.“ Hlavní dveře chaty se otevřely. „Něco se děje. Koukni.“

Do noci se rozzářil obdélník jasného světla. Doktor Akbar Sulejman zlostně vyšel ven, hned se však obrátil a pokračoval v hádce s člověkem za sebou. Jeho francouzština se nesla nocí. „Říkám vám, že mě nikdo neviděl. Je vyloučeno, že by mě sledovali. Ani nevím, jak mě našli na původním místě!“

„To mi právě dělá starosti.“

Jon a Randi se po sobě podívali. Ten hlas poznali.

Muž vykročil za Sulejmanem z domu. Byl to Abú Auda. „Jak můžete vědět, že vás nesledovali?“

Sulejman máchl rukama kolem celého domu. „Vidíte je tady někde? Nevidíte. Tudíž mě nesledovali!“

„Kdyby vás našli, rozhodně by se jen tak neukázali.“

Sulejman se ušklíbl. „A co jsem měl teda dělat? Nechat se zavřít?“

„Ne, všechno byste jim vyzvonil. Ale měl jste dodržet normální postup a zavolat nám. My už bychom něco vymysleli. Rozhodně by to bylo bezpečnější než utíkat jako vystrašené štěně za smečkou.“

„No tak jsem to neudělal,“ ucedil Sulejman kousavě. „Budeme tady celou noc mlátit prázdnou slámu? Podle vás přece můžou každou chvíli přijet a obklíčit nás.“

V očích teroristy se zablesklo. Vyštěkl několik arabských rozkazů. V mžiku k nim přistoupil muž, který vyšel z pařížského hotelu se Sulejmanem, následovaný řidičem pekařské dodávky a třetím ozbrojencem - podle tváře a čepičky to byl Uzbek. Řidič nastoupil do auta a vyrazil s ním prašnou cestou s vyjetými kolejemi zpátky k venkovské silnici.

„Jdeme,“ pošeptala Randi Jonovi.

Spěchali lesem k Aaronovi s Maxem, kteří čekali ve vozech ukrytých v křoví vedle cesty.

„Co se děje?“ zeptal se Aaron a rychle vystoupil.

Max také vyšel ven a zíral na ni pohledem vyhládlého neandrtálce, který po roce konečně vidí maso.

Randi si ho nevšímala. „Potřebujeme vás oba. Jedou ve dvou autech a nemůžeme vědět, ve kterém sedí Sulejman.“ Už nedodala, že nevědí ani to, ve kterém je Abú Auda, z dvojice teroristů možná ten důležitější. „Musíme se rozdělit. Každá dvojice se pověsí na jeden vůz.“

„A hezky opatrně,“ dodal Jon. „Abú Auda má podezření, že Sulejmana někdo sledoval, a bude ve střehu.“

Aaron s Maxem sice reptali cosi o vlastní práci a noci bez spánku, ale úkol Randi měl prioritu.

Jon nastoupil vedle Maxe, zatímco Randi si přisedla k Aaronovi. O chvíli později dvě auta s teroristy vyjela z prašné cesty na venkovskou silnici. Krátce poté Aaron s Maxem nastartovali a dali se do pronásledování. Drželi si odstup, aby je nebylo vidět, a jen občas zahlédli koncová světla. Bylo to riskantní, kořist jim mohla snadno zmizet. Když však čtyři agenti v autech CIA nakonec dojeli na dálnici A6, náhle měli vozy jako na dlani. Na široké autostrádě bylo pronásledování snadnější.

Ale pak jedno z aut odbočilo na jih a druhé na sever. Aaron s Maxem se rozdělili, přesně podle dohody. Jon se zabořil hlouběji do sedadla vedle Maxe. Byl k smrti utahaný. A čekala je dlouhá noc.

23

WASHINGTON, D. C.

Napjatou ranní schůzku prezidenta a jeho nejbližších spolupracovníků s generálním štábem náhle přerušila prezidentova sekretářka, která otevřela dveře mezi Oválnou pracovnou a svou kanceláří. Paní Pikeová - žena s naondulovanými vlasy, známá svou přísností - tázavě nahlédla do místnosti.

Čelo Sama Castilly se podrážděně zakabonilo. Zároveň věděl, že jestli je Estelle vyrušuje, musí to být důležité. Několik posledních dní se však kvůli starostem pořádně nevyspal, a tak vyštěkl: „Říkal jsem snad, že nás nemá nikdo rušit, Estelle.“

„Já vím, pane prezidente. Omlouvám se, ale na lince je generál Henze.“

Státník přikývl, omluvně se na paní Pikeovou usmál a zvedl sluchátko. „Jak to tam u vás vypadá, Carlosi?“ Zadíval se na hlouček lidí sedících a stojících kolem Oválné pracovny. Jméno „Carlos“ jim napovědělo, že je to generál Henze, a proto ještě víc zpozorněli.

„V Evropě skoro nic nového, pane prezidente,“ hlásil generál Henze. Jeho hlas byl rezolutní, ale prezident v něm zachytil i zlobný podtón. „Už víc než čtyřiadvacet hodin jsme tady neměli jedinou poruchu ani výpadek.“

Castilla se rozhodl, že na generálův hněv nebude zatím reagovat. „Je to sice jen paprsek slunce, ale aspoň něco. A co pátrání po teroristech?“

„Taky nic.“ Henze zaváhal. „Mohu mluvit upřímně, pane prezidente?“

„Musíte. V čem je problém, Carlosi?“

„Měl jsem schůzku s podplukovníkem Jonem Smithem - tím vojenským doktorem, kterého jste nám sem poslali. Jeho pátrání se mi moc nelíbí. Střílí od boku, pane prezidente. Přišel s podezřením, že pobočník generála la Portea pracuje pro ty šílence. A dokonce mi na rovinu řekl, že z okruhu podezřelých osob nevylučuje ani mě. Zkrátka a dobře, ví toho zatraceně málo.“

Prezident si v duchu povzdychl. „Mně se naopak zdá, že má vynikající výsledky.“

„Vyšťoural toho hodně, to je fakt, ale k tomu krámu se nepřiblížil ani o píď. Myslím, že se nechává unášet fantazií, což mě děsí. Bylo by lepší na to nasadit všechny síly, a ne jen jednoho člověka, i kdyby byl sebelepší.“

Z generálova tónu prezident usoudil, že by nejradši poslal na Blízký východ celou 82. výsadkovou brigádu a 1. kavalerii s úkolem prohledat dům po domu a pátrat po teroristech. Odvrácenou stranou mince mohla být třetí světová válka, ale tak daleko dopředu voják neuvažoval.

„Vaše myšlenky a námitky vezmu v potaz, pane generále, díky,“ sdělil mu prezident. „Pokud se rozhodnu přepřáhnout koně, dám vám vědět. Ale nezapomínejte, že na případu pracuje CIA i MI6.“

Nastalo hrobové ticho. „Ano, pane prezidente. Jistě.“

Prezident zamyšleně přikývl. Generál bude aspoň chvíli sekat dobrotu. „Informujte mě o všem, co se šustne. A díky, Carlosi.“

Když Castilla zavěsil, shrbil svá široká ramena, položil bradu na spojené prsty a zadíval se přes brýle do vytrvalé ranní bouřky. Obloha byla tak ponurá a šedá, že viděl jen k růžové zahradě, což mu náladu zrovna nevylepšilo. Byl nesvůj. Měl strach, že Alfa nenašla molekulární počítač.

Své obavy však nemohl dát najevo, aspoň prozatím. Otočil se k poradcům a vojenským velitelům, kteří seděli v křeslech, na pohovce či postávali u římsy krbu a čekali. Sjel pohledem na znak USA vytkaný na koberci uprostřed přítomných a řekl si, že Spojené státy americké ještě nikdy nebyly poraženy. A ani nebudou.

„Jak jste slyšeli, to byl generál Henze z NATO. I v Evropě je klid. Za posledních čtyřiadvacet hodin tam nezaznamenali žádný útok.“

„To se mi nechce líbit,“ řekl personální šéf Charles Ouray svým hlubokým chraplavým hlasem. „Proč by nám ti zloději počítače dávali pokoj? Znamená to, že už dosáhli všeho, co chtěli?“ Bylo mu sice už přes šedesát, ale na trojúhelníkovité tváři neměl téměř žádné vrásky. Překřížil ruce na prsou a zamračil se. „O tom vážně pochybuju.“

„Třeba už se projevují naše protiopatření,“ nadhodila poradkyně pro národní bezpečnost Powell-Hillová s nadějí v hlase. Byla štíhlá, věcná a elegantní jako vždy, tentokrát na sobě měla bezvadný kostým od Donny Karan. „Nasadili jsme řadu záložních systémů a ty je možná zmátly.“

Generálporučík Ivan Guerrero, šéf pozemního vojska, se předklonil a energicky kývl na souhlas. Ruce s tlustými prsty měl sepnuté mezi koleny. Zvedl hlavu a rozhlédl se po skupině. Přejel po přítomných chladným pohledem, z nějž čišela mimořádná sebejistota, která se ve velení armády cenila pohříchu víc než inteligence. „Instalovali jsme všechny zálohy - dokonce až po palubní zaměřovací systémy v tancích. Řekl bych, že jsme ty šmejdy převezli, i ten jejich molekulární zázrak.“

„Souhlasím,“ přitakal šéf letectva Bruce Kelly od krbu. Měl růžolící tvář a pevný pohled, který přenesl z generála Guerrera na ostatní. Možná trochu moc pil, ale byl chytrý a uměl jít tvrdě za svým.

Náčelník námořnictva generálporučík Clason Oda, jenž do své funkce povýšil nedávno a na popularitu si teprve zvykal, vyslovil názor, že protiopatření zabrala a zmařila plány teroristů. „Stará dobrá americká chytrost v praxi,“ uzavřel a usmál se.

Přítomní pokračovali v debatě o záložních systémech. Prezident Castilla se k nim nepřidal. Poslouchal hlasy i déšť, jehož zlověstné bubnování kontrastovalo s optimismem ostatních.

Když diskuse skončila, Castilla si odkašlal. „Dámy a pánové, musím ocenit vaši snahu a názory. Přesto si dovolím nabídnout vám jiné vysvětlení. Nebude se vám sice líbit, ale nemůžeme ho nechat stranou. Naše zpravodajské zdroje v zámoří přišly s úplně jinou verzí. Podle ní útokům v posledních hodinách nezabránily naše kroky. Žádné útoky totiž nebyly v plánu.“

Náčelník generálního štábu admirál Brose se zamračil. „Co z toho vyvozujete? Že už skončili? Že splnili svůj cíl a stahují se zpátky do děr?“

„Kéž by to tak bylo, Stevensi. To bych vážně moc rád. Částečným vysvětlením by mohly být úspěchy našich lidí z tajných služeb. S radostí vám mohu oznámit, že známe jméno skupiny, která má v držení molekulární počítač. Je to Štít půlměsíce. Naši agenti možná zdrželi jeho plány.“

„Štít půlměsíce?“ opakovala poradkyně Powell-Hillová. „Nikdy jsem o nich neslyšela. Jsou to Arabové?“

Prezident zavrtěl hlavou. „Je to panislámská skupina. Nikdo o ní neslyšel. Objevila se teprve nedávno, i když má řadu zkušených vůdců a členů.“

„A co je podle vás druhá část vysvětlení jejich nečinnosti?“ zeptal se admirál Brose.

Prezident zvážněl. „Že už další zkoušky nepotřebují. Všechno už si otestovali, protože si v praxi ověřili fungování molekulárního počítače i naše reakce. Pravděpodobně dosáhli přesně toho, co si naplánovali. Řekl bych, že jsou připraveni. Tohle je ticho před strašnou bouří, které nás má ukolébat. A pak přijde zdrcující úder -nebo údery - na naše lidi. Pomáhej nám Bůh.“

„Kdy se to stane?“ chtěl vědět admirál Brose.

„Pravděpodobně během příštích osmi až čtyřiadvaceti hodin.“

Oválnou pracovnou se rozhostilo dlouhé a napjaté ticho. Všichni se báli podívat ostatním do očí.

Admirál nakonec připustil: „To, co říkáte, má logiku, pane prezidente. Co navrhujete?“

Prezident rázně řekl: „Aby se každý z nás vrátil na svoje místo a udělal všechno, co půjde. Nesmíme vynechat vůbec nic. Ani zkušební, a dokonce i potenciálně nebezpečné obranné systémy. Je potřeba připravit se na všechno, s čím na nás můžou přijít - od bakterií až po jadernou bombu.“

Dokonalé obočí Emily Powell-Hillové vystřelilo vzhůru. „Nezlobte se, pane prezidente,“ zaprotestovala, „ale tohle jsou teroristi, a ne globální nukleární velmoci. Těžko by dokázali zasadit takovou ránu.“

„Vážně, Emily? Jste ochotná na to vsadit životy možná milionů Američanů včetně života vašeho a vašich blízkých?“

„Ano, pane,“ odvětila tvrdohlavě.

Castilla znovu spojil ruce s nataženými prsty, položil ztěžklou bradu na jejich konečky a mírně se pousmál. „Jste odvážná dáma a odvážná bezpečnostní poradkyně. Vybral jsem si opravdu dobře. Ale já jsem prezident, Emily, a nemůžu se spoléhat na slepou odvahu ani si hodit kostkou. Potenciální cena je prostě příliš vysoká.“ Přelétl pohledem po místnosti. Nevynechal nikoho, bez ohledu na názorovou odlišnost. „Je to naše země a my v tom jsme všichni společně. My neseme to břemeno, ale také máme určité možnosti se bránit a opětovat útok. Byli bychom nezodpovědní a hloupí, kdybychom udělali méně než můžeme. Tak a teď do práce.“

Shromáždění se začali trousit ven a cestou už probírali kroky, které podniknou. Admirál Brose zůstal pozadu. Když dveře zaklaply, unaveně prohodil přes celou místnost. „Novináři začínají něco větřit, Same. Dochází k únikům informací. Jestli vážně hrozí útok, neměli bychom do toho zapojit tisk? Jestli chcete, vezmu si to na starost. Vy můžete zůstat mimo. Víte, jak se to dělá - dobře informovaný vládní zdroj… Můžeme otestovat reakci veřejnosti a připravit ji i na nejhorší, což by nebylo od věci.“

Admirál cítil vyčerpání. Díval se na prezidenta, který na tom byl podobně. Jeho široká ramena byla svěšená a kůže na obličeji mu náhle povadla, takže vypadal o deset let starší. Stevens Brose měl starost nejen o budoucnost, ale i o šéfa státu. Napjatě čekal na odpověď.

Sam Castilla zavrtěl hlavou. „Zatím ne. Dejte mi ještě den. Pak to budeme muset udělat. Nechci vyvolat paniku. Aspoň ne zatím.“

„Rozumím. Děkuji, že jste nás vyslechl, pane prezidente.“

„Rádo se stalo, admirále.“

Náčelník generálního štábu měl pochyby, ale otevřel dveře a odešel. Jakmile Castilla osaměl, vstal od stolu z borového dřeva a začal přecházet kolem oken. Strážný v civilu na kolonádě si toho všiml a ohlédl se. Když se ujistil, že žádné nebezpečí nehrozí, znovu se zaměřil na prostranství před Bílým domem a deštivou oblohu.

Prezident si strážného ostražitosti všiml. Neušel mu ani jeho uklidněný pohled, který znamenal, že všechno je v normálu. Castilla pochmurně zavrtěl hlavou. Nic nebylo v normálu. Naopak. Za osmnáct měsíců, co založil Alfu, ho Fred Klein a jeho tým nikdy nezklamali. Bude to teď poprvé?

PAŘÍŽ, FRANCIE

Budova zastrčená v krátké ulici rue Duluth v šestnáctém obvodu vypadala jako typické měšťanské sídlo z období barona Haussmanna. Za hezkou, byť nijak výjimečnou fasádou, se ukrývala jedna z nejexkluzivnějších a nejdražších soukromých nemocnic v Paříži. Bohatí a slavní sem chodili na plastické operace, ani ne tak proto, aby oddálili stáří, ale spíš proto, aby získali zpět ztracené mládí. Smetánka vyžadovala nejpřísnější diskrétnost a bezpečnost, a tak byla nemocnice dokonalou skrýší, pokud člověk přesvědčil ty správné lidi.

Pokoj Martyho Zellerbacha byl vzdušný a moderně zařízený. Na nízkém stolku pod oknem stála váza čerstvých růžových pivoněk. Peter Howell seděl vedle postele. Pacientovy oči byly otevřené dokořán, ale trochu zakalené, jak se ostatně dalo čekat. Dostal totiž dávku mideralu, rychle účinkujícího zázračného léku, který mu umožňoval zvládat náročné každodenní úkoly, například výměnu žárovky, placení účtů či návštěvu přítele. Pacienti trpící Aspergerovým syndromem jsou často popisováni jako „excentrici“ a „podivíni“, případně jako osoby s poruchou chování. Někteří vědci odhadují, že mírnými příznaky trpí až jeden z dvou set padesáti lidí. Aspergerův syndrom je nevyléčitelný a jedinou pomoc pro lidi s těžším průběhem představují léky, obvykle ve formě stimulantu centrálního nervového systému, například právě mideral.

Marty se už vzpamatoval ze šoku z nedávných událostí. Choval se klidně, ale sklíčeně. Jeho baculaté tělo bylo bezvládně zhroucené na bílé hoře polštářů jako nějaká unavená hadrová panenka. Škrábance na čele a rukou, které utrpěl při výbuchu v Pasteurově ústavu, měl omotané obvazy.

„Panebože, Petere.“ Marty těkal očima po pokoji, příteli se však vyhýbal. „Taková hrůza. V tom pokoji v nemocnici bylo tolik krve… Kdyby nám nešlo o život, bál bych se ještě víc.“

„Na něco jsi zapomněl, Marty.“

„Já ti nepoděkoval? Tak to se omlouvám. Ale pro tebe je násilí denní chleba. Řekls to sám. Asi jsem tě prostě vzal za slovo. Pro někoho jako ty šlo o běžnou rutinu.“

Peter se narovnal. „Pro někoho jako já?“

Marty přešel jeho zlostný pohled. „Civilizovaný svět lidi jako ty asi vážně potřebuje, i když si často lámu hlavu, proč vlastně.“

„Marty, kamaráde, jen mi neříkej, že jsi pacifista.“

„No jo. Bertrand Russel, Gándhí, William Penn. To je velice dobrá společnost. A taky zajímavá. Těm to opravdu myslelo. Mohl bych ti citovat pasáže z jejich proslovů. Dlouhé pasáže.“ Škádlivě se na Petera zadíval svýma zelenýma očima.

„Neobtěžuj se. Dovol, abych ti připomněl, že umíš používat zbraň. A ještě k tomu automatickou pušku.“

Marty pokrčil rameny. „Dostal jsi mě.“ Pak se usmál a kapituloval. „Máš pravdu, v životě jsou asi opravdu situace, kdy je násilí na místě.“

„To si piš. Mohl jsem vzít roha a nechat tě v nemocnici napospas těm dvěma hrdlořezům. Rozkrájeli by tě na nudličky. Ale neudělal jsem to, všímáš si?“

Marty úplně změnil výraz. Zděšeně vykulil oči. „Máš pravdu, Petere. Díky.“

„Tak jo. A teď do práce.“

Peter měl ovázanou tvář a levou ruku. Byl to následek tichého nelítostného souboje v pokoji v Pompidouově nemocnici. Marty se probudil a všechno viděl. Když Peter zneškodnil oba útočníky, našel vozík na prádlo a přesvědčil nemocného, aby si vlezl dovnitř, a naskládal na něj povlaky a prostěradla. Pak si oblékl úbor nemocničního zřízence. Legionáři už u dveří nehlídali. Peter usoudil, že je někdo podplatil, nebo zavraždil. Nebo to také byli teroristé. Ale kam zmizeli agenti MI6 a Súreté? Ale neměl čas o tom přemýšlet.

Peter měl strach, že jsou poblíž další extremisté, a tak odvezl Martyho z nemocnice, naložil ho do auta z půjčovny a zamířil na privátní kliniku, kterou vedl doktor Lochiel Cameron, jeho starý přítel z války o Falklandy.

„Jasně. Ptal ses, co se stalo v laboratoři.“ Marty si sevřel obě tváře rukama a vzpomínal. „Páni. Taková hrůza. Emile… Znáš Emila Chamborda?“

„Vím, kdo to je. Pokračuj.“

„Emile říkal, že tu noc nebude pracovat. Ani já jsem proto nechtěl jít do laboratoře. Pak jsem si vzpomněl, že jsem tam nechal poznámky o diferenciálních rovnicích. Musel jsem se pro ně vrátit.“ Odmlčel se a jeho baculatá tvář se zachvěla. „Děs!“ Oči se mu rozšířily podivnou směsicí strachu a pýchy. „Počkat! Bylo tam ještě něco. Ano. Chci ti říct o… o všem. Snažil jsem se ti říct…“

„My víme, Marty. Jon s tebou byl skoro každý den. Randi za tebou taky chodila. Cos nám chtěl říct?“

„Jon? A Randi taky?“ Marty mu sevřel paži a přitáhl si ho blíž k sobě. „Petere, poslouchej. Musím ti něco říct. Emile v laboratoři nebyl, ale to jsem čekal. Jenže on tam nebyl ani ten prototyp! A nejhorší ze všeho je, že na podlaze leželo tělo! Mrtvola! Vyběhl jsem ven a dostal se skoro až ke schodům, když…“ V očích se mu zableskl nefalšovaný děs, „…když se ozvala ta strašná rána, a pak jako by mě zvedla a odhodila nějaká ruka… Vykřikl jsem. Vím, že jsem křičel…“

Peter toho malého génia konejšivě objal. „To je dobrý, hochu. Už je to pryč. Nic ti nehrozí, jsi v bezpečí. Je po všem. Nic ti nehrozí.“ Ucítil, že se Marty uklidňuje. Možná to způsobilo jeho objetí a vlídná slova, možná jen skutečnost, že se pacientovi konečně podařilo vyjádřit, co měl už čtyři dny na jazyku.

Peter však současně cítil hluboké zklamání. Marty mu neřekl nic nového, jen to, že Chambord a molekulární počítač nebyli v době výbuchu v laboratoři, zato tam ležela mrtvola, což už si stejně domysleli. Ale byl nesmírně vděčný za to, že je Marty naživu a dostává se z nejhoršího. Pustil ho. Marty opět klesl do postele a unaveně se usmál. „To trauma mě zasáhlo víc, než jsem si připouštěl. Člověk nikdy neví, jak zareaguje. Říkáš, že jsem byl v bezvědomí?“

„Už od toho výbuchu, kámo.“

Martyho tvář se zkřivila starostí. „Kde je Emile? Taky za mnou byl?“

„Nepotěším tě. Teroristi, co vyhodili do vzduchu Pasteurův ústav, Chamborda unesli a vzali s sebou i molekulární počítač. Taky sebrali jeho dceru. Můžeš mi říct, jestli ten prototyp opravdu funguje? Dospěli jsme k názoru, že ano. Je to tak?“

„No nazdar. Ti barbaři mají Emila, Thérese i molekulární počítač! To mě děsí. Ano, ten počítač jsme s Emilem považovali za hotový. Stačilo pár menších testů a mohli jsme to oficiálně oznámit světu. Chtěli jsme to udělat druhý den ráno. Tohle je vážná věc, Petere. Dovedeš si představit, co by někdo mohl provést s naším prototypem, zvlášť jestli má k ruce Emila? Panebože! Co bude s Emilem a Thérese? Hrůza pomyslet!“

„Už jsme dostali názornou ukázku, co ten počítač dokáže.“ Peter mu řekl o různých elektronických útocích. Když je popisoval, Marty zrudl vzteky a zaťal ruce v pěst. To u něj Peter v životě neviděl, protože násilí se jeho příteli opravdu příčilo.

„To je absolutní katastrofa! Musím nějak pomoct. Musíme zachránit Chamborda a jeho dceru! Musíme získat zpátky ten prototyp! Podej mi kalhoty…“

„Brzdi, kamaráde, ty ještě zdaleka nejsi ve formě. Kromě toho tady máš jen ten svůj senzační nemocniční župánek.“ Marty otevřel ústa a chystal se zaprotestovat, ale Peter rychle dodal. „Teď si zase hezky lehneš, hochu. Možná za pár dní, platí?“ Odmlčel se. „Mám pro tebe jednu zásadní otázku. Dokázal bys postavit molekulární počítač, kterým bychom je mohli odrazit?“

„Ne, Petere, je mi líto. Ono je to takhle… Jestli si myslíš, že jsem skočil do letadla a pak jsem bez ohlášení vrazil do Emilovy laboratoře, tak jsi vedle. Ne, on mi zavolal do Washingtonu a nalákal mě na ten svůj vynález. Tomu se nedalo odolat. Emile mě potřeboval k tomu, abych mu ukázal, jak z počítače dostat co nejvíc. To byla podstata naší spolupráce. On samozřejmě stavěl ten přístroj sám. Všechno měl ve svých poznámkách. Máte je?“

„Nic se nenašlo.“

„Toho jsem se bál.“

Když ho Peter ujistil, že všichni dělají, co se dá, dvakrát si zavolal z obyčejného telefonu u Martyho postele. Pak opět pokračovali v rozmluvě.

Když se Peter chystal k odchodu, klidně řekl: „Tady jsi v těch nejlepších rukou, Marty. Lochiel je vynikající doktor i voják. Zajistí, aby se k tobě nikdo nedostal, a dohlídne na tvůj zdravotní stav. S kómatem není radno si zahrávat. To ví přece i intelektuál a vzdělanec, jako jsi ty. Já si teď potřebuju něco vyřídit. Vrátím se dřív, než bys řekl Jack Rozparovač.“

„Jack Rozparovač. Ha, ha, ha.“ Marty se mírně uklonil. „Já osobně mám radši Petera Zapichovače.“

„Co?“

„To sedí mnohem víc. Ta tvoje ostrá kudlička nám přece v nemocnici zachránila život. Ergo: Peter Zapichovač.“

„No jasně.“

Peter opětoval Martyho úsměv. Jejich pohledy se v tu chvíli náhodně setkaly. Oba se usmáli ještě víc. Pak odvrátili zrak.

„Neboj, budu v pohodě,“ zabručel Marty. „Tady jsem rozhodně ve větším bezpečí než s tebou. Bůhví, do čeho se ještě připleteš.“ Náhle ožil. „Já úplně zapomněl. To mě vážně mate.“

„Co tě mate?“

„Ten obraz. No, on to vlastně obraz není…, je to jen reprodukce. Patřila Emilovi a taky se ztratila. Zajímalo by mě proč. Co by s ním teroristi dělali?“

„Jaká reprodukce?“ Peter byl netrpělivý. Už totiž v hlavě spřádal další plány. „Odkud se ztratila?“

„Z Emilovy laboratoře. Byla to reprodukce slavného obrazu Velká armáda ustupuje od Moskvy. Určitě ho znáš. Každý ho zná. Napoleon na něm se svěšenou hlavou jede na běloušovi a za ním se plahočí zdecimované vojsko. Právě utrpěli těžkou porážku. Myslím, že obraz zachycoval situaci po bitvě o Moskvu. Proč by ho teroristi kradli? Neměl valnou hodnotu. Byla to jen reprodukce.“

Peter zavrtěl hlavou. „To nevím.“

„Zvláštní, co?“ přemítal Marty. Poškrábal se na bradě a snažil se najít odpověď.

WASHINGTON, D. C.

Fred Klein seděl v ložnici prezidentského apartmá a znovu převaloval v ústech nezapálenou dýmku. V průběhu posledních několika dnů občas zatínal čelist tak silně, že ji téměř prokousl. V životě už pár velkých krizí řešil a někdy byla situace opravdu zoufalá, ale přece jen ne tak napjatá a nejistá jako nyní. Měl pocit naprosté bezmoci. Uvědomoval si, že pokud nepřítel chce použít molekulární počítač, není proti tomu žádná obrana. Všechny účinné zbraně, které Amerika v posledních padesáti letech za drahé peníze vyvinula, byly naprosto k ničemu. Pocit bezpečnosti dávaly pouze neinformovaným lidem bez fantazie. Nakonec zbyly jen zpravodajské služby. Pár agentů sledujících mlhavou stopu, kteří byli v roli jediného lovce v divočině velké jako celá planeta.

Prezident Castilla vyšel z přijímacího pokoje, shodil ze sebe sako, povolil si kravatu a padl do těžkého koženého křesla. „To byl Pat Remia z Downing Street. Britové ztratili jednoho významného generála - sira Moorea. Domnívají se, že je to práce našich teroristů.“ Opřel hlavu o křeslo a zavřel oči.

„Já vím,“ odvětil Klein. Tvář měl ozářenou zadním světlem, které Zvýrazňovalo prořídlé vlasy a čím dál hlubší vrásky.

„Slyšel jste, co si generál Henze myslí o našem postupu a výsledcích?“

Klein přikývl.

„Noa?“

„Mýlí se.“

Prezident zavrtěl hlavou a našpulil rty. „Já mám strach, Frede. Generál Henze tvrdí, že Smith nemá velkou nadějí, aby ty lidi našel. Musím přiznat, že po tom, co jste mi řekl, mám také obavy.“

„Při tajných operacích jsou výsledky někdy špatně vidět. Všichni jsme nasadili na případ svoje nejlepší zpravodajské zdroje. Smith navíc využívá služeb dvou zkušených kolegů. Jeden je ze CIA a druhý z MI6. Pochopitelně jde o neoficiální spolupráci. Ale jejich prostřednictvím se může přímo napojit na zdroje obou služeb. Vzhledem k problémům se spojením jsem mu tentokrát nemohl tolik vypomáhat.“

„Vědí o Alfě?“

„Ani náhodou.“

Prezident založil ruce na svých širokých prsou. V pokoji se rozhostilo ticho. Nakonec se Castilla na Kleina upřeně zadíval. „Díky, Frede. Zase se ozvěte. Ale určitě.“

Klein vstal a zamířil ke dveřím. „Spolehněte se. Děkuju, pane prezidente.“

24

ES CALÓ, OSTROV FORMENTERA PÁTEK 9. KVĚTNA

Jon ležel na vyprahlém kopečku. Když pozvedl hlavu, viděl maják de la Mola, který se rýsoval na východě na nejvyšším bodu větrného ostrova. Všude kolem se táhly panenské pláže, které klesaly ke křišťálově čistému moři. Protože ostrov byl poměrně zaostalý a navíc rovinatý, Jon s Maxem využívali k úkrytu každý možný balvan a houštinu. Plížili se blíž k trojici teroristů, které celou noc sledovali.

Doktor Akbar Sulejman, druhý muž z hotelu St-Sulpice a jeden z ozbrojených strážných z chaty zaparkovali auto nad úzkým pruhem písku. Pak začali netrpělivě přecházet a přitom se dívali na velký a pravděpodobně rychlý motorový člun, který kotvil sto metrů od břehu.

V časných ranních hodinách překročil mercedes s teroristy španělskou hranici. Jon s Max jeli za nimi. Byla to dlouhá cesta. Za rozbřesku projížděli kolem Barcelony. Po pravici viděli špičky věží velkého Gaudího kostela Sagrada Familia, po levici zámek ze sedmnáctého století, který se tyčil na kopci Montjuic. Mercedes pokračoval dál k letišti El Prat. Projel kolem hlavních terminálů, pak zpomalil a zamířil do prostoru podnikových, soukromých a charterových letů, kde zaparkoval před půjčovnou vrtulníků.

Teroristé vstoupili do haly. Jon s Maxem čekali daleko za nimi v autě s puštěným motorem. Po druhém voze ani Abú Audovi nebylo ani památky.

„CIA má pobočku i v Barceloně, ne?“ zeptal se Jon.

„Asi jo,“ potvrdil Max.

„Tak rychle sežeň helikoptéru,“ řekl mu Jon.

Brzy poté doktor Sulejman a ostatní vzlétli v pronajatém civilním vrtulníku Bell 407. Když dorazila helikoptéra Seahawk, Jon s Maxem se vydali za teroristy přes Středozemní moře až sem, na nejjižnější z hlavních Baleárských ostrovů, kde nyní leželi mezi balvany a křovisky nad pruhem pláže.

Jon viděl, že z paluby motorové lodě kotvící u břehu se spustil velký gumový člun a s cáknutím dopadl na hladinu. Jon měl jen pár minut na to, aby se rozhodl, co dál. Kdyby teroristy ztratil, mohlo trvat dny a možná týdny, než byl vypátral cíl rychlé lodě, která vypadala jako přestavěný torpédový člun. Sledovat helikoptéru v jiném stroji nebylo samo o sobě nijak zvlášť podezřelé. Ostatně, takhle sem za teroristy přijeli. Sledovací vrtulník mohl viset opodál na jasné obloze, aniž by upoutal pozornost. Hluk vzdálených motorů navíc zanikl v rámusu stroje pronásledované kořisti a problém nebyl ani s palivem. Jenže helikoptéra sledující loď by musela letět v kruzích, protože je mnohem rychlejší než plavidlo, a tak by okamžitě vyvolala rozruch. A nebyla ani jistota, že by vrtulníku nedošlo palivo.

„Vlezu na tu loď,“ oznámil Jon Maxovi. „Budeš mě krýt a počkáš, až se objeví Randi. Jestli se neukáže, leť zpátky do Barcelony a spoj se s ní, ať je kdekoliv. Řekni jí, co dělám a že by měla udělat zátah na tu loď. Jestli ji nenajde, nic nedělej. Spojím se s Randi sám.“

Max úsečně přikývl a znovu si začal prohlížet motorový člun, který se líně pohupoval na modré vodě. „Připadá mi to strašně riskantní.“

„Nedá se nic dělat.“

Jon se odplížil dozadu, aby ho z břehu nebylo vidět. Pak oběhl kamenitý kopeček a svlékl se do trenýrek. Kalhoty, Walther a dýku si upevnil opaskem kolem boků. Seběhl dolů na písek a vstoupil do třpytivého moře. Voda byla chladná, přece jen ještě nebylo léto. Potopil se a plaval pod hladinou, jak nejrychleji dovedl. Poté se opatrně vynořil a rozhlédl. Gumový člun měl po levé ruce. Byl na půli cesty ke břehu a seděl v něm jediný člověk, který přidržoval malý motor ve směru trojice čekající na pláži. Paluba staré torpédové lodi vypadala opuštěná. Jon se zhluboka nadechl a znovu zmizel pod vodou.

Plaval pod modrou hladinou, občas se vynořil a znovu se potápěl. Přitom zvažoval možnosti. Loď byla stavěná maximálně na pětičlennou posádku s kapitánem. Nejméně jeden námořník byl na cestě ke břehu a nikdo jiný se na palubě neobjevil. Kde jsou ostatní? Jon se potřeboval dostat na palubu a najít si nějaké oblečení a bezpečný úkryt. Věděl, že to bude těžké, ale jinou možnost neměl.

Vynořil se vedle lodi, jejíž bílý trup se zvedal a zase klesal v příboji. Jak se záď nořila do vody, vytvářela na hladině malou brázdu, která Jona odstrkovala. Zhluboka se nadechl, znovu se potopil a vynořil se na boku lodi směrem k otevřenému moři, kam nebylo z pobřeží vidět. Plaval k místu, kde visel provazový žebřík. Chvíli šlapal vodu a napínal uši. Žádné hlasy ani jiné zvuky k němu však z paluby nedoléhaly. Slyšel jen vzrušené skřehotání racků letících k ostrovu a pravidelné pleskání zádi.

Nervy měl napjaté k prasknutí. I když nic nesvědčilo o tom, že na lodi někdo je, neměl žádnou záruku. S dýkou v zubech si načasoval rytmus příboje a chytil se žebříku právě ve chvíli, kdy loď klesla do vln. Balancoval na žebříku a pomalu stoupal vzhůru. Když vylezl až k palubě, zvedl hlavu.

Nikde ani živáčka. Poslouchal tlukot vlastního srdce. Vyšplhal ještě výš, přelezl na palubu a lehl si na zem, aby ho nebylo vidět ani z lodi, ani z ostrova. Čekal a snažil se zorientovat. Všiml si, že z paluby nezmizel jen velký gumový člun, ale i záchranný. To byla dobrá zpráva.

Začal se tiše plazit jako krab po prkenné podlaze a přitom se rozhlížel a naslouchal. Nakonec vklouzl otvorem do podpalubí. Sunul se přítmím úzkou chodbičkou mezi malými kajutami, které připomínaly ubikace důstojníků v ponorce. Uvědomoval si každé vrznutí lodi či zapraskání trámu a čekal na zvuk lidského hlasu nebo kroků.

Bylo tam pět totožných kajut, pro každého člena posádky jedna. Šestá byla nejméně dvakrát větší. Ta patřila kapitánovi. Jon našel sportovní boty, které mu naštěstí padly. Podle rozházených osobních věcí usoudil, že tam ještě nedávno někdo byl. Individuální ubytování bylo luxusem, který si na malé rychlé lodi mohlo dovolit jen pár lidí. To znamenalo, že dotyční asi tráví na moři spoustu času a mají riskantní službu. Což také mohlo znamenat prádelnu. I teroristi si potřebují vyprat šaty, obzvlášť muslimové, pro něž je čistota přikázáním.

Na konci uličky Jon našel malinkou prádelnu s pračkou, sušičkou a hromadou špinavého prádla. Šaty, které zde ležely, snad nebudou tolik scházet. Popadl košili a ponožky ladící s kalhotami, které si přinesl. Rychle se oblékl a vyrazil zpět na záď, kde objevil další nezbytnost pro dlouhý pobyt na moři - sudy s naftou. A ještě dál našel odpověď - velký prostor s železnými policemi a popruhy, jimiž se upevňoval náklad na rozbouřeném moři. Na podlaze ležely latě, které udržely náklad v suchu, i když voda vyšplíchla na palubu. A na těch latích byly stopy bílého prášku, který vypadal jako heroin nebo kokain. Na lodi se pravděpodobně pašovaly drogy a soudě podle silných popruhů možná i zbraně.

To všechno Jonovi hodně napovědělo, ale prázdný nákladový prostor mu řekl ještě víc: dnešní plavba byla mimořádná, nešlo o obvyklý obchod.

Jon ztuhl. Zaslechl slabý, avšak nezaměnitelný rachot motorového člunu, který se blížil k lodi. Potřeboval najít nějakou skrýš. Nákladní prostor použít nemohl, protože byl prázdný. Maličké kajuty také nepřipadaly v úvahu, protože měly své obyvatele. Snad lodní kuchyňka, ale i při krátké plavbě někdo pravděpodobně dostane hlad. Horečně přemýšlel a spěchal zpátky úzkou uličkou. Nad sebou zaslechl dusot nohou seskakujících na palubu. Srdce se mu rozběhlo jako o závod. Hlasy zněly nepříjemně blízko nad jeho hlavou.

Se sevřeným hrudníkem nakonec našel úplně vpředu velkou komoru. Byla plná lan, řetězů, plachet, poklopů, součástek motoru a dalších zásob nezbytných k údržbě lodě při každodenním užívání. Ponořil ruce do hromady materiálu a vytvořil si v něm dostatečně velkou díru. V chodbě za jeho skrýší dupaly nohy. Vlezl do díry a přikryl ji poklopem. Překřížil nohy, klesl dolů a opřel se zády o přepážku. V těle mu tepal snad každičký nerv. Kalhoty měl mokré a lepkavé.

Shora se ozval křik a za dveřmi komory se zastavily dva páry nohou. Začal rozhovor v arabštině. Vtom se jeden z mužů zasmál, pak i druhý, a Jon s úlevou poslouchal, jak dvojice odchází. Jak jejich hlasy slábly, zaburácely motory, až se celá loď otřásla. Jon si pomyslel, že motory jsou až příliš silné. Kotva se zvedla a zařinčela o bok. Loď se zhoupla.

Pohybová energie s Jonem smýkla do provazů smotaných po jeho boku a následné zrychlení jej odmrštilo zpátky na přepážku. Loď vyrazila kupředu a postupně nabírala rychlost. Jona bolelo celé tělo, ale přesto se usmál. Byl naživu a v ruce svíral pistoli. To mu dávalo jistou naději, že na konci plavby nalezne to, co ho zajímalo.

Randi stála pod majákem Far de la Mola nedaleko sochy slavného francouzského spisovatele Julese Vernea a zírala přes moře na obrys štíhlé motorové lodě mířící na jih. „Dostal se na ni v pohodě?“

„Jo,“ uklidnil ji Max. „Když se všichni nalodili a zvedli kotvu, neviděl jsem zvláštní rozruch ani žádnou rvačku, takže bych řekl, že si našel nějakou skrýš. Jak to dopadlo s autem, za kterým jste jeli?“

„Taky nás zavedli do Barcelony, ale ve městě se nám ztratili.“

„Myslíš, že vás setřásli záměrně?“

„Jo. Dostali nás.“ Znechuceně se ušklíbla. „Salinger, to je šéf pobočky CIA v Madridu, mi pak oznámil, že sis volal o helikoptéru. Chvíli nám trvalo, než jsme našli správnou charterovou společnost a vyrazili z nich, kam ten vrtulník poslali. A pak jsme letěli sem.“

„S Jonem to nevypadá moc dobře.“

Randi nervózně přikývla a dál se dívala na moře. Rychlá loď už zmizela v šedém oparu na obzoru. „Já vím. I kdyby přežil plavbu v bezpečí, stejně je v průšvihu.“

„Co budeme sakra dělat?“

„Natankujeme seahawka a poletíme do severní Afriky.“

„Má přídavné nádrže, takže tam doletí. Ale jestli se pověsíme na jejich loď, určitě si nás všimnou.“

„Nepověsíme se na ni,“ rozhodla Randi. „Až je najdeme, poletíme ke břehům Afriky. Uvidí nás, to je jasná věc. Ale když proletíme kolem a nebudeme si jich všímat, budou si myslet, že je to obyčejná turistická helikoptéra.“

„Ale proč se k nim máme vůbec přiblížit?“

„Potřebujeme mít jistotu, že míří do Afriky, a ne do Španělska, nebo dokonce na Korsiku.“

„A co pak?“

„Pak nasadíme všechny síly na jejich nalezení.“ Její tmavé oči se znepokojeně stočily zpátky k moři.

MARSEILLE, FRANCIE

Rybářská krčma stála mezi jinými oprýskanými budovami nad řadou loděk, kotvících u břehu. Padl soumrak a nábřeží bylo plné hlučících zástupů, které signalizovaly, že lodě připluly a rybí trh je v plném proudu. Starým lokálem se nesla změť jazyků, mezi nimiž převládaly francouzština a arabština.

Malý zavalitý muž se prodíral šedivou clonou cigaretového kouře. Kráčel houpavě jako námořník, který právě vystoupil na pevninu. Měl na sobě džíny, špinavé tričko odhalující svalnaté paže a bílou námořnickou čepici s černým lemem a lesklým černým kšiltem.

Když došel k mosaznému baru, naklonil se k výčepnímu a lámanou francouzštinou řekl: „Mám se tady sejít s jedním lodním kapitánem. Jmenuje se Marius.“

Barmanovi neušla jeho špatná francouzština a zamračil se. Pak si změřil cizince od hlavy k patě a zeptal se: „Angličan?“

„Oui, ano.“

„Z nákladní lodě, která včera připlula z Japonska?“

„Ano.“

„Měl byste se pořádně naučit francouzsky, když sem jezdíte.“

„Budu o tom uvažovat,“ odvětil Angličan nevzrušeně. „A co Marius?“

Chlap byl očividně typický marseilleský bručoun. Chvíli na hosta zlobně civěl a poté pohodil hlavou směrem ke korálkovému závěsu, který odděloval hlučný hlavní sál od zadní místnosti. Anglický „námořník“ - který se jmenoval Carsten Le Saux, francouzsky uměl výborně a nebyl žádný námořník - mu poděkoval ještě horší francouzštinou, líně prošel závěsem a posadil se k otlučenému stolu naproti jedinému člověku v místnosti.

Le Sauxova francouzština se jako mávnutím kouzelného proutku zlepšila. „Kapitán Marius?“

Muž u stolu byl hubený, měl střední postavu a husté tmavé vlasy na ramena uříznuté nožem. Košile bez rukávů odhalovala tělo, které se pravděpodobně skládalo jen z kostí a svalů. Obrátil do sebe marc, velice levnou brandy, odsunul prázdnou sklenku a jen tak seděl, jako by na něco čekal.

Le Saux se pousmál ústy, nikoli očima, a mávl na číšníka v bílé zástěře, který právě oprašoval utěrkou prázdný stolek. „Deux marcs, sil-vous-plait.“

Kapitán Marius pravil: „Vy jste ten, co volal?“

„Přesně tak.“

„Říkal jste sto dolarů?“

Carsten Le Saux sáhl do kapsy kalhot a vytáhl stodolarovou bankovku. Když ji položil na stůl, kapitán kývl, ale neshrábl ji. Číšník přinesl pití. Námořník sáhl po sklence.

Oba muži pomalu usrkávali. Le Saux nakonec řekl: „Slyšel jsem, že jste měl nedávno na moři namále.“

„Kdo vám to řekl?“

„Jeden zdroj. Mluvil dost přesvědčivě. Tvrdil, že jste se v noci málem srazil s nějakou velkou lodí. To asi nebylo nic moc, co?“

Kapitán si prohlížel bankovku. Pak ji zvedl a zasunul do staré kožené peněženky, kterou odkudsi vytáhl. „Jsou to tři dny. Rybolov šel špatně, takže jsem vyplul na mělčinu, kterou většina kolegů nezná. Jezdíval tam můj otec, když nemohl blíž nic ulovit.“ Vyndal z kapsy košile pomačkaný balíček s arabskými nápisy a vyklepal z něj dvě zkroucené alžírské cigarety.

Le Saux si od něj jednu vzal. Marius obě zapálil, vydechl do vzduchu jedovatý smrdutý kouř a přitáhl se blíž. Jeho hlas zněl naléhavě, jako by se z toho zážitku pořád nemohl vzpamatovat. „Bůhví, odkud se zjevila. Vypadala jako mrakodrap nebo spíš jako hora, protože byla vážně obrovská. Obrovská pohyblivá obluda, která se blížila k mojí loďce. Vevnitř ani zvenčí nesvítila, takže byla černější než noc. Potom jsem si všiml, že měla zapnuté reflektory, ale kdo je mohl vidět, když byly tak vysoko, že jo?“ Opřel se a pokrčil rameny, jako by na tom už nezáleželo. „Těsně nás minula na levoboku. Málem nás potopila, ale žiju, jak vidíte.“

„Charles de Gaulle?“

„Nebo taky Bludný Holanďan, ne?“

Carsten Le Saux se také opřel a zamyšleně se zeptal: „Proč by plula bez světel? Nebyly tam torpédoborce? Neviděl jste další lodě?“

„Ne.“

„Jaký měla kurz?“

„Podle brázdy bych řekl jiho-jihozápad.“

Le Saux přikývl. Znovu mávl na číšníka a objednal další dvě brandy. Pak odsunul židličku, vstal a usmál se na kapitána rybářské lodě. „Merci. A dávejte si na moři pozor.“ Zaplatil číšníkovi a odešel.

Soumrak se změnil v tmavě modrou noc. Nábřežím plným lidí se linuly ostré vůně ryb a alkoholu. Le Saux se zastavil, zadíval se na řadu stěžňů a poslouchal uspávající pleskání lan o dřevěné trupy lodí. Stařičký přístav zásoboval zdejší město už od dob Řeků v 7. století před naším letopočtem. Le Saux se otočil a rozhlédl se kolem, jako by byl turista, a pak chvatně vykročil nábřežím nad přístavištěm. Vlevo na kopci vysoko nad Marseille zářila bazilika Notre-Dame-de-la-Garde, opatrovnice moderního města.

Nakonec zabočil do staré cihlové budovy v úzké postranní uličce a vyšel po schodech do dvoupokojového bytu ve třetím patře. Když vstoupil dovnitř, posadil se na postel, zvedl telefon a vytočil číslo.

„Howell.“

Le Saux zavrčel: „A co takhle popřát dobrý večer? Promiň, beru to zpátky. Vzhledem k tvojí cholerické nátuře by postačilo prosté haló.“

Na druhém konci se ozvalo odfrknutí. „Kde sakra seš, Carstene?“

„V Marseille.“

„A co?“

„Letadlová loď Charles de Gaulle byla na moři jihovýchodně od Marseille pár hodin předtím, než se generál Moore objevil na Gibraltaru. Prověřil jsem si to dřív, než jsem mluvil s kapitánem rybářské lodi. Taky jsem zjistil, že v tu dobu nebylo v plánu žádné cvičení NATO ani francouzského námořnictva. De Gaulle mířil dál na jihozápad směrem k pobřeží Španělska. A představ si, že plul bez světel.“

„Bez světel? To jsou věci. Dobrá práce, Carstene. Díky.“

„Stálo mě to dvě stě amerických dolarů.“

„Spíš sto, ale pošlu ti sto liber.“

„Bůh ti to oplatí, Petere.“

„Kéž by, kéž by. Poslouchej, co se šustne. Potřebuju vědět, proč tam de Gaulle byl.“

25

STŘEDOZEMNÍ MOŘE, POBLÍŽ ALŽÍRSKA

Rychlá motorová loď si razila cestu vlnami už celé hodiny. Jon, uvězněný jako zvíře v kleci, se udržoval ve střehu tím, že si pohrával s vlastní pamětí. Zkoušel, jak přesně a do jakých podrobností dokáže rekonstruovat minulost… Krátký čas strávený se Sophií…, práci virologa v Institutu infekčních chorob… a ještě předtím službu ve východním Berlíně v roli tajného agenta. A také osudovou chybu v Somálsku, kde se mu nepodařilo určit virus, který nakonec zabil Randiina snoubence, vynikajícího důstojníka. Stále si to vyčítal, i když věděl, že to byla diagnostická chyba, kterou mohl udělat každý lékař, a řada z nich se jí také dopustila.

Na Jona padala neúprosná tíha minulosti. Jak se čas táhl a loď s ním dál házela, pomalu začínal pochybovat, jestli tahle plavba vůbec někdy skončí. Upadl do neklidného spánku. Když se dveře do komory otevřely, okamžitě zbystřil. Odjistil pistoli. Kdosi vešel. Podle zvuků něco hledal. Minuty ubíhaly pomalu a Jon ucítil, že mu po boku stéká pramínek potu. Zklamaný námořník si cosi zabrblal pod vousy v arabštině. Jon se mu snažil porozumět a nakonec se dovtípil, že dotyčný hledá nějaký francouzský klíč.

Začal bojovat s klaustrofobií. V duchu si představoval komoru a horečně uvažoval, kam mohl ten zatracený klíč zahrabat. Potichu zaklel. Téměř současně uslyšel zaklení námořníka, ovšem hlasité. Ale jeho tón byl celkem radostný. Člen posádky nářadí našel. Jeho kroky vzápětí zamířily zpátky ke dveřím a vyšly na chodbu.

Když dveře zaklaply, Jon si zhluboka oddechl. Otřel si čelo hřbetem ruky, zajistil pistoli a s úlevou se opřel o přepážku. Téměř ve stejném okamžiku loď vrazila do další vlny.

Každou chvíli kontroloval čas. Po pěti hodinách plavby motory náhle přestaly burácet. Loď zpomalila a brzy se úplně zastavila na moři. Ozvalo se kovové vrznutí spouštěné kotvy. Řetěz se s chřestěním rozmotával a hák brzy narazil na dno. Což znamenalo, že jsou na mělčině. Pronikavé skřehotání racků mu napovědělo, že pevnina nebude daleko.

Na palubě probíhala tichá, avšak horečná činnost. Voda jemně zašplouchala a pak následovalo tlumené škrábání na boku. Nikdo nevykřikoval rozkazy. Posádka se chovala co nejtišeji. Jon uslyšel skřípání vesel a pravidelné pleskání pádel. Zvuky brzy zanikly. Odplula posádka v obou člunech? Jon doufal, že ano.

Čekal. Loď rytmicky stoupala a klesala, bez divokých nárazů velkých vln. Její trup omývalo klidné moře. Dřevěné i kovové nosníky a desky se přestaly otřásat. Nastalo hrobové ticho.

Odsunul poklop nad hlavou a pomalu vstal. Čekal, až se mu do končetin opět vrátí cit. Protáhl se a upřel pohled na proužek světla pode dveřmi. Nakonec vylezl z doupěte. Jak postupoval temným skladištěm k východu, vrazil kolenem do jakési součástky, která s třeskem dopadla na podlahu.

Ztuhl a naslouchal. Na palubě nad ním panoval naprostý klid. Přesto se nepohnul. Čekal. Minutu. Dvě. Do uličky v podpalubí však nikdo nevešel.

Nadechl se, otevřel dveře a rozhlédl se na obě strany. Chodba byla prázdná. Vstoupil do ní, zaklapl za sebou a vykročil ke schůdkům. V tu chvíli si to neuvědomil, ale polevil v ostražitosti a nechal se ukolébat tichem. Myslel si, že loď je prázdná tak jako předtím.

Vtom z jedné z kajut vyšel urostlý muž a namířil na Jona pistoli. Na hlavě měl fez a na zarostlé tváři výhružný výraz.

„Kdo kurva ste? Co tady chcete?“ Jeho angličtina měla přízvuk Blízkého východu. Že by Egypt?

Jon se zoufale vrhl dopředu. Chytil teroristu za zápěstí ruky, v níž svíral pistoli, a pravou rukou vytasil dýku.

Muž, zaskočený náhlým útokem, se snažil vymanit ze sevření. Škubl sebou dozadu a ztratil rovnováhu. Jon ho chtěl zasáhnout pěstí do čelisti, ale chlap se vzpamatoval, uskočil a vrazil mu pistoli do boku, ukazováček na spoušti.

Jon ucukl právě včas. Terorista zmáčkl kohoutek. Výstřel se rozlehl stísněným prostorem lodě jako rána z kánonu. Kulka prolétla do jedné z kajut a tam se zaryla do stěny. Než útočník stihl znovu zamířit a vystřelit, Jon mu vrazil dýku do prsou.

Terorista klesl na kolena. Z jeho černých oči sršely plameny. Zachroptěl a padl obličejem k zemi.

Jon mu vykopl pistoli z ruky - byl to devítimilimetrový glock -, sáhl za opasek pro svůj Walther a udělal krok dozadu. Muž ležel bez hnutí v neustále se zvětšující kaluži krve.

Klekl si a nahmatal mu tep. Byl mrtvý.

Když znovu vstal, zjistil, že se chvěje. Po dlouhé době nucené nečinnosti dostaly jeho nervy a svaly pořádně zabrat. Třásl se jako závodní auto, které z vysoké rychlosti náhle zastaví. Nechtěl ho zabít. Zabíjení se mu příčilo, ale bohužel neměl na vybranou.

Jakmile se trochu uklidnil, překročil mrtvolu a vyšel po schůdcích na palubu. Přivítalo ho pozdně odpolední slunce.

Opatrně vykoukl ven a prohlížel si palubu. Nikoho neviděl. Loď byla stavěná na rychlou plavbu, a proto na ní bylo velice málo konstrukcí, jež by kladly odpor vzduchu. Až k opuštěnému kapitánskému můstku byla paluba zcela plochá. Záchranný i gumový člun byly pryč.

Opatrně vylezl nahoru a vykročil k můstku, odkud bylo vidět na zbytek lodi. I ten byl prázdný. V truhle na můstku našel dalekohled. Zapadající slunce viselo nízko nad obzorem jako hořící citron. Vzduch se začínal ochlazovat. Nebylo divu, podle Jonových hodinek bylo v Paříži už po šesté večer. Odhadl čas strávený na lodi i její rychlost a usoudil, že se asi nachází ve stejném časovém pásmu nebo nanejvýš o jedno pásmo dál.

Dalekohledem si prohlížel pobřeží, které planulo chladným světlem. Byla tam pěkná rovná pláž se zvláštními stavbami, pravděpodobně skleníky z plexiskla. Za pláží se rýsovaly řady dalších skleníků směřující do vnitrozemí. Opodál stál citrusový háj, který se táhl od pobřeží až do dáli. Jon viděl pomeranče zrající na listnatých větvích. A také velký mys vybíhající do moře. Zdálo se, že je celý obehnaný nejméně třímetrovou bílou zdí. Její výška ho zaujala, a tak si výběžek pozorně prohlížel. Podél zdi rostly tmavé olivovníky a palmy a za ní prosvítala jakási kopulovitá budova.

Jon přesunul dalekohled. V dálce napravo ujížděla moderní auta po dálnici vedoucí v blízkosti moře. Znovu pohnul okulárem, tentokrát přelétl celé okolí. Všude kolem se zvedaly obrysy kopců, za nimiž vyčnívaly vysoké hory.

Pak sklouzl dalekohledem dolů a zvažoval, co vlastně vidí. Věděl, že není ve Francii. Mohlo to být jižní Španělsko, ale o tom pochyboval. Ne, zdejší krajina měla punc severní Afriky. Podle bujné vegetace, skleníků, širokých písečných pláží, palem, kopců, dálnice a nových aut usoudil, že kotví u břehů Alžírska, pravděpodobně nedaleko hlavního města Alžíru. Odpovídal by tomu i čas strávený na lodi.

Opět se zadíval na zeď v dálce. Paprsky odpoledního slunce byly stále delší a odrážely se od vysoké bílé bariéry jako od lesklého chromu. Jon byl téměř oslepený. V ostrém světle tančily částečky prachu, takže viděl zeď zamlženě a nejasně. Jako by se mu vlnila před očima. V takových podmínkách pořádně nedokázal rozlišit budovy. Pozorně si prohlížel pláž, ale nebyl na ní ani jeden z dvojice člunů.

Našpulil rty, sklopil dalekohled a zamyšleně se díval do dáli. Ta vysoká pevná stavba, která obepínala výběžek, ho nesmírně přitahovala.

Spěchal do skladiště v podpalubí, kde předtím zahlédl umělohmotný kbelík. Znovu se svlékl do trenýrek. Oblečení, pistoli a dýku nacpal do kbelíku. Vrátil se na palubu a pak sestoupil i s věcmi po vratkém provazovém žebříku do čím dál temnějšího moře. Vklouzl do studené vody a začal plavat ke břehu, kbelík přitom strkal před sebou. Snažil se co nejméně čeřit vodu, protože od bílé pěny se odráželo slunce, což mohlo upoutat nežádoucí pozornost.

Čím víc se Jon blížil k pevnině, tím větší cítil únavu. Vyčerpal ho stres minulých událostí i celodenní drsná plavba. Ale když se zastavil a šlapal vodu, aby si pořádně prohlédl bílou zeď, náhle dostal dávku čerstvé energie. Byla vyšší, než odhadoval - aspoň pět metrů. A ještě zajímavější byl vinutý ostnatý drát, který zdobil její vrchol jako trnová koruna. Někdo si dal hodně práce, aby odradil narušitele.

Dál přemítal a tiše plaval k výběžku. Teplota mořské vody i vzduchu klesala. Na hladinu se snášel soumrak jako černé sukno. Konec mysu byl porostlý neproniknutelnou hradbou houští a palem. Jon plaval dál, ale stále neviděl žádné budovy.

Pak se v duchu pousmál: na pláži ležely oba čluny. Byly vytažené nahoru až k hustému porostu. To byl pokrok.

Zrychleným tempem obeplouval výběžek, až si všiml místa, kde vegetace rostla až těsně k moři. Bílá stěna zde končila a přenechala místo hradbě přírodní zeleně. Znovu se zastavil a šlapal vodu. Tentokrát sledoval, zda na břehu nezaznamená nějaký pohyb. Po nějaké chvíli vytáhl kbelík na břeh a vyškrábal se na písek, stále rozehřátý od slunce. Ležel tam celou minutu a vstřebával příjemné teplo. Cítil, jak mu srdce tepe o pláž.

Nakonec vstal a rozběhl se bosý do houští. Brzy narazil na malou paseku, stinnou a plnou vůní úrodné půdy a bujných rostlin. Pod datlovníkem se rychle oblékl, zastrčil si Walther za opasek, vložil dýku do pochvy připevněné suchým zipem k lýtku a schoval kbelík.

Prodíral se stromy a křovisky a přitom se držel na dohled pláže. Po chvíli doběhl na prašnou pěšinu. Přikrčil se a prohlížel si ji. Byly tam otisky se vzorkem typickým pro sportovní boty, takové, jaké měl sám. Nejnovější změť stop vedla pryč od místa, kde byly přivázané oba čluny. To Jona povzbudilo. Vytáhl Walther a vydal se po stopách směrem do vnitrozemí. Asi po patnácti metrech pěšina končila na rozlehlém otevřeném prostranství, kde vládly stále temnější podvečerní stíny. Viděl olivovníky, datlovníky a za nimi menší vyvýšeninu. Na ní stála velká bílá vila korunovaná bílou kopulí s mozaikovým obložením. Tu kopuli zahlédl z lodě.

Rozlehlý dům vypadal na první pohled opuštěně. Na zahradách nikdo nepracoval, neprocházel ani neseděl na modrých křeslech z ohýbaného železa, pečlivě rozestavených na dlouhé terase. Jon nikoho neviděl ani za otevřenými dvoukřídlými dveřmi. Žádná auta ani jiná vozidla. Jediným pohybem bylo vlnění průsvitných závěsů v otevřených oknech. Ale pak se odkudsi z dálky ozvaly hlasy. Zněly unisono v rytmu, který připomínal pochod. K Jonovým uším slabě doléhala občasná střelba. Místo v sobě zřejmě skrývalo víc, než by běžný návštěvník čekal.

Jakoby na důkaz se u vzdálenějšího rohu objevil muž v britské maskovací uniformě s afghánským turbanem na hlavě. Na rameni se mu volně houpal samopal AK-47.

Jon cítil, jak se mu zrychluje tep. Skrčil se za křovisko a pozoroval. Zpoza druhého rohu vily vyšel další strážný. Byl prostovlasý a měl na sobě džíny a flanelovou košili. Podle vzezření pocházel z Orientu. O skrčenou levou ruku měl opřený lehký americký samopal M60E3. Muži se minuli na pěšině pod terasou a pokračovali dál opačným směrem. Stráže na pochůzce.

Jon se ani nepohnul. O chvíli později vyšel z domu třetí strážný s útočnou puškou. Zastavil se na terase, chvíli pročesával pohledem okolí vily a pak se vrátil dovnitř. Pět minut nato se znovu objevila dvojice obcházející dům. Brzy ji následoval čtvrtý strážný, který vykročil z vily na terasu. Hlídali tam celkem čtyři ozbrojenci.

Jon začínal chápat systém ostrahy, byl proto čas proniknout do vily. Vykročil hustým zeleným houštím kolem domu. Nedaleko průčelí budovy si všiml jakýchsi bočních dveří. Zde mělo rozlehlé sídlo nejblíž k lesu, který připomínal spíš džungli. Jon stále neviděl žádná auta, a dokonce ani příjezdovou cestu. Hlasy v dáli se zvedaly ve sborovém chóru, z nějž mu šel mráz po zádech. Nyní už rozeznával arabská slova. Byla to litanie nenávisti k Izraeli a Velkému satanovi, tedy Americe.

Když strážný zašel za roh a zmizel z dohledu, Jon vyklouzl z úkrytu zeleně a přeběhl k domu. Dveře nebyly zamčené. Vzhledem k nesčetným otevřeným oknům snad do každého pokoje to nebylo žádné překvapení. Přesto se měl na pozoru a otevíral je velmi pomalu. Rozšiřující se škvírou viděl lesklou dlažbu, drahý arabský nábytek a moderní abstraktní obrazy, které měly daleko k tradičnímu umění, ale neurážely islámské city. Za závěsy se skrývaly malé výklenky pro klidné čtení a meditování. Nikde ani živáčka.

Jon vklouzl dovnitř s pistolí v obou rukou. Tradičním maurským obloukem bylo vidět do dalšího pokoje, který se podobal tomu prvnímu. V zemi, již v běhu staletí napadla a okupovala dlouhá řada dobyvatelů a kolonistů, zanechali nejtrvalejší vliv Arabové, kteří zde stále tvořili většinu obyvatelstva. Navzdory houževnatosti berberských kmenů a moci francouzských byrokratů i starousedlíků se někteří Arabové stále snažili plně podřídit Alžírsko islámu. Jak se ukázalo, byl to cíl dlouhodobý, náročný a hlavně krvavý. To také vysvětlovalo, proč tolik místních muslimů podporovalo fanatické zabijáky, a dokonce jim poskytovalo přístřeší.

I druhý pokoj byl prázdný. Jon se opatrně kradl dál chladnějšími stinnými místnostmi. Na nikoho však nenarazil. Pak uslyšel hlasy. Přicházely zepředu.

S ještě větší ostražitostí se blížil ke zvukům, které byly čím dál jasnější. Nakonec poznal jeden hlas - patřil Mauritaniovi. Našel jakousi skrýš Štítu půlměsíce. Možná dokonce hlavní stan. Cítil nervozitu a vzrušení. Vklouzl do rohu a poslouchal. Hlasy měly ozvěnu, která mu napověděla, že hovoří ve velké místnosti s vysokým stropem, vyšším než v pokojích, jimiž prošel.

Jon se znovu přesunul. Zvuky vycházely z prostoru za dalším obloukem. Přitiskl se ke zdi vedle vchodu a nakoukl dovnitř. Spatřil záda několika desítek mužů, kteří se shromáždili v sále pod vznešenou kopulí domu. Byla to velice pestrá skupina - beduíni v dlouhých hábitech, Indonésané v nejnovějších značkových džínách a tričkách, Afghánci ve svých plandavých kalhotách a pověstných turbanech omotaných kolem hlav. Všichni měli zbraně - od nejmodernějších útočných pušek až po staré otlučené kalašnikovy. V čele místnosti stál malý a naoko vlídný Mauritania v dlouhém bílém plášti. Opíral se o okraj dubového stolu a mluvil francouzsky. Dav mužů mu doslova visel na rtech.

„Doktor Sulejman přijel a teď odpočívá,“ oznámil jim jejich velitel. „Brzy mi podá hlášení, a jakmile dorazí Abú Auda, začneme konečně odpočítávat.“

Shromáždění teroristé začali vykřikovat Allahu Akbar a další hesla v řadě jazyků, z nichž většině Jon nerozuměl. Mávali zbraněmi nad hlavami.

Mauritania pokračoval: „Nadávají nám do teroristů, ale to my nejsme. Jsme partyzáni, vojáci ve službě Boží, a s Boží pomocí taky zvítězíme.“ Zvedl ruce dlaněmi dopředu a utišil vřavu. „Vyzkoušeli jsme přístroj toho Francouze. Odvedli jsme pozornost k Americe. A teď Američany oslepíme a umlčíme, aby nemohli varovat svoje židovské lokaje, až ukradená ruská raketa vyletí na svou slavnou cestu, aby vymazala sionisty z naší Svaté země!“

Nadšené výkřiky byly nyní tak hlasité, že měl Jon pocit, jako by se kopule otřásala.

Když hluk opět utichl, Mauritaniovy oči potemněly a jeho tvář zvážněla. „Bude to velká exploze,“ slíbil přítomným. „Všechny je zničí. Ale Velký satan má dlouhé prsty, a proto zahyne i řada našich vlastních lidí. To mě trápí. Ztráta byť jediného syna Mohamedova mi rve srdce. Ale musí to být, abychom vyčistili svoji zem a vykořenili ten národ bastardů ze Sionu. Vymažeme srdce Izraele z povrchu zemského. Naši mrtví se stanou mučedníky a půjdou přímo do náruče Alláha. Sláva jim navěky.“

Znovu se spustil ryk. Jon se krčil v sousedním pokoji a krev mu stydla v žilách. Šlo o jaderný útok, ale nikoli na Spojené státy.

Cílem byl Izrael. Z Mauritaniových slov vyplývalo, že molekulární počítač má přeprogramovat starou sovětskou raketu středního doletu a shodit ji na Jeruzalém, „srdce Izraele“. Následkem toho zahynou miliony lidí nejen v židovském státu, ale i v okolních arabských zemích. Všichni padnou za oběť Mauritaniových zvrácených snů.

Jon se odvrátil od zdi. Neměl času nazbyt. Musel najít doktora Chamborda a zničit molekulární počítač. Určitě budou někde v této rozlehlé bílé budově. Peter, Marty a Thérese by zde mohli být také. Jon začal prohledávat další prázdné pokoje v naději, že je všechny najde.

NÁMOŘNÍ ZÁKLADNA TOULON, FRANCIE

Mattre principal Marcel Dalio vyšel v jarním soumraku z brány námořní základny v Toulonu. Byl to celkem nevýrazný muž průměrné výšky i váhy a rozvážného chování. Jeho drsná tvář však přitahovala pozornost. I když mu bylo padesát, což je pro muže nejlepší věk, vypadal o dobrých dvacet let starší. Mohly za to roky strávené na moři, kde byl vydán na milost věčnému slunci, větru a slanému vzduchu. Přírodní vlivy změnily jeho tvář ve Velký kaňon plný roklin, puklin a náhorních planin.

To vše dodávalo Daliovi pozoruhodně dramatický výraz. Za chůze otočil hlavu a přelétl pohledem celý toulonský přístav plný rybářských bárek, soukromých jachet a výletních lodí, jejichž doba právě přicházela. Pak se zadíval na moře, kde kotvilo jeho vlastní plavidlo, obří letadlová loď Charles de Gaulle. Byl hrdý, že je maitre principal, tedy vrchní lodní mistr. Ještě víc ho těšilo, že slouží právě na velkém de Gaulleovi.

Dalio brzy dorazil do svého oblíbeného bistra, které se nacházelo v úzké zadní uličce poblíž Stalingradského nábřeží. Majitel ho pozdravil jménem, uklonil se a obřadně ho zavedl k jeho oblíbenému stolku zastrčenému v zadní části lokálu.

„Co byste mi dneska doporučil, Césare?“ zeptal se Dalio.

„Madame uvařila vynikající daube de boeuf.“

„Tak mi to přineste. A dobré Cóte du Rhone.“

Dalio se pohodlně opřel a rozhlédl se po bistru. Vzhledem k jarnímu období nebylo nějak zvlášť nabité lidmi, přesně jak očekával. Nikdo si ho nevšímal. Turisté vždycky zírali na Francouze v uniformě jako na zjevení. Mnozí z nich sem totiž jezdili hlavně kvůli námořní základně. Doufali, že na vlastní oči uvidí válečné lodě a snad se v nich i projedou.

Když číšník přinesl jídlo a víno, Dalio se pustil do večeře. Pomalu pojídal daube de boeuf a vychutnával si výraznou chuť i vůni dušeného skopového, jak ho uměla jen manželka majitele. Rychle do sebe obrátil Cóte du Rhone, jehož morušově rudá barva se leskla ve sklence jako krev. Poté si dal tarte au citron a loudavě upíjel z malého šálku černé kávy. Nakonec zamířil na toaletu v zadní části. Bistro sloužilo většinu roku turistům, ostatně jako všechny podobné podniky poblíž Stalingradského nábřeží. Kvůli citům dobře platících Američanů v nich majitelé zřídili oddělené záchody pro muže a ženy, a dokonce i uzavřené kabinky.

Za dveřmi si Dalio s úlevou všiml, že pissoir je prázdný. Sehnul se, aby se přesvědčil, že v kabinkách také nikdo není. Když získal jistotu, zamkl se do určené kabinky, stáhl si kalhoty, posadil se a čekal.

O chvíli později vešel do sousední kabinky jiný muž a promluvil tiše francouzsky. „Marcel?“

„Oui.“

„Klid, kamaráde, neprozrazuješ přece státní tajemství.“

„Víš, že bych to nikdy neudělal, Petere.“

„Jasně,“ připustil Peter Howell. „Cos zjistil?“

„Vypadá to…“ Dalio se odmlčel, protože na toaletu někdo vešel. Jakmile si dotyčný umyl ruce a zase zmizel, muž pokračoval. „Podle oficiální verze jsme dostali od NATO rozkaz předvést výboru generálů z EU a NATO, jak umíme plout potmě.“

„Kterým generálům NATO?“

„Jedním z nich byl náš zástupce vrchního velitele generál Roland la Porte.“

„A další?“

„Neznal jsem je,“ řekl mu maitre principal, „ale podle uniforem to byl Němec, Španěl, Angličan a Ital.“

Na záchod vpadli dva další muži. Chraplavě se smáli a vedli dlouhou opileckou konverzaci. Peter a Marcel Dalio tiše seděli v kabinkách a trpně poslouchali jejich nesmyslné blábolení. Peter přemítal, jestli jsou to opravdu opilci, nebo pro ně jen hrají divadýlko.

Když se ti dva konečně dohodli, kdo se pokusí svést tu zrzku na barové židli vedle nich, vyšli z toalety. Peter vzdychl. „Aby je vzal čert, burany. Tak jo, Marceli. Řekls mi oficiální verzi. A jak zní ta neoficiální?“

„Já tušil, že se na to zeptáš. Dva stevardi mi řekli, že generálové ani jednou nevyšli na palubu. Celou dobu byli zavření dole, a když schůze skončila, opustili loď.“

Peter zbystřil. „Jak se dostali z lodě?“

„Vrtulníkem.“

„Přiletěli ve vlastních helikoptérách a pak v nich zase odletěli?“

Dalio přikývl. Pak si uvědomil, že ho Peter nevidí, a proto řekl: „Stevardi si to aspoň mysleli. Já byl většinu plavby dole, takže jsem nic neviděl.“

Takže tam byl i generál Moore, pomyslel si Peter. Ale proč? „Věděl někdo ze stevardů, o čem se tam jednalo?“

„Nic neříkali.“

Peter se poškrábal na nose. „Tak se jich zeptej. Jestli to zjistíš, zavolej mi na tohle číslo.“ Pod přepážkou mu prostrčil kartičku, na níž bylo napsané číslo kontaktního telefonu MI6.

„Dobře,“ souhlasil Dalio.

„Merci beaucoup, Marceli. Máš to u mě.“

„Beru tě za slovo,“ odvětil maitre principal. „Doufám, že si to nikdy nebudu muset vybrat.“

Peter odešel ze záchodu jako první, Dalio brzy po něm. Vrátil ke svému stolu a s chutí si vypil druhý šálek kávy. Ještě jednou se nenápadně rozhlédl po restauraci. Neviděl nikoho známého ani podezřelého. Samozřejmě ani Petera.

ZÁPADNÍ STŘEDOMOŘÍ, NA PALUBĚ RAKETOVÉ LODI SARATOGA

Bojové informační centrum křižníku, který byl součástí zbraňového systému AEGIS, působilo jako tmavá jeskyně. Místností se linul téměř neznatelný zápach dokonale filtrovaného vzduchu, typický pro všechna zařízení americké vlády, kde se pracuje s počítačovým vybavením v hodnotě milionů dolarů z kapes daňových poplatníků. Randi seděla za spojovacím technikem a sledovala světélkující monitory radarů a sonarů, po nichž běhaly zářící ručičky. Z rádia uslyšela hlas Maxe, který se snažil překřičet burácení rotorů helikoptéry Seahawk.

Vrtulník hlídkoval u alžírského pobřeží a Max jí vysílačkou oznamoval, že našel loď, na které se schoval Jon.

„Je to ona!“ zařval.

„Víš to jistě?“ Randi našpulila rty a zamyšleně pozorovala malinkou tečku na radarovém monitoru. Byla to Maxova helikoptéra.

„Nabeton. Když k ní Jon plaval, pořádně jsem si ji prohlídl.“

„Vidíš někoho na palubě?“

„Ne,“ vykřikl Max.

„Už se stmívá. Jak jsi od ní daleko?“

„Skoro dva kilometry, ale mám dalekohled, takže ji vidím dobře. Na palubě nejsou žádné čluny.“

„Kam se všichni mohli vypařit?“

„Na výběžku pevniny do moře je velká vila. Asi kilometr a půl směrem do vnitrozemí stojí pár nízkých budov, možná kasárna. Zdá se, že tam je i shromaždiště. Je to zapadákov. Hlavní cesta se kus odtamtud stáčí na jih.“

„Nevidíš nikoho? Žádnou aktivitu?“

„Nic.“

„Tak fajn, vrať se zpátky.“ Randi zvažovala, co právě zjistila. Nakonec se otočila k mladému poddůstojníkovi, který jí měl být k ruce. „Potřebuju mluvit s kapitánem.“

Kapitána Lainsona zastihla právě v okamžiku, kdy popíjel v kajutě kávu se svým výkonným důstojníkem komandérem Schroederem.

„Myslím, že vás můžeme vysadit a pak zůstat ve spojení, agentko Russellová,“ sdělil jí komandér Schroeder.

„Předpokládám, že to odsouhlasilo NATO i Washington,“ ucedil kapitán Lainson.

„CIA mě ujistila, že ano,“ odvětila mu rezolutně.

Kapitán přikývl, na tváři měl neproniknutelný výraz. „Vysadíme vás, to je v pořádku. Ale zbytek budu muset probrat s Pentagonem.“

„Ale rychle, prosím vás. Zatím přesně nevíme, jaká pohroma se na nás valí, ale nebude to žádná legrace. Pokud ji včas nezastavíme, ztráta jedné bojové skupiny by nám mohla připadat jako vítězství.“

Randi viděla, jak nedůvěra v očích důstojníka svádí boj s úzkostí. Nechala vojáky o samotě a šla se převléknout do své provizorní kajuty.

26

POBLÍŽ ALŽÍRU, ALŽÍRSKO

Po důkladném prohledání rozlehlé vily našel Jon křídlo budovy, které pravděpodobně skrývalo ložnice. Do některých pokojů vedly vyřezávané dveře z masivního dřeva se solidním mosazným kováním, které pravděpodobně pocházelo už z dob prvních arabských a berberských dynastií.

Jon se zastavil u boční chodby se skvostnými mozaikami, jejichž vzory začínaly na podlaze a pokračovaly na zdech i stropě. Každý čtvereční centimetr plochy byl pokryt kousky dokonale umístěných polodrahokamů a dlaždiček, zhusta vyzdobených lístkovým zlatem. Z klidné chodby se vcházelo do jednotlivých oddělených pokojů, které v minulosti určitě patřily někomu významnému. A možná i nyní.

Opatrně postupoval chodbou vykládanou drahými kameny. Připadal si jako v nějaké dlouhé pokladnici. Na konci se zastavil. Narazil na dveře zajištěné starobylou závorou, která vypadala pevně jako v den, kdy vyšla z kovářské dílny. Měly filigránské kování a složitou dřevořezbu. Byly krásné a masivní. Jon k nim přitiskl ucho. Okamžitě se mu zrychlil tep - zaslechl klapání klávesnice.

Odsunul závoru a opatrně stiskl kliku, až ucítil, že zámek povoluje. Mírným tlakem pootevřel dveře na škvíru o šířce několika centimetrů. Spatřil komfortně zařízenou místnost s příliš měkkými křesly západního střihu, jednoduchými stoly, postelí a psacím stolem. A také klenbu vedoucí do sterilně bílé chodby.

Srdcem pokoje a centrem Jonovy pozornosti však bylo něco jiného. Upíral pohled na dlouhá útlá záda Emila Chamborda, který se skláněl nad stolem a pracoval na klávesnici připojené k podivnému přístroji. Jon jej okamžitě poznal: molekulární počítač.

Na chvíli úplně zapomněl, na jak nebezpečném místě se nachází. Ohromeně si přístroj prohlížel, z vědeckého hlediska to byla úžasná věc. Jon viděl skleněný tác, na němž ležela řada stříbřitě modrých gelových „vajíček“, která musela obsahovat životně důležité polymery DNA. Vajíčka propojená ultratenkými trubičkami byla ponořená v pěnovém želé, které pohlcovalo vibrace a udržovalo stabilitu výstupních informací. Tác měl pravděpodobně řízenou teplotu, což bylo také zásadní, protože interakce molekul je na teplotu velice citlivá. Nechyběl ani malý digitální displej pro přesné nastavení.

Poblíž stál přístroj se skleněným čelem, připojený tenkým vedením ke gelovým útvarům. Přes sklo Jon viděl sadu malých čerpadel a skleněných nádobek. To musel být syntezátor DNA - napájecí stanice pro gelový modul. Na jeho ovládacím panelu poblikávala malá světélka.

Jon doslova hltal pohledem zbytek Chambordova zázračného výtvoru. Tác byl zakrytý víkem, které mělo v místě dotyku s gelem plným DNA tenký plátek měkkého kovu potažený biofilmem -nejspíš jiným druhem molekulárního polymeru. Jon usoudil, že to je určitě snímací zařízení, které pohlcuje chemickou energii DNA, mění její stavbu, a důsledkem toho vyzařuje světlo.

Molekulární přepínač založený na světle, to byl geniální nápad. Chambord používal molekuly DNA nejen k početním úkonům, jiná skupina molekul ve snímači dokázala výpočty odhalovat. Skvělé řešení zdánlivě neřešitelného problému.

Jon se v posvátné úctě přinutil zhluboka nadechnout. Připomněl si důvod, proč tady je, i nebezpečí, které ten přístroj znamenal pro celý svět. Počítač byl stále v držení nepřítele, a tak ho měl podle Kleinových instrukcí zničit. Ale Chambordův prototyp byl z vědeckého hlediska krásný a navíc znamenal průkopnický objev. Revolučním způsobem by ovlivnil budoucnost a mohl by zlepšit a ulehčit život spoustě lidí. Trvalo by dlouhá léta, než by se nějaký jiný vědec přiblížil k tomu, co měl právě teď Jon před očima.

Ve Smithovi to vřelo. Pootevřel dveře ještě o něco víc, vklouzl do místnosti a hned za sebou neslyšně zavřel. Když západka zámku tiše zaskočila, rozhodl se, že zkusí dostat prototyp odsud. Kdyby neuspěl a kdyby neměl jinou možnost…, zničil by ho.

Stále se choval tiše jako myška. Zadíval se na dveře a zjistil, že zevnitř nemají žádný zámek. Otočil se a prohlížel si vzdušnou místnost osvětlenou žárovkami, i když vila pocházela z doby dávno před vynálezem elektřiny. Okna byla otevřená do noci, jemné závěsy se vznášely v lehkém vánku. Zvenčí ale byly připevněny mříže.

Jon se zaměřil na oblouk, za nímž prosvítala pravděpodobně chodba, odkud se pod další klenbou vcházelo do jiné místnosti. Podle půdorysu domu Smith usoudil, že se ocitl v komplexu pokojů, do nichž se ze zbytku domu dá vejít pouze dveřmi zamčenými zvenčí, jimiž právě vešel. S pochopením přikývl. Kdysi to patrně bylo apartmá oblíbené ženy urozeného Berbera nebo možná královny seraglio, tedy harému nějakého tureckého hodnostáře z dob Otomanské říše.

Vykročil pokojem k Chambordovi. Vtom se vědec otočil. V kostnaté ruce svíral pistoli a mířil na Jona.

Od oblouku se ozval výkřik ve francouzštině: „Ne, tati! Přece víš, kdo to je. Je to náš přítel, doktor Smith. Snažil se nám pomoct k útěku v Toledu. Dej pryč tu pistoli, tati!“

Zbraň stále mířila pokojem na Jona. Chambord se mračil a na mrtvolně bledé tváři měl podezíravý výraz.

„Vzpomínáš?“ pokračovala Thérese. „Je to přítel doktora Zellerbacha. Byl za mnou v Paříži. Snažil se zjistit, kdo vyhodil do vzduchu Pasteurův ústav.“

Zbraň o vlásek uhnula. „Není to obyčejný doktor. To jsme dobře viděli na tom statku v Toledu.“

Jon se usmál a francouzsky mu řekl: „Já jsem opravdu lékař, pane Chamborde. Ale jsem tady i proto, abych zachránil vás a vaši dceru.“

„Vážně?“ Vědec zmateně svraštil obočí, ale jeho velká vyzáblá tvář byla stále plná podezíravosti. „A co když lžete? Nejdřív říkáte mojí dceři, že jste jen Martyho přítel, a teď zase tvrdíte, že nás máte zachránit.“ Pistole opět cukla nahoru. „Jak jste nás našel? Dvakrát! Patříte k nim. Je to bouda!“

„Ne, tati!“

Když se Thérese rozběhla mezi Jona a otce, Smith skočil za velký gauč pokrytý orientálním koberečkem a vztyčil se s pistolí v obou rukou. Žena na něj jen nevěřícně zírala.

„Já k nim nepatřím, pane Chamborde, ale neřekl jsem vaší dceři v Paříži úplnou pravdu, za což se omlouvám. Jsem totiž taky podplukovník armády USA. Přišel jsem vám pomoct. O totéž jsem se snažil už v Toledu. Je to pravda, přísahám. Ale musíme si pospíšit.

Skoro všichni jsou v tom sále pod kopulí, ale nevím, jak dlouho tam vydrží.“

„Podplukovník armády USA?“ vydechla mladá žena. „Takže…“

Jon přikývl. „Ano, od začátku mám za úkol najít vašeho otce a molekulární počítač. Aby únosci nemohli dál zneužívat jeho práci.“

Thérese se obrátila k otci. V útlé umazané tváři měla naléhavý výraz. „Přišel nám pomoct!“

„Sám?“ Chambord zavrtěl hlavou. „Vyloučeno. Jak byste nám chtěl pomáhat sám?“

Jon pomalu vstal. „Vymyslíme, jak se odsud společně dostat. Věřte mi, prosím vás.“ Sklopil pistoli. „Se mnou jste v bezpečí.“

Chambord přemýšlel o jeho slovech. Podíval se na odhodlaný obličej své dcery. Nakonec svěsil ruku se zbraní. „Předpokládám, že máte nějaký průkaz.“

„Bohužel ne. To by bylo moc riskantní.“

„To je všechno hezké, mladý muži, ale ona mi řekla jen to, že jste Martyho přítel, což jste jí sdělil sám. To mi nedává zrovna jistotu, že nám pomůžete utéct. Vy ty lidi neznáte, jsou nebezpeční. Musím myslet na Thérese.“

„Jsem tady, pane doktore,“ řekl mu Jon. „To vám snad něco naznačuje. Navíc jsem vás vypátral, a hned dvakrát, jak jste sám správně poznamenal. Pokud jsem se dostal až sem, můžu vás dostat ven. Kde jste našel tu pistoli? Mohla by se hodit.“

Chambord se chladně pousmál. „Všichni si myslí, že jsem nemohoucí stařík. I oni si to myslí. Takže nejsou tak ostražití, jak by měli. V jednom z mnoha aut, ve kterých mě převáželi, ji někdo zapomněl. Pochopitelně jsem ji sebral. Neměli důvod mě prohledávat.“

Thérese si dala ruku přes ústa. „Co s ní chceš dělat, tati?“

Chambord se vyhnul jejímu pohledu. „Bude lepší o tom nemluvit. Prostě mám pistoli a mohla by se nám hodit.“

„Pomůžete mi rozebrat váš počítač a odpovíte mi na pár otázek. Rychle,“ řekl Jon.

Když vědec vypnul přístroj, Jon se zeptal: „Kolik je jich ve vile? Kudy se sem dá dostat? Je odsud nějaká cesta ven? Co auta? A co zabezpečení, kromě strážných venku?“

Analýza informací byla pro Chamborda denním chlebem. Když odpojovali dráty a hadičky, řekl: „Viděl jsem jedině štěrkovou cestu. Ústí do dálnice z Alžíru do Tuniska, která se táhne podél pobřeží skoro dva kilometry ve vnitrozemí. Ta cesta končí u něčeho, co vypadá jako menší výcvikový tábor pro nováčky. Parkuje tam auto, které nás sem přivezlo. A taky několik bývalých vozidel britské armády. Poblíž jsem viděl přistávací plochu pro vrtulníky. Myslím, že na ní zrovna stály dvě helikoptéry. Kolik mužů je v domě, to nedokážu přesně říct. Nejméně pět jich drží stráž, ale spíš víc. Pořád přicházejí a odcházejí. No a pak jsou tady ti nováčci a posádka výcvikového tábora.“

Jon poslouchal a jen stěží ovládal nervozitu. Chambord totiž prototyp rozebíral opatrně a šlo mu to pomalu. Až příliš pomalu.

Smith zvažoval možnosti. Auta zaparkovaná poblíž heliportu by byla jistým řešením, pokud by k nim dokázali nepozorovaně proklouznout. Otci i dceři Chambordovým proto oznámil: „Fajn, uděláme to takhle…“

Mozaiky pod vysokou kopulí prostorného sálu se koupaly v teplém světle reflektorů. Mauritania vyslýchal vyčerpaného doktora Akbara Sulejmana. Mluvili francouzsky, protože Filipínec arabsky neuměl. Sulejman stál před teroristickým vůdcem, který seděl na velkém stole a pohupoval krátkýma nohama jako kluk klátící se na větvi. Malý vzrůst mu vyhovoval, stejně jako zdánlivá křehkost a hloupost těch, co věří, že všechno zmůžou silou.

„Takže vy tvrdíte, že Smith vtrhl do vašeho bytu bez varování?“

Sulejman zavrtěl hlavou. „Ne, ne! Upozornil mě na něj kolega z Pasteurova ústavu, ale jen půl hodiny předtím. Musel jsem nutně zavolat přítelkyni a říct jí, co má dělat. Dřív jsem vypadnout nemohl.“

„Měl jste se líp připravit. Nebo nám aspoň zavolat, a ne jednat na vlastní pěst. Rizika jste dobře znal.“

„Koho by napadlo, že mě najdou?“

„Jak se jim to povedlo?“

„Těžko říct.“

Mauritania zamyšleně pravil: „Adresa ve vašem spisu v nemocnici byla falešná, jak jsme se dohodli?“

„Jistě.“

„Tak někdo věděl, kde bydlíte, a poslal je tam. Víte určitě, že tam byl Smith sám?“

„Nikoho dalšího jsem neviděl ani neslyšel,“ opakoval Sulejman unaveně. Cesta byla dlouhá a on to s lodí moc neuměl.

„A víte jistě, že vás nikdo nesledoval, když jste utíkal z bytu?“

Sulejman zavrčel: „Na to se mě ptal už ten váš černoch a já mu řekl totéž co vám. Dával jsem si pozor. Nikdo mě nemohl sledovat.“

Vtom nastal rozruch. Do sálu zlostně vešel kapitán Darius Bonnard se dvěma ozbrojenými beduíny, v patách měli vysokého Abú Audu. Mauritaniovi neušel Bonnardův vztek ani plamenný pohled Abú Audy, který mířil přes celou síň na doktora Akbara Sulejmana.

Abú Auda zasyčel: „Ten jeho černoch už se vás nemusí na nic ptát, More. Celou cestu do Barcelony za mnou jelo nějaké auto. Pak jsem ho konečně setřásl, ale byla to fuška. Předtím mě nikdo nesledoval, takže odkud se to auto asi vzalo, co? Od vás, Sulejmane. Museli se na vás pověsit, když jste utíkal z Paříže, což znamená, že jste je zavedl ke mně do chaty. A vy jste to ani nevěděl, pitomče!“

Bonnardův hněv ještě zesílil. S brunátnou tváří Mauritaniovi sdělil: „Máme důkaz, že je Sulejman zavedl do Barcelony, na Formenteru a pak sem. Ohrozil naši bezpečnost, když to řeknu hodně mírně!“

Sulejman zesinal a Mauritania se rychle zeptal: „Sem? Jak to víte?“

„Nemluvíme do větru, Chálide,“ zamračil se Abú Auda na Sulejmana.

Kapitán Bonnard přešel do francouzštiny. „Jeden z vašich mužů leží mrtvý v motorovém člunu a určitě se nezapíchl sám. Sulejman nám sem přivezl jednoho pasažéra, který už není na lodi.“

„Jona Smithe?“

Bonnard pokrčil rameny, ale vztek z jeho tváře nevyprchal. „To brzy zjistíme. Vaši vojáci prohledávají okolí.“

„Pošlu ještě další.“ Mauritania luskl prsty a všichni muži se rázem vyhrnuli ze sálu.

Helikoptéra SH-60B Seahawk se zhasnutými světly visela v temné noci nízko nad otevřeným prostranstvím poblíž skleníků z plexiskla a citrusových sadů necelé dva kilometry od vily.

Vzduch šlehal Randi do tváře. Stála v otevřených dveřích a zahákla si lano na postroj. Měla na sobě noční bojovou uniformu a černou pletenou čepicí, která skrývala její blond vlasy. Na splétaném opasku měla připevněnou nezbytnou výzbroj, další věci si nesla v batohu na zádech. Hleděla dolů a myslela na Jona. Říkala si, kde asi je a jestli se mu nic nestalo. Pak se znovu soustředila na svůj úkol. To byla koneckonců hlavní věc. Důležitější než její či Jonův život. Bylo potřeba zničit molekulární počítač a zastavit šílenství, které teroristé chystali světu.

Sevřela postroj a kývla na znamení, že je připravená. Člen posádky u kladky upřeně sledoval pilota, který nakonec kývl, že má vrtulník ve správné poloze. Na ten signál Randi skočila do tmavého prázdna. Muž u kladky povolil lano. Randi klesala do hlubin a bojovala s hrůzou, že se zřítí z výšky na zem. Nakonec pokrčila nohy v kolenou a dopadla. Rychle odepnula postroj. Nebylo nutné ho zakopávat. Stejně se o ní brzy dozvědí.

Sklonila hlavu k malé vysílačce. „Saratogo, slyšíte mě? Ozvěte se, Saratogo.“

„Slyšíme vás, Seahawku,“ odvětil průzračně čistý hlas z bojového informačního centra křižníku.

„Může to trvat hodinu, možná i víc.“

„Rozumím. Zůstávám na příjmu.“

Randi vypnula vysílačku, zastrčila si ji do kapsy maskovací uniformy, shodila z ramene malý samopal MP5K a vyrazila poklusem vpřed. Chtěla se vyhnout hlavní cestě i pláží, a tak se pustila citrusovými sady podél skleníků, jejichž plexiskla se chvěla ve větru. Měsíc visel nízko nad obzorem a jeho mléčné světlo se děsivě odráželo od skleníků. Na vzdálenou pláž narážel příboj, jehož rytmus připomínal tlukot srdce. Hvězdy už sice vyšly, ale nebe se zdálo černější než obvykle. Na dálnici ani na moři se nic nepohnulo a na dohled nebyly žádné domy. Jedině strašidelné pomerančovníky a citrusovníky a světélkující stěny skleníků.

Randi nakonec uslyšela dvě auta. Jela rychle po dálnici a jejich motory hlasitě útočily na noční ticho. Když se vozy prohnaly kolem, ozvalo se zakvílení pneumatik, které ostře zabočily do vnitrozemí, což Max ze vzduchu dobře viděl. Za pár minut motory zhasly, jako by na ně padla tlustá deka. Randi věděla, že jediným domem před ní je vila. Někdo asi cítil naléhavou potřebu se do ní dostat, jinak by nejel tak rychle.

Zrychlila do ostrého běhu a brzy dorazila k vysoké bílé zdi s vrcholem lemovaným spirálami ostnatého drátu. Podél stěny byl asi deset metrů široký vysekaný pás, který se táhl, kam až Randi dohlédla. To znamenalo, že převislé větve jí nepomohou. Shodila batoh, který na Saratoze naplnila materiálem letecky dodaným CIA. Pak vytáhla malou vzduchovku, miniaturní šipku s titanovou špičkou a cívku tenkého drátu potaženého nylonem. Připojila drát k miniaturnímu kroužku na šipce, zasunula ji do hlavně pistole a vyhlédla si silný starý olivovník, který rostl zhruba tři metry za zdí.

Udělala krok dozadu a vystřelila. Šipka přistála tam, kde měla -zaryla se do stromu. Randi vrátila pistoli do batohu, navlékla si kožené rukavice s vycpávkou, chytila se drátu a ručkovala k vrcholu zdi. Jakmile tam byla, zahákla si drát k opasku, vrátila rukavice do batohu a vytáhla miniaturní kleštičky. Vyštípala v ostnatém drátu asi metr široký otvor, uložila kleště, přelezla přes zeď a seskočila na zem.

Moderní zabezpečení majetku je strašně drahé a teroristé si ho většinou nemohou dovolit. Fundamentalisté, kteří se dali na cestu terorismu, udržují diskrétnost, která hraničí až se stihomamem. Ten jim brání nakupovat potřebné technické vybavení, které je na jejich vkus pod přílišnou kontrolou úřadů. Tak si to aspoň Randi myslela. Mohla jen doufat, že se nemýlí - a dávat si zatracený pozor.

Opatrně uvolnila drát ze šipky, vytáhla ho přes zeď a vrátila všechno do batohu. Pak vklouzla do houští a zamířila k vile, kterou dosud vůbec nespatřila.

Doktor Emile Chambord ztuhl s rukama na víku skleněného tácu. „To by šlo. Ano, myslím, že máte pravdu, pane podplukovníku. Tak by se odsud dalo uprchnout. Zdá se, že jste opravdu víc než jen doktor.“

„Musíme okamžitě jít. Nemusím vám říkat, co se stane, až zjistí, že jsem tady.“ Kývl na počítač, který byl jen částečně rozebraný. „Nemáme čas. Vezmeme gel a zbytek necháme…“

Z chodby se ozval hluk. Dveře se rozlétly a dovnitř vtrhl Abú Auda se třemi teroristy. Všichni před sebou drželi zbraně. Thérese vykřikla. Doktor Chambord skočil s pistolí před svou dceru, aby ji ochránil. Přitom však vrazil do Jona a ten ztratil rovnováhu. Rychle se vzpamatoval, sáhl pro Walther a otočil se. Molekulární počítač zničit nemohl, na to už bylo pozdě. Ale mohl ho poškodit tak, aby Chambordovi trvalo několik dní, než ho znovu zprovozní. Tak by Randi s Peterem získali čas, aby přístroj našli.

Než však Jon stačil zamířit na gelový modul, Abú Auda a jeho muži na něj skočili, vyrazili mu pistoli z ruky a přitiskli ho k podlaze.

„Ale, ale, pane doktore.“ Do místnosti vešel Mauritania a vzal Chambordovi pistoli. „Tohle přece není váš styl. Nevím, jestli vás mám obdivovat, nebo se zlobit.“

Abú Auda vyskočil a namířil útočnou puškou na hlavu ležícího Jona. „Nadělal jste nám už dost problémů.“

„Tak dost,“ přikázal mu Mauritania. „Nezabíjejte ho. Uvažujte, Abú. Vojenský doktor je jedna věc, ale podplukovník, kterého jsme viděli v akci v Toledu, a teď nás znovu vypátral, to je věc druhá. Možná ho budeme potřebovat živého. Kdo ví, jakou cenu má pro Američany.“

Abú Auda nehnul ani brvou a stále mířil Jonovi na hlavu. Z jeho vzpřímeného zlostného postoje čišela touha zabíjet. Mauritania ho znovu oslovil jménem. Abú Auda se na něj podíval. Zamyšleně zamrkal a pak oheň v jeho očích pomalu pohasl.

„Zbavovat se zdroje by byl hřích,“ usoudil nakonec.

„Ano.“

Vysoký muž s nechutí pokynul teroristům a ti odvlekli Smithe k jeho nohám. „Podíváme se na pistoli pana doktora.“ Mauritania mu podal Chambordovu pistoli a on si ji prohlížel. „Patří jednomu z nás. Za tuhle nedbalost někdo zaplatí.“

Vůdce teroristů znovu obrátil pozornost na Smithe. „Zničit počítač by bylo úplně zbytečné gesto, pane podplukovníku. Doktor Chambord by nám prostě musel postavit jiný.“

„Nikdy,“ zvolala Thérese a odtáhla se od Mauritanii.

„Nechová se moc přátelsky, pane podplukovníku. Škoda.“ Pohlédl na ni. „Podceňujete naši sílu, děvenko. Váš otec by nám počítač rád postavil. Oba vás držíme v šachu. Máme v rukou jeho i váš život, a tím i veškerou práci, kterou v budoucnosti udělá. To je příliš vysoká cena za záchranu několika lidí, co říkáte? Američani by si s vámi ani se mnou takové starosti nedělali. Vzali by si, co chtějí, a nás by odepsali jako vedlejší ztrátu, jak tomu hezky říkají.“

„Nic vám nepostaví!“ rozpálila se Thérese. „Proč myslíte, že vám ukradl pistoli!“

„Co?“ Mauritania zvedl obočí a vrhl na vědce káravý pohled. „Chtěl jste si hrát na mučedníka, pane doktore? Radši se propíchnete vlastním mečem, než byste nám musel pomáhat v tom zbabělém útoku? Bylo by to naivní gesto, ale musím vám pogratulovat k odvaze. Všechna čest.“ Podíval se na Jona. „A vy jste taky hlupák, podplukovníku. Vážně jste si myslel, že stačí vystřelit pár kulek do doktorova díla, a tím nás zastavíte?“ Vůdce teroristů vzdychl, téměř smutně. „Prosím vás, přiznejte nám aspoň trochu inteligence. K nehodě může dojít vždycky, takže samozřejmě máme tady pro pana doktora materiály, které jsou potřeba k obnově počítače. To platí i pro případ, že byste se zrovna teď rozhodl zemřít mučednickou smrtí.“ Zavrtěl hlavou. „Víte, to je asi nejhorší hřích vás Američanů - jste moc suverénní. Samolibě si myslíte, že jste ve všem nejlepší - od vypůjčených technologií až po vaši nepodloženou víru a pocit nezranitelnosti. Tohle arogantní přesvědčení často vztahujete i na svoje kamarády Židy.“

„Vám nejde o náboženství ani o kulturu, Mauritanio,“ zpražil ho Jon. „Jste jako všichni chorobně ctižádostiví diktátoři. Jen se na sebe podívejte. Je to čistě osobní záležitost. A pěkně nechutná.“

Mauritaniovy světlé oči zářily a jeho malé tělo překypovalo energií. Čišel z něj dojem téměř božské nepřemožitelnosti, jako by ho nebesa pověřila posláním šířit boží slovo, a dokonce ho přímo prosazovat.

„Neznaboh mi nebude dělat kázání,“ ušklíbl se Mauritania. „Váš chamtivý národ udělal ze Středního východu semeniště loutkových monarchií. Vysáváte všechny naše zdroje a zbytek světa nemá co na talíř. A takhle se chováte všude. Jste nejbohatší země, jakou planeta poznala, ale dokážete jen manipulovat s ostatními a hromadit peníze. A pak se divíte, že vám nikdo neděkuje, nemluvě o lásce. Kvůli vám jeden ze tří lidí nemá co jíst a celá miliarda umírá hlady. Za to od nás čekáte vděk?“

„Promluvme si o všech nevinných, kteří zahynou při vašem útoku na Izrael,“ odsekl Jon. „Korán praví: Nezabiješ žádného člověka, kterého ti Alláh zabít zakázal. Výjimku můžeš udělat jen pro spravedlivou věc. To je citát z vašeho svatého písma, Mauritanio. Vám nejde o žádnou spravedlnost, ale o vlastní prospěch. Můžete oblbnout jen chudáky, kterým jste lhali, aby se přidali k vám.“

„Schováváte se za Boha, kterého jste si vymyslel,“ vmetla mu Thérese.

Mauritania ji ignoroval a řekl Jonovi: „Podle islámu má muž chránit své ženy. Nemají se ukazovat na veřejnosti, aby se jich každý mohl dotýkat očima.“

Ale Jon už ho neposlouchal ani nesledoval. Soustředil se na Emila Chamborda, který byl zticha od chvíle, kdy Mauritania, Abú Auda a jejich muži vrazili dovnitř. Vědec stál přesně na místě, kde byl, když se snažil ochránit Thérese. Mlčel a na nikoho konkrétního se nedíval, ani na svou dceru. Vypadal téměř nevzrušeně. Možná ho ochromil šok. Nebo už byl myšlenkami úplně jinde, na místě, kde se nemusel trápit a mít strach z budoucnosti. Jon byl z Chamborda nervózní.

„Moc mluvíme,“ prohlásil Abú Auda a pokynul svým mužům. „Odveďte je do cely a pořádně zamkněte. Pokud někdo z nich uteče,“ varoval své stoupence, „vypíchnu vám všem oči.“

Mauritania ho zarazil. „Chamborda nechte. Máme spoustu práce, viďte, doktore. Zítra se změní svět. Lidstvo začne znovu.“ Drobný vůdce teroristů se zasmál s opravdovým potěšením.

27

Randi viděla, jak se dva strážní minuli před vilou a pak ze dveří vyšel další ozbrojenec. Oba pochůzkáři kráčeli uvolněně a smáli se na sebe. Osamělý hlídač se zastavil na terase před vchodem a obdivně vzhlédl k měsíční noci, jako by si vychutnával vánek plný citrusové vůně, svěží počasí i těch pár obláčků, které klidně pluly po hvězdné obloze.

Všichni se chovali laxně, jako by dům hlídali už dlouho, aniž by se něco stalo. Nečekali žádné komplikace. To Randi napovědělo, že si jí Stít půlměsíce nevšiml. Potvrdilo se, že obvod pozemku nehlídají pohybová čidla, průmyslové kamery ani optické snímače. V samotné vile však mohlo být všechno jinak.

Předem si důkladně prozkoumala terén. Našla kasárna a výcvikový tábor, cestu vedoucí k pobřežní dálnici a malou přistávací plochu s americkým vojenským vrtulníkem Huey a stejně starým průzkumným strojem Hughes OH-6 Loach, které hlídal jediný ospalý terorista v bílém turbanu.

Randi se prodírala houštím podél přední strany vily. Hustá vegetace ji skrývala před pohledy od moře i z vyprahlé pláně porostlé olivovníky. Zastavila se a znovu si prohlížela budovu, která tam stála jako bílý přízrak. Ve většině oken byla tma, jen kopule domu obložená mozaikou zářila jako vesmírná loď jakési cizí civilizace. Randi hledala nějaké slabé místo. Spatřila však čtvrtého strážného, který stál před zadním vchodem. Byl stejně uvolněný jako jeho tři druhové.

Vtom ze zadních dveří vyběhl drobný mužík v amerických džínách, nejspíš značky Levi Strauss, a křiklavé kostkované košili. Napohled pocházel z jihovýchodní Asie, možná z Malajsie, a měl velice naspěch. Krátce něco houkl na strážného, který se hned nervózně rozhlédl, a pak znovu vběhl do domu. Hlídač se zadíval do noci, pomalu otáčel puškou a zkoumavě si prohlížel houští u zadní části vily.

Něco se stalo. Hledají Jona? Nebo už ho našli?

Randi zrychleným tempem postupovala zelení k západní straně pozemku. Z jinak symetrické budovy zde vybíhalo křídlo, které z východní strany vůbec nebylo vidět. Nemělo žádné vnější dveře a v oknech byly mříže - pevné, z ohýbaného železa, pravděpodobně stovky let staré. Dovnitř se dalo vejít zřejmě jen z domu. Randi náhle pocítila bezděčné zachvění, v němž se mísilo očekávání s odporem. Došlo jí, co v této části vily dřív bývalo - ženské ložnice, či přesněji harém. Mříže a stěny bez dveří neměly jen zadržet narušitele, ale také zabránit ženám v útěku. Bylo to vězení.

Když se přikradla blíž, zaslechla odkudsi zevnitř hlasy. Vycházely zpoza osvětlených oken a měly zlostný tón. Arabská a francouzská slova Randi nemohla rozluštit, ale jeden z hlasů patřil ženě. Thérese Chambordová? Pokud to byla ona, poznala by ji podle fotografie, kterou viděla. Jakmile došla k prvnímu oknu, dychtivě vstala a nahlédla mezi mříže.

V místnosti stáli Mauritania, Abú Auda a dva ozbrojení teroristé, všichni s namířenými zbraněmi. Dokonce i venku cítila Randi napětí situace. Mauritania s někým mluvil, ale neviděla, kdo to je. Přikrčila se, postoupila k vedlejšímu oknu a znovu vstala. Uviděla, že je to Thérese Chambordová a její otec. Trochu naklonila hlavu a s úlevou si všimla i Jona. Ale radost z jejich nalezení z ní hned vyprchala. Byli v hrozném nebezpečí. Teroristé je měli na mušce.

Randi uviděla, jak Abú Auda máchl rukou a francouzsky prohlásil: „Moc mluvíme. Odveďte je do cely a pořádně zamkněte. Pokud někdo z nich uteče, vypíchnu vám všem oči.“

Ozbrojenci nahnali trojici ke dveřím.

„Chamborda nechte,“ pravil Mauritania. „Máme spoustu práce, viďte, doktore. Zítra se změní svět. Lidstvo začne znovu.“

Z teroristova smíchu Randi mrazilo. Ale ne tolik jako z rozhodnutí, které musela udělat. Jona s Thérese Chambordovou odvedli. V místnosti zůstali jen Mauritania a doktor Chambord, jenž stál poblíž přístroje, který mohl a také nemusel být molekulární počítač. Prohlížela si mříže na oknech. Byly tak pevné, jak vypadaly z dálky.

Randi byla profesionálka. Během pár sekund zvážila možnosti: oba muže měla jako na dlani, s přístrojem to už bylo horší. Kdyby jednoho zabila, druhý by padl na podlahu a zmizel by jí z očí. I Chambord by to dokázal. Kdyby vystřelila, možná by přístroj poškodila. Neslyšela však nic, co by jí potvrdilo, že je to skutečně prototyp molekulárního počítače. O vědě toho nevěděla tolik, aby mohla mít jistotu.

Kdyby to byl opravdu DNA počítač, existovala možnost, že by ho vědec dokázal rychle opravit, nebo dokonce znovu postavit. Z toho logicky vyplývalo, že je potřeba zabít Chamborda. Na druhou stranu, Mauritania mohl mít v záloze někoho Jiného, kdo by dokázal s molekulárním počítačem pracovat, byť by ho neuměl sám sestavit. Měla tedy dvě možnosti: zabít Mauritaniu, nebo poškodit prototyp.

Co bude nejlepší? Co přinese nejlepší výsledek?

Jestliže Chambord zůstane naživu, mohlo to nakonec znamenat, že svět bude mít molekulární počítač. Možná ho ukořistí samotné Spojené státy. Hodně by záviselo na tom, kdo by doktora zachránil. CIA po tom počítači doslova prahla.

Jakýkoli útok by však mohl podepsat rozsudek smrti Thérese i Jonovi. A pokud by ten přístroj nebyl molekulární počítač, teroristé by se na ni okamžitě sesypali. Bylo by po všem.

Sklopila samopal. Měla jistý záložní plán. Byl nebezpečný, ale pamatoval na všechny eventuality. Počítal se zničením přístroje, ať byl kdekoli ve vile. Současně však mohl znamenat smrt všech.

Musela to risknout. Rozhlédla se po strážných a přikrčená se rozběhla směrem k čelní straně vily. Z dáli k ní doléhalo bušení příboje do písku. Randi to připadalo jako ozvěna vlastního srdce. Když dorazila k rohu, obhlédla terasu a vchod do vily. Abú Auda a dva jeho muži právě odváděli Jona s Thérese přes terasu. Zjevně mířili ke vzdáleným ubikacím. Randi počkala, až budou dostatečně daleko, a pak se vydala za nimi.

Jon si prohlížel tmavé stromy a přemýšlel, jak by s Thérese mohli utéct. Strážci je vedli mandarínkovým sadem k hranaté budově, která stála na mýtině zhruba padesát metrů za kasárnami. Vůně citrusů byla pronikavá a vtíravá.

Když jeden z beduínů otevřel těžké dveře, Abú Auda kopancem postrčil Jona do temné místnosti. „Už jste nám nadělal dost problémů, Amerikáne. Jindy bych vás už dávno zabil. Můžete děkovat Chálidovi, protože jemu to myslí líp než mně. Tady už nám nebudete škodit a ta ženská aspoň může zpytovat svědomí.“

Stráže strčily Thérese za Jonem a zabouchly dveře. Klíč se otočil v zámku. Vzápětí se ozvalo klapnutí železné závory a nakonec cvaknutí visacího zámku, který ji zajišťoval.

„Mon Dieu,“ vzdychla Thérese.

Jon se konejšivě usmál a anglicky prohodil: „Jsme sice sami, to je fajn, ale původně jsem si to představoval trochu jinak.“ Rozhlédl se po cele. Zamřížovaným oknem vysoko ve zdi úkosem proudily paprsky měsíce, které tvořily na betonové podlaze bílý obdélník. Podlaha měla světlou barvu, což znamenalo, že beton je čerstvý. Jiná okna cela neměla a dřevěné dveře byly masivní.

„Já taky,“ přitakala. Měla sice potrhané šaty a umazanou tvář, její krása a vznešenost však zůstaly nedotčené. „Doufala jsem, že se na mě přijdete podívat do divadla a pak zajdeme na večeři.“

„To by bylo prima.“

„Vidět mě v akci, nebo ta večeře?“

„Obojí…, večeře i pití - a hlavně to, co by bylo pak.“ Usmál se.

„Jo.“ Opětovala jeho úsměv, ale hned zvážněla. „Zvláštní, jak se všechno najednou změní. Člověk se nestačí divit.“

„To je fakt.“

Nachýlila hlavu a zvědavě se na něj zadívala. „Říkáte to, jako byste toho v životě už hodně ztratil.“

„Opravdu?“ Nechtělo se mu mluvit o Sophii. Nebyla na to vhodná doba ani místo. V šeré kobce byl suchý vzduch skoro jako na poušti. Jako by alžírské vedro vypálilo ze dřeva veškerou vlhkost. „Musíme se odsud dostat. Nemůžeme nechat počítač a vašeho otce v jejich rukou.“

„Ale jak?“

V místnosti neměli na co si stoupnout. Jediné lůžko bylo připevněné k nesprávné zdi a jiný nábytek tam nebyl. Jon znovu zvedl oči k oknu a odhadl, že je maximálně tři metry vysoko. „Zvednu vás a vyzkoušíte mříže. Možná bude nějaká uvolněná. To by se hodilo.“

Udělal z rukou stoličku a pak zvedl Thérese na ramena.

Vzala za mříže, vyzkoušela jejich pevnost a zklamaným hlasem mu oznámila: „Sedí pevně v rámu ze železa. Jsou tady už hezky dlouho.“

Staré mříže vězení, jež před dávnými lety možná sloužilo k trestání arabských otroků nebo zajatců pirátů, kteří tady kdysi vládli spolu s místním bejem Otomanské říše.

„Neslyšíte ani vrznutí?“ zeptal se s nadějí v hlase.

„Ne. Jsou fest.“

Jon jí pomohl dolů. Zaměřili pozornost na dřevěné dveře. Byly sice staré, ale rovněž nevykazovaly žádnou známku slabosti, navíc byly zvenčí dvojitě zajištěné. I panty byly zvenčí. Otrokáři a piráti měli zjevně větší strach z toho, že se vězni dostanou ven, než z toho, že někdo pronikne dovnitř, aby je osvobodil. Jon si uvědomil, že bez pomoci zvenku se odsud s Thérese také nedostanou.

Pak zaslechl podivný slabý zvuk - jakési chroupání. Znělo to, jako když malý živočich kouše do dřeva. Jon napínal uši, ale nedokázal určit zdroj zvuku.

„Jone!“

Šepot byl nejdřív velice tichý. Smith si myslel, že ze zoufalých myšlenek na útěk dostal halucinace.

„Jone, sakra!“

Prudce se otočil a vzhlédl k oknu. Viděl však jen temnou oblohu.

Šepot se ozval znovu. „U zadní zdi, ty pitomče.“

Ten hlas poznal. Spěchal přes celu a skrčil se u stěny. „Randi?“

„A kohos čekal, námořníky?“

„Pořád jsem doufal. Proč šeptáme?“

„Protože Abú Auda a jeho lidi jsou všude kolem. Je to past, ty jsi návnada a já kořist. Já nebo kdokoliv jiný, kdo tě přijde zachránit.“

„Jak ses sem dostala?“ Znovu se přistihl, že obdivuje její profesionalitu a šikovnost.

Chvilku váhala a pak mu šeptem odpověděla: „Musela jsem zabít dva muže toho grázla. Venku je tma a to mi pomohlo. Ale určitě se po nich začne brzy shánět a pak jsme v kaši.“

„Nemám moc možností. Co navrhuješ?“

„Visací zámek je kvalitní, ale zámek ve dveřích je v horším stavu. Panty jsou staré, ale ne zas tak rezavé, aby nám to k něčemu bylo. Když uvolním šrouby, co drží závoru, mohl bys dveře vytlačit zevnitř.“

„To by snad šlo. Osvědčená klasika.“

„Jo. To jsem si taky myslela, než jsem zabila ty dva chlapy. Jsou v sadu blízko u vchodu. Takže jsem musela změnit plán. Je tady hodně shnilého dřeva.“

Jon znovu uslyšel tlumený zvuk ve zdi. „Šťouráš do něho?“

„Uhádls. Zkusila jsem to nožem. Hniloba zasahuje hluboko, takže snad dokážu vyříznout slušnou díru. Bude to mnohem tišší a možná i rychlejší způsob.“

Jon s Thérese dál naslouchali zvukům, které připomínaly hryzáni malého zvířátka. Ozývaly se čím dál rychleji.

Nakonec Randi zašeptala. „Tak a teď můžete šťourat z vaší strany. A pořádně.“

Thérese si klekla vedle Jona a společně se pustili do zdi, za níž pracovala Randi. Několik sekund se nic nedělo. Pak jim dřevo povolilo pod rukama a vyvalil se oblak pilin. Suché dřevo, provrtané termity a jiným hmyzem, se změnilo v prach a shnilá prkna odpadla. Randi je zachytila a tiše položila na zem.

Zajatci vylezli otvorem do vlahého nočního vzduchu. Jon se rychle rozhlédl. Sad mandarinek ševelil ve větru a měsíc visel nízko na nebi.

Randi se skrčila hned na okraji citrusového háje. Tvářila se napjatě, samopal MP5K v pohotovosti. Dívala se přes travnatou mýtinu na protější sad. Otevřené prostranství bylo temné a vzdálené stromy neproniknutelné. Pokynula jim, aby ji následovali.

Lehla si na břicho, opřela si MP5K o předloktí a začala se plazit trávou. Thérese se stejným způsobem vydala za ní, Jon se držel vzadu. Posunovali se kupředu tiše a mučivě pomalu. Měsíc stoupal výš a už začínal probleskovat citrusy, které obklopovaly žalář.

Nakonec dorazili do stínů prvních stromů. Nezastavili se, aby si odpočinuli, ale plížili se dál kolem mrtvoly jednoho z teroristů, jež Randi zabila, a pak kolem druhého. Po chvíli se dostali k háji datlovníků, který stál daleko od místa, kde Abú Auda nastražil past.

Agentka se posadila a opřela se o strom. „Tady snad budeme na pár minut v bezpečí. Ale pak už ne. Mají lidi všude kolem.“

„Díky za záchranu.“ Jon se zvedl na bok.

„Merci beaucoup.“ Thérese se posadila do tureckého sedu.

Když se všichni tři ocitli tváří v tvář, Randi se usmála na Thérese. „Tak jsme se nakonec setkaly. Jsem ráda, že žijete.“

„Já taky, ani nevíte jak,“ řekla Francouzka s vděčností. „Díky, že jste přišla. Ale musíme zachránit otce. Kdo ví, co po něm budou chtít za hrůzy!“

Jon se na Randi nevinně usmál. „Asi nemáš jednu pistoli navíc, co?“

Randi se zatvářila odmítavě. Jon si prohlížel její černé oči, obličej jako obrázek a blonďatou ofinu, která jí vykukovala pod černou čepicí.

„Pořád nevím, pro koho doopravdy pracuješ, ale u nás v CIA jsme vždy připraveni.“ Randi vytáhla devítimilimetrový SIG Sauer s tlumičem. Byl to stejný model, jaký Jon musel hodit do odpadkového koše na madridském letišti.

„Díky,“ vyhrkl upřímně. Přesvědčil se, že pistole má plný zásobník, a pak oběma ženám vyprávěl, co zaslechl v sále pod kopulí.

„Mauritania plánuje nukleární útok na Jeruzalém?“ žasla Randi.

Jon přikývl. „Chce k tomu použít ruskou taktickou raketu středního doletu, nejspíš proto, aby minimalizoval škody v sousedních arabských státech. Ale ani jim se to nevyhne. Radioaktivní spad bude nejspíš horší než v Černobylu.“

„Mon Dieu,“ zašeptala zděšená Thérese. „Doplatí na to tolik lidí!“

Randi zajiskřilo v očích. „Vysadil mě tady křižník Saratoga. Pohybuje se asi dvacet sedm námořních mil odsud. Posádka čeká, až dám zprávu vysílačkou. Máme plán. Není to nic moc, ale zabrání těm parchantům v jaderných úderech proti Jeruzalému, New Yorku nebo třeba Bruselu. Můžeme ho provést několika způsoby. Pokud se nám podaří zachránit Chamborda a jeho počítač, tak sem vlítnou a dostanou nás pryč. Tahle verze se nám všem zamlouvá nejvíc.“ Zeptala se, jestli přístroj, který viděla v místnosti s Jonem, Mauritaniou, Abú Audou a Chambordovými, byl skutečně prototyp molekulárního počítače. Když jí to Jon potvrdil, přikývla. „Ale pokud dojde k nejhoršímu…“ Zaváhala a pohlédla na druhou ženu.

„Nemůže to být horší než to, co už jsme si prožili, nebo co plánuje Mauritania,“ ujistila ji Chambordova dcera.

„Nesmíme nechat přístroj v jejich rukou,“ řekla Randi vážně. „To je jasná věc. Nemáme na vybranou.“

Thérese přimhouřila oči a zamračila se. „Takže?“

„Pokud na to přijde, křižník Saratoga má připravenou střelu SM-2, která míří přímo na kopuli vily. Jejím účelem je zneškodnit molekulární počítač.“

„A teroristy,“ vydechla Thérese. „Oni taky zemřou?“

„Jestli tady budou, tak ano. Všichni zemřou.“ V Randiině hlase nebyly žádné emoce.

Jon pozoroval obě ženy. „Ona ti rozumí.“

Thérese polkla a přikývla. „Ale můj otec. Chtěl je zastavit. Dokonce ukradl pistoli.“ Otočila se směrem k pěšince vedoucí k vile. „Přece ho nemůžete zabít!“

„My nechceme zabít nikoho…,“ začala Randi.

„Lepší bude ty možnosti zkombinovat. Dostávat odsud molekulární počítač, to by byla ztráta času. Ale můžeme zachránit Chamborda a vaši nás tady pak můžou vyzvednout.“

„To nezní špatně,“ prohlásila Thérese. „To bych taky ráda. Ale pokud dojde na nejhorší“ - její tvář jako by ve svitu měsíce zbledla - „musíte udělat všechno, abyste zabránili katastrofě.“

Randi se podívala na hodinky. „Můžu ti dát deset minut.“ Vytáhla z batohu vysílačku. „Vem si tohle. Až dostaneš Chamborda a budeš vycházet z vily, zavolej mi. Já oznámím na Saratogu, že jsou na řadě.“

„Dobře.“ Připnul si vysílačku na opasek.

„Jdu s vámi,“ řekla Thérese Jonovi.

„Nebuďte hloupá. Nemáte výcvik. Byla byste jen…“

„Možná budete potřebovat, abych vám s otcem pomohla. A jak mi v tom vlastně chcete zabránit? To mě jako zastřelíte?“ Pohlédla na Randi. „Dejte mi pistoli. Vím, jak se s ní zachází, a nějak si poradím.“

Randi naklonila hlavu, zamyslela se a pak přikývla. „Vemte si moji berettu. Má tlumič. Tu máte a běžte!“

Jon počkal, až strážní zahnou za roh, a pak se rozběhl, Thérese za ním. Přitiskli se vedle vchodu, každý z jedné strany. Strážný vyšel ze dveří. Jon ho skolil jediným výstřelem ze svého nového SIG Sauera. Odtáhl bezvládného teroristu do domu a Thérese opatrně zavřela dveře, takže to skoro nebylo slyšet. Od sálu s kopulí k nim doléhala hlasitá diskuse. Znělo to jako zasedání válečné rady.

Jon dal ženě znamení. Rozběhli se širokým dlážděným vchodem do západního křídla staré vily. Zastavili se až v místě, kde chodba ostře zahýbala dozadu. Smith vykoukl za roh a pak jí pošeptal: „Čistý vzduch. Jdeme.“

Vběhli do boční chodby kompletně obložené nádhernými mozaikami. Pistole měli v pohotovosti pro případ odhalení. Znovu se zastavili, tentokrát u dveří do bývalé ženské části.

„Jak to, že tady nikdo nehlídá?“ podivil se Jon šeptem.

„Strážný je možná v pokoji s tátou.“

„Asi máte pravdu.“ Vzal za kliku. „Je otevřeno. Běžte první. Řekněte, že vás pustili a poslali zpátky, aby pracoval s ještě větším úsilím. Strážný tomu možná uvěří.“

Thérese pochopila a přikývla. „Vezměte si tu pistoli. Nechceme přece, aby dostali podezření.“

Jon se zamyslel a pak si vzal berettu.

Chambordova dcera narovnala ramena a otevřela dveře. Vešla dovnitř, francouzsky vykřikla a rozběhla se k otci. Herečka se nezapře. „Papa, jsi v pořádku? Monsieur Mauritania říkal, že se mám vrátit…“

Emile Chambord se otočil v křesle a zadíval se na ni jako na zjevení. Pak uviděl Jona, který vklouzl za ní a s oběma pistolemi v rukou se divoce rozhlížel po strážích. Nikdo tam však nebyl.

Jon se zmateně podíval na Chamborda. „Proč vás nehlídají?“

Vědec pokrčil rameny. „Proč by mě měli sledovat? Stačí, že mají vás a Thérese. Já přece nechtěl zničit prototyp ani utéct a nechat ji tady, nebo snad ano?“

Jon máchl rukou. „Vypadneme odsud. Rychle.“

Chambord zaváhal. „A co můj počítač? To ho tady necháme?“

„Nech ho tady, tati,“ vykřikla Thérese. „Honem.“

Jon se podíval na hodinky. „Máme už jen pět minut.“ Vzal Chamborda za paži a vytáhl ho z křesla. Vědec si dal říct. Přebíhali z jedné chodby do druhé, až nakonec dorazili do velké vstupní haly. Za dveřmi se ozývaly vzrušené hlasy. Zřejmě byli odhaleni.

„Dozadu!“ nařídil Jon.

V půli cesty zaslechli další zlostné hlasy, tentokrát ze vzdáleného sálu pod kopulí, a pak dupání mnoha běžících nohou. Jon si zastrčil SIG Sauer za opasek vedle beretty od Thérese. Vytáhl vysílačku a postrčil oba Chambordovy k oknu.

„Tudy. Pospěšte si!“ Zapnul vysílačku a pošeptal Randi naléhavou zprávu: „Máme Chamborda. Jsme v pořádku a za pár minut budeme venku. Zavolej, že můžou zaútočit.“

Agentka Russellová se přikradla k vile a skrčila se pod příkrovem větví ve stínech vonného pomerančového sadu. Znovu pohlédla na hodinky. Lekla se, o kolik digitální číslice poskočily. Sakra. Čas, který Jonovi dala, už vypršel. Měsíc se skryl za tmavý mrak a teplota klesala. Randi se přesto začala potit. Ve třech oknech ženského přístavku i pod vysokou kopulí se svítilo, ale jinak neviděla ani neslyšela nic zvláštního.

Opět se podívala na hodinky. Už to bylo jedenáct minut. Zoufale vytrhla chomáč trávy a kořínků a mrštila s ním do tmy.

Pak ve vysílačce tiše zapraskalo. Srdce se jí rozbušilo nadějí. Z miniaturního reproduktoru se ozval Jonův hlas, který nakonec zašeptal: „Zavolej, že můžou zaútočit.“

Randi se zachvěla úlevou a popsala mu svoji polohu. „Máš na to pět minut. Až jim zavolám…“

„Rozumím.“ Nastalo zaváhání. „Díky, Randi. Hodně štěstí.“

Hlas jí uvízl v hrdle. „Tobě taky, Jone.“

Přerušila spojení, zvedla tvář k zamračené noční obloze, zavřela oči a tiše poděkovala Bohu. Poté začala jednat: sklonila se k vysílačce a zavolala na křižník Saratoga. Smrticí akce mohla začít.

Jon stál u okna vily a čekal, až Thérese vyleze ven. Ona však ztuhla a upřela pohled na otce. Jon se ohlédl.

Chambord vytáhl z kapsy saka pistoli a mířil na něj. „Běž od něj, holčičko,“ poručil jí Chambord. Zbraň držel pevně v úrovni Jonova hrudníku. „Odhoďte bouchačku, podplukovníku.“

„Papa! Co to děláš?“

„Pssst, holčičko. Neboj se. Dělám, co je potřeba.“ Z druhé kapsy vytáhl vysílačku. „S tou zbraní to myslím vážně, pane Smithi. Odhoďte ji, nebo střelím.“

„Doktore Chamborde…,“ vykoktal ze sebe zmatený Jon. Svěsil ruku s pistolí, ale nepustil ji.

Chambord řekl do vysílačky: „Západní strana. Pošlete sem všechny.“

Jon uviděl, jak se mu oči zaleskly vzrušením. Byly to oči fanatika. Vzpomněl si na lhostejný a téměř zasněný výraz, který viděl na tváři vědce, když je Mauritania objevil. Jonovi svitlo. „Vůbec vás neunesli. Vy pro ně pracujete. Proto tolik úsilí, aby to vypadalo, že jste mrtvý. Proto vás teď nikdo nehlídal. Všechno to bylo domluvené s Mauritaniou, aby si Thérese myslela, že jste vězeň.“

Doktor Chambord se opovržlivě ohradil: „Já pro ně nepracuju, pane Smithi, oni pracují pro mě.“

„No tati?“ vydechla Thérese nevěřícně.

Ale než Chambord stačil něco říct, objevili se Abú Auda, tři jeho muži a Mauritania. Jon zvedl zbraň a vytáhl z opasku i pistoli od Thérese.

Randi se podívala na hodinky. Čtyři minuty. Vtom se z domu ozval hluk. Výkřiky a dupot běžících nohou. Pak třeskly výstřely, následované dávkou z automatu. Agentka zatajila dech. Jon ani Thérese žádné automatické zbraně neměli. Bála se na to pomyslet, ale existovala jediná možnost: Jon a Chambordovi byli odhaleni. Zatřásla odmítavě hlavou. V dálce zaštěkaly další dvě dávky.

Randi vyskočila a rozběhla se úprkem k vile. Pak zaslechla další hrozný zvuk: triumfální smích. Z domu vycházel vítězný pokřik a děkování Alláhovi. Bezvěrci byli po smrti!

Ztuhla. Nedokázala myslet. Cítila naprostou prázdnotu. To přece ne! Ale veškerá palba, která zazněla po dvou úvodních výstřelech, byla z automatických zbraní. Teroristé Jona a Thérese zabili.

Zaplavil ji hluboký zármutek, vzápětí ji však popadl vztek. V duchu se okřikla, že ani na jedno není čas. Šlo o molekulární počítač. Nesměl zůstat v rukou teroristů… V sázce bylo příliš. Spousty dalších životů.

Otočila se na podpatku a vyrazila od vily. Utíkala, jako by ji pronásledovali všichni čerti. Nemohla se zbavit myšlenek na Jona. Pořád ho měla před očima. Jeho hezkou tvář s vysedlými lícními kostmi, inteligentní tmavě modré oči…, jak se směje, jak se vzteká, jak zlostně zatíná čelist…

Když raketa dopadla, exploze ji odhodila tři metry dopředu. Krajinou se s hromovým burácením přehnala rázová vlna. Randi ucítila na zádech závan tepla. Hlava jí třeštila. Jako by ji odmrštil sám rozlícený dábel. Trosky se rozlétly vzduchem a snášely se v nebezpečném dešti na zem. Odplazila se pod větve olivovníku a zakryla si hlavu rukama.

Randi seděla zády k ochranné zdi a sledovala červené a žluté plameny, které šlehaly k temné obloze. Vycházely z kilometr a půl vzdáleného místa, kde dřív stála bílá vila. Řekla do vysílačky: „Zavolejte Pentagon. Molekulární počítač byl zničen a doktor Chambord s ním. Žádné nebezpečí už nehrozí.“

„Rozumím, agentko Russellová. Dobrá práce.“

Její hlas byl skleslý. „Taky jim řekněte, že při výbuchu zahynul podplukovník Jonatan Smith a Chambordova dcera Thérese. A pak mě odsud dostaňte.“

Vypnula vysílačku a zvedla oči k mrakům, které pomalu pluly po obloze. Stříbrná koule měsíce na chvíli vykoukla a pak zase zmizela. Vzduchem se nesl pach smrti a spálených trosek. Myslela na Jona. Šel do akce a dobře znal riziko. Doplatil na to. Ale určitě by si nestěžoval. Pak se rozplakala.

TŘETÍ ČÁST

28

BEJRÚT, LIBANON

Agent CIA Jeff Moussad ostražitě postupoval sutinami jižního Bejrútu. Pohyboval se v úředně zakázané oblasti. Vzduch byl prosycený prachem. Hory cihel a malty po obou stranách cesty dokládaly smutný příběh dlouhé civilní války, která rozervala Libanon a zničila pověst Bejrútu. Už to nebyla Paříž Východu. Srdce města sice procházelo obnovou a vrátilo se sem několik set mezinárodních firem, této zapomenuté části se však jakýkoli pokrok vyhnul. Stále zde vládla pochmurná minulost.

Jeff byl ozbrojený a v převleku. Měl za úkol kontaktovat důležitého informátora, jehož jméno a působiště objevila CIA v poznámkách agenta, který zahynul při útoku na Pentagon 11. září 2001. Bylo to jako hledat jehlu v kupce sena. Jeff se však mohl opřít o nové zdroje rozvědky, které americká vláda nechala vybudovat -počínaje průzkumnými letadly U2 přes souhvězdí tajných špionážních satelitů obíhajících vesmírem až po fotografie z komerčních satelitů a výzvědných bezpilotních letadel.

Ve čtvrti nebyly žádné cedule s názvy ulic. Jeff proto spoléhal na speciálně naprogramovaný kapesní počítač. Doufal, že mu pomůže najít cestu do té správné jeskyně vyhloubené v sutinách jedné z budov. Zastavil se v temném stínu a znovu se podíval na počítač. Monitor ukazoval ulice a průchody v dané oblasti, jak je v přímém přenosu vysílalo jedno z nové rodiny bezpilotních letadel. Tento špičkový letoun poskytoval obrázky v reálném čase na velké vzdálenosti, a to díky satelitnímu spojení. To bylo velké zlepšení oproti dobám, kdy taková letadla předávala aktuální informace pouze v případě, že signál mohl být vysílán zpátky na základnu, odkud se odrazil.

V jižním Bejrútu panoval takový chaos, že by zde cizinec snadno zabloudil. Díky živému přenosu a šipkám, které přesně ukazovaly, kde zabočit, měl však Jeff jasně nalinkovanou cestu snad na čtyři sta metrů dopředu. Ale pak se kdesi poblíž spustila palba, kterou následovaly kroky za jeho zády. Jeffovi se zrychlil tep. Chvatně zamířil do stínu začouzeného tanku, jehož zprohýbané a spálené pláty vypovídaly o dávné bitvě. Nastražil uši a vytáhl pistoli. Potřeboval se dostat do doupěte informátora dřív, než ho nepřítel odhalí.

Podíval se na počítač. Cíl už nebyl daleko. Ale když si vryl do paměti příští odbočku, stalo se něco nemyslitelného. Počítač potemněl. Agent na něj užasle zíral. Sevřel se mu hrudník. Neměl nejmenší tušení, kde je. Zaklel pod vousy. Uvědomoval si, že zabloudil, a zoufale mačkal všechny knoflíky. Na monitoru naskočily falešné informace, které v počítači nosil - telefonní čísla, schůzky. Signál z letadla však zmizel, takže Jeff nevěděl, kam jít ani jak se vrátit na základnu. Spojení bylo přerušeno.

Horečně se snažil rozpomenout na přesnou polohu příští odbočky. Když usoudil, že si ji vybavil správně, vykročil kolem rozbořeného domu, zahnul za roh a přešel ulici směrem k předpokládanému cíli své cesty. Stál na místě srovnaném se zemí a očima nervózně hledal vchod do jeskyně. Neúspěšně. Spatřil jen záblesky hlavní čtyř útočných pušek… a pak už nic.

FORT BELVOIR, VIRGINIA

Kousek jižně od Washingtonu stojí historická pevnost Fort Belvoir, která je dnes moderním sídlem zhruba stovky organizací pracujících pro americké ministerstvo obrany. Mezi nejtajuplnější nájemníky patří Národní průzkumný úřad, což je hlavní přijímací stanice satelitních informací. Vznikl v roce 1960 a dostal za úkol vyvíjet, vypouštět a řídit americké výzvědné satelity. Byl tak přísně tajný, že americká vláda jeho existencí oficiálně přiznala až v devadesátých letech dvacátého století. Mnohamiliardový rozpočet mocného orgánu převyšuje roční výdaje všech tří nejmocnějších špionážních království země - CIA, FBI i Národní bezpečnostní agentury.

Přijímací stanice umístěná v kopcích státu Virginia je střediskem špičkové elektroniky a analytických mozků. Jedním z civilních analytiků byla i Donna Líndhorstová. Měla havraní vlasy a pihovatou tvář, na níž se zračilo vyčerpání z posledních šesti dnů, kdy musela držet pohotovost. Toho dne monitorovala odpalovací zařízení v Severní Koreji, tedy zemi považované za vážnou hrozbu pro Spojené státy a jejich spojence, která navíc horečně pracovala na vývoji střel delšího doletu.

Jako dlouholetá zaměstnankyně Národního průzkumného úřadu Donna věděla, že špionážní satelity krouží po nebi už asi čtyřicet let a řada z nich obíhá rychlostí 25 machu ve výšce 150 kilometrů nad planetou. Tito miliardoví ptáci proletí za den dvakrát nad každým bodem na povrchu Země. Pořizují digitální snímky míst, které zajímají CIA, politiky a vysoké velitele armády. V kteroukoli chvíli jich má člověk nad hlavou pět. Americké satelity poskytovaly nepřetržitý proud černobílých obrázků - od občanské války v Súdánu až po ekologické havárie v Číně.

Odpalovací zařízení v Severní Koreji, které Donna studovala, bylo v dané chvíli prioritou číslo jedna. Spojené státy se obávaly, aby některý z nepřátelských režimů nevyužil posledních výpadků elektronických systémů. Což se mohlo dít právě nyní. Donně vyschlo v krku strachem, protože snímky, které si prohlížela, ukazovaly tepelný oblak, jaký vzniká při vypouštění rakety.

Nervózně si prohlížela obrazovku a dala satelitu pokyn, aby se na danou oblast zaměřil déle. Supermoderní přístroj pořizoval fotografie každých pět sekund a téměř okamžitě je posílal prostřednictvím satelitů Milstar přímo na její monitor. To kladlo ohromné nároky na přenos dat a zpracování obrazu, ale Donna potřebovala nutně zjistit, jestli je ten oblak opravdový. Pokud ano, mohlo to být včasné varování před raketovým útokem.

Dychtivě se předklonila, četla údaje, zaostřovala obraz… Když vtom monitor potemněl. Všechny snímky byly pryč. Donna na okamžik zkoprněla šokem. Pak odsunula křeslo a vyděšeně zírala na zeď plnou obrazovek. Všechny byly černé. Nepřicházel do nich žádný signál. Pokud by severní Korejci chtěli provést jaderný útok proti Americe, nic by je nezastavilo.

WASHINGTON

V kancelářích a na chodbách západního křídla Bílého domu panovala povznesená nálada jako při Díkůvzdání, ačkoli byl teprve květen. V samotné Oválné pracovně se prezident Castilla pousmál, což byla v posledních několika mučivých dnech vzácnost. Prožíval umírněnou radost, stejně jako jeho poradci, kteří se shromáždili v místnosti.

„Nevím přesně, jak jste to udělal, pane prezidente.“ Poradkyně pro národní bezpečnost Powell-Hillová celá zářila. „Ale vy jste to vážně dokázal.“

„My jsme to dokázali, Emily.“

Státník vstal, obešel stůl a posadil se na pohovku vedle ní, což bylo přátelské gesto, k němuž se uchyloval jen zřídka. Dnes se cítil lehčí, jako by ze zad shodil tíživé břemeno. Díval se přes skla brýlí a častoval všechny přítomné srdečným úsměvem. Měl radost, že vidí na jejich tvářích úlevu. K velkým oslavám však důvod nebyl. Raketový útok na vilu v Alžírsku stál životy nevinných lidí.

„Nikdo to tam nepřežil, bohužel včetně agentů našich zpravodajských služeb. Jsou to hrdinové, kteří pracovali v týlu nepřítele bez nároku na veřejné uznání. Dlužíme jim poděkování.“

„Jak mi sdělil kapitán Lainson z křižníku Saratoga,“ pravil admirál Stevens Brose a kývl na šéfa CIA, „byli to právě agenti CIA, kdo ty parchanty nakonec dostal a zničil tu zatracenou molekulární mašinu.“

Šéf CIA skromně přikývl. „Zasloužila se o to zejména agentka Russellová. Byla to jedna z mých nejlepších. Splnila svůj úkol.“

„Ano,“ souhlasil prezident, „není pochyb, že agenti CIA i další, kteří musí zůstat v anonymitě, nám zachránili kůži - protentokrát.“ Zvážněl a přelétl pohledem náčelníka generálního štábu, svou bezpečnostní poradkyni, šéfa Národního průzkumného úřadu, ředitele CIA a personálního šéfa Bílého domu. „Teď se musíme připravit na budoucnost. Molekulární počítač už není jen teorie, vážení. A po něm přijde kvantový počítač. Nedá se tomu vyhnout. Kdo ví, co ještě věda vyvine a čím ohrozí naše bezpečnostní opatření. A taky mimochodem pomůže lidstvu. Musíme zjistit, jak se jim bránit. A to hned.“

„Jestli tomu dobře rozumím, pane prezidente,“ nadhodila Emily Powell-Hillová, „doktor Chambord se stal obětí raketového útoku a spolu s ním všechna jeho práce včetně molekulárního počítače. Podle mých informací jeho dílo v dohledné době nikdo nenapodobí. Takže máme trochu času.“

„Možná ano, Emily,“ připustil prezident. „Moje nejlepší zdroje v oblasti vědy přesto tvrdí, že jakmile někdo učiní tak zásadní objev, tempo práce ostatních se zrychlí.“ Zamyšleně je pozoroval a energickým tónem dodal: „Tak jako tak musíme vymyslet spolehlivou ochranu proti molekulárnímu počítači a všem dalších vědeckých objevům, které by mohly ohrozit naši bezpečnosti.“

Oválnou pracovnou se rozhostilo ticho. Přítomní uvažovali, jaký úkol před nimi stojí a co budou muset sami udělat. Ticho přervalo pronikavé drnčení telefonu na prezidentově stole. Sam Castilla zaváhal a podíval se přes místnost na přístroj, který zvonil pouze v mimořádně naléhavých případech.

Položil své velké dlaně na kolena, vstal, přešel pracovnou a zvedl sluchátko. „Prosím?“

Byl to Fred Klein. „Musíme se sejít, pane prezidente.“

„Hned?“

„Ano, pane. Hned.“

PAŘÍŽ, FRANCIE

Randi, Marty a Peter se sešli v Martyho prostorném pokoji v exkluzivní soukromé nemocnici pro pacienty po plastické operaci. Bolestnou přestávku v rozhovoru narušoval tlumený ruch dopravy zvenčí, který jako by náhle zesílil. Po Martyho tvářích stékaly slzy.

Jon byl mrtvý. Ta zpráva mu mohla utrhnout srdce. Měl ho rád tak, jak se mohou mít rádi jedině dva přátelé zcela rozdílného založení a zájmů. Spojoval je prchavý pocit vzájemné úcty, kterou upevnila dlouhá léta. Martyho bolest se nedala vyjádřit slovy. Jon mu byl vždycky nablízku. Nedokázal si představit život ve světě bez něj.

Randi se posadila vedle postele a vzala ho za ruku. Druhou rukou si otřela slzy z tváří. Peter se opíral o dveře na druhé straně pokoje. Měl kamennou tvář, ale lehký ruměnec prozrazoval zármutek.

„Dělal svoji práci,“ řekla jemně Martymu. „Práci, kterou chtěl dělat. Co bys chtěl víc?“

„Byl to… byl to vážně hrdina,“ koktal Marty. S rozechvělou tváří se snažil nalézt správná slova. Své emoce vyjadřoval jen těžko. Byl to jazyk, který tak docela neovládal. „Říkal jsem vám někdy, jak jsem obdivoval Bertranda Russella? Mě jen tak někdo neohromí. Ale Russell byl výjimečný. Nikdy nezapomenu, jak jsem poprvé četl jeho Principy matematiky. Tenkrát mi bylo asi deset a vážně mi to vzalo dech. Ty souvislosti… Ta knížka mi otevřela oči! Russell vyjmul matematiku z oblasti abstraktní filozofie a dal jí přesný rámec.“

Peter s Randi si vyměnili pohled. Netušili, o čem mluví.

Marty sám pro sebe přikývl. Slzy mu dál bezmocně kanuly na povlečení. „Bylo tam tolik úžasných myšlenek. Samozřejmě, Martin Luther King, William Faulkner a Mickey Mantle bylí taky celkem borci.“ Martyho pohled se zatoulal po pokoji, jako by hledal bezpečné místo pro spočinutí. „Ale Jon byl pro mě vždycky ten největší borec. Největší ze všech. Už od dětství. Ale nikdy jsem mu to neřekl. Uměl všechno, co já ne, a já zas uměl všechno, co neovládal on. Vyhovovalo mu to. A mně taky. Kolikrát v životě se to člověku poštěstí? Ztratit Jona, to je pro mě jako přijít o ruce nebo o nohy. Ještě horší.“ Marty těžce polkl. „Bude mi… strašně chybět.“

Randi mu stiskla ruku. „Nám taky, Marty. Byla jsem si jistá, že se dostane ven včas. I on tomu věřil. Ale…“ Sevřelo se jí hrdlo a málem zavzlykala. Svěsila hlavu. Pokazila to a Jon byl mrtvý. Tiše se rozplakala.

„On dobře věděl, do čeho jde,“ zavrčel Peter. „Všichni známe rizika. Někdo tuhle práci musí dělat, aby podnikatelé, ženy v domácnosti, prodavačky i playboyové a milionáři mohli spát v klidu ve vlastní posteli.“

Randi zachytila hořkost v hlase starého agenta MI6. Takhle dával najevo smutek. Stál sám opodál, jak to ostatně dělal celý život. Rány na tváři a levé ruce už se mu částečně zahojily, a tak je neměl ovázané. Z brunátného obličeje čišel vztek ze smrti přítele.

„Já jsem chtěl taky nějak pomoct,“ vysoukal ze sebe Marty přerývaným hlasem, který byl důsledkem jeho léků.

„On to věděl, kamaráde,“ ujistil ho Peter.

Pokoj naplnilo smutné ticho. Ruchy aut znovu nabyly na síle. Někde v dálce zaječela siréna sanitky.

Nakonec Peter mírně nadhodil: „Věci vždycky nejdou tak, jak chceme.“

Vtom zazvonil telefon vedle Martyho postele. Všichni tři se na něj zadívali. Peter zvedl sluchátko. „Tady Howell. Říkal jsem vám, abyste mi nikdy… cože? Ano. Kdy? Víte to jistě? Dobře. Jo, už jdu.“

Položil sluchátko a otočil se k přátelům. Tvářil se, jako by právě spatřil něco hrozného. „Přísně tajná informace. Přímo z Downing Street. Někdo se zmocnil veškerých vojenských satelitů USA ve vesmíru a úplně od nich odřízl Pentagon i NASA. Napadá vás, jak by to mohl dokázat bez molekulárního počítače?“

Randi zamrkala. Vzala papírový kapesník z krabice vedle Martyho postele a vysmrkala se. „Že by dostali počítač z vily? Ne, to je vyloučeno. Co to sakra znamená?“

„To kdybych tak věděl. Ale je jasné, že nebezpečí trvá. Musíme znovu začít pátrat.“

Randi zavrtěla hlavou. „Nemohli dostat ten prototyp ven. Na to ani náhodou neměli čas. Ale…“ Upřela pohled na Petera. „Co když Chambord nějakým zázrakem přežil? To je jediné vysvětlení, které dává smysl. A jestli přežil Chambord…“

Marty narovnal záda. Jeho ztrhaná tvář se zachvěla nadějí. „Jon možná taky žije!“

„Brzděte, vy dva. To nemusí být pravda. Štít půlměsíce by udělal všechno pro to, aby odtamtud Chamborda dostal. Ale na Jona a slečnu Chambordovou by se vykašlal. Přece jsi slyšela střelbu z automatů, Randi. Na koho jiného mohli mířit? Říkala jsi, že Jon určitě zemřel při přestřelce, nebo ho zabila ta raketa. Teroristi měli radost. Oslavovali vítězství. Na věci se nic nemění.“

„Máš pravdu. Sakra.“ Randi se ušklíbla. „Ale stejně je tady určitá možnost, kterou nemůžeme jen tak přejít. Jestli žije…“

Marty odhodil přikrývku a vyskočil z pelesti, ale hned zavrávoral a zachytil se rámu postele. „Můžete si říkat, co chcete. Jon žije!“ prohlásil neochvějně. Byl o tom nezvratně přesvědčený. Odmítl přijmout zprávu, která byla příliš bolestná, než aby jí uvěřil. „Musíme poslouchat Randi. Jon nás možná zoufale potřebuje. Když si pomyslím, že leží raněný a sám někde v poušti v Alžírsku… Možná se ho teroristé právě teď chystají zabít! Musíme ho najít!“ Jeho léky přestávaly působit a život se mu hned jevil růžovější. Zase si začínal připadat jako geniální Superman vyzbrojený počítačem.

„Klídek, hochu. Sám víš, že rád lítáš za hranice vesmíru.“

Marty vypjal své zavalité tělo, takže se jeho rozhořčené oči dostaly asi na úroveň Peterovy klíční kosti. „Můj vesmír daleko přesahuje tvoje primitivní chápání, ty pitomej Angláne!“

„Možná,“ ucedil Peter. „Ale nezapomínej, že teď se pohybujeme v mým vesmíru. Říkáš, že Jon žije. Tak dobře. Podle toho, co hlásila Randi, je v zajetí. Nebo přinejmenším raněný a na útěku. Nevíme, kde je a jestli se s ním můžeme nějak spojit. Nepřítel dostal pod kontrolu naše satelity a připravil nás o možnost komunikace. Spojení funguje snad jen na kratší vzdálenosti.“

Marty otevřel ústa, aby řekl nějakou peprnou odpověď, pak však bezmocně zkřivil tvář a zoufale se snažil přimět svůj zpomalený mozek k práci.

„Jestli se mu podařilo uprchnout - a zvlášť jestli je s ním Chambord -, Štít půlměsíce by šel po nich. Mauritania by to zařídil. Možná na ně poslal toho zabijáka Abú Audu. Ten ví, co dělá, jak jsem se sama přesvědčila. Takže jestli je Jon a někdo další naživu, pravděpodobně jsou pořád v Alžírsku.“

„Vzhledem k tomu, co se stalo s americkými satelity, je doktor Chambord v rukou Štítu půlměsíce,“ namítl Peter. „Pokud se Jonovi nepovedlo uprchnout, tak je v zajetí. A my nemáme nejmenší tušení kde.“

Netrpělivý a nezvykle znepokojený Fred Klein seděl na poškrábané dřevěné lavičce, kterou si prezident nechal přestěhovat z kanceláře na svém ranči v Taosu do kanceláře v apartmá Bílého domu. Rozhlédl se po masivních knihovnách, ale ve skutečnosti se na ně nedíval. Myslel na věc, kterou potřeboval s Castillou probrat. Zoufale si chtěl zapálit dýmku, která mu vyčnívala z náprsní kapsičky saka volného vlněného obleku. Přehodil nohu přes nohu. Ta horní se téměř okamžitě zhoupla jako ručička metronomu.

Když prezident vstoupil do kanceláře, všiml si, že je šéf Alfy nesvůj. „Je mi to moc líto, Frede. Víte, jak jsem si doktora Smithe vážil.“

„Kondolence jsou možná předčasné, pane prezidente.“ Klein si odkašlal. „Stejně jako oslava našeho takzvaného vítězství v Alžírsku.“

Prezident narovnal záda. Pak přešel ke starému psacímu stolu s roletou - další oblíbený kousek z ranče - a posadil se. „Povídejte.“

„Výsadkáři, které jsme tam poslali po raketovém útoku, nenašli těla plukovníka Smithe, doktora Chamborda ani Thérese Chambordové.“

„Asi je moc brzy. Jejich mrtvoly mohly být spálené na uhel nebo roztrhané na kousíčky.“

„Některé byly, to je fakt. Ale jakmile jsem dostal zprávu agentky Russellové, poslali jsme tam naše experty na DNA. Alžírská armáda a policie tam poslaly další lidi. Žádné vzorky zatím neodpovídají těm třem. Na místě se navíc nenašly části ženského těla. Pokud slečna Chambordová přežila, kde je? Kde je její otec? A kde je podplukovník Smith? Kdyby Jon žil, ohlásil by se mi. Pokud by přežil Chambord a jeho dcera, jistě by se už taky ozvali.“

„Jestli nejsou v zajetí. Tohle mi chcete říct, že?“ Prezident nevydržel sedět. Toporně vstal a začal přecházet po tradičních kobercích indiánů kmene Navahů. „Podle vás existuje šance, že část teroristů unikla a vzala s sebou ty tři?“

„To mi právě dělá starosti. Jinak…“

„Jinak byste mohl oslavovat, že Smith a Chambordovi přežili. Ano, chápu, jak to myslíte. Ale je to všechno na vodě. Nic než spekulace.“

„Spekulace jsou můj obor, pane prezidente. A totéž se dá říct o veškerých tajných službách, pokud dělají svoji práci dobře. Naším úkolem je vidět nebezpečí dřív, než se objeví. Možná se pletu a jejich těla se najdou.“ Spojil ruce a předklonil se. „Ale jestli jsou všichni tři nezvěstní, nemůžeme to jen tak přejít, Same.“

„Co chcete dělat?“

„Pokračovat v prohledávání trosek a testování, ale…“

Vtom zazvonil telefon. Prezident prudce zvedl sluchátko. „Ano?“ Zlostně se ušklíbl, vrásky na jeho čele se spojily. „Pojďte za mnou do kanceláře, Chucku. Ano, hned.“ Zavěsil a na chvíli zavřel oči, jako by se snažil zaplašit obsah telefonátu.

Klein čekal a byl stále neklidnější.

Castilla unaveným hlasem pravil: „Někdo právě změnil nastavení počítačových procesorů na palubě všech našich vojenských i soukromých satelitů, takže nemůžeme přijímat data. Všech satelitů. Žádná data. Jde o katastrofální selhání systému. Nejhorší je, že nikdo je nedokáže ze země znovu přeprogramovat.“

„Takže jsme ve vesmíru úplně slepí?“ Klein spolkl kletbu, která se mu drala na jazyk. „To vypadá znovu na molekulární počítač, sakra. Ale jak to? To je jediná věc, kterou si byla Russellová úplně jistá. Raketa zasáhla vilu a počítač byl vevnitř. Smith jí řekl, že se s Chambordem a jeho dcerou chystají k útěku a ať spustí útok. I kdyby DNA počítač nezničili Smith s Chambordem, měl lehnout popelem jako ten barák.“

„Souhlasím. Měl. To zní logicky. Běžte na chvíli vedle, Frede. Za chvíli je tady Chuck.“

Sotva Klein vyklouzl, do místnosti vpadl Charles Ouray, prezidentův personální šéf. „NASA na tom dělá, ale ten, kdo přeprogramoval počítače, nás prý vyšachoval. Naprosto. Nedokážeme to dát dohromady! Ztráta satelitů působí spoustu problémů.“

„Rád bych slyšel, kdo za tím stojí.“

„Chvíli to vypadalo, že severní Korejci zahájili raketový útok. Náš informátor na místě ale potvrdil, že to byla jen hustá mlha a teplo pocházelo od kamionu, který se pohyboval v blízkosti dotyčného odpalovacího zařízení. Ztratili jsme jednoho agenta v jižním Bejrútu, Jeffreyho Massouda. Selhalo mu navigační zařízení. Máme za to, že ho zabili. Jedna naše letadlová loď se navíc málem srazila s ponorkou. I uši Echelonu úplně ohluchly.“ Echelon byl společný program Spojených států a Velké Británie, který měl za úkol odposlech hovorů vedených přes satelity i prostřednictvím podmořských telefonních kabelů.

Prezident se přinutil zhluboka nadechnout. „Znovu svolejte generální štáb. Náčelníci jsou možná ještě v budově. Pokud ano, sežeňte admirála Broseho a řekněte mu, aby sdělil ostatním, že mají počítat s nejhorším. S okamžitým útokem na Spojené státy. Ať se připraví na všechno - od biologických zbraní po jadernou hlavici. Aktivujte všechny bezpečnostní systémy, i ty neoficiální.“

„Myslíte zkušební protiraketový systém, pane? Ale naši spojenci…“

„Promluvím s nimi. Musí o tom vědět, aby mohli upozornit vlastní lidi. Řadě z nich beztak poskytujeme informace z našich satelitů. I oni hrají o čas. Jejich systémy určitě zaznamenaly ztrátu dat, v některých případech dramatickou. Jestli jim nezavolám já, oni zavolají mně. Svedu to na nějakého šíleného hackera, nejlepšího, jakého svět viděl. Chvíli tomu budou věřit. A my zatím všechno zmobilizujeme. Aspoň zkušební systém by měl být naprosto bezpečný. Nikdo totiž neví, že ho máme. Měl by si poradit se vším, snad s výjimkou masivního raketového útoku, kterého ale teroristi nebudou schopni. To nedokáže nikdo kromě Britů a Rusů, a ti jsou chválabohu tentokrát na naší straně. V případě všech dalších útoků se musíme spoléhat na konvenční zbraně, FBI a policii. A Chucku, tisk se nesmí nic dozvědět. Ani spojenci nebudou chtít, aby se to domákli jejich novináři. To by na nikoho z nás nevrhlo dobré světlo. A teď do práce, Chucku.“

Ouray vyběhl ven a prezident otevřel druhé dveře. Klein se vrátil do místnosti se sinalou tváří.

„Slyšel jste to?“ zeptal se prezident.

„Až moc dobře.“

„Zjistěte, kde ta hrozná věc je, Frede, a tentokrát už ji opravdu zlikvidujte!“

29

PAŘÍŽ, FRANCIE

Když Marty znovu usnul ve svém nemocničním pokoji, Peter vyklouzl ven, aby kontaktoval místní MI6. Randi počkala deset minut a pak také odešla. Její cesta však byla mnohem kratší - vedla dolů do vestibulu, kde si předtím všimla telefonní budky. Chvíli postávala na vrcholu požárního schodiště a čekala, až projde pár zaměstnanců mířících za bohatými pacienty, kteří odsud brzy odejdou s novou tváří či tělem, případně obojím. Jakmile se hala vyprázdnila, Randi do ní seběhla. Ve vysokých vázách z broušeného skla se skvěly šeříky, pivoňky a narcisy. Vonělo to tam jako v květinářství, ale točilo se tam mnohem víc peněz.

Randi se zavřela ve skleněné budce a vytočila číslo šéfa CIA Douga Kennedyho. Hovor vedl po bezpečné podmořské lince z optických vláken.

Dougův hlas byl zasmušilý. „Mám špatnou zprávu. Vlastně mizernou zprávu. Pozorovací i komunikační satelity jsou pořád mimo provoz. Ještě horší ale je, že jsme ztratili spojení s veškerým zařízením ve vesmíru, vojenským i civilním. NASA a Pentagon se ze všech sil snaží dát dohromady všechno, co zbylo. Zatím jsme na nule. Kaput. Bez těch satelitů jsme úplně vedle.“

„Rozumím. Na čem podle vás asi pracuju? Řekla jsem vám, že ten prototyp byl zničen. Jediná věc, která vypadá trochu logicky, je ta, že Chambord přežil, i když pořád nedokážu pochopit jak. Taky nechápu, jak mohl tak rychle postavit nový prototyp.“

„Protože je to génius.“

„I géniové mají jen dvě ruce a potřebují čas a materiál - a pracovní místo. Stabilní místo. Což je taky důvod, proč jsem zavolala vaší důstojnosti.“

„Nechte si ten sarkasmus, Russellová. Dělá vám jen problémy. Co chcete?“

„Chci, abyste oslovili všechny informátory, které máme v okruhu tří set kilometrů od vily. Zjistěte, jestli si během dvanácti hodin po výbuchu nevšimli něčeho zvláštního na silnicích a v přístavech po celém pobřeží poblíž vily. Třeba o něčem zaslechli, nebo mají dokonce podezření. A pak se na totéž zeptejte všech lidí, které máme v oblasti Středozemního moře - na vodě i ve vzduchu.“

„Všechno?“

Randi ignorovala jeho jedovatý tón. „Prozatím ano. Mohlo by nám to dát odpověď na otázku, jestli Chambord opravdu přežil.“ Odmlčela se. „Anebo jestli je ve hře nějaký neznámý faktor, což mě k smrti děsí. Pokud je ten chlap opravdu naživu, potřebujeme si to potvrdit a zjistit, kam zmizel.“

„Přesvědčila jste mě.“

„Uděláte to hned, platí?“

„Jako by se stalo. A co vy?“

„Sleduju další stopy. Neoficiální, jestli mi rozumíte.“ Bylo to od ní hodně odvážné tvrzení. Jediné stopy měla od Peterových podivných soukromých zdrojů a pak od Martyho ve stavu největší blouznivosti.

„To znám. Hodně štěstí, Russellová.“ Zavěsil.

KDESI NAD EVROPOU

Jon Smith seděl vzpřímeně na místě pro cestující v zadní části vrtulníku. V ústech měl roubík, přes oči pásku, ruce svázané za zády. Byl nervózní, plný úzkosti a rozbolavělý, přesto si stále zaznamenával do mozku co možná nejvíc informací a nepřestával kroutit zápěstími v zajetí provazů. Tu a tam ucítil, jak se pouta zase o kousek povolují. Dávalo mu to jistou naději, ale potřeboval se osvobodit ještě za letu. Jinak by Abú Auda a jeho muži snadno zjistili, co měl za lubem.

Smith věděl, že je ve velké helikoptéře. Cítil chvění dvou silných motorů. Jejich výkon, umístění vstupních dveří a vnitřní uspořádání, které odhadl, když ho postrkovali uličkou mezi sedadly - to vše mu napovědělo, že se jedná o vrtulník Sikorsky S70, tedy stroj známý pod několika jmény. U amerického námořnictva se mu říká Seahawk, u pozemních vojsk Blackhawk, u letectva Pavehawk a u pobřežní policie zase Jayhawk.

Model S70 je dopravní a zásobovací helikoptéra, která slouží také k evakuaci raněných a jako velitelské stanoviště. Jon se v ní něco nalétal, když vykonával funkci velitele. Obvykle přitom míval k ruce ještě jeden nebo dva vrtulníky námořnictva.

Jon zaslechl, jak si Abú Auda poblíž povídá s jedním ze svých mužů. Jejich rozhovor potvrdil, že je to skutečně Sikorsky, ale provedení S70A, což je exportní verze víceúčelového vrtulníku Blackhawk. Možná pozůstatek z války v Perském zálivu nebo dárek od kolegy teroristy, který pracoval v zásobovací divizi armády nějaké islámské země. V každém případě to znamenalo, že vrtulník mohl nést bojovou výzbroj, což Jona ještě víc znervóznilo. Krátce poté Abú Auda zmizel z doslechu.

Snad další tři hodiny Jon napínal uši a snažil se v hřmotu motorů zachytit další informace, nic kloudného však nezjistil. Vrtulník byl určitě u konce s palivem. Musel někde přistát. U vily v Alžírsku Mauritania rozhodl, že by se jim Jon mohl ještě hodit, a nejspíš si to myslel pořád, jinak by ho už byli zabili. Nakonec se ho stejně zbaví. Abú Auda už se s ním nebude chtít dál vláčet a oddělá ho. Nepohodlní svědkové nebývají vítanými společníky.

Velký vrtulník unášel Jona bůhví kam a on s tím nemohl nic dělat. Na chvíli přestal zápasit s provazy a odpočinul si. Rána na ruce ho bolela a pálila. Byla spíš nepříjemná než nebezpečná, protože nešla do hloubky. Potřeboval ji ale ošetřit, než se mu tam dostane infekce. V danou chvíli měl ovšem nesrovnale důležitější cíl: jednoduše přežít. V myšlenkách proto znovu zabloudil k Randi. Znal ji až příliš dobře, a tak si dělal starosti. Stihla se dostat z nebezpečí dřív, než dopadla raketa? Určitě na něj a na Chambordovy čekala tak dlouho, jak jen to šlo. Když se neobjevili, instinkt jí určitě velel, aby se je pokusila zachránit.

Jon úpěnlivě doufal, že to neudělala. Jistě, Randi by si nakonec určitě uvědomila, že musí utéct, ale nemusela by to stihnout včas. V ústech mu vyschlo. Vybavil si, jak blízko smrti se s Thérese ocitli…

… U okna potemnělé vily…, všude kolem ozbrojené stráže… Jon s Thérese odzbrojeni…

Emile Chambord povídá Mauritaniovi: „Ta Američanka volala, aby sem poslali raketu. Musíme zmizet. Řekněte svým mužům, aby začali střílet. Musí to vypadat jako boj. A pak křičte. Nahlas oslavujte, jako byste zabili Smithe a moji dceru. Honem!“

Vypukla střelba. Křik hesel. Úprk z vily. Jona s Thérese nahnali k přistávací ploše. Když dorazili ke kasárnám, svět za jejich zády explodoval. Vylétli do vzduchu. Dopadli na zem. Hromový výbuch je ohlušil a vyvolal rázovou vlnu, která jim rve oblečení, vlasy i končetiny. Vzduchem létají větve stromů a listy palem. Masivní dřevěné dveře dělají přemety nad jejich hlavami a dopadají na jednoho z mužů Abú Audy. Je na místě mrtev.

Když se země přestala otřásat, Jon vrávoravě vstal. Krvácí z rány na hlavě a palčivě ho bolí levé předloktí. Horečně hledá zbraň.

Ale Abú Auda na něj namíří britskou útočnou pušku. „Ani to nezkoušejte, podplukovníku.“

Ti, co přežili, se škrábou na nohy. Kupodivu je jich většina. Thérese teče krev z pravé nohy. Chambord k ní spěchá. „Thérese! Jsi raněná.“

Odstrčí ho. „Běž ode mě, já už tě neznám. Určitě ses zbláznil!“ Otočí se k němu zády a pomáhá Jonovi.

Chambord sleduje, jak si jeho dcera strhává rukáv z bílé blůzky. „Dělám to pro budoucnost Francie, holčičko,“ vysvětluje jí naléhavě. „Brzy to pochopíš.“

„Tady není co chápat.“ Ováže Jonovi ránu na předloktí a pak si ošetří nohu. Krev na Jonově čele je jen od menšího škrábnutí.

Mauritania je přerušuje: „Bude to muset pochopit potom, doktore.“ Rozhlíží se kolem pohledem dravé šelmy. Jako by ve vzduchu čichal cenné informace. „Možná zaútočí znovu. Musíme okamžitě pryč.“

Jeden z teroristů řve zděšením. Všichni se sbíhají a zírají na helikoptéru Huey. Trosky rozmetané při výbuchu poškodily její rotory. Nemůže vzlétnout.

Chambord se okamžitě rozhodne: „V průzkumném vrtulníku je místo pro pět lidí. Samozřejmě pro vás, monsieur Mauritania, a pro vašeho pilota. Plus kapitán Bonnard, Thérese a já.“ Mauritania začíná protestovat. Chce víc svých vlastních lidí. Ale Chambord rezolutně zavrtí hlavou. „Ne. Potřebuju Bonnarda a svoji dceru tady nenechám. Jestli mám postavit další prototyp, potřebuju mít podmínky k práci. Nový molekulární počítač je naše priorita. Je mi líto, že není místo pro nikoho dalšího, ale nedá se nic dělat.“

Mauritania chtě nechtě musí souhlasit. Otáčí se ke svému vysokému pobočníkovi, který všechno slyšel a nesouhlasně se mračí. „Vy zůstanete tady a povedete ostatní, Abú. Zařiďte si odvoz. Já s sebou musím vzít Mohammeda. Je to náš nejlepší pilot. Brzy se zase uvidíme.“

„A co ten Smith? Můžu ho už zabít? On přec…“

Thérese Chambordová vehementně protestuje, ale teroristé ji přinutí nastoupit. Malý vrtulník se zvedá, opíše kruh nad místem neštěstí a zamíří na sever k Evropě. Abú Auda nařizuje svým lidem, aby Jonovi svázali ruce, a skupina rychlým tempem vyráží ke vzdálené silnici, kde na ni čekají dvě menší nákladní auta s plachtou. Dlouhá kodrcavá cesta nehostinnou pouští končí v hlučných docích Tunisu. Zde teroristé přesednou na motorovou loď podobnou té, na níž se Jon ukryl den předtím. Hrdlořezové jsou vyčerpaní, ale odpočinek si nemohou dovolit. Situace je vážná.

Na lodi mu zavážou oči, takže z dlouhé plavby po Středozemním moři nevidí vůbec nic. Znovu usíná, i když se loď silně houpe na vlnách. Jakmile přistanou, okamžitě je vzhůru a natahuje uši. Naženou ho na palubu. Pořád má zavázané oči. Slyší množství hlasů. Mluví italsky - určitě jsou v Itálii. Pak skupina nastoupí do vrtulníku Sikorski a odlétá neznámo kam. Možná do Srbska, možná do Francie… Kdoví.

Jon seděl se zavázanýma očima v helikoptéře a čekal, až jim dojde palivo, nebo přistanou. Bojoval s mučivými myšlenkami: Je Randi naživu? Kde je Peter s Martym? Thérese tvrdila, že před Jonovým příjezdem byli jedinými vězni ve vile ona a její otec. Smith doufal, že nepadli do zajetí, že se Peterovi podařilo zachránit Martyho a teď jsou v bezpečí. Jeho jedinou útěchou byla skutečnost, že molekulární počítač se při výbuchu rakety obrátil v prach.

Teď bylo hlavní zabránit Emilu Chambordovi, aby postavil jiný prototyp. Zjištění, že vědec celou dobu spolupracoval s teroristy, Jona ohromilo. Francouz byl zřejmě strůjcem promyšlené - a velice úspěšné - lsti, která měla za cíl oklamat vlády několika států a zároveň jeho vlastní dceru. Chtěl zneužít velkého objevu ke zničení Izraele, a proto měl v úmyslu postavit nový molekulární počítač. Ale proč? Protože jeho matka byla Alžířanka? Jon si vzpomněl na zprávu Freda Kleina: Matka ho vychovala jako muslima, ale v dospělosti projevoval o náboženství minimální zájem. Zdálo se, že není důvod považovat tu informaci za důležitou, protože nikdy neměl náboženské sklony.

Jak o tom všem Jon přemýšlel, vzpomněl si, že Chambord před návratem do Pasteurova ústavu chvíli přednášel v Káhiře a že mu nedávno zemřela manželka. Po letech se tedy znovu setkal s islámem a navíc ho těžce zasáhla smrt milované ženy. Nebyl by první ani poslední, kdo na stará kolena změnil náboženské přesvědčení. Zapomenutá víra se může znovu přihlásit o slovo, zvlášť když člověk přijde do let a potká ho osobní tragédie.

Dále byl ve hře kapitán Darius Bonnard, který měl podobnou minulost: během služby u cizinecké legie si vzal Alžířanku. I poté, co dostal důstojnickou hodnost, trávil každou dovolenou v Alžíru. Možná se svou první ženou, s níž se nikdy nerozvedl. Dvojí život? Taková varianta nyní vypadala celkem pravděpodobně. A ke všemu pracoval v bezprostřední blízkosti nejvyšších kádrů NATO a francouzské armády. Byl jedním z neviditelných lidí - tichý a spolehlivý pobočník významného generála. Přestože měl přístup téměř ke všem materiálům, jen zřídka se koupal v záři reflektorů, na rozdíl od svého šéfa.

„Já pro ně nepracuju…, oni pracují pro mě!“ Ve světle toho hrozného doznání dostával Chambordův život úplně nový význam. A život kapitána Bonnarda jakbysmet.

Chambordův prototyp byl zničen, ale ne jeho vědomosti. Pokud mu v tom někdo nezabrání, postaví další počítač. To by však nějaký čas trvalo. Smith se k této myšlence upnul s nadějí. Možná se mezitím podaří doktora najít a překazit mu plány. Ale nejdřív potřeboval utéct. Znovu se opřel do provazů, jimiž měl svázané ruce za zády.

PAŘÍŽ, FRANCIE

Marty byl vzhůru. Ke své radosti už na sobě neměl nemocniční župan, nýbrž vlastní šaty, které mu Peter přinesl poté, co kontaktoval místní pobočku MI6. Byly to beztvaré tmavě hnědé manšestráky, černý kašmírový rolák (třebaže v pokoji bylo teplo), sportovní boty s pruhy po stranách a tradiční světle hnědý plášť. Prohlédl se od hlavy k patě a pak prohlásil, že by v takovém ohozu mohl jít klidně na oficiální večeři se samotným premiérem.

Do pokoje se vrátila i Randi. Všichni tři v duchu zápolili s nejdůležitější otázkou - jak najít Jona. Neměli to sice potvrzené, ale vycházeli z toho, že Jon žije. Martymu zajiskřilo v očích. Nabídl se, že vysadí léky a pokusí se ten problém vyřešit.

Randi souhlasila. „Dobrá myšlenka.“

„Víš jistě, že to zvládneš?“ zeptal se Peter.

„Nebuď labuť, Petere.“ Marty se zatvářil uraženě. „Má slon kly? Potřebuje algebraická rovnice rovnítko? Co?“

„Řekl bych, že jo,“ usoudil Peter.

Vtom zazvonil pokojový telefon. Randi zvedla sluchátko. Byl to její šéf Doug Kennedy. Volal z centrály v Langley přes zabezpečenou povrchovou linku s utajovačem. Nepotěšil ji. Poslouchala, položila mu pár konkrétních otázek, a když zavěsila, oznámila ostatním, co zjistil: informátoři v Alžírsku tvrdili, že se tam nic zvláštního neděje. Snad jen v Tunisu, kde rychlá loď jednoho známého pašeráka se zhruba desítkou mužů na palubě vyplula asi pět hodin po útoku na blíže neurčené místo. Jeden z mužů byl údajně Evropan nebo Američan. Na palubě nebyly žádné ženy, což celkem spolehlivě vylučovalo Emila Chamborda, který bezpochyby cestoval s Thérese. Nenechal by ji samotnou, aspoň podle Randi a Martyho. Peter si už tak jistý nebyl.

Marty se ušklíbl. „Člověk jako Emile neopustí svoje vlastní dítě, ty troubo.“

„Už jí táhne na čtyřicet,“ podotkl Peter suše. „Už dávno není dítě.“

„Pro Emila jo,“ opravil ho Marty.

V danou dobu se ve východním Středomoří pohybovalo jen málo amerických lodí či letadel. Saratoga opustila svou pozici v okamžiku, kdy vypustila raketu. Vypnula všechny radary, aby ji nikdo nevystopoval, zhasla světla a plnou parou zamířila na sever. Co nejdál od alžírského pobřeží, než se spustí povyk z arabských zemí.

„Na té lodi mohl být Jon,“ usoudila Randi. „Podobnou Štít půlměsíce použil k cestě do Alžírska. Na druhou stranu, teroristi mezi sebou mohli mít i Američany. Co by ne?“

„Jasně že to byl Jon,“ prohlásil Marty. „O tom vůbec nepochybuju.“

„Počkáme, co mi řeknou kolegové. Platí?“

Marty stál u okna a sledoval pařížskou ulici. V duchu běžel proti času a nechal se unášet stratosférou vlastní fantazie. Horečně přemýšlel, jak Jona vypátrat. Zavřel oči a šťastně vzdychl. V hlavě se mu rozzářila pestrá paleta barev. S rozechvěním pozoroval podivuhodné tvary a naslouchal netušeným zvukům. Připadal si lehký jako pírko. Jeho osvobozené já se vzneslo do magických výšin, kde se tvůrčí duch snoubil s inteligencí. Za obzorem, kam běžní smrtelníci nedohlédli, čekaly myšlenky na zrození jako nové hvězdy.

Když zazvonil telefon, Marty vyskočil a zamračil se.

Peter zamířil k přístroji. „To je pro mě.“

Měl pravdu. Ozval se hlas s výrazným londýnským přízvukem. Britská ponorka se vynořila necelých patnáct kilometrů od té alžírské vily jen chvíli po výbuchu. Důvodem vynoření byla rázová vlna způsobená výbuchem. Přenesla se vodou a následně ji zachytil sonar ponorky. Podmořské plavidlo natočilo radar směrem k vile a zaznamenalo malý průzkumný vrtulník Hughes, který opustil prostor zhruba patnáct minut po úderu. O pět minut později ponorka v obavě z odhalení opět klesla pod hladinu.

Informátor MI6 na pevnině si mezitím všiml dvou menších nákladních aut, která vyjela z oblasti na západ směrem do Tunisu. Dotyčný nahlásil tu zprávu svému kontaktu v naději, že dostane zaplaceno, což se mu bohatě splnilo. Lakota se ve světě špionů nevyplácí. A nakonec si kapitán letadla British Airways na trase z Gibraltaru do Říma všiml malého vrtulníku stejného typu, který letěl od Oranu ke španělskému pobřeží. V té oblasti kapitán helikoptéru jaktěživ neviděl, a proto událost zapsal do palubního deníku. Rychlá prověrka MI6 odhalila, že z Oranu nebo jeho okolí té noci žádný vrtulník letět neměl. Aspoň to nebylo v plánech.

„Jon žije,“ zavýskl Marty. „Určitě.“

„Připusťme, že je to pravda,“ řekl Peter. „Ale pořád nevíme, jak se s ním spojit a kde ho vůbec hledat. Máme se soustředit na tu nepovolenou helikoptéru, co letěla do Španělska, nebo na pašeráckou loď z Tunisu, která možná veze Američana?“

„Na obojí,“ rozhodla Randi. „Musíme si ohlídat všechno.“

Marty se zatím opět blaženě vzdálil do úrodných polí své fantazie. Cítil, že se mu v hlavě rodí myšlenka. Byla téměř hmatatelná, jen se jí dotknout prsty a ochutnat špičkou jazyka. Prudce otevřel oči. Začal přecházet místností a vzrušeně si přitom mnul ruce. Náhle zabrzdil a předvedl krátký taneček. Jeho kypré tělo se pohybovalo s překvapivou hbitostí. „Odpověď máme celou dobu pod nosem. Někdy si musím prostudovat povahu vědomí. Je to úžasná věc. Určitě bych se něco dozvěděl o…“

„Marty!“ uťala ho Randi podrážděně. „Na cos přišel?“

Rozzářil se jak sluníčko. „Byli jsme hlupáci. Uděláme to jako dřív - dáme zprávu na OÁZU, to je internetová stránka Aspergerova syndromu. Takhle jsme se dorozumívali při tom průšvihu s Hádesem. Jak by na to Jon mohl zapomenout? Určitě si to pamatuje. Potřebujeme jen sestavit zprávu, která zmate všechny kromě Jona.“ Zachmuřil svou zdravě růžovou tvář a uvažoval.

Peter s Randi čekali. Netrvalo to dlouho.

Marty se radostně uchichtl. „Mám to! Kašlající Lazare, starý vlk si chce dát rande s vhodnou partnerkou. Vlastní byt nutný. Přijedu kamkoliv. Co chceš dělat?“ Dychtivýma očima sledoval jejich reakci.

Randi zavrtěla hlavou. „Nemám páru, co to znamená.“

„Já to taky nechápu,“ přidal se Peter a vyhnul se Martyho pohledu.

Marty si spokojeně mnul ruce. „Jestli to nechápete vy, nepochopí to nikdo další.“

„To je všechno moc fajn,“ ucedila Randi, „ale stejně bys nám to měl vysvětlit.“

„Moment, začínám to trochu chápat,“ vyhrkl Peter. „Kašlající Lazar, to je určitě Smith - Smithovy kapky proti kašli, no jasně. A Lazar znamená Jon, protože doufáme, že Jon vstal z mrtvých jako ten Lazar.“

Randi se usmála. „Takže starý vlk znamená Peter. A rande, to jsem jako já, Randi. S vhodnou partnerkou taky není problém. Partnerka neboli kamarádka, v našem případě kamarád. Hledáme našeho přítele Jona.,Vlastní byt nutný znamená, že se ptáme, kde je. Přijedu kamkoliv je jasné. Chceme se s ním sejít a půjdeme, kam bude třeba. Ale moc nerozumím tomu Co chceš dělat?“

Marty zvedl obočí. „To bylo přitom to nejlehčí,“ oznámil jim Marty. „Měl jsem o vás dvou lepší mínění. Existuje přece slavná filmová věta, kterou zná úplně každý: Co chceš dneska večer dělat…“

„Jasně,“ pochopil Peter. „Je to z filmu Marty. Co chceš dneska večer dělat, Marty? Takže to jsi jako ty.“

Marty radostně zatleskal. „Konečně se někam dostáváme. Takže moje zpráva zní v překladu jednoduše: Jone Smithi, Randi s Peterem tě hledají. Kde jsi? Sejdou se s tebou, kde řekneš. Podepsán Marty. Nějaké dotazy?“

„To bych se neodvážil.“ Peter zavrtěl hlavou.

Seběhli po schodech do kanceláře Peterova přítele Lochiela Camerona, majitele a primáře nemocnice v jedné osobě. Doktor Cameron je vyslechl, pak vstal z křesla a uvolnil místo Martymu. Ten se posadil za stůl, v jehož rohu stál počítač. Jeho prsty létaly nad klávesnicí a po chvíli našly kýženou adresu www.aspergersyndrome.org. Když napsal vzkaz, vyskočil z křesla a chvíli přecházel za stolem, oči upřené na monitor.

Doktor Cameron se podíval na Petera, jako by se ptal, jestli nemá Martymu dát novou dávku mideralu. Peter zavrtěl hlavou a dál pozorně sledoval, jestli přítel nesklouzává mimo realitu. Jak čas plynul, rozčilený muž přecházel čím dál rychleji. Divoce mával rukama a sílícím hlasem mumlal slova, jež začínala ztrácet smysl.

Peter nakonec kývl na Camerona a řekl Martymu: „Fajn, kamaráde. Musíme s tím něco dělat. Hezky ses vyřádil, ale teď se zase musíš trochu uklidnit.“

„Cože?“ Marty se otočil a přimhouřil oči.

„Peter má pravdu,“ souhlasila Randi. „Pan doktor ti dá prášek. Vezmi si ho. Ať jsi ve formě, kdyby se něco zkomplikovalo.“

Oslovený muž se zamračil a oba si je opovržlivě měřil. Jeho rozjitřená mysl však zaregistrovala, že si dělají starosti. Poslechl je nerad, ale věděl, že mu lék umožní v klidu přežít do doby, kdy si zase bude chtít zalétat vesmírem.

„No tak dobře,“ zavrčel mrzutě. „Dejte mi tu hnusnou piluli.“

O hodinu později se Marty opět způsobně posadil k počítači. Peter s Randi čekali s ním. Jon se však neozval.

30

AALST, BELGIE

Na okraji starého obchodního města Aalstu stojí venkovské sídlo brabantské větve rodiny la Porteových. I když se Aalst časem změnil v rušné předměstí Bruselu, dům la Porteových si uchoval svou klasickou vznešenost jako za dávných časů. Říkalo se mu Hethius, tedy „zámeček“, na počest středověkého původu stavby i samotné rodiny. Dvůr za ochrannou zdí byl toho dne plný limuzín se šoféry. Přijeli v nich velitelé NATO a členové Rady Evropy, která právě jednala v Bruselu.

Generál hrabě Roland la Porte řídil zasedání uvnitř hlavního domu. Stál před masivním krbem ve velkolepém sále a vypadal stejně vznešeně jako jeho historické sídlo. Na stěnách obložených tmavým dřevem visely dobové zbraně, erby a plátna velkých holandských a vlámských malířů - od Jana van Eycka po Petera Brueghela.

Evropský komisař Enzo Ciccione, který právě dorazil z Říma, anglicky vykládal: „Problémy Američanů se satelity nahnaly řadě z nás strach. Museli jsme si poopravit názor, pane generále. Možná jsme opravdu až příliš závislí na Spojených státech a jejich armádě. NATO je přece v podstatě totéž co Spojené státy.“

„Naše vztahy se Spojenými státy byly přesto užitečné,“ odvětil la Porte svou mateřštinou, i když věděl, že Ciccione francouzsky neumí. Odmlčel se a chvilku počkal, až tlumočník, který seděl těsně za Ciccionem, dokončí téměř simultánní překlad. „Nebyli jsme připraveni vzít osud do vlastních rukou. Ale při operacích NATO jsme získali tolik potřebnou vojenskou zkušenost. Nejde nám jen o to hodit rukavici Američanům. Chceme potvrdit svou rostoucí sílu a důležitost. K čemuž nás ostatně nabádají oni sami.“

„Vojenská síla se promítá i do ekonomického vlivu v boji o mezinárodní trhy,“ poznamenal komisař Hans Brecht, který sice francouzsky uměl, ale z úcty k Ciccionemu si zvolil k odpovědi angličtinu. Brecht pocházel z Vídně. „Jak jste správně řekl, pane generále, my se Spojenými státy zápasíme o světové trhy už dneska. Strategicko-politické a vojenské ohledy nám ale často svazují ruce.“

„Vystihl jste to velice dobře,“ odpověděl la Porte. „Někdy mám strach, že my Evropané jsme ztratili vůli k velikosti, která nás poháněla při dobývání světa. To my jsme přece položili základ USA i všech ostatních států na západní polokouli. Bohužel se teď nacházejí v americké sféře vlivu.“ Vzdychl a zavrtěl svou velkou hlavou. „Někdy mě napadá, že i my budeme brzy patřit Američanům. Budeme jejich vazalové. Jako Velká Británie. Kdo je na řadě dál? My všichni?“

Ostatní pozorně naslouchali. Kromě italského a rakouského komisaře byli přítomni i členové Rady Evropy z Belgie a Dánska a také velitelé NATO, kteří se před několika dny sešli na lodi Charles de Gaulle: španělský generál Valentin González s ostražitýma očima a vojenskou čepicí směšně nakřivo, italský generál Ruggiero Inzaghi s tvrdým pohledem a přísnými ústy a nakonec německý generál Otto Bittrich, hubený a zadumaný. Pochopitelně chyběl britský generál Arnold Moore, jehož nečekaná smrt všemi otřásla. Lidé, kteří dýchají pro armádu, nemají tragické nehody rádi. Pokud se vojákovi nepoštěstí zemřít ve válce, mělo by to být aspoň doma ve vlastní posteli se všemi medailemi a vzpomínkami.

Když la Porte domluvil, ozvaly se souhlasné reakce i námitky.

Generál Bittrich seděl kousek stranou. Jeho propadlá tvář byla zamyšlená jako obvykle, ale za jeho mlčením se skrývalo velké napětí. Celou dobu se díval jen na la Portea. Právě proto si vybral křeslo mimo jeho zorný úhel. Z Bittrichovy růžolící tváře čišelo usilovné soustředění. Jako by se díval do mikroskopu na vzorek, který se chystal pitvat.

La Porte si toho však nevšiml. Plně se koncentroval na řečníky, kteří se blížili k myšlence, která mu byla vlastní - Spojeným státům evropským. Znovu si vzal slovo: „Můžeme se přít donekonečna, ale všichni stejně víme, že Evropa, od Baltu ke Středozemnímu moři a od Atlantiku, ano, až po Ural a možná ještě dál, musí převzít odpovědnost za svoji budoucnost. Potřebujeme nezávislou jednotnou armádu. My jsme přece Evropa. Tak to dokažme!“

Jeho plamenné zvolání se rozeznělo obrovským sálem a dolehlo k ostražitým pragmatickým uším.

Komisař Ciccione zvedl bradu, jako by mu byl těsný límeček. „Za pár let vám dám svůj hlas, pane generále. Ale teď ještě ne. Evropská unie nemá peníze ani vůli k tak zásadnímu kroku. Navíc je to riskantní. Vzhledem k politické nestabilitě, kterou zažíváme…, nejistota na Balkáně, teroristické útoky, kam se člověk podívá, vrtkavost Středního východu, problémy v různých státech…, tak velké riziko si prostě nemůžeme dovolit.“

Nastalo souhlasné mručení, ačkoli bylo jasné, že jiným členům Rady a všem generálům ta myšlenka není tak úplně cizí.

Při poznámce, že je příliš brzo, vyšlehly z Francouzových světlých očí plameny. „A já říkám, že si nemůžeme dovolit to neudělat! Musíme zaujmout místo, které nám právem náleží - vojensky, ekonomicky i politicky. A teď ten čas nadešel. Brzy se budete muset rozhodnout. Jsem přesvědčen, že až přijde okamžik pravdy a budete si muset vybrat, kývnete na souhlas. Bude vám ležet na srdci osud Evropy, ale ne takový jako v posledních šedesáti letech. Bude jiný. Musí být jiný.“

Ciccione se chvíli rozhlížel po přítomných, setkal se s jejich pohledy a nakonec zavrtěl hlavou. „Myslím, že můžu mluvit za nás všechny, když teď řeknu, že nás zatím nic nemůže přesvědčit, pane generále. Je mi líto, ale pravda je taková, že kontinent prostě ještě není připraven.“

Všechny oči se stočily k Bittrichovi, který si stále pozorně prohlížel la Portea. Němec prohlásil: „Pokud jde o nedávný útok na americké satelity, který tolik trápí pány komisaře i našeho generála la Portea, tak bych řekl, že obavy nejsou na místě. Američani si se situací určitě brzy poradí a pachatelům to spočítají.“

Sálem opět zašumělo souhlasné mumlání. Generál la Porte se jen pousmál a řekl: „Možná, pane kolego. Možná.“

Šedé oči Prusa v tu chvíli ztvrdly jako ocel. Zatímco se ostatní trousili ze sálu do sousední přepychové jídelny, Bittrich se ani nepohnul.

Když s Francouzem osaměl, vstal a vykročil k němu. „Je to velká tragédie. Myslím smrt generála Moorea.“

La Porte vážně přikývl a upřel pohled na Němce, aniž by mrkl okem. „Hrozně si to vyčítám. Kdyby nepřišel na naši schůzku na lodi…“ Fatalisticky pokrčil rameny.

„Aha. Ja. Ale co to Moore říkal, než jsme se rozešli? Už si vzpomínám. Zajímalo ho, jestli nevíte něco víc než my.“

„Tuším, že se o něčem podobném zmínil. Byl na omylu, jak jsem mu ostatně řekl.“ La Porte se usmál.

„Jistě.“ I Bittrich se pousmál. Když vykročil k jídelně se stolem přetékajícím vlámskými lahůdkami, tiše zamumlal: „Možná.“

OBLAST CHARTREUSE, FRANCIE

Horská chata byla moderní, měla špičatou střechu a dřevem obkládaný interiér, který ladil s úžasnou scenérií pod zasněženými vrcholky Alp. Stála pod vonnými borovicemi na strmém svahu vedle širých polí a luk, odkud byl vidět slavný karteziánský klášter La Grand Chartreuse. Z jedné strany domu se otevíral panoramatický pohled na rozlehlý jižní svah, který byl stále posetý sněhem a čerstvými stopami vysoké zvěře. O slovo se už však hlásila i první stébla světlé jarní trávy. Na severní straně se táhl hustý borový les, v němž se chata doslova ztrácela.

To všechno bylo pro Thérese Chambordovou důležité. Byla totiž zamčená v místnosti v prvním patře. Zvedla pohled k oknům. Byla příliš vysoko, i když si pod ně přisunula starou postel s kovovou konstrukcí. Plná vzteku a zoufalství si k posteli přitáhla prázdný prádelník a ztěžka ho položila na pelest. Pak poodstoupila, dala ruce v bok a znechuceně zavrtěla hlavou. Ani prádelník na posteli nepomohl. Okna byla tak vysoko, že by na ně stejně nedosáhla. Vzala křeslo, které připomínalo spíš trůn, a zamířila s ním k posteli. Vtom však zaslechla cvakání v zámku.

Do pokoje vešel její otec s tácem jídla a v němém úžasu zíral na Thérese, která stála na posteli a chystala se zvednout křeslo na prádelník. Dřív, než stačila slézt, položil tác na menší stolek a zavřel dveře.

Zavrtěl hlavou. „Tím si nepomůžeš, Thérese. Dům stojí na úpatí hor a tvůj pokoj je čelem ke svahu. I kdyby se ti podařilo vylézt z okna, byla bys víc než tři podlaží vysoko. Mohla by ses zabít. Pro každý případ jsou na těch oknech zámky.“

Thérese ho probodla pohledem. „Tos udělal chytře. Ale já se odsud stejně dostanu a pak půjdu rovnou na policii.“

V Chambordově vrásčité tváři byl smutek. „Doufal jsem, že to pochopíš. Že mi uvěříš a budeš nám pomáhat, holčičko. Myslel jsem, že budu mít čas, abych ti to všechno v klidu vysvětlil, ale pak se do toho zamíchal ten Smith a musel jsem se prozradit. Bylo to ode mě asi sobecké, ale…“ Pokrčil rameny. „Když se k nám nepřidáš, stejně ti nedovolím utéct. Přinesl jsem ti jídlo. Měla bys něco sníst. Brzy zase pojedeme.“

Thérese vztekle seskočila z postele. „Mám se k vám přidat? Jak ti můžu věřit? Ani teď mi nechceš říct, co to sakra děláš. Vidím jen to, že pomáháš teroristům, kteří chtějí použít tvůj počítač k masakru. K vraždění!“

„Děláme to pro dobrou věc, holčičko,“ pravil Chambord klidně, „a já těm teroristům nepomáhám. Oni pomáhají mně. Já a kapitán Bonnard máme úplně jiný cíl než oni.“

„Jaký cíl? Pověz mí to! Jestli chceš, abych ti věřila, musíš mi taky věřit.“

Chambord přistoupil ke dveřím a znovu zamkl. Zdálo se, jako by svou dceru rentgenoval pohledem. „Možná později, až bude po všem a změníme budoucnost. Pak to uvidíš, pochopíš a zatleskáš nám. Ale teď ještě ne. Nejsi připravená. Spletl jsem se.“

Otevřel dveře a chvatně vyšel ven. Zavřel a zamkl za sebou.

Thérese zaklela a vrátila se k posteli. Vylezla na prádelník a pak na křeslo. Když se pyramida nábytku zakymácela, přidržela se zdi. Zadržela dech a čekala, až se hromada pod ní trochu ustálí. Nakonec sebrala odvahu a narovnala se. Úspěch. Hlavu měla v úrovni oken.

Vyhlédla ven a zalapala po dechu. Otec mluvil pravdu: země byla příliš hluboko a prudce se svažovala. Thérese přelétla pohledem širé louky a vzdychla. Opřela se do prvního posuvného okna, ale bylo zajištěné malými visacími zámky na petlicích. Možná by dokázala zámky vylomit, ale i kdyby to udělala a podařilo se jí otevřít okno, propast byla příliš hluboká. Tudy cesta nevedla.

Toužebně se zadívala na nádhernou krajinu, která se před ní prostírala. V dáli viděla klášter Chartreuse z jedenáctého století, který se tyčil v plné kráse uprostřed bujné zeleně. Slyšela, že kdesi blízko leží město Grenoble. Najednou si připadala jako pták s přistřiženými křídly uvězněný v kleci.

Jenže ona nebyla pták, nýbrž praktická žena. Věděla, že musí napnout všechny síly, jinak otci nezabrání v perverzním plánu. Navíc dostala hlad. Opatrně slezla na postel, seskočila na podlahu a odnesla tác k dalšímu ze starých vyřezávaných křesel s krásným čalouněním. Snědla misku jakési husté selské polévky s bramborami, zelím, králičím a vepřovým masem. Namáčela si do pokrmu tlusté krajíce venkovského chleba a zapíjela to červeným vínem, které měla ve džbánku. Bylo lehké a lahodné, podle chuti nejspíš beaujolais.

Když dojedla a usrkávala poslední sklenku vína, přepadl ji smutek. Co to otec dělá? Teroristi zjevně chystali jakýsi útok na Izrael a chtěli k němu použít molekulární počítač. Ale proč se do toho zapletl? Jistě, jeho matka byla muslimka, ale on nikdy nebyl věřící člověk, nikdy nebyl v Alžírsku, aspoň pokud věděla, teroristy nesnášel a neměl nic proti Židům ani Izraeli. Byl to vědec, proboha. O nic jiného se nikdy nezajímal. Logika a jasná mysl, to byl jeho život. V jeho světě nebylo místo pro společenské hranice, rasové bariéry, etnické či náboženské odlišnosti.

Tak co se to s ním stalo? Tvrdil, že mu jde o velkou budoucnost Francie - ale o jakou? Jak nad tím tak přemítala, zaslechla příjezd auta, asi nákladního. V náklaďáku odjel kapitán Bonnard a ten syčák, kterému říkali Mauritania. Možná se vrátili. Thérese netušila, kam měli namířeno a proč. Věděla však, že až se znovu objeví, bude čas k odjezdu. Tak jí to aspoň řekl otec.

O chvíli později se klíč znovu otočil v zámku a do pokoje vešel kapitán Bonnard. Měl na sobě slavnostní uniformu cizinecké legie s barevnými stužkami a odznaky a na hlavě vojenskou čepici, která skrývala jeho krátké blond vlasy. Z jeho vyzývavě vztyčené brady a spalujícího pohledu šel strach. Navíc svíral služební pistoli.

„Poslal mě, mademoiselle, protože já na rozdíl od něj můžu střílet, rozumíte? Samozřejmě vás nezabiju, ale jsem vynikající střelec a věřte mi, že vám nedovolím utéct, oui?“

„Připadáte mi jako člověk, který by klidně zastřelil ženu, kapitáne. Nebo třeba i dítě. Legie je tím proslulá, oui?“ provokovala ho.

Bonnardovy oči zmrtvěly, ale nijak na její kousavou poznámku nereagoval. Pokynul jí pistolí, aby vyšla z pokoje jako první. Sešli po schodech do obývacího pokoje chaty obloženého dřevem, kde se Mauritania skláněl nad mapou rozloženou na velkém stole v rohu.

Její otec stál za ním a také se díval do mapy. Na tváři měl podivný výraz, který nedokázala zařadit. Čišelo z něj dychtivé vzrušení, které u něj nikdy neviděla, a to ani v případě, že se mu podařil vědecký objev.

Mauritania pokračoval: „Ukažte mi, kde máte tu druhou skrýš. Zařídím, aby tam na nás čekali moji muži.“

Bonnard ukázal Thérese na křeslo daleko od místa, kde stáli Chambord s Mauritaniou. „Sedněte si,“ nařídil jí. „A zůstaňte tam.“

Thérese nervózně usedla do křesla a zmateně sledovala, jak Bonnard přistoupil ke dvojici mužů. Náhle její otec vytasil pistoli, kterou viděla už ve vile, a překvapivě rychlým pohybem ji namířil na Mauritaniu.

Chambordova tvář i hlas byly tvrdé jako žula. „Tu informaci nebudete potřebovat, Mauritanio. My víme, kde je. Pojďte. Odcházíme.“

Arab ani nezvedl oči. „Nemůžeme jít, doktore. Abú Auda a moji další muži tady ještě nejsou. Ve vrtulníku Bell není pro nás všechny místo, takže budeme muset použít i jejich letadlo.“

„To není třeba,“ zpražil ho Chambord. „Nebudeme na ně čekat.“

Mauritania pomalu vzhlédl od mapy, narovnal záda a otočil se. Když spatřil pistoli v Chambordově ruce, zarazil se. Podíval se na kapitána Bonnarda. I on na něj mířil.

„Ale, ale?“ Terorista nepatrně povytáhl obočí. Dal na sobě znát jen mírné překvapení.

„Vy jste inteligentní člověk, Mauritanio. Nepokoušejte se o něco, čeho byste litoval.“

„Já nikdy nedělám nic, čeho bych litoval, doktore. Můžu se zeptat, čeho tím chcete dosáhnout?“

„Obejdeme se bez vašich služeb. Díky za všechnu užitečnou práci, kterou jste pro nás udělali, ale od téhle chvíle byste jen komplikovali situaci.“

Zdálo se, že se vůdce zabijáků zamyslel. „Asi máte jiný plán, že? A bojíte se, že by se nám nelíbil.“

„S první fází byste souhlasil. Vaši bratři v dalších skupinách by byli přímo nadšeni. Ale vy často zdůrazňujete, že jste vlastně partyzáni, a ne obyčejní teroristi. Máte konkrétní politické cíle a úzké zaměření. My máme jiné cíle, a proto se musíme obejít bez vás.

Přesněji řečeno, bez vašich mužů. Vy sám budete pokračovat s námi, ale jen jako host. Nakonec nám pomůžete.“

„O tom pochybuju.“ Mauritaniova hladká fasáda popraskala. „A kdo bude řídit ten vrtulník? Můj pilot neudělá nic, pokud mu nedám rozkaz.“

„Ovšem. To jsme čekali.“ Emile Chambord se podíval na francouzského kapitána. „Bonnarde, vezměte Thérese s sebou.“

Důstojník ji uchopil za paži, zvedl z křesla a vyvedl ze dveří.

Mauritaniovy světlé oči je sledovaly. Když se dveře zavřely, podíval se na Chamborda.

Vědec přikývl. „Ano, kapitán Bonnard má výcvik pilota vrtulníku. Odveze nás odsud.“

Mauritania nic neřekl, ale když venku v rychlém sledu třeskly dva výstřely, škubl sebou.

Chambord nehnul brvou. „Až po vás.“

Vyprovodil Mauritaniu z hlavních dveří chaty do mlhavého horského slunce a pak na mýtinu uprostřed borovic, kde čekala průzkumná helikoptéra Hughes. Na zemi vedle ní leželo tělo saudského pilota Mohammeda. V hrudníku měl dva průstřely a šaty mu sákly krví. Nad ním stál Bonnard, který nyní mířil na Thérese. Ta si dala ruku přes ústa, jako by se jí udělalo nevolno.

Chambord se na svou dceru upřeně zadíval. Hledal v její vyděšené tváři náznak, že už pochopila vážnost jeho úmyslu. Spokojeně přikývl a otočil se k Bonnardovi. „Je ta helikoptéra natankovaná a připravená?“

„Právě skončil.“

„Bon. Tak můžeme letět.“ Usmál se. Na tváři se mu objevil zasněný výraz. „Zítra přepíšeme dějiny.“

Francouzský důstojník nastoupil jako první, následovaný stoicky klidným Mauritaniou a pobledlou Thérese. Chambord šel poslední. Když se připásali, rotory zaskučely a začaly se otáčet, vědec se naposledy rozhlédl po nebi. Chvíli poté helikoptéra vzlétla.

31

KDESI NAD EVROPOU

Nejdůležitější byly ruce. Uprchnout bez volných rukou bylo možné jen v krajním případě. K tomu, aby měl nějakou šanci, volné ruce potřeboval. Když teroristé v nákladním autě mířícím do Tunisu spoutali Jonovi zápěstí za zády, přitiskl si je k sobě co možná nejrovněji. Ve spěchu při útěku z vily mu je fanatici nedali do jiné polohy, a i když je svázali pevně, Jonova lest slavila částečný úspěch. Od té doby s nimi tedy kroutil a opíral se do provazu, zas a znovu. Vyklouznout z pout se mu však nedařilo. A čas utíkal.

Další nevýhodou byla páska na očích. Když si uvědomil bezvýchodnost situace, sevřel se mu žaludek. Vrtulník Sikorsky ztrácel výšku a šel do náklonu. Zdálo se, že přistává. Jon byl v časové tísni. Kdyby na teroristy nečekaně zaútočil, mohl by vrtulník destabilizovat a způsobit jeho zřícení. Stroj byl konstruovaný tak, aby dokázal pohltit otřesy, měl nárazuvzdorné sedadla a systém automatického přerušení dodávky paliva. Šance na útěk se však přesto blížily nule. K tomu, aby Jon způsobil pád helikoptéry, potřeboval volné ruce.

Pokud by se vyprostil a zaútočil by těsně před přistáním, vrtulník by byl nízko nad zemí. Mohl by přežít bez vážnějších zranění a v nastalém zmatku utéct. Bylo to sice riskantní, ale jinou možnost neviděl.

Sikorsky pokračoval v klesání. Jon horečně zápolil s provazy, ty však nechtěly povolit. Náhle Abú Auda v přední části helikoptéry cosi vyštěkl v arabštině. Ostatní se přidali a byli čím dál hlučnější. Jon odhadl, že na palubě je víc než desítka teroristů. Všichni muži se začali dohadovat o něčem, co spatřili na zemi. Vyděšeně se radili v řadě jazyků.

Jeden z hlasů se anglicky zeptal: „Co se děje?“

Abú Auda křikl do hluku rotorů špatnou zprávu. Použil k tomu francouzštinu, do níž přimíchal pár anglických slovíček pro ty, kteří by mu jinak nerozuměli. „Mauritania a ostatní na nás nečekají u chaty, jak bylo domluveno. Nebere ani vysílačku. Poblíž chaty stojí prázdné nákladní auto, ale průzkumná helikoptéra je pryč. A na mýtině někdo leží.“ Odmlčel se.

Jon ucítil vlnu napětí, která se převalila vibrujícím vrtulníkem. Stroj zatím dál pokračoval v krouživém klesání.

„Kdo je to?“ zvolal kdosi.

„Vidím ho dalekohledem,“ odvětil Abú Auda. „Je to Mohammed. Na prsou má krev.“ Zaváhal. „Asi je po smrti.“

Nastalo zuřivé dohadování v arabštině, francouzštině a dalších jazycích. Abú Auda zařval, aby ostatní utišil. Smith dál pozorně naslouchal. Bylo jasné, že tam měl čekat nejen Mauritania, ale také doktor Chambord, kapitán Bonnard a Thérese Chambordová. Chata byla místem, kde se s nimi měl Abú Auda setkat. Právě tam měl vědec postavit nový molekulární počítač.

Jeden z hlasů vyštěkl: „Tady vidíte, jak to dopadá, když člověk věří pohanům.“

„My jsme Mauritaniovi říkali, aby je nebral do party!“

Abú Auda je zpražil svým silným basem: „Ale jejich penězům jsi věřil, Abdulláhu. Náš cíl je velký, a proto jsme potřebovali přístroj toho Francouze.“

„A co máme teď? Nic!“

Starší hlas se zeptal: „Myslíš, že je to past, Abú?“

„Jak to mám sakra vědět? Připravte si zbraně. Jakmile dosedneme, vyskáčete ven.“

Jon se z pout sice nevyprostil, ale nabízela se mu lepší šance na útěk, než kdyby riskoval smrt zřícením vrtulníku. Po přistání bude mít Abú Auda a jeho muži v hlavě úplně něco jiného než jeho. Zepředu vypadal nehybně. Jen škubající svaly na rameni napovídaly o čilé činnosti za zády, kde nepřestával zoufale bojovat s provazy.

Vrtulník se zachvěl, zůstal viset ve vzduchu a jemně se pohupoval ze strany na stranu. Smith dál kroutil rukama v zajetí pout. Sedřená kůže ho pálila, ale nedbal na to. Vrtulník se začal pomalu snášet k zemi. Vtom se divoce zakymácel. Jon ztratil rovnováhu a tvrdě se udeřil ramenem o sedadlo. Do zad se mu zapíchlo cosi ostrého. Uslyšel výkřiky. Prvních několik mužů seskočilo na zem a brzy je následovali další. Vrtulník opět nalezl stabilitu a bezpečně dosedl.

Rotory zpomalily. Jon horečně hledal ostrý výčnělek, který trčel ze stěny vrtulníku. Dřel si o ni záda, až znovu pocítil bolest. Horké krvavé místo na zádech mu napovědělo, že výstupek našel. Ležel na boku a snažil se ho nahmatat rukama. Opatrně se ho dotkl. Obložení stěny prasklo, a když se na příslušné místo přitlačilo, objevil se v něm ostrý kus kovu. To ho povzbudilo a dychtivě třel pouty o kov. Motory utichly. V letounu se rozhostilo podivné ticho. Jon cítil, že se lano začíná třepit.

Nepřestával ve svém snažení, až provaz náhle povolil. Cítil, že má na pořezaných rukou krev. Vymanil se z pout a tiše ležel. Napínal uši tak usilovně, že ho bolely. Kolik teroristů zbylo uvnitř? Byli tak nedočkaví, že jich většina nejspíš vyskákala ještě dřív, než vrtulník skutečně přistál.

Zvenčí se ozývaly další zlostné výkřiky a nadávky. Abú Auda houkl: „Rozmístit! Všechno prohledat!“

„Tady je mapa Francie!“ zaječel kdosi. „Našel jsem ji v chatě!“

Další křik a hlasité klení. Povyk venku se vzdaloval.

Smith se snažil zachytit uvnitř sebemenší pohyb nebo dýchání. Nic. Zhluboka se nadechl, aby uklidnil rozjitřené nervy, strhl si pásku z očí a rozhlédl se. Vpředu nikdo nebyl. Zkroutil se a podíval se dozadu a kolem sebe. Také nikdo. Strhl si roubík a pátral očima po nějaké pušce, pistoli nebo noži, který někdo upustil. Dýku, kterou měl v pouzdře na kotníku, mu vzali, když padl do zajetí.

Nic však nenašel. Plazil se k sedadlům pilotů. Na polici vedle místa druhého pilota si všiml neforemné ruční zbraně. Byla to signální pistole.

Opatrně se zvedl a vykoukl z okna. Přistáli na srázu vedle hustého borového lesa, v němž stála roubená chata se špičatou střechou. Budova byla vysoká a úzká, takže ji ze vzduchu a dvou stran nebylo moc vidět. Borový les obepínal dům a táhl se k menšímu kopci, který se rýsoval nad ním. V dálce prosvítaly zasněžené vrcholky hor. Někdo říkal Francie. Že by Alpy?

Dva teroristé se zbraněmi přes rameno zvedali tělo mrtvého Mauritaniova pilota, dva další prohledávali svažitou louku. Abú Auda a dva starší Saúdové stáli na balkonu ve druhém patře a dívali se do dálky.

Jona však zajímal hlavně nekonečný les. Pokud by se mu podařilo vyklouznout z vrtulníku a zmizet mezi borovicemi, znásobil by své šance na útěk. Potřeboval něco podniknout hned, když byli ozbrojenci rozptýlení po okolí. Každou další sekundou rostlo nebezpečí, že Abú Auda a jeho lidé vzdají hledání, znovu se zformují a vzpomenou si na něj.

Přikrčený spěchal ke dveřím vedle druhého pilota, kam nebylo z chaty vidět. Na zranění úplně zapomněl. Opatrně vyklouzl ven, zachytil se podvozku a spustil se na zem jako had. Ležel na břiše pod vrtulníkem a podíval se na teroristy. Naštěstí byli stále zabraní do horečné činnosti. Se signální pistolí v ruce se plazil k zahnědlé trávě, která lemovala borový les. Mezi stébly začínaly rašit jarní květiny. Vzduch kolem Jonovy hlavy byl prosycený svěží vůní vlhké horské půdy. Na okamžik ucítil závrat a opojení svobodou. Neodvážil se však zastavit.

Hbitě se doplazil k okraji lesa a vděčně vklouzl do příšeří hustých a ztichlých borovic. Ztěžka oddychoval. Na tváři mu vyrážely krůpěje potu. Ale málokdy v životě se cítil líp. Skrčil se za kmenem jednoho ze stromů a sledoval bandity, kteří se pohybovali po mýtině a kolem chaty. Zatím nezjistili, že utekl. S chladným úsměvem vyskočil a rozběhl se.

Jakmile před sebou uslyšel ten zvuk, skočil za strom a padl k zemi. S rozbušeným srdcem hleděl do krajkových stínů lesa. Když se za borovicí objevila hlava, srdce se mu rozběhlo ještě rychleji. Na té hlavě byl afghánský turban s dlouhým chvostem. Málem narazil do ozbrojeného Afghánce, který prohledával les a pátral po Chambordovi, Mauritaniovi a ostatních.

Muž se pomalu otočil a upřel svůj temný pohled do stínů. Slyšel Jona? Pravděpodobně ano, protože zvedl starý americký samopal M16A1 a natočil ho jeho směrem. Smith zadržel dech a pevně sevřel signální pistoli. Střílet se mu vůbec nechtělo. Pokud by světlice zasáhla Afghánce, zařval by jako tur. Pokud by minul, světlice by vzplanula jasnější září než silvestrovská rachejtle.

Jon sledoval, jak chlap opatrně našlapuje k místu, kde tiše ležel. Terorista měl zavolat posily, ale neudělal to. Možná si nebyl jistý, co vlastně zaslechl a jestli vůbec něco. Podle výrazu tváře se snažil sám sebe uklidnit. Nic neslyšel. Možná zajíce. Nebo vítr. Trochu se uvolnil a polevil v ostražitosti. Přidal do kroku. K místu, kde byl Jon schovaný, už došel svižným tempem.

Smith se zvedl a skočil na banditu dřív, než stačil zareagovat. Máchl těžkou signální pistolí a srazil Afghánce na kolena. Pak mu dal ruku přes ústa a udeřil ho zbraní do hlavy. Vytryskla krev. Muž se bránil, ale byl zjevně v šoku. Nenadálý útok ho překvapil. Znovu ho praštil a extremista se bezvládně svezl do kypré lesní zeminy. Jon ztěžka oddechoval. Plíce ho bolely. Podíval se dolů, vytrhl muži samopal M16 a našel zakřivenou dýku.

Poté sáhl teroristovi na zápěstí, aby mu zkontroloval tep. Byl mrtvý. Strhl mu z těla sumky s náboji, otočil se na podpatku a znovu zamířil do lesa. Jak klusal lesem, hlavou mu vířily myšlenky. Snažil se pochopit, co se tady stalo před příletem helikoptéry. Proč byl saudský pilot zavražděn? Z řeči Abú Audy vyplývalo, že Chambord, Thérese, Bonnard a Mauritania byli v chatě. Kam zmizeli?

Pořád se mu vracela Chambordova slova: Já pro ně nepracuju, podplukovníku. Oni pracují pro mě. Jejich možný význam Jona nepřestával dráždit. V hlavě se mu začínala skládat mozaika z podivných kousků, které od pondělka posbíral. Dávala jakýsi šílený smysl. Proč Chambord s Bonnardem nepočkali? Štít půlměsíce měl přece v hrsti.

Chambord nebyl členem téhle bandy. Sám se vyjádřil, že organizace pracuje pro něj.

Jon dál běžel a přemítal. Snažil se srovnat myšlenky v hlavě. Náhle mu do sebe všechno zapadlo, jako by se zvedla mlha: stejně jako byl Černý plamen pouhou fasádou pro Štít půlměsíce, Štít půlměsíce zase mohl být zástěrkou pro Chamborda a francouzského kapitána Bonnarda.

Mohl se mýlit, ale nejspíš ne. Čím déle o tom přemýšlel, tím logičtější mu to připadalo. Potřeboval se co nejdřív spojit s Fredem Kleinem a varovat ho. Klein a polovina tajných služeb celého světa hledali nepravé zločince. Agent se to musel dozvědět a Jon potřeboval zjistit, kam zmizeli Chambord s Bonnardem a co chystají za hrůzu.

První znamení toho, že Jon je zase v maléru, byla hromová střelba z vrtulníku S70A, která očesávala vrcholky stromů. Smith přeběhl malou mýtinu a shora na něj pršelo jehličí borovic. Stroj se ostře naklonil, vystoupal, otočil se a podnikl druhý nálet. V té době už nebyl na otevřeném prostranství a helikoptéra se prohnala nad jeho hlavou. Jon se dovtípil, že je to past. Teroristé ho prve viděli a přistanou na další mýtině o něco níž. Potom se rozběhnou po lese a budou čekat. Pokud jich byl dostatek a vykryli by velký prostor, mohli doufat, že k nim dojde.

Vyrazil do kopce a postupoval lesem v širokém půlkruhu. Když si ani po dvou hodinách nevšiml dalších známek přítomnosti Štítu půlměsíce, zamířil z kopce, kde měl větší šanci narazit na nějakou cestu. Odhadl, že se nalézá v jihovýchodní Francii. Pokud se nemýlil, mohl být kdekoli od Mulhouse až po Grenoble. Každá hodina strávená mimo civilizaci zvyšovala naléhavost situace. Potřeboval se nutně dostat k telefonu, a tak změnil směr příliš brzy. Nevzdálil se dost daleko od chaty a vrtulník si ho opět všiml.

Řekl si, že jim musí přestat hrát do karet. Otočil se, ale nešel znovu přímo do kopce. Zamířil šikmo po svahu směrem k chatě v naději, že Abú Audu překvapí. Budova navíc musela stát poblíž nějaké cesty. Náhlé zakrákání hejna vran vzlétajících z vrcholků blízkých borovic bylo prvním znamením, že udělal další chybu. Téměř současně se asi sto metrů nalevo od něj horečně rozběhlo nějaké vyplašené zvíře.

Ukázalo se, že Abú Audu podcenil. Vrtulník sledovala pozemní síla určená pro případ, že by Jon udělal přesně to, co udělal. Smith se schoval do pukliny ve skále, odkud mohl sledovat celý les před sebou. Kolik mužů Abú Auda poslal za vrtulníkem? Celkem jich měl dvanáct, pokud odněkud nedorazily posily. Vysoko nahoře skučel vítr ve vrcholcích borovic. Kdesi v dáli bzučely včely a zpívali ptáci. Ale tady žádní ptáci nezpívali. Les byl strašidelně tichý a také čekal. Bylo jasné, že to nepotrvá dlouho.

Pak se pod vznešenými borovicemi zavlnily stíny. Z jejich oparu se vynořil další Afghánec. Nebyl sám. Další terorista se zjevil zhruba padesát metrů napravo od Jona. Třetí byl ve stejné vzdálenosti na druhé straně.

Nikoho jiného neviděl. Chladně se pousmál. Žádné posily neměli.

Byli v přesile tři na jednoho. Kolik dalších zabijáků z helikoptéry jde asi odspoda? Nejspíš šest nebo sedm. Ale když by jednal rychle, bude to jedno. Tentokrát se Abú Auda přepočítal. Nečekal, že Jon půjde zpátky v tak ostrém úhlu a dostane se k trojici stopařů mnohem dřív, než očekávali. Tři proti jednomu, to nebyla úplně beznadějná situace, když ten jeden měl samopal M16 a byl v úkrytu.

Smith viděl, že si první terorista všiml vyčnívajícího skaliska a dal znamení svým druhům, aby ho obklíčili. Sám začal místo obhlížet. Jon usoudil, že už určitě vědí, že má samopal. Abú Auda byl zkušený a inteligentní velitel, a tak jistě spočítal hlavy, než vyrazili od chaty. Musel tedy zjistit, že mu jeden ozbrojený muž chybí. Jestli našli tělo, Auda s jistotou věděl, že zmizel i samopal.

Opatrně vyhlédl. První z banditů postupoval přímo k balvanům. Chvíli přemýšlel, jak rychle by je všechny dokázal zneškodnit nebo aspoň srazit k zemi, aby mohl upláchnout. Po prvním výstřelu by se však ostatní dali do běhu. Někdo by navíc asi varoval helikoptéru.

Čekal, až zbylí dva došli na úroveň skály, každý z jedné strany.

V tu chvíli byl vůdce necelých sedm metrů daleko. Čas vypršel. Jon se nervózně zvedl a vypálil tři rychlé rány - dva do prvního teroristy, poté hbitě otočil zbraň a třetí kulku adresoval muži na východní straně. Znovu přesunul samopal a dvakrát vystřelil východním směrem. Pak se rozběhl.

Prvního smrtelně zasáhl. Bylo jasné, že už se nezvedne. Zbylí dva rovněž padli k zemi, ale nebyl si jistý, jak vážně je zranil.

V běhu napínal uši a snažil se to zjistit. Slyšel výkřik v dálce…, a nic víc. Žádné dupání, žádný šramot v křoví, žádné vrzání nízkých větví borovic. Nic nenasvědčovalo tomu, že by ho někdo pronásledoval.

Řítil se šikmo dolů z kopce a rozhlížel se po možném úkrytu. Po chvíli znovu uslyšel helikoptéru. Přikrčil se vedle velké borovice. Díval se vzhůru úzkými štěrbinami mezi třpytivými jehličkami. Vrtulník mu brzy přelétl nad hlavou. Jon zahlédl černou tvář, která se vykláněla z okna a sledovala terén. Abú Auda.

Sikorski letěl dál. Nemohl tam zůstat, protože Abú Auda se určitě nespoléhal pouze na vzdušné pronásledování, ale měl muže i na zemi. Musel se rozhodnout. Totéž však udělal i Abú Auda. Musel odhadnout, jakým směrem uprchlík běžel.

Smith pozorně naslouchal, jestli vrtulník neklesá a nepřistává. Snažil se vžít do situace zabijáka. Abú Auda by pravděpodobně čekal, že zamíří přímo od svých pronásledovatelů, aby se jim co nejvíc vzdálil. Kdyby to tak bylo, vrtulník by přistál na jižní straně svahu. Jon se otočil a rozběhl se doprava. Poté zpomalil a zamířil z kopce směrem na západ. Snažil se přitom dělat co nejmenší hluk.

Po necelé půlhodině začal borový porost řídnout. Ze Smithe lil pot a rány ho svědily. Přeběhl mýtinu a zastavil se na okraji lesa. Byl rozrušený. Po asfaltové cestě dole projíždělo jakési auto. Od té doby, kdy zahnul na západ, neslyšel žádné známky pronásledování. Občas sice zaslechl vrtulník prohledávající les, jeho zvuky však vycházely z dálky na levé straně. Spěchal mezi stromy směrem na sever. Doufal, že silnice a les se v jednom místě setkají, nebo se aspoň výrazně přiblíží.

Když narazil na potok, zastavil se a sklonil se nad ním. Se supěním si uvolnil bílý rukáv, jímž mu Thérese ovázala paži po raketovém útoku na vilu. Rána byla dlouhá, ale mělká. Omyl si ji. Nevynechal ani bok, kde mu kulka zbrázdila kůži, a čelo poškrábané od úlomků, které se zvedly po dopadu hlavice. A zápěstí. Některé rány byly zarudlé, což znamenalo menší infekci. Žádná však nebyla vážná.

Ošplíchl si horkou zpocenou tvář chladivou jarní vodou, vzdychl a znovu vyrazil. Neslyšel nic podezřelého. V lese panoval klid, který odpovídal pohybu jednoho člověka. Nikoli naprosté ticho, jež by nasvědčovalo tomu, že vetřelců je víc.

Najednou se zastavil. Naplnila ho naděje. Mezi stromy uviděl křižovatku s ukazatelem směru. Rozhlédl se kolem, opatrně vyklouzl ven a rozběhl se po asfaltu. Konečně věděl, kde je: GRENOBLE 12 KM. Žádná velká dálka a on už navíc v Grenoblu byl. Ale kdyby zůstal na silnici, vzbudil by podezření. Kdyby vrtulník zalétl až sem, teroristé by ho určitě nepřehlédli.

Začal horečně promýšlet plán. Odklusal zpátky do lesa a čekal. Když zaslechl motor automobilu, s úlevou se usmál. Vůz jel správným směrem. Jon dychtivě sledoval, jak vyjel ze zatáčky -bylo to zemědělské nákladní auto. Nechal M l6 s veškerou municí mezi borovicemi a nohou na ně nahrnul hlínu. Za pas kalhot si zastrčil zakřivenou afghánskou dýku, do kapsy signální pistoli a začal mávat oběma rukama.

Farmář zastavil. Jon se vyhoupl do kabiny a francouzsky pozdravil. Vysvětlil řidiči, že přijel za kamarádem, který už je v Grenoblu. Měli se sejít na večeři, ale auto odmítlo nastartovat, a tak se rozhodl, že půjde pěšky a snad zastaví nějakou dobrou duši. V lese zakopl a spadl, proto vypadal tak hrozně.

Zemědělec se zatvářil soucitně a rozpovídal se o krásách oblasti. Byl rád, že nemusí jet sám nehostinnou krajinou plnou vysokých kopců a pustých polí, kde člověk nepotkal ani živáčka. Jon se však neuvolnil a upíral oči na silnici před sebou.

GRENOBLE, FRANCIE

Grenoble je úchvatné historické město. Leží v lůně francouzských Alp, a tak je vyhlášeným střediskem zimních sportů, zvláště sjezdového lyžování. Pyšní se však i řadou středověkých památek. Farmář Jona vysadil na levém břehu řeky Isere, konkrétně na náměstí Grenette lemovaném zahrádkami kaváren. Nedaleko se nacházelo náměstí St-André, srdce Grenoblu. Teplé slunce lákalo lidi do ulic. Posedávali v košilích u malých kavárenských stolků a usrkávali espresso.

Jon si je prohlížel a znovu si uvědomil, jak zanedbaně sám vypadá. Měl špinavé a začouzené šaty, navíc ani nevěděl, jestli si tvář v potoce umyl opravdu pořádně. Vzbuzoval nežádoucí pozornost, což se mu vůbec nelíbilo. Naštěstí měl u sebe peněženku. Předsevzal si, že jakmile zavolá Fredu Kleinovi, koupí si nové oblečení.

Otočil se a vykročil směrem k náměstí St-André. Tam našel, co potřeboval nejdřív - telefonní budku. Vytočil Kleinovo číslo.

Agentův hlas zněl překvapeně. „Tak vy vážně žijete?“

„Čiší z vás zklamání.“

„Nebuďte sentimentální, podplukovníku,“ pravil Klein suše. „Obejmeme se potom. Stalo se pár věcí, o kterých byste měl vědět.“ Popsal mu poslední elektronickou katastrofu - oslepené satelity. „Doufal jsem, že molekulární počítač byl zničen. A pak bác - všechno selhalo.“

„Ale tomu jste přece nemohl ani na sekundu věřit. Škoda je příliš rozsáhlá.“

„Říkejte tomu třeba naivní naděje.“

„Stihla Randi Russellová zmizet dřív, než dopadla raketa?“

„Jo, jinak bychom nevěděli, co se v Alžírsku doopravdy stalo. Teď je zpátky v Paříži. Kde jste vy? Podejte hlášení.“

Takže Randi to dokázala. Jon pomalu vydechl a pak nahlásil podrobnosti o tom, co se stalo po raketovém útoku a co všechno zjistil.

Klein zaklel. „Takže vy myslíte, že Štít půlměsíce je taky jen zástěrka?“

„Má to svoji logiku. Nedovedu si představit Dariuse Bonnarda jako islámského teroristu, i když je tady to jeho spojení s Alžírskem. Ale pokud jde o tajný telefonát z ústředí NATO, Bonnard byl ve správnou chvíli na správném místě. On nebo Chambord museli zabít pilota Štítu půlměsíce dřív, než jsme se dostali k chatě. A pak odlétli s Thérese. Abú Auda byl v šoku. Děsně zuřil. Bál se, jestli Mauritania vůbec žije. To nebyla žádná náhlá vzpoura slabých. Bylo to plánované převzetí moci. Tak to vidím já.“

„A vy myslíte, že za tím vším stojí Emile Chambord?“

„Možná ano, možná ne. Třeba je tím hlavním člověkem kapitán Bonnard. Drží Chamborda v hrsti a jeho dceru využívá jako páku,“ nadhodil Jon. Dělal si starosti o Thérese. Díval se ven na ulici, jestli tam neuvidí Abú Audu a jeho muže. „Slyšel jste něco o Peterovi Howellovi a o Martym?“

„Podle přátel ze CIA jsou všichni v Paříži. Marty se probral.“

Jon se usmál. Spadl mu kámen ze srdce. „A řekl něco konkrétního o Emilu Chambordovi?“

„Bohužel nic, co jsme už nevěděli. Pošlu pro vás Randi.“

„Řekněte jí, že budu čekat ve Fort de la Bastille. Na horní stanici lanovky.“

Klein se znovu na chvíli odmlčel. „Víte, podplukovníku, za Chambordem a Bonnardem by mohl stát někdo, o kom ještě nevíme. Možná ta jeho dcera.“

Jon se nad tím zamyslel. Ne, Thérese ne. Tomu nevěřil. Se zbytkem Kleinovy domněnky však souhlasil. V hlavě se mu začínal rodit nápad. Nápad, který bylo třeba rychle realizovat.

„Dostaňte mě odsud, Frede.“

32

PAŘÍŽ, FRANCIE

V ústředí námořnictva na náměstí Svornosti si kapitán Liberal Tassini pohrával na stole s krásnou propiskou s výjevem Mont Blanku a upřeně hleděl na Petera Howella. „To je zvláštní otázka, Petere. Můžu se zeptat, co vyvolalo tvůj zájem?“

„Řekněme, že mě MI6 požádala, abych se na tu věc podíval. Myslím, že by to mohlo mít něco společného s menší nepříjemností, která se týká jednoho z tvých nižších důstojníků.“

„A o jakou menší nepříjemnost se jedná?“

„Čistě mezi námi, Libby, řekl jsem jim, aby využili oficiálních kanálů, ale zdá se, že jde o syna někoho důležitého.“ Peter nachýlil hlavu. Předstíral, že je mu to trapné. „Já jsem jen poslíček. Chceš vědět, proč jsem vzal roha ze služby? Už jsem na to neměl nervy. Stačí, když mi stručně a jasně odpovíš. Pak ti dám pokoj a už o mně neuslyšíš.“

„To nejde, bon ami. Tvůj dotaz totiž souvisí s poněkud delikátní a komplikovanou situací, do které ses dostal ty sám.“

„Neříkej. Takže aspoň vidíš, že moje otázečka je na místě. Promiň, ale…“

Kapitán Tassini znovu otočil s propiskou na stole. „Právě naopak. Rád bych přesně věděl, jak ten, ehm, nižší důstojník souvisí s tím, jestli nedávná schůzka na lodi de Gaulle byla schválená, nebo ne.“

„No…“ Peter se spiklenecky pousmál. „Tak dobře, Libby. Zdá se, že ten kluk odevzdal účet za výdaje, které měl jako náhradní pilot jednoho z generálů. Pokladník chce prostě jen vědět, jestli je jeho požadavek oprávněný.“

Kapitán Tassini se nahlas rozesmál. „To jsou věci, vážně? A co na to říká ten generál?“

„Je to háklivá věc. Zdá se, že zemřel. Je to pár dní.“

Tassini přimhouřil oči. „Opravdu?“

„Bohužel. To se generálům občas stává. Už toho hodně pamatoval.“

„Budiž,“ řekl Tassini anglicky. „Dobře. V tuhle chvíli ti můžu říct jen to, že žádná schůzka na lodi Charles de Gaulle nebyla schválena, i když se mohla skutečně konat. I my se o to zajímáme.“

„Hmmm.“ Peter vstal. „Tak fajn, zkrátka těm pitomcům řeknu starou osvědčenou repliku: že to nelze potvrdit ani vyvrátit. A pokladník může tomu klukovi účet proplatit, nebo taky ne. Jeho věc. Žádnou oficiální odpověď prostě nedostane.“

„Chudák kluk,“ povzdychl si Tassini soucitně.

Peter vykročil ke dveřím. „Ale co tam ta letadlová loď vůbec dělala? A co na tu schůzku říká kapitán?“

Tassini se opřel a znovu si Petera změřil. Nakonec odpověděl: „Tvrdí, že se žádná nekonala. Loď tam prý na rozkaz NATO cvičila noční chování v nepřátelských vodách. Máme s tím trochu problém, jelikož to vypadá, že nikdo z NATO takový rozkaz nevydal.“

„A hele. No, jsem rád, že to není moje kafe, kámo.“ Při odchodu cítil Peter na zádech Tassiniho tázavý pohled. Pochyboval, že starého známého oklamal, ale oba si zachovali tvář a hlavně: v případě potřeby mohli všechno zapřít.

BERLÍN, NĚMECKO

Kurfurstendamm - Kudamm, jak mu říkají místní - je vyhlášený rušný bulvár v srdci nového Berlína lemovaný obchody plnými lidí a drahými kancelářemi. Zasvěcení přísahají, že Kudamm nikdy nespí. V jedné z jeho elegantních restaurací se Pieke Exnerová proplétala mezi bílými ubrusy a naleštěnými stříbrnými příbory k místu své polední schůzky. Byla už druhá v průběhu dvanácti hodin a Pieke dobře věděla, že mladý nadporučík se už doslova třese dychtivostí.

Bylo to patrné ze způsobu, jak vyskočil a prušácky sklapl podpatky, za což by ho jeho šéf, generál Otto Bittrich, jistě pokáral. Čišelo to i z rozepnutého saka. Přesně odpovídalo pocitu důvěrnosti, který se v něm snažila vyvolat celý předchozí večer, než odešla domů a nechala ho roztouženě oddychovat na ulici. Všechny tyto známky přijala s uspokojením. Měla však větší plány. O rozepnuté sako jí tolik nešlo. Chtěla mu rozvázat jazyk.

Usmála se a přisedla si k němu. Ochotně jí pomohl vklouznout za stůl. Pieke nasadila opravdově srdečný úsměv, jako by na něj v jednom kuse myslela už od doby, kdy se rozloučili u jejích dveří. Když galantně objednal drahou láhev toho nejlepšího vína z Rheingau, pokračovala v rozhovoru tam, kde včera skončili. Rozpovídala se o tom, jak moc by chtěla cestovat a jak zbožňuje všechny cizokrajné věci.

Rychle jí však došlo, že to trochu přehnala. Nadporučík do ní byl tak zakoukaný, že návnadu nespolkl. Oběd pokračoval ve stejném duchu - od řízku přes druhou láhev Rheingau a výborný jablečný závin až po kávu a brandy. Ale i když důstojníka zahrnovala úsměvy a láskyplně ho držela za ruku, o své práci nepromluvil ani slovo.

Pomalu jí docházela trpělivost. Dlouze se mu zadívala do očí. V tom pohledu se zračila pestrá škála emocí - plachost, nervozita, mírná bázlivost, obdiv, chlípná žádost i vášeň, vše zároveň. Byl to dar, kterému už podlehli starší a moudřejší muži, než byl nadporučík Joachim Bierhof.

Dosáhla svého a důstojník rychle zaplatil účet. Pak se společně zvedli od stolu. Když došli k jejímu bytu, který se nacházel ve východní části Berlína za Brandenburskou bránou v bohémské čtvrti Prenzlauer Berg, byl schopen myslet už jen na ni, na její nádherný byt a postel.

Jakmile vešli dovnitř, rychle zatáhl žaluzie, aby dovnitř nesvítilo protivné odpolední slunce. Hbitě se svlékl do naha a přitiskl tvář k jejím prsům. Pieke vzdychla a postěžovala si na chlad. V Německu je v květnu taková zima. Jak ráda by s ním byla někde ve slunné Itálii, Španělsku nebo ještě líp… v nádherné jižní Francii.

Joachim byl plně zaujatý jejími ňadry a titěrnými zelenými kalhotkami, které jí nedočkavě stáhl. „Na jihu Francie jsem zrovna teď byl,“ zamumlal. „Škoda žes tam nemohla být se mnou.“

Rozpustile se zasmála. „Máš přece svého generála.“

„Skoro celou noc byl na té francouzské lodi. Jen on a náš pilot. Procházel jsem se po nábřeží úplně sám. Musel jsem sám i jíst. Představ si, našel jsem tam láhev vynikajícího vína. Moc by ti chutnalo. Ach bože, kdybys tak…, ale teď jsme tady a…“

Přesně v tom okamžiku Pieke Exnerová spadla z postele a ošklivě si narazila koleno i záda. Nemohla vstát bez nadporučíkovy neochotné a rozmrzelé pomoci. Když ji uložil zpátky do postele, pěkně ho požádala, aby ji přikryl, že je jí hrozná zima. Roztřásla se. Pustil topení naplno a přikryl ji další dekou. Smutně k němu natáhla ruku.

Byla pochopitelně zničená, strašně zklamaná a také plačtivě provinilá: „Ty můj chudáčku. Musí to pro tebe být hrozné. Je mi to strašně moc líto. Vydržíš to? Chci říct, žes byl tak… tak…“

Joachim Bierhof byl však důstojník a gentleman, a proto rozptýlil její obavy a prohlásil, že se vůbec nic nestalo. Že mu nejde jen o tamto.

Stiskla mu ruku a slíbila, že se sejdou zítra, a pokud jí už bude líp, tak přímo u ní doma. „Zavolám ti!“ A téměř okamžitě usnula.

Nadporučíkovi nezbylo než se obléknout a tiše odejít. Dával si přitom pozor, aby ji neprobudil.

Jakmile za ním zaklaply dveře, Pieke vyskočila z postele, oblékla se a zvedla telefon. „Měls pravdu. Generál Bittrich byl vážně na jihu Francie. Půlku noci strávil na francouzské letadlové lodi. Nic víc tě nezajímalo, Petere?“

„Jsi zlatíčko,“ poděkoval jí Peter Howell z Paříže.

„To bych prosila.“

Peter se uchichtl. „Doufám, žes nemusela zaplatit příliš vysokou cenu, Angie.“

„Žárlíš?“

„V mém věku? Naopak mi to lichotí.“

„Věk nehraje roli. A ty jsi navíc pořád mladík.“

Peter se zasmál. „buď tak laskavá a vysvětli to mým kostem. Někdy si musíme promluvit.“

„Mám to brát jako návrh, pane Howelle?“

„Angie, ty bys svedla snad i mrtvolu. Ještě jednou díky.“

Angela Chadwicková zavěsila, ustlala postel, vzala si kabelku a vyšla z bytu. Pak se vrátila do svého vlastního bytu na druhé straně Brandenburské brány.

PAŘÍŽ, FRANCIE

Marty měl nový přenosný počítač, který mu Peter koupil na jeho kreditní kartu. Byl pod vlivem prášků a choulil se v tureckém sedu na prošívané dece nemocniční postele. Internetovou stránku Aspergerova syndromu si za poslední dvě hodiny prohlížel už patnáctkrát. Bezvýsledně.

Marty se pohyboval kdesi mezi zoufalstvím a odhodlaným optimismem. Byl beznadějně uvězněný v mazlavém blátě svých léků, takže si vůbec nevšiml, že do pokoje vešli Randi s Peterem.

„Máš něco?“ zeptala se Randi dřív, než se dveře zavřely.

„MI6 nic nezachytila. To mě dost znervózňuje,“ vyhrkl Peter a poněkud trpce dodal: „Vědět tak, pro koho Jon opravdu pracuje, mohli bychom je kontaktovat a možná zjistit něco konkrétního.“

Počítačový génius vrhl na Randi zasmušilý pohled. „A co CIA?“

„Nic,“ přiznala Randi.

Chlapík se zamračil a znovu začal bušit prsty do klávesnice. „Mrknu se na OÁZU ještě jednou.“

„Kdys to zkoušel naposled?“ otázal se Peter.

Na Martyho tvářích se objevily dvě rudé skvrny rozhořčení. „Chceš snad říct, že to přeháním, Petere? A co ty? Sám pořád telefonuješ od čerta k ďáblu!“

Peter přikývl a letmo se pousmál.

Marty si něco zamumlal pod vousy a vstoupil na internetový server OÁZA. Když se na monitoru zobrazila úvodní strana, trochu se uvolnil. Jako by se vracel do důvěrně známých míst. Jakožto adresa sloužící pacientům s Aspergerovým syndromem a jejich rodinám byla OÁZA plná informací, nechyběla ani internetová diskuse. Často se do ní zapojoval, když byl jeho život normální -tedy podle jeho měřítek. To, co zbytek světa pokládal za normální, byla podle něj děsná nuda. Nedokázal si představit, že někdo může takhle žít. Na druhou stranu měla OÁZA svůj smysl. Lidé, kteří ji vedli, dobře věděli, o čem je řeč. Jaká vzácnost, přemítal v duchu. Už se těšil, až si přečte novou knížku Průvodce Oázy Aspergerovým syndromem od Patricie Romanowski-Basheové a Barbary L. Kirbyové. Čekala na něj doma na stole.

Prohlédl si vzkazy na internetu, ani tentokrát však nic nenašel. Opřel se, zavřel oči a ztěžka vzdychl.

„Nic?“ zeptal se Peter.

„Ne, sakra.“

Mlčeli v hlubokém zklamání. Když zazvonil telefon, Randi ho doslova vytrhla z vidlice. Byl to Doug Kennedy, její šéf z Langley.

Poslouchala a oči se jí rozzářily vzrušením. „Tam to znám. Jo. To je skvělá zpráva. Díky, Dougu. Neboj. Zvládnu to.“ Když zavěsila, otočila se k oběma mužům. Zírali na ni a čekali. „Jon žije. Vím, kde je.“

GRENOBLE, FRANCIE

Jon se nakláněl nad hradbami pevnosti Fort de la Bastille ze šestnáctého století, která se tyčí vysoko nad Grenoblem. Svěží alpský vítr mu cuchal vlasy a chladil tvář. Zdálo se, že spolu s ostatními turisty obdivuje podivuhodnou směsici středověkých a hypermoderních budov hluboko v údolí. Grenoble, proslavený moderním průmyslem a špičkovou univerzitou, se rozkládá v nepravidelném tvaru na soutoku řek Isere a Drac pod úchvatnými Alpami, jejichž zasněžené vrcholy se blyštily v odpoledním slunci.

Předmětem jeho pozornosti však nebylo dramatické horské panoráma, nýbrž kabiny lanovky, jež stoupaly z města.

U hradeb už postával několik hodin. Měl na sobě nové džíny, zelený svetr, teplou bundu do pasu a tmavé brýle. V hlubokých předních kapsách bundy měl zakřivenou dýku, kterou sebral mrtvému Afghánci, a také signální pistoli z helikoptéry. Byly to jeho jediné zbraně. Stále si vychutnával dobrou zprávu, že Randi žije a že se Marty probral a je v pořádku.

Zároveň však cítil nervozitu. Randi už tam měla dávno být. Čím dál naléhavěji si uvědomoval, že každou chvíli by mohl dorazit i Abú Auda se svými lidmi. Nebylo pochyb, že své pátrání dřív či později rozšíří i do Grenoblu, který byl jediným větším městem poblíž vily v Chartreuse. Jon toho věděl příliš a teroristé měli jistou naději, že ještě nenavázal spojení s nadřízenými. Možná dokonce našli samopal M16 a střelivo, které zahrnul hlínou poblíž silnice do Grenoblu.

Nyní tedy stál v chladném horském větru uprostřed ostatních turistů. Prodlužující se odpolední stíny mu pomáhaly zůstat v anonymitě. Opíral se rukama o zídku a pozorně si prohlížel každou z průhledných kabin, jež v pravidelných intervalech vyvážely cestující ze stanice Stéphane-Jay k pevnosti.

Plexisklo lanovky těšilo i Jona, protože si čirou skořápkou mohl důkladně prohlédnout každého z cestujících. Bylo už krátce po páté, když nakonec spatřil nikoli Randi, ale jednoho ze zabijáků Štítu půlměsíce. Srdce se mu rozbušilo jako divé.

Nechtěl vzbudit nepatřičnou pozornost, a tak dál ležérně postával u hradby a tvářil se okouzleně jako všichni ostatní. Přitom však rychle analyzoval situaci. Tu hladce oholenou tvář zařadil zcela neomylně. Patřila jednomu Saúdovi ze skupinky teroristů, kteří uprchli z vily. Jel v přední části kabinky stoupající pomalu k pevnosti. Žádného jiného zabijáka Jon v lanovce neviděl, pochyboval však, že je tam sám. Někde poblíž budou jistě i další členové Štítu půlměsíce.

Když muže s jistotou identifikoval, obrátil se, nenuceně si zastrčil ruce do kapes bundy a pevně sevřel své dvě zbraně. Loudavým krokem zamířil k pěšinám, jež se vinuly parkem Guy Pape dolů k městu. Nechtělo se mu odtamtud. Co kdyby se Randi ještě objevila? Ale kde byl jeden terorista ze Štítu půlměsíce, tam budou i další. A chtě nechtě se musel smířit s faktem, že Randi možná nedorazí.

Jakmile byl z dohledu hradeb, přidal do kroku. Proudy turistů řídly. Nejspíš je odrazoval štiplavý vítr, který svištěl stíny čím dál pokročilejšího odpoledne. Jon však zimu nevnímal. Vyšel z pevnosti, zahnul k pěšině vedoucí k městu a dal se do klusu. A tehdy uviděl dalších pět zabijáků.

Skočil za vysoký živý plot. Teroristé kráčeli vzhůru po stejné cestě, kterou chtěl sejít do města. Vedl je sám Abú Auda. Všichni měli běžné západní oblečení. Jejich vůdce měl na hlavě baret a vypadal nervózně jako žralok, který se snaží chodit na souši. Jon se otočil a spěchal kolem zadního traktu citadely k místu, kde se rozkládal další park. Vklouzl za vysoký dub a prohlížel si oblast, odkud právě přišel, a pak město i řeky v údolí.

Pozorně naslouchal. Nezmýlil se. Za jeho zády se ozvaly kroky. Sestupovaly z výšky a byly lehké, ale rychlé. Vytáhl signální pistoli s dýkou a prudce se otočil.

Randi ucukla a přiložila si ukazovák ke rtům.

„Randi!“ vyjekl vyčítavě.

„Pssst. Nezlob!“

S úlevou se usmál: „Panovačná jako vždycky.“

Pohled na její vysokou atletickou postavu mu udělal velkou radost. Převlékla se do tmavých kalhot a bundy na zip, který byl zapnutý jen do jedné třetiny, aby mohla rychle sáhnout pro zbraň. Na hlavě měla stále stejnou černou čepici, která maskovala její plavé vlasy. Oči jí zakrývaly sportovní sluneční brýle, zajištěné na temeni hlavy, aby jí nespadly, kdyby musela jít do akce.

Vklouzla do stínu vedle Jona. Na tváři měla ostražitý, ale vyrovnaný výraz. „Peter je tady taky. Prácička pro dva, chápeš?“ Vytáhla miniaturní vysílačku a řekla do ní: „Mám ho. Vyrážíme.“

„Jdou sem.“ Kývl směrem k Fort de la Bastille. Hladce oholený Saúd právě ukazoval k místu, kde se skrývali, a vzrušeně mluvil s Abú Audou. Nikdo z mužů nevytáhl zbraň. Zatím.

„Jde se!“

„Kam?“

„Na vysvětlování není čas.“ Randi se rozběhla.

Teroristé ze Štítu půlměsíce se rozběhli směrem k nim. Abú Auda mávl napravo a nalevo, aby se rozestoupili. Jon jich napočítal šest, což znamenalo, že asi pět dalších bude někde poblíž.

Smith vyrazil parkem za Randi, pryč od Fort de la Bastille, lanovek i Štítu půlměsíce. Celý zadýchaný se ohlédl. Teroristy už neviděl. Vzápětí však zaslechl helikoptéru. Sakra.

„Je to jejich vrtulník!“ sdělil agentce a obrátil pohled k obloze. „Já věděl, že všichni nejsou v parku.“

„Nezastavuj se!“ křikla za sebe.

Pokračovali v úprku. Pak to Jon uviděl - nebyl to Sikorski patřící teroristům, ale další průzkumný vrtulník Hughes OH-6 Loach. Jako přerostlý čmelák se snášel na otevřené prostranství vpravo asi dvacet metrů před nimi. Randi k němu zahnula a divoce mávala rukama. Ze dveří helikoptéry vyskočil Peter v černé kombinéze. Svého starého přítele viděl Jon skoro stejně rád jako před chvílí Randi. Peter měl černou čepici a zrcadlové brýle. V ruce třímal útočnou pušku britské výroby.

Smithova úleva však neměla dlouhého trvání. Za jejich zády se ozval zlostný výkřik. Jeden z teroristů vyskočil z lesa na levé straně. Bůhvíjak se mu podařilo doběhnout dřív než ostatní. Zvedl zbraň a namířil na Randi, která se už blížila k roztřesené helikoptéře. Peter skočil zpátky na palubu.

Jon se otočil jako na obrtlíku, namířil signální pistoli a vypálil. Ozvala se hromová rána, která však téměř zanikla v hřmotu vrtulníku. Světlice vylétla, zanechala za sebou kouřovou čáru a zasáhla teroristu doprostřed hrudníku.

Projektil měl takovou sílu, že odhodil muže zpátky mezi stromy. Zabiják upustil pušku, chňapl po světlici, která mu trčela z hrudníku, a srdceryvně zavřeštěl. Jona zamrazilo. Oba dobře věděli, co se v příští chvíli stane. Terorista zkřivil tvář hrůzou.

Světlice vybuchla a jeho trup se rozlétl na kusy. Jon skočil do vrtulníku za Randi. Peter ani nečekal, až se dveře zavřou, a zvedl stroj ze země. Abú Auda a jeho muži odhodili zábrany a spustili palbu z pistolí i samopalů. Kulky svištěly kolem helikoptéry, zarývaly se do podvozku a prorážely stěny. Jon ležel na břiše a držel se podpěr sedačky, aby nesklouzl z otevřených dveří.

Randi ho chytila zezadu za opasek. „Mám tě!“

Jon cítil, jak mu povolují prsty. Byly studené a zpocené. Kdyby se pustil, nezachránila by ho ani Randi. Ještě ke všemu Peter stočil vrtulník ostře doprava ve snaze vyhnout se projektilům a zmizet z dostřelu. Tím však postrčil Jona směrem k otevřeným dveřím a jisté smrti.

Agentka Russellová zaklela a chytila ho volnou rukou pod ramenem. Jonův pád se zastavil. Zemská tíže však byla neúprosná, vítr jakbysmet. Peter hnal vrtulník nad řekami, zatímco zezadu stále třeskala kanonáda. Smith cítil, že jeho prsty opět ochabují. Sípavě dýchal a zoufale se snažil o pevnější stisk.

„Už jsme mimo dostřel!“ křikl Peter.

Bylo načase. Když Howell začal vyrovnávat vrtulník, Jonovy prsty definitivně sklouzly z podpěr sedadla. Hrábl po nich, ale nahmatal jen prázdný vzduch. Randi na něj skočila, omotala mu nohy kolem pasu a sama se zachytila sedačky. Úhel helikoptéry se naštěstí zlepšil natolik, že ho udržela na místě. Jon si jen matně uvědomoval, že na něm Randi plnou vahou sedí a obepíná jej svýma svalnatýma nohama. Bezděčně ho napadlo, že za jiných okolností by se mu to možná líbilo. Ta hříšná myšlenka ho však zase rychle opustila. Hrůza se vrátila.

Uběhly dlouhé sekundy. Působení gravitace se změnilo. Už necítil tíhu na nohou, ale po celé délce těla. Vrtulník letěl konečně rovně. Zůstal ležet bez hnutí. Byl dočista ochromený.

„Je po všem, díky Bohu,“ zasípala Randi, vyškrábala se na nohy, přeskočila ho a zabouchla dveře. „Tohle už bych radši nezkoušela.“

Hřmot uvnitř vrtulníku se rázem utišil. Jonovi se chvěly všechny svaly. Cítil se jako mátoha. S námahou vstal a padl do jediného sedadla v zadní části. Zvedl hlavu a poprvé od okamžiku, kdy skočil do helikoptéry, uviděl zachránkyni do tváře. Pomalu se do ní vracela barva. Musela být úplně bílá strachy.

„Připoutej se,“ nařídila mu. A pak se její obličej rozzářil širokým a úlevným úsměvem.

„Díky.“ Hrdlo měl stažené a srdce mu bušilo jako perlík. „Těžko se to dá vyjádřit slovem, ale myslím to vážně. Díky moc.“ Rychle zaklapl přezku pásu.

„Přijímá se. Nemáš zač.“ Jak se začala otáčet dopředu, jejich pohledy se setkaly. Hodnou chvíli se dívali jeden druhému do očí. Přelétla mezi nimi jiskérka pochopení a odpuštění.

33

Vrtulník mířil severozápadním směrem k Paříži, Grenoble nechal daleko za sebou. Uvnitř panovalo zamyšlené ticho. Každý se soukromě vyrovnával s tím, jak blízko byli smrti. Jon seděl sám vzadu a pomalu se vzpamatovával z transu a vyčerpání. Zhluboka vydechl a snažil oprostit mysl i tělo od všech stresů a krkolomných situací předchozích dní. Rozepnul pás a naklonil se dopředu mezi Petera a Randi, kteří seděli na místech pilotů.

Žena se usmála a pohladila ho po hlavě. „Hodnej pejsek.“

Jon zjihl. Uměla být vtipná a v dané chvíli mu připadala jako nejmilejší člověk na celém světě. Přátelé jsou tím nejcennějším, co člověk má, a on měl to štěstí, že dva jeho nejlepší kamarádi seděli přímo vedle něj. Randi měla přes čepici sluchátka a její sluneční brýle se pohybovaly ze strany na stranu, jak se rozhlížela po letadle, které by je případně mohlo pronásledovat.

I Peter měl na uších sluchátka. Tmavými skly brýlí sledoval palivoměr a směrové ukazatele. Vlevo od vrtulníku visel nízko nad obzorem ohnivý míč slunce, jehož šikmé paprsky osvětlovaly koruny stromů a zasněžená pole. Daleko před sebou spatřili začátek nádherného údolí řeky Rhóny s typickou šachovnicí vinic.

V kabině staré helikoptéry OH6 bylo těsno, takže byli velice blízko sebe - Jon v předklonu, Randi a Peter na sedadlech pilotů. Smith se snažil překřičet hluk rotorů: „Chci slyšet novinky. Jak je na tom Marty?“

„Probral se z bezvědomí a přímo hoří nedočkavostí,“ hlásil Peter zvesela. Popsal mu, jak utekli na kliniku plastické chirurgie, kde Martyho ukryl. „Když jsme mu řekli, že žiješ, nálada se mu zvedla o sto procent.“

Jon se usmál. „Škoda že vám nepomohl s tím molekulárním počítačem a Chambordem.“

„To jo,“ přitakala Randi. „A teď ty. Řekni nám, co se stalo v té vile v Alžírsku. Když jsem zaslechla střelbu, myslela jsem, že tě zabili.“

„Chamborda neunesli,“ oznámil jim. „Od začátku pracoval pro Štít půlměsíce. Nebo spíš teroristi pracovali pro něj, jak sám tvrdí. Když teď vím, co vím, má to jistou logiku. Kvůli Thérese předstíral, že ho zajali. Neměl tušení, že ji Mauritania sebral, a tak ho překvapilo, že ji vidí. A ona byla zase překvapená z něj.“

„To by vysvětlovalo řadu věcí,“ dumal Peter. „Ale jak sakra uklidili ten prototyp ještě před dopadem rakety?“

„Nestihli to,“ sdělil jim Jon. „Střela ho určitě zničila. Ale nechápu, jak se Chambordovi podařilo postavit další prototyp a uvést ho do provozu včas, že dokázal převzít naše satelity.“

„Já vím,“ souhlasila Randi. „To je záhada. Ale naši lidé tvrdí, že žádný jiný počítač nemá takový výkon, rychlost ani kapacitu, aby přeprogramoval satelity a překonal přitom všechny kódy, bariéry a další bezpečnostní opatření. Většina našich bezpečnostních systémů je dokonale utajená, a proto je teoreticky není možné ani odhalit, natož prorazit.“

Peter zkontroloval čas, vzdálenost, kterou urazili, a stav palivoměru. „Možná máte pravdu oba. Ale proč by nemohl existovat druhý prototyp?“

Jon s Randi si vyměnili pohled.

„To je nápad, Petere,“ vyhrkla Randi.

Jon pomalu řekl: „Prototyp, který už existoval předtím, buď k němu měl Chambord přístup, nebo se dal naprogramovat na dálku, nebo vyškolil někoho jiného, aby s ním uměl zacházet podle jeho instrukcí. A Mauritania o něm nic nevěděl.“

„Prima,“ zabručela Randi. „Druhý molekulární počítač. To nám ještě scházelo.“

„Má to velkou logiku, zvlášť když to sečtu s tím, co jsem vám ještě neřekl.“

„Nestraš nás,“ pokáral ho Peter. „Tak ven s tím, Jone.“

Smith čelním sklem vrtulníku sledoval francouzský venkov, protkaný řekami a potoky, mezi nimiž byly rozeseté úhledné statky. „Říkal jsem vám, že Chambord měl už od začátku prsty v terorismu, jak jsem zjistil v té vile. A taky to, že asi pomáhal naplánovat útok na nás.“

„Ano. A dál?“ naléhala Randi.

„Je to pár hodin, co mi došla jedna věc. Štít půlměsíce využíval ty Basky jako zástěrku, ale totéž dělají Chambord s Bonnardem se Štítem půlměsíce. Štít je celkem velká a pružná teroristická organizace a dokáže to, co by oni sami nezvládli. Ale Štít jim podle mě poskytl ještě něco - kamufláž. Padne na něj vina za všechny hrůzy, které Chambord naplánoval. Komu lepšímu to přišít než skupince islámských extremistů vedených člověkem, který kdysi působil jako pobočník Usámy bin Ládina? Mimochodem, to je možná důvod, proč přibrali Mauritaniu. Třeba z něj chtějí udělat obětního beránka.“

Randi se zamračila. „Chceš říct, že všechny ty počítačové útoky proti USA měli na svědomí ti dva? Ale proč by to dělali? Jaký motiv by k tomu měl světoznámý vědec a uznávaný důstojník francouzské armády?“

Jon pokrčil rameny. „Že by chtěli odpálit nukleární raketu středního doletu na Jeruzalém nebo Tel Aviv? Těžko. To by mělo politickou logiku pro Štít půlměsíce, ale ne pro dva Francouze, jako jsou Chambord s Bonnardem. Řekl bych, že kují něco jiného, nejspíš proti Spojeným státům. Teď přece vyřadili z provozu naše satelity. Ale pořád nemůžu přijít na to proč.“

Trojice přátel utichla. Kolem svištěl vítr, listy vrtulníku bubnovaly v rovnoměrném rytmu.

„A Štít o jejich plánech neví?“ zeptala se Randi.

„Štít půlměsíce nejspíš žije v přesvědčení, že Bonnard a Chambord jsou jeho otroci. Aspoň podle toho, co jsem vyslechl. Zaslepenost je osudem fanatiků. Vidí jen to, co vidět chtějí.“

Peter ještě pevněji sevřel řízení. „S tou nastrčenou loutkou máš nejspíš pravdu. Ten, na koho padne vina za akce těch dvou, bude v pěkným průšvihu. Vzpomeňte si, co se stalo po útoku na dvojčata v New Yorku a na Pentagon. Chambord s Bonnardem by určitě neradi nesli zodpovědnost za podobnou věc.“

„Přesně tak,“ přitakal Jon. „Chambord asi čeká, že se svět dá i tentokrát dohromady a bude stíhat pachatele společně. Proto potřebuje obětního beránka. Někoho, komu by podobná hrůza byla podobná. Mauritania a Štít půlměsíce jsou perfektní objekty. Je to téměř neznámá teroristická skupina, takže kdo by věřil jejich zapírání, zvlášť když to vypadá, že byli přistiženi při činu? Veškeré důkazy navíc svědčí o tom, že Štít unesl Chamborda, což on sám odpřísáhne. Umí lhát dost dobře na to, aby mu lidi uvěřili. Na to vemte jed.“

„A co Thérese?“ vyhrkla Randi. „Teď už přece zná pravdu, nebo ne?“

„Nevím, jestli zná celou pravdu, ale o otci ví. Dozvěděla se toho až moc, což musí Chamborda znervózňovat. Když půjde o všechno, mohl by ji obětovat, aby zachránil svůj plán. Nebo to Bonnard rozhodne sám a vyřeší vlastnoručně.“

„Jeho vlastní dcera.“ Randi se zachvěla.

„Buď je to šílenec, nebo fanatik,“ řekl Jon. „Jinak si nedovedu vysvětlit, že udělal takovou obrátku - od vynikajícího vědce k teroristovi.“

Peter si čelním sklem prohlížel silnice. Na ošlehané tváři měl napjatý výraz. „Budeme muset na chvíli přerušit debatu.“ Blížili se k malému městu postavenému podél řeky. „To je Macon, leží přímo na okraji Burgundska. Ta řeka se jmenuje Saona. Vypadá to tady klidně, co? A taky že jo. Když jsme po tobě s Randi pátrali, doplňovali jsme tady palivo, Jone. Všechno proběhlo hladce, takže tady přistanu zas. Nádrž už by ráda něco do bříška. A co ty, Jone? Kdys naposledy jedl?“

„Už si ani nepamatuju.“

„Takže tady načerpáme nejenom palivo, platí?“

V dlouhých zvlněných stínech pozdního odpoledne Peter přistál s vrtulníkem OH6 na malém letišti.

POBLÍŽ BOUSMELET-SUR-SEINE, FRANCIE

Emile Chambord se opřel v křesle za stolem a protáhl se. Kamenné zdi, zlověstné středověké zbraně, zaprášená brnění a vysoký klenutý strop pracovny bez oken působily ponurým dojmem, i když podlahu pokrýval tlustý berberský koberec a lampičky vrhaly kroužky teplého světla. Ve zbrojnici, kde nebyla žádná okna, pracoval úmyslně. Žádná okna rovná se žádné rozptylování. Kdykoli mu hlavou bleskly starosti o Thérese, rychle je zase zaplašil.

Zálibně se díval na svůj prototyp, který měl před sebou na dlouhém stole. Líbilo se mu na něm úplně všechno, ale obzvlášť obdivoval jeho rychlost a výkon. Přístroj zkoušel všechny možné odpovědi na libovolný problém současně, a nikoli postupně, jak to dělaly největší a nejrychlejší počítače s křemíkovými čipy. I ty nejrychlejší křemíkové superpočítače světa byly vlastně pomalé. Byly však rychlejší než lidský mozek. Ale nejrychlejší ze všeho byl Chambordův molekulární přístroj. Pohyboval se za hranicí lidského chápání.

A jeho základem byl gelový modul se speciální sekvencí DNA, kterou Chambord vytvořil. Šroubovice DNA, které se vyskytují v každé buňce a tvoří podstatu všeho živého, byly jeho malířskou paletou. Chambordův molekulární zázrak by si hravě poradil se všemi úkoly, které nezvládl ani sebesilnější současný počítač. Dokázal vyřešit problémy, které vznikají při tvorbě systémů umělé inteligence, při formování složitých počítačových sítí do podoby informační dálnice či v důmyslných hrách, jako jsou například trojrozměrné šachy. Šlo jen o to vybrat správnou cestu z obrovského množství možností.

Chamborda fascinovala i schopnost DNA počítače nepřetržitě měnit svou identitu, a to při využití pouhé jedné setiny výkonu. Jeho bezpečnostní systém dokázal měnit přístupový kód rychleji, než ho jakýkoli běžný počítač dokázal rozluštit. Molekulární přístroj se při provozu doslova „vyvíjel“, a čím víc byl používán, tím víc se zdokonaloval. Chambord se v chladné kamenné místnosti usmál. Vzpomněl si totiž, co se mu vybavilo, když si tuto vlastnost počítače uvědomil poprvé. Jeho prototyp byl jako Borg z amerického televizního seriálu Star Trek, který se neustále přizpůsoboval a hledal vhodnou ochranu před jakýmkoli útokem. Chambord chtěl s pomocí svého molekulárního zázraku zabránit tomu nejzákeřnějšímu útoku ze všech - útoku na samotnou duši Francie.

Pro inspiraci se znovu podíval na reprodukci slavného obrazu, která visela nad pracovním stolem, a pak odhodlaně pokračoval v pátrání po Martym Zellerbachovi. Bez potíží vstoupil do počítačového systému v jeho domě ve Washingtonu a během několika sekund proklouzl speciálním ochranným softwarem. Marty bohužel svůj počítač nepoužil od útoku na Pasteurův ústav, takže Chambord nenašel žádnou stopu. Zklamaně mu tam aspoň zanechal malý „dáreček“ a pokračoval dál.

Znal jméno Martyho banky, takže bylo snadné nahlédnout do jeho záznamů. Ani z nich však nic nevyčetl. Na chvíli se zamyslel a dostal další nápad - jeho kreditní karta.

Když se na monitoru zobrazil seznam Martyho nákupů, Chambordova strohá tvář se usmála a jeho nervózní oči se rozzářily. Oui! Včera si koupil v Paříži laptop. Vědec zvedl ze stolu mobilní telefon.

VADÚZ, LICHTENŠTEJNSKO

Malé lichtenštejnské knížectví vklíněné do lůna nespoutané přírody běžní turisté často přehlížejí. Zato je však v kurzu mezi cizinci, kteří potřebují bezpečně přepravit či ukrýt peníze. Lichtenštejnsko je proslulé svou úchvatnou krajinou a absolutní diskrétností.

Na hlavní třídu metropole Vadúzu, která vede podél řeky Rýn, vrhal soumrak temné stíny. To hrálo Abú Audovi do noty. Svižně kráčel v západních šatech a vyhýbal se pohledům ostatních chodců, až došel ke dveřím nenápadného menšího domu, jehož popis dostal. Třikrát zaklepal, počkal a pak zaťukal ještě čtyřikrát.

Zaslechl, jak se vevnitř uvolňuje závora. Dveře se pootevřely.

Abú Auda řekl do štěrbiny arabsky: „Brít bate.“ Chci pokoj.

Mužský hlas odpověděl: „Mej-fa-hem-tikš.“ Nerozumím.

Abú Auda zopakoval heslo a dodal: „Dostali Mauritaniu.“

Dveře se rozlétly a drobný snědý mužík znepokojeně zvedl hlavu. „Vážně?“

Abú Auda ho odstrčil a vešel dovnitř. Dům byl hlavní evropskou zastávkou hawalaly, ilegální arabské trasy pro přesuny, ukládání, praní a investování peněz. Za předchozí rok protekla evropským systémem téměř miliarda amerických dolarů.

„Kde vzal Mauritania peníze?“ pokračoval Abú Auda arabsky. „Chci znát zdroj. Z čí peněženky byly ty finance?“

„Dobře víte, že vám to nemůžu říct.“

Abú Auda vytáhl z pouzdra v podpaží pistoli a namířil. Když muž ucouvl, Abú udělal krok dopředu. „Ti, kdo to platí, teď drží Mauritaniu v zajetí. Nejsou to naši stoupenci. Vím, že ty peníze vyplatil kapitán Bonnard nebo doktor Chambord. Ale nevěřím, že v tom jedou sami. Takže teď budete hezky zpívat. A povíte mi úplně všechno.“

NAD FRANCIÍ

Půl hodiny poté, co opět vzlétli z Maconu, dojedli Jon, Peter a Randi obložené chleby, které si koupili na malém letišti, a pokračovali v debatě o vzniklé situaci.

„Chamborda s Bonnardem musíme najít rychle,“ podotkl Peter. „Čas hraje proti nám. Ať chtějí udělat cokoliv, má se to stát co nevidět.“

Jon přikývl. „Mauritania si na dnešní ráno naplánoval útok na Izrael. Teď víme, že je ve hře molekulární počítač a že ti dva jsou zatím někde na cestě. To znamená, že jsme získali trochu času, ale ne moc.“

Randi se zachvěla. „Možná to nebude stačit.“

Slunce zapadlo a země se zahalila do tmy. V šedém soumraku před nimi jiskřilo moře světel. Paříž. Když spatřili nepravidelný obrys velkoměsta, Jon se v duchu vrátil do Pasteurova ústavu, jehož exploze ho přivedla do Paříže a také za Martym. Připadalo mu to strašně dávno. Od minulého pondělka, kdy se v Coloradu objevil Fred Klein a požádal ho o pomoc, přitom tolik vody neuplynulo.

Nyní už v podstatě věděli, co hledají. Cenu za neúspěch však nikdo neznal, i když bylo jasné, že bude vysoká. Museli najít Emila Chamborda a jeho přístroj. A až je najdou, budou potřebovat zdravého a bdělého Martyho.

34

PAŘÍŽ, FRANCIE

Doktor Lochiel Cameron viděl, že je Marty podrážděný a otrávený. Léky mu přestávaly zabírat, a tak rázoval topornou nemotornou chůzí po pokoji. Lékař ho sledoval z pohodlného křesla a zmateně se usmíval. Byl to optimistický bezstarostný člověk, který na vlastní kůži zažil dost válečných útrap na to, aby práci na své exkluzivní klinice plastické chirurgie považoval za vcelku příjemnou kariéru. Proč by za peníze nepomohl stárnoucím kráskám a seladonům v boji s časem?

„Takže vy máte strach o přátele,“ pobídl ho doktor Cameron.

Marty se zastavil a hněvivě zamával baculatýma rukama. „Co teď asi můžou dělat? Já se válím tady v tom vašem nóbl řeznictví a oni jsou bůhvíkde. Jak dlouho to může trvat do Grenoblu a zpátky? Leží snad na planetě Pluto? To snad ne.“

Opět se vydal na procházku hezky zařízeným pokojem. Závěsy byly zatažené, místnost ozařovalo teplé světlo lampiček. Žádné zářivky na stropě, kvůli nimž působí většina nemocničních pokojů nevlídným dojmem. Vzduchem se linula svěží vůně čerstvě natrhaných pivoněk. Příjemná atmosféra ho však neuklidnila. Přemýšlel o jedné jediné věci: Kde jsou Jon, Randi a Peter? Měl strach, že v Grenoblu nezachránili Jona před smrtí, ale že tam všichni společně zemřeli.

Doktor Cameron přívětivě pravil: „Takže jste rozrušený.“

Marty se zastavil uprostřed kroku a s hrůzou v očích se otočil k lékaři. „Rozrušený? Tak já jsem podle vás rozrušený? Umírám strachy! Jsou v průšvihu, já to vím. Určitě někde leží v kalužích vlastní krve!“ Spojil ruce a zatřásl s nimi před tělem. V očích mu bleskl nápad. „Ale já je zachráním. No jasně! Slítnu z nebe a vytrhnu je ze spárů zla. Ale potřebuju přesně vědět, kde jsou. Cítím takovou bezmoc…“

Dveře se otevřely. Rozčilený muž se otočil a chystal se říct něco peprného. Kdo se to opovažuje vyrušovat ho v jeho neštěstí?

Jenže ve dveřích se tyčila Jonova impozantní svalnatá postava v tmavé bundě do pasu. Jeho snědá tvář byla sice plná modřin a oděrek, přesto na ní hrál úsměv od ucha k uchu. Za ním stáli Peter s Randi a také se smáli. V dětství Marty neuměl číst emoce jiných lidí. Dlouho mu trvalo, než se naučil, že zvednuté koutky úst znamenají úsměv, tedy radost, a že zamračení vyjadřuje smutek, zlost a další méně libé pocity. Nyní však jasně rozpoznal, že jeho tři kamarádi mají radost. Zároveň z nich vycítil jakousi naléhavost. Jako by přišli jen na skok a hned zase museli jít. Věci se nevyvíjely dobře, ale oni se přesto postavili situaci čelem.

Vešli do pokoje a Jon prohodil: „Tak jsme tady. Rád tě vidím. Nemusíš si o nás dělat starosti.“

Marty zavýskl, hned se však zarazil a zakabonil se. „Už taky bylo načase. Doufám, že jste se dobře bavili.“ Vypjal se do plné výšky. „Zato já jsem se k smrti nudil tady na jatkách s tímhle“ -šlehl pohledem po doktoru Cameronovi sedícím v křesle - „s tímhle skotským holičem…“

Lékař se uchichtl. „Jak vidíte, je v perfektní formě. Je na nejlepší cestě k úplnému uzdravení. Přesto bude lepší ochránit ho od dalších zranění. A samozřejmě, pokud se mu udělá špatně nebo dostane závrať, bude muset jít na prohlídku hlavy.“

Pacient začal protestovat, ale Jon se zasmál a vzal ho kolem ramen. Marty se zazubil a měřil si všechny tři od hlavy až k patě. „No, hlavně že jste zpátky. Dokonce se zdá, že jste celí.“

„To si piš, kámo,“ přitakal Peter.

Jon dodal: „Díky Randi a Peterovi.“

„Jon se naštěstí nechal zachránit,“ vysvětlila Randi.

Smith pouštěl Martyho rameno, ale než to stihl udělat, kamarád se rychle otočil a objal ho. Po chvíli ho pustil, ustoupil a tiše řekl: „Sakra, chlape. Vyděsils mě k smrti. Jsem hrozně rád, že ses z toho vylízal. Bez tebe to nebylo ono. Dlouho jsem si opravdu myslel, žes to nepřežil. Nemohl by ses konečně už trochu usadit?“

„Myslíš jako ty?“ V Jonových tmavomodrých očích se objevily jiskřičky. „Kdo utrpěl otřes mozku při explozi v Pasteurově ústavu? Ty, ne já.“

Marty vzdychl. „Já věděl, že mi to připomeneš.“

Když se doktor Cameron rozloučil a odešel, unavená trojice klesla do křesel. Nemocný muž se vrátil do postele, pořádně si naklepal bílé polštáře a znovu se o ně opřel, jako tlustý sultán na bavlněném trůnu. „Cítím z vás nervozitu,“ sdělil jim. „Znamená to, že ještě není po všem? Doufal jsem, že už můžeme jít domů.“

„To bych taky ráda,“ špitla Randi. Stáhla z copu gumičku, rozpustila si vlasy a oběma rukama si masírovala kůži na hlavě. Pod černýma očima měla modré půlměsíce únavy. „Myslíme, že se pokusí o další útok. Doufám, že jim v tom stihneme zabránit.“

Marty se zamračeně zeptal. „Kde? Kdy?“

Jon chtěl ušetřit čas, a tak mu jen ve zkratce popsal, co se stalo od jeho zajetí ve vile v Alžírsku. Skončil tím, že Emile Chambord a kapitán Bonnard využívali Štít půlměsíce na špinavou práci a zároveň jako zástěrku své spoluúčasti na plánu zneužít molekulární počítač. A teď ti dva zmizeli s Thérese Chambordovou.

„Já bych řekl,“ uzavřel Jon, „že určitě mají druhý prototyp. Bylo by to možné?“

Marty narovnal záda. „Druhý prototyp? No jasně! Emile měl dva, aby mohl současně testovat účinnost, rychlost a kapacitu různých molekulárních sekvencí. Víte, molekulární počítače fungují tak, že zakódují problém do jazyka DNA - základní čtyři hodnoty jsou A, T, C a G. Když je použijete jako početní systém, řešení jakéhokoli myslitelného problému se dá do vlákna DNA a…“

Smith mu skočil do řeči. „Díky, hochu. Ale dopověz laskavě, cos říkal o tom Chambordově druhém prototypu.“

Nemocný vědec zamžikal, podíval se na rozpačité tváře Petera s Randi a dramaticky vzdychl. „No jo, tak dobře.“ Navázal přesně v místě, kde skončil. „Emilův druhý přístroj zmizel. Fjúú! Prostě se vypařil! Emile říkal, že ho rozmontoval, protože jsme tak blízko cíli, že už záložní systém nepotřebujeme. Neznělo to moc logicky, ale byla to jeho věc. Všechny mouchy už jsme vychytali a chtělo to jen doladit hlavní systém.“

„Kdy ten počítač zmizel?“ zeptala se Randi.

„Necelé tři dny před výbuchem, i když všechny větší problémy už byly vyřešeny víc než o týden dřív.“

„Musíme ho okamžitě najít,“ rozhodla agentka. „Nevzdálil se Chambord z laboratoře? Třeba si vzal volno na víkend. Nebo měl dovolenou.“

„Nevzpomínám si. Často spal na posteli, kterou si nastěhoval do laboratoře.“

„Mysli, kámo,“ naléhal Peter. „Třeba jen na pár hodin.“

Marty zkřivil tvář soustředěním. „Obvykle jsem se každou noc chodil vyspat do hotelu.“

Nepřestával však přemýšlet. Prohledával svou paměť přesně tak, jak to dělá počítač. Začal výbuchem v Pasteurově ústavu a postupoval dozadu, minutu po minutě, den po dni. Jeho nervové obvody se spojovaly v pozoruhodně přesné zpětné chronologii. Nakonec prudce přikývl. Vzpomněl si.

„Ano, dvakrát! Tu noc, kdy se ztratil počítač, rozhodl, že si dáme pizzu. Ale Jean-Luc byl někde mimo, nevím přesně kde, a tak jsem šel já. Byl jsem pryč možná čtvrt hodiny, a když jsem se vrátil, Emile tam nebyl. Přišel asi za čtvrt hodiny a pak jsme si ohřáli jídlo v mikrovlnce.“

„Takže byl pryč minimálně půl hodiny?“ prohodil Jon.

„Jo.“

„A podruhé?“ zajímala se Randi.

„Další noc byl pryč skoro šest hodin. Říkal, že je strašně unavený a potřebuje se vyspat doma ve vlastní posteli. Utahaný byl, to je fakt. Koneckonců, já taky.“

Randi analyzovala nové informace. „Takže tu noc, co přístroj zmizel, nebyl Chambord pryč dlouho. Ale další noc byl mimo laboratoř asi šest hodin. Jako by ho tu první noc jen odvezl domů a den nato ho uklidil na místo, kam je to z města autem tři hodiny, nebo možná míň.“

„Proč myslíš, že jel autem?“ zeptal se Peter. „Proč neletěl nebo nejel vlakem?“

„Prototyp molekulárního počítače je moc velký, neskladný a má spoustu částí a součástek,“ vysvětlil mu Jon. „Jeden jsem viděl a rozhodně nebyl přenosný.“

„Má pravdu,“ přitakal Marty. „K jeho přepravě by i v rozebraném stavu bylo potřeba aspoň dodávku. A Emile by takovou věc nikomu nesvěřil. Udělal by to sám.“ Smutně vzdychl. „Všechno je to strašně neuvěřitelné. Neuvěřitelně strašné.“

Peter se mračil. „Za tři hodiny mohl dojet kamkoliv od Bruselu až po Bretaň. I když vzdálenost omezíme na dvě hodiny, pořád se bavíme o stovkách čtverečných kilometrů kolem Paříže.“ Zamyšleně pohlédl na Martyho. „Dokázal bys náš problém vyřešit? Jsi přece génius přes počítače, tak nám najdi ten zatracenej prototyp.“

„Je mi líto, Petere.“ Marty zavrtěl hlavou. Pak vzal z nočního stolku svůj nový laptop a položil si ho na překřížené nohy. Modem už byl připojený k telefonní lince. „I když vyjdeme z toho, že Emile nechal v počítači bezpečnostní software, který jsme spolu vytvořili, nedokázal bych ho překonat. Měl spoustu času, aby všechno změnil, včetně kódů. Nezapomínej, že proti nám stojí ten nejrychlejší a nejvýkonnější počítač světa. Mění hesla tak rychle, že ho ani s dnešním špičkovým vybavením nedokáže nikdo vypátrat.“

„Tak proč sis zapnul laptop?“ podivil se Jon. „Zdálo se mi, že se připojuješ k síti.“

„Tobě taky nic neujde,“ prohodil Marty zvesela. „No jasně. Snažím se napojit na svůj domácí superpočítač. Prostě ho budu ovládat z laptopu. Doufám, že se speciálním softwarem vlastní výroby dokážu nemožné. Nemám co ztratit a bude to legrace…“ Vtom se zarazil a vykulil oči překvapením. Poté úlekem. „Ježíšikriste! Ten mizera. Proklínám tě, Emile. Zneužil jsi mojí velkorysosti!“

„Co je?“ zeptal se Jon a spěchal k posteli, aby se podíval na Martyho obrazovku. Zářila na ní zpráva ve francouzštině.

„Co se stalo?“ zeptala se Randi znepokojeně.

Počítačový expert probodával monitor pohledem. „Jak ses opovážil narušit můj systém?“ zvýšil rozhořčeně hlas. „Ty… ty bídáku…, ty netvore! Za tohle mi zaplatíš, Emile. Ještě uvidíš!“

Jon nechal Martyho řečnit a přeložil Peterovi a Randi zprávu do angličtiny:

Martine,

musíš víc dbát na bezpečnostní software. Je to mistrovská práce, ale na mě a můj počítač nemáš. Odpojil jsem tě a zavřel jsem ti zadní vrátka. Nemůžeš vůbec nic dělat. Žák se nesmí vzpírat učiteli.

Emile

Ukřivděný vědec vzdorně zvedl bradu. „Nemůže mě porazit. Já jsem Paladin a Paladin je na straně pravdy a spravedlnosti. Já ho převezu! Já… já…“

Jon se odtáhl od počítače. Martyho prsty se opět rozběhly po klávesnici. S čím dál soustředěnějším pohledem se snažil znovu nahodit svůj domácí systém. Jon, Peter a Randi ho mrzutě sledovali. Čas utíkal příliš rychle. Nutně potřebovali najít Chamborda a jeho prototyp.

Martyho prsty se zpomalily. Na tváři mu vyrazily malé krůpěje potu. Sklíčeně zvedl oči. „Já ho dostanu. Ale ne takhle.“

POBLÍŽ BOUSMELET-SUR-SEINE, FRANCIE

V tiché pracovně bez oken si Emile Chambord prohlížel zprávu na monitoru. Jak očekával, Zellerbach se napojil na svůj domácí počítačový systém ve Washingtonu a přesně v tu chvíli dostal jeho zprávu a systém se uzavřel. Doktor se musel nahlas zasmát. Pěkně toho arogantního prcka z Ameriky doběhl. Když teď získal jeho stopu, mohl ho snadno najít. Rychle bušil do klávesnice. Začal další fázi hledání.

„Pane doktore.“

Vědec zvedl hlavu. „Něco nového?“

Rázný a urostlý kapitán Bonnard se posadil do křesla vedle Chambordova stolu. „Právě jsem dostal zprávu z Paříže.“ Na hranaté tváři měl nešťastný výraz. „Naši lidé ukázali fotku doktora Zellerbacha tomu prodavači. Říkal, že ten muž si laptop na kreditní kartu nekupoval. Ale vyznělo to tak, že to mohl udělat jeden z kompliců Jona Smithe. V záznamech o nákupu byla jen washingtonská adresa, žádná zmínka o Paříži ani telefonní číslo. Samozřejmě, Zellerbach mohl toho chlapa poslat jen do obchodu, a proto naši lidé obcházeli s tou fotkou okolí. Taky nic. Nikdo Američana nepoznal.“

Chambord se pousmál. „Nevzdávejte se, příteli. Právě jsem se přesvědčil, že moc molekulárního počítače je neomezená. Člověk musí poopravit svůj názor na to, co je možné a co ne.“

Bonnard přehodil nohu přes nohu, tou vrchní netrpělivě pohupoval. „Vy znáte jiný způsob, jak ho najít? Musíme ho dostat. Dozvěděli se toho příliš. Teď nás sice zastavit nemůžou, ale potom… Mohli by zničit naše plány. Musíme je rychle zneškodnit.“

Chambord nedal najevo svou mrzutost. Věděl, co je v sázce, líp než Bonnard. „Zellerbach naštěstí navštívil svůj domácí systém. Nejdřív asi podnikl preventivní opatření. Nejspíš prohnal signál z modemu kolem zeměkoule. Možná taky použil dlouhou řadu serverů a falešných jmen, aby po sobě zametl stopy.“

„Jak se v tom všem můžete vyznat?“ otázal se Bonnard. „Zametání elektronických stop je standardní postup. A standardní je proto, že zabírá.“

„Ale ne proti molekulárnímu počítači.“ Doktor Chambord se sebejistě vrátil ke klávesnici. „Za pár minut budeme mít pařížské telefonní číslo. A pak už stačí jen zjistit příslušnou adresu. Mám plán, jak zařídit, aby už nás nikdo neotravoval. Nikdo.“

35

PAŘÍŽ, FRANCIE

„Situace je následující,“ prohodil Jon k trojici přátel. „Pracují na tom všechny naše služby. Vlády našich zemí jsou ve stavu nejvyšší pohotovosti. My máme za úkol udělat to, co oni nemůžou. Podle toho, co nám Marty řekl o tom náhradním prototypu, budou Chambord s Bonnardem někde do dvou hodin od Paříže. Co ještě víme, případně nevíme?“

„Máme vynikajícího vědce a nižšího francouzského důstojníka,“ řekla Randi. „Zajímalo by mě, jestli to všechno udělali sami.“

„Mě taky.“ Jon se předklonil v křesle. Z tváře mu čišelo napětí. „Mám dojem, že za nitky tahá někdo v pozadí. Kapitán Bonnard operoval v okolí Paříže bez zjevného spojení s útokem na Pasteurův ústav. Doktora Chamborda po výbuchu v ústavu unesli Baskové. Odvezou vědce do Toleda, kde ho předají do rukou Štítu půlměsíce. Pak se otočí, vrátí se do Paříže, unesou Thérese a taky ji odvezou do Toleda. Mauritania je mezitím jednou v Paříži, jindy v Toledu, a doktor Chambord a kapitán Bonnard zřejmě nejsou ve spojení - až do událostí v té vile v Alžírsku. Mauritania si až do Grenoblu myslí, že je s Bonnardem a Chambordem v rovnoprávném partnerství… Takže kdo na celou operaci dohlíží, kdo tahá za nitky a koordinuje tu složitou směs lidí a zájmů? Musí to být někdo blízký oběma Francouzům.“

Peter dodal: „Někdo, kdo má peníze. Tohle bude pěkně drahá operace. Kdopak ji asi platí?“

„Mauritania to nebude,“ podotkla Randi. „Od té doby, co odešel od bin Ládina, se jeho zdroje hodně ztenčily, aspoň podle informací CIA. A navíc: pokud Chambord s Bonnardem využívali Štít půlměsíce, byli určitě iniciátory spolupráce, proto se pravděpodobně taky starali o účty. Pochybuju, že by kapitán armády nebo ryzí vědec Chambordova střihu měli tolik peněz.“

Marty ožil. „Emile rozhodně ne.“ Zavrtěl svou kulatou hlavou. „To ani omylem. Ten má k bohatství daleko. Měli byste vidět, jak skromně žije. Kromě toho mu dělá potíže uspořádat si šuplík ve stole. Nedovedu si představit, jak by dokázal sladit tolik lidí a činností.“

„Chvíli jsem si myslel, že by to mohl být kapitán Bonnard,“ přiznal Jon. „V armádě se dokázal vypracovat, což zaslouží obdiv. Ale stejně mi nepřipadá jako vůdce a mozek akce. Přece jen to není žádný Napoleon, i když ten začínal u vojska taky od píky. Z Bonnardových materiálů vyplývá, že jeho současná žena pochází z prominentní francouzské rodiny. Ta rodina je sice bohatá, ale tolik zas ne. Takže pokud mi něco neuniklo, Bonnarda můžeme v obou ohledech vyloučit.“

Zatímco Jon, Randi a Peter pokračovali v debatě, Marty překřížil ruce a zabořil se hlouběji do polštářů. Se zavřenýma očima si v duchu promítal posledních několik měsíců a vznášel se kaleidoskopem trojrozměrných obrazů, zvuků a vůní. Odrazil se od trampolíny paměti a znovu prožíval minulost. S potěšitelnou přesností si vybavoval práci s Emilem: jak se radovali z dílčích úspěchů, jak spolu vášnivě diskutovali, jak si objednávali jídlo do laboratoře… Před očima mu ožívaly dlouhé dny a ještě delší noci, během nichž mu laboratoř i kancelář postupně přirostly k srdci a staly se jeho druhým domovem. Cítil vůni chemikálií a zařízení…

A vtom se mu rozsvítilo. Rozpletl ruce, posadil se rovně a otevřel oči. Přesně si vzpomněl, jak to vypadalo v laboratoři a kanceláři.

„To je ono!“ zahalasil.

Ostatní tři na něj vykulili oči. „Co?“ zeptal se Jon.

„Napoleon.“ Marty rozpřáhl ruce. „Zmínil ses o Napoleonovi, Jone, a tím jsi mi to připomněl. Hledali jsme nějakou anomálii, prostě něco, co nesedí. Nějakou odchylku, která by nám napověděla, co v rovnici chybí. Jak jistě víte, když se díváte na tutéž informaci stejným způsobem, dojdete ke stejným odpovědím. Naprostá ztráta času.“

„A co teda chybí, Marty?“ zeptal se Jon.

„Chybí nám proč,“ odvětil vědec. „Proč to Emile dělá? A odpověď je možná Napoleon.“

„Chceš říct, že to dělá pro Napoleona?“ chtěl vědět Peter. „To je to tvoje geniální zjištění, kámo?“

Marty se na Petera zamračil. „Taky sis to mohl zapamatovat, Petere. Říkal jsem ti o tom.“ Zatímco se Howell snažil rozpomenout na tu záhadu, Marty vzrušeně zatřepal rukama nad hlavou. „Přece ta reprodukce. Nejdřív se mi nezdála důležitá, ale teď přímo bije do očí. To je ta odchylka, kterou hledáme.“

„Jaká reprodukce?“ zajímal se Jon.

„Emile měl na zdi v laboratoři výbornou reprodukci jednoho obrazu,“ vysvětlil mu Marty. „Originál tuším namaloval Jacques--Louis David, slavný francouzský malíř sklonku devatenáctého století. Obraz se jmenoval La Grande Armée se vrací z Moskvy nebo tak nějak. Nemůžu si vybavit, jak se to celé řekne francouzsky.“ Marty nedokázal klidně sedět, a tak položil laptop na stůl a seskočil z postele. „Na tom obraze měl Napoleon pěkně naděláno v kalhotách. Kdo by taky neměl. Sice dobyl Moskvu, ale pak se musel stáhnout, protože někdo většinu města vypálil, nebylo co jíst a zima na krku. Na začátku měl Napoleon víc než čtyři sta tisíc vojáků, ale když se vrátil do Paříže, zbylo mu jich necelých deset tisíc. Takže na tom obrazu má Napoleon bradu svěšenou na prsou.“ Marty to předvedl. „Jede na velkém běloušovi a udatní vojáci z jeho staré gardy za ním klopýtají sněhem jako vandráci. Smutná podívaná.“

„A ten obraz zmizel z Chambordovy laboratoře?“ řekl Jon. „Kdy se to stalo?“

„Tu noc, kdy došlo k výbuchu. Když jsem se vrátil do laboratoře pro knihu, vyděsila mě ta mrtvola. Pak jsem si všiml, že zmizel molekulární počítač. A nakonec jsem si uvědomil, že pryč je i obraz. V tu chvíli jsem tomu nepřikládal význam. Bylo to vedlejší, jak jistě chápete. Ale teď mi to připadá strašně zvláštní. Nemůžeme to jen tak přejít.“

Randi vypadala zmateně. „Proč by Černý plamen - Baskové -kradli reprodukci obrazu s výjevem francouzské tragédie, která se navíc stala už před dvěma sty lety?“

Marty si mnul ruce rozčilením. „Možná ji neukradli.“ Odmlčel se, aby dosáhl většího efektu. „Možná si ho Emile vzal s sebou!“

„Ale proč?“ podivila se Randi. „Vždyť to nebyl ani originál.“

„Marty chce asi říct, že důvod, proč si Chambord vzal tu reprodukci je, aby nám mohl naznačit, co měl v plánu, když odešel v doprovodu teroristů,“ vysypal ze sebe Jon. „Případně by mohl odpovědět na otázku, proč dělá to, co dělá.“

Peter vykročil k oknu. Poodhrnul závěs a prohlížel si temnou ulici. „Ještě jsem vám neřekl o jednom dalším průšvihu, co na mě hodila MI6. Před pár dny jsme přišli o jednoho generála - sira Arnolda Moorea. V jeho tornadu asi vybuchla bomba. Generál letěl domů, aby sdělil premiérovi jisté informace. Byly tak tajné, že se o nich zmínil jen v narážce.“

„Ven s tím,“ vyhrkl Jon.

„Říkal, že to, co zjistil, by mohlo mít vztah ke komunikačním problémům u vás v Americe. Konkrétně k tomu prvnímu útoku, o kterým jste vy Amíci řekli jen nám.“ Peter pustil závěs a s vážnou tváří se otočil. „Nechal jsem si Moorea trochu proklepnout. Všechny informace se sbíhaly k diskrétní schůzce vysokých generálů na Charles de Gaulle, to je ta nová letadlová loď, co si Frantíci pořídili. Británii samozřejmě zastupoval Moore. Dál tam byli generálové z Francie, Itálie, Španělska a Německa. Vím, že ten Němec se jmenoval Otto Bittrich. A tady začíná ta záhada. Zdá se, že schůzka byla přísně tajná. Na tom by samo o sobě nebylo nic tak zvláštního. Ale zjistil jsem, že ji osobně svolal hlavní představitel Francie v NATO generál Roland la Porte, Jonův kamaráď. Rozkaz k vyplutí obří lodi za spoustu peněz přišel zřejmě z NATO, ale nikdo nebyl schopen dohledat originál rozkazu s podpisem.“

„Roland la Porte je zástupcem vrchního velitele NATO,“ poznamenal Jon.

„Přesně tak,“ přitakal Peter s napětím v obličeji.

„A kapitán Bonnard je jeho pobočník.“

„Souhlasí.“

Smith tiše přemítal nad novou informací. „Tak teď vážně nevím. Myslel jsem, že kapitán Bonnard možná la Portea využívá, ale co když je to právě naopak? La Porte sám přiznal, že velení francouzské armády se o Chambordovu práci živě zajímá. Co když se o ni la Porte zajímal mnohem víc než ostatní a to, co věděl, si nechával pro sebe? Říkal přece, že Chambord je jeho osobní přítel.“

Marty přestal přecházet místností. Peter pomalu přikývl.

„Má to svoji hroznou logiku,“ špitla Randi.

„Roland la Porte má peníze,“ dodal počítačový mág. „Vzpomínám si, že Emile o generálu la Porteovi mluvil. Obdivoval ho jako ryzího vlastence, který miluje Francii a chce pro ni to nejlepší. Podle Emila byl la Porte pohádkově bohatý.“

„Tak bohatý, že by mohl financovat tuhle operaci?“ zeptal se Jon.

Všichni se podívali na Martyho. „Aspoň to tak znělo.“

„Já snad padnu,“ ulevil si Peter. „Sám zástupce vrchního velitele.“

„Neuvěřitelná věc,“ souhlasila Randi. „La Porte měl v NATO přístup ke všem možným zdrojům, takže i k válečné lodi, jako je de Gaulle.“

Jon si vybavil elegantního Francouze, z nějž čišela hrdost a podezíravost. „Doktor Chambord říkal, že la Porte je ryzí vlastenec, který miluje Francii a chce pro ni to nejlepší, a Napoleon byl a pořád je vrcholem francouzské velikostí. A teď se zdá, že kromě molekulárního počítače si Chambord vzal tu noc z laboratoře už jen reprodukci začátku Napoleonova konce. Začátku konce francouzské velikostí. Napadá vás to, co mě?“

„Řekl bych, že jo,“ pravil Peter. Na pohublé tváři měl vážný výraz. „Všechno to dělá pro slávu Francie.“

„V tom případě bych taky věděl o jedné anomálii,“ pokračoval Jon. „Všiml jsem si jí už dřív, ale nikdy se mí nezdála důležitá. Ale teď nevím.“

„Oč jde?“ otázal se Marty.

„O jeden hrad,“ vysvětlil mu Jon. „Má rudou barvu - nejspíš ho postavili z červeného kamene. Viděl jsem jeho olejomalbu, když jsem byl za generálem la Portem. A potom jsem viděl jeho fotku, tentokrát v jeho kanceláři v NATO. Ten hrad pro něj asi má zvláštní význam. Proto má ten obraz pořád u sebe.“

Marty se vrhl k posteli a popadl laptop. „Zkusím ho najít v počítači. A taky si ověřím, jestli měl Emile pravdu ohledně finančního zdraví pana generála.“

Randi šlehla pohledem po Peterovi. „Co měla za účel ta schůzka na palubě lodi Charles de Gaulle? To by nám taky mohlo hodně říct.“

„Mělo by se to zjistit,“ prohodil Peter a zamířil ke dveřím. „Randi, byla bys tak laskavá a přeptala se v Langley, jestli je něco nového? A Jone, ty by ses mohl zeptat tam u vás.“

Zatímco se Marty připojil k internetu přes jedinou linku, která v pokoji byla, ostatní tři se rozběhli najít telefon.

Jon zavolal z kanceláře doktora Camerona na zabezpečenou linku Freda Kleina.

„Našel jste Emila Chamborda a tu jeho zatracenou mašinu?“ zeptal se Klein bez okolků.

„Pracuje se na tom. Povězte mi něco o kapitánovi Bonnardovi a generálovi la Porteovi. Jaký k sobě vlastně mají vztah?“

„To je dlouhá historie. A pořád se vyvíjí. Přece jsem vám o nich už říkal.“

„Existuje náznak, že by kapitán Bonnard získal generála la Portea ke spolupráci? Že by za ním mohl stát?“

Klein se odmlčel a uvažoval nad otázkou. „La Porte zachránil Bonnardovi život při Pouštní bouři, když měl Bonnard hodnost hlavního seržanta, nebo jak se tomu ve Francii říká. Ten chlap vděčí generálovi za všechno, ale to už jsem vám povídal.“

„A co jste mi o nich neřekl?“

Nastala další zamyšlená odmlka. Pak se Klein rozhovořil.

Jon poslouchal a situace mu začala připadat o něco jasnější.

„Co se děje, Jone?“ zeptal se agent, když dokončil výklad. „Sakra, tlačí nás čas. Smyčka se nám utahuje kolem krku. Co že se najednou tak zajímáte o Bonnardův vztah ke generálu la Porteovi? Zjistil jste snad něco, co nevím? Máte plán? Doufám, že jo.“

Smith mu řekl o druhém prototypu.

„Cože? Další molekulární počítač?“ vybuchl Klein. „Proč jste nezabil Chamborda, když byla možnost?“

I Jon byl s nervy u konce, a tak odsekl: „O druhém prototypu přece neměl nikdo páru. Chtěl jsem doktora zachránit, aby mohl dál pracovat pro dobro lidstva. Rozhodoval jsem se na základě informací, které jsme v tu chvíli měli k dispozici. Myslel jsem, že jednám správně. Netušil jsem, že to byla bouda, která měla zakrýt skutečnost, že on celou akci řídí. Ani vy jste to nevěděl.“

Klein se trochu uklidnil. „No dobře, už se stalo, nedá se nic dělat. Teď musíme dostat tu druhou mašinu. Pokud máte ponětí, kde je, a něco plánujete, chci o tom vědět.“

„Nic neplánuju a nevím, kde přesně ten krám je, až na to, že je někde ve Francii. Pokud dojde k útoku, bude to už brzy. Musíte varovat prezidenta. Ozvu se okamžitě, jak budu mít něco konkrétního, věřte mi.“

Jon přerušil spojení a rozběhl se zpátky do Martyho pokoje.

V kanceláři účetního nemocnice Peter zoufale lovil v paměti chatrné znalosti němčiny. „Generále Bittrichu, vy to nechápete! Tady jde…“

„MI6 chce informace, které nemám, Herr Howell.“

„Pane generále, já vím, že jste se zúčastnil schůzky na lodi Charles de Gaulle. Taky vím, že tam s vámi byl jeden z našich generálů, který před pár dny zemřel. Sir Arnold Moore. Ale vy možná nevíte, že nezemřel náhodou. Byla to úkladná vražda. Mám podezření, že její pachatel chce s použitím molekulárního počítače vyřadit z provozu bezpečnostní systémy USA a pak tvrdě udeřit. Musíte mi říct, čeho se týkala ta tajná schůzka u generála la Portea!“

Nastalo ticho. „Takže Moore byl zavražděn?“

„V letadle vybuchla bomba. Generál byl zrovna na cestě za naším ministerským předsedou. Chtěl ho informovat o něčem důležitém, co se dozvěděl na té schůzce. A právě to od vás potřebujeme slyšet. Co tam generál Moore zjistil? Muselo jít o něco zásadního, jinak by někdo nevyhodil jeho letadlo do vzduchu.“

„Víte jistě, že tam byla bomba?“

„Ano. Máme trup letadla. Experti ho prohlíželi. Je to na sto procent.“

Nastala dlouhá nervózní pauza.

Otto Bittrich nakonec vydechl: „No tak dobře.“ Mluvil opatrně a dával si záležet, aby každé slovo mělo patřičnou váhu. „Ten francouzský generál, la Porte, chce naprosto jednotnou evropskou armádu nezávislou na USA, která by byla přinejmenším tak silná jako Američani. NATO ani malá pohotovostní jednotka Evropské unie mu nestačí. La Porte si představuje skutečně sjednocenou Evropu. Kontinentální světovou velmoc, která nakonec předstihne i Spojené státy. Trvá na tom, že nadvláda Ameriky musí skončit. Argumentuje tím, že Evropa už je připravená stát se konkurenční supervelmocí. Pokud prý nezaujmeme výsadní postavení, které nám právem náleží, skončíme jako další z vazalů USA - přinejlepším jako velká a oblíbená kolonie, která ale bude ve vleku amerických zájmů.“

„Chcete říct, že la Porte chce jít do války proti Americe?“

„On tvrdí, že v řadě ohledů s ní válčíme už teď.“

„A co tomu říkáte vy, pane generále?“

Bittrich se znovu odmlčel. „S řadou jeho myšlenek souhlasím, Herr Howell.“

Peter uslyšel slabé zaváhání. „Ale vaši bezvýhradnou podporu nemá, že? Co chtěl generál Moore říct našemu premiérovi?“

Bittrich znovu chvíli mlčel. „Asi měl podezření, že generál la Porte chce podpořit svoji tezi o potřebě nezávislosti na Americe tím, že Američanům ukáže, jak jsou sami bezbranní.“

„Jak to chtěl udělat?“ zeptal se Peter a s rostoucím neklidem pak poslouchal generálovu odpověď.

Ve stejné telefonní budce v přízemí, ze které volala už předtím, praštila Randi sluchátkem. Měla zlost a strach. CIA o la Porteovi s Bonnardem nezjistila nic nového. Randi spěchala vestibulem ke schodišti a v duchu doufala, že ostatní byli úspěšnější. Když dorazila do nemocničního pokoje, Jon stál u jediného okna a sledoval ulici. Marty pořád seděl na posteli a pracoval na počítači.

„CIA nic neví,“ oznámila jim a zavřela za sebou dveře.

„Já bych něco měl,“ ozval se Jon od okna. „Generál la Porte zachránil kapitánu Bonnardovi život během Pouštní bouře. Bonnard je k němu proto naprosto loajální, doslova ho obdivuje.“ Znovu se zadíval na ulici. Na okamžik měl pocit, že se opodál mihla nějaká postava. „Kapitán udělá cokoliv, oč ho generál požádá, a bude mu viset na rtech, jestli si náhodou ještě něco nepřeje.“ Zadíval se do dálky, postava však zmizela. Pozorně si prohlížel auta i chodce před soukromou klinikou.

„Ale, ale. Tomu říkám jmění.“ Marty zvedl oči od monitoru počítače. „Pan generál la Porte a jeho rodina mají majetek za stovky milionů, pokud to počítáme v amerických dolarech. Dohromady to dělá skoro půl miliardy.“

Jon vydechl. „S tím by už člověk dal dohromady slušnou teroristickou bojůvku.“

„To jo,“ souhlasil Marty. „Generál dokonale odpovídá našemu profilu. Čím dál víc se mi vybavuje, jak Emile pořád básnil o Francii. Že nemá postavení, jaké si zaslouží. Že má skvělou historii a její budoucnost by mohla být ještě lepší, kdyby to vzali do ruky správní lidé. Občas zapomněl, že jsem Američan, a utrousil na naši adresu nějakou urážku. Jednou se taky rozpovídal o generálovi. Tvrdil, že je vynikající vůdce a že má mnohem na víc než na svoji současnou funkci. Je prý výsměch, že vynikající la Porte musí sloužit pod Američanem.“

„Ano,“ přitakal Jon. „Tím mínil generála Carlose Henzeho. Je to vrchní velitel spojeneckých sil NATO.“

„Asi jo, ale s generálem Henzem to nemělo co dělat. Šlo o to, že je Američan. Chápeš? Teď je zřejmé, že Emile si s sebou vzal tu reprodukci Napoleona pro inspiraci: Francie se znovu zvedne z popela.“

„Ty finanční informace jsi našel na síti?“ podivila se Randi.

„Byla to hračka,“ ujistil ji Marty. „Šlo jen o to zjistit jeho banku -pochopitelně francouzskou. Pak jsem trochu upravil pár počítačových programů, které dobře znám. Když jsem je vylepšil, překonal jsem bezpečnostní systém a čmajznul pár záznamů.“

„A co ten červený hrad?“ zeptal se Jon.

Marty se zatvářil sklíčeně. „Já zapomněl. La Porte mě úplně pohltil. Hned to bude.“

Peter téměř vběhl do nemocničního pokoje. „Právě jsem mluvil s generálem Bittrichem. Schůzku na lodi Charles de Gaulle svolal sám la Porte, aby přednesl svoji vizi naprosto jednotné evropské armády, což v důsledku bude znamenat jednotnou Evropu, jak si myslí Bittrich. Evropský superstát. Němec dělal tajnosti, ale když jsem mu řekl, že generál Moore byl zavražděn, začal zpívat. Moorea vyděsily la Porteovy narážky na výpadky, které postihly americkou armádu. Jednoznačně předpovídal, že přijdou další a svět si uvědomí, že americká armáda nedokáže ochránit ani vlastní zemi. Zdá se, že tím nevyplašil jen Moorea, ale i Bittricha.“

Jon zvedl obočí. „Když měli to sezení na lodi, nemohl la Porte vědět o našich problémech s dodávkou energie a se spojením. V obraze byli jen naši a pak nejvyšší šéfové Británie.“

„Přesně tak. Existoval jen jediný způsob, jak o těch útocích mohl Francouz vědět: měl je sám na svědomí. Bittrich měl sice obavy, ale zaplašil je. Mimo jiné proto, že nevěděl, jestli nevycházejí z osobní předpojatosti. La Portea totiž nemůže vystát - nazval ho nafoukaným žabožroutem.“ Peter si zkoumavě prohlížel tváře ostatních. „Bittrich má v podstatě podezření, že generál chystá úder na vás Amerikány. Zaútočí, až budou všechny vaše bezpečnostní systémy mimo provoz.“

„Kdy?“ zeptal se Jon.

„Naznačil, že pokud by na tak divoké myšlence bylo zrnko pravdy, čemuž samozřejmě ani na sekundu nevěří, tak asi už dnes v noci,“ prohlásil Peter trpkým tónem.

„Proč si to myslí?“ zajímala se Randi.

„Protože v pondělí se bude na zvláštním tajném zasedání Rady Evropy hlasovat o vytvoření celoevropské armády. La Porte byl hlavním iniciátorem zasedání, takže by se to mohlo odhlasovat v tajnosti.“

Ticho v pokoji narušovalo jen tikání hodin na Martyho nočním stolku.

Jon vyhlédl z okna na ulici a všiml si dvou mužů. Zdálo se mu, že je viděl dvakrát projít kolem nemocnice.

Randi se znovu zeptala: „Ale kdy v noci?“

„Ahá!“ zavýskl Marty na posteli. „Cháteau la Rouge. Červený hrádek.“ Je to ono?“

Jon vykročil od okna, aby se podíval na monitor. „Jo, to je ten hrad z la Porteova obrazu a fotky.“ Vrátil se k oknu a ohlédl se po ostatních. „Chcete vědět kdy? Na jeho místě bych uvažoval takhle. Když je v New Yorku a Washingtonu osmnáct hodin, jsou v Kalifornii tři odpoledne. Po celých Státech je rušno. Ve velkoměstech na obou pobřežích panuje dopravní špička. Ale tady v Paříži je půlnoc. Ticho. Tma. Noc toho hodně zakryje. Kdybych chtěl zasáhnout Spojené státy co nejvíc a přitom to zamaskovat, zahájil bych útok z Francie někdy kolem půlnoci.“

„Kde je ten Cháteau la Rouge, Marty?“

Muž se díval na obrazovku. „Pochází už ze středověku a postavili ho z… Normandie! Leží v Normandii.“

„Dvě hodiny od Paříže,“ podotkl Peter. „Nachází se v oblasti, kde jsme chtěli hledat ten druhý počítač.“

Randi se podívala na nástěnné hodiny. „Je už skoro devět. Pokud má Jon pravdu…“

„Musíme sebou hodit,“ hlesl Peter.

„Říkal jsem, že zavolám na vojenskou rozvědku.“ Jon se začal odvracet od okna. Potřeboval okamžitě uvědomit Freda, ale ještě jednou se podíval dolů na ulici. A zaklel. „Máme návštěvu. Ozbrojenou. Do hlavních dveří nemocnice právě vešli dva chlapi.“

Randi a Peter popadli zbraně. Randi se rozběhla ke dveřím.

„Panebože!“ vyjekl Marty a vytřeštil oči. „To je hrůza. Vypadlo spojení s internetem. Co se stalo?“

Peter odpojil modem a zkusil telefon. „Nic!“

„Přeřízli telefonní linky!“ Marty zesinal.

Randi rozrazila dveře a poslouchala.

36

V chodbě za dveřmi Martyho pokoje byl klid. „Jdeme!“ zašeptala Randi. „Když jsem dole hledala telefonní budku, viděla jsem únikovou cestu.“

Nemocný muž shrábl léky a Jon popadl laptop. Pak tiše vyklouzli za Randi z pokoje a kradli se chodbou kolem zavřených dveří dalších nemocničních pokojů. Na jedny z nich právě klepala sestra v naškrobené bílé uniformě, ruku na klice. Beze slova se prohnali kolem ní.

Ze schodiště k nim dolehl rozčilený hlas doktora Camerona. „Halte! Kdo jste? Co si to dovolujete? Přijít do mojí nemocnice s pistolí!“

Přidali do kroku. Marty se snažil udržet tempo tak usilovně, až zčervenal. Minuli dva výtahy a na konci chodby Randi strčila do dveří požárního schodiště. Právě v tom okamžiku se ze schodů za jejich zády ozvalo dupání.

„Tak prrr! Kam-kam to jako jdeme?“ koktal Marty.

Randi ho gestem umlčela. Všichni čtyři rychle vyrazili šedým schodištěm. Když seběhli dolů, začala otevírat dveře, ale Jon ji zastavil.

„Co je tam?“ zeptal se.

„Jsme pod prvním patrem, takže asi suterén.“

Přikývl. „Teď já.“

Pokrčila rameny a ustoupila. Jon podal laptop Martymu a vytáhl zakřivenou dýku, kterou sebral Afghánci. Pootevřel dveře na škvírku a čekal, až panty zaskřípou. Když se tak nestalo, otevřel o trochu víc a spatřil stín, který se pohnul. Smith se snažil uklidnit zrychlený dech. Ohlédl se a přiložil prsty k ústům. Ostatní tiše přikývli.

Pak se znovu zadíval na stín a hledal stropní světlo, které jej vrhalo. Ucítil slabý zápach benzinu. Byli v malé podzemní garáži plné aut. Od výtahů se obloukem vzdaloval bledý muž v normálním oblečení. V rukou svíral samopal Uzi.

Jon pustil dveře a rozběhl se. Vtom se neznámý otočil a přimhouřil své modré oči. Smith ho chtěl překvapit zezadu. Nepovedlo se. Muž zvedl zbraň. Proto musel rychle jednat a vrhl nůž. Nebyl sice patřičně vyvážený, ale nic jiného po ruce neměl.

Muž stiskl spoušť. Ve stejném okamžiku ho však rukojeť nože zasáhla do boku a znemožnila mu přesně zacílit. Štěkly tři výstřely. Kulky se zaryly do podlahy vedle Jonových nohou. Úlomky betonu se rozlétly do vzduchu. Smith vrazil rameno do prsou střelce a odhodil ho na bok vozu značky Volvo. Pak se zaklonil a praštil ho pěstí do obličeje. Z nosu útočníka vytryskla krev. Vztekle zavrčel a natočil samopal na Američanovu hlavu, ten se sehnul a uskočil. Za jeho zády třeskl tlumený výstřel.

Ohlédl se a viděl, jak z hrudi neznámého vystříkla změť krve a tkáně. Otočil se.

Opodál stál Peter s devítimilimetrovým browningem v ruce. „Promiň, kamaráde, ale na pěstní souboje není čas. Musíme rychle zmizet. Venku mám auto z půjčovny. Randi, ty prošacuj toho chudáka a vezmi všechno, co najdeš. Musíme zjistit, co je sakra zač. Jone, seber tomu chlapovi zbraň. Padáme.“

BOUSMELET-SUR-SEINE, FRANCIE

Jsou okamžiky, které odhalí pravý charakter muže. Urostlý a odhodlaný generál Roland la Porte hluboko v nitru cítil, že jeden z nich právě nadešel. Opíral se o balustrádu nejvyšší věže svého hradu ze třináctého století, hleděl do noci a počítal hvězdy. Věděl, že nebesa teď patří jemu. Hrad, který jeho pradědeček v devatenáctém století pečlivě zrekonstruoval, se tyčil na kopci z červené žuly. Osvětloval ho měsíc, který dorostl do tří čtvrtin.

Poblíž se rýsovaly rozpadlé ruiny karolínského hradu z devátého století, postaveného na místě někdejší francké pevnosti, která zase stála na zbytcích opevněného římského tábora. Dějiny tohoto kraje, jeho stavby i generálova rodina spolu byly neodmyslitelně spjaté. Psaly samotnou historii Francie až do dob dávných vladařů. Ta myšlenka ho pokaždé naplnila pýchou - a pocitem zodpovědnosti.

Jako dítě se vždycky těšil na pravidelné návštěvy hradu. Za nocí podobné této dychtivě zavíral oči a doufal, že se mu bude zdát o vousatém franckém válečníkovi Dagovikovi, který byl podle tradice prvním z nepřerušené rodové linie, z níž nakonec vzešli la Porteové. Když mu bylo deset, studoval karolínské, kapucínské a osvícenské rukopisy ze středověku, i když ještě pořádně neovládal latinu ani starou francouzštinu. Uctivě držel rukopisy na klíně a dědeček mu přitom vyprávěl úchvatné pověsti, jež se předávaly z generace na generaci. La Porte a Francie, Francie a la Porte…, pro jeho citlivou dětskou duši to znamenalo jedno a totéž. V dospělosti se ve svém přesvědčení jen utvrdil.

„Pane generále?“ Darius Bonnard vstoupil dveřmi věže na vysoký ochoz. „Doktor Chambord říká, že bude připraven za hodinu. Je čas začít.“

„Máte zprávy o Jonu Smithovi a jeho přátelích?“

„Ne, pane.“ Kapitán rázně zvedl bradu, v očích však měl obavy. Jeho blond vlasy ostříhané na ježka ve světle měsíce téměř zanikaly. „Poslední informace byly z kliniky.“ Znovu pomyslel na vraždu jednoho ze svých mužů v podzemní garáži.

„Je ho škoda,“ pravil la Porte, jako by mu četl myšlenky. V jednom jsou ale všichni dobří velitelé stejní. Jejich muži jsou až na druhém místě. Hlavní je splnit úkol. Laskavým a velkodušným tónem dodal: „Až všechno skončí, osobně napíšu jeho rodině a poděkuju za jejich oběť.“

„Jakápak oběť?“ uklidnil ho Bonnard. „Jde o dobrou věc a ta za to stojí.“

NA SILNICI DO BOUSMELET-SUR-SEINE

Když vyjeli z Paříže a získali jistotu, že je nikdo nesleduje, Peter zastavil u velké benzinové pumpy. V jasném světle lamp se Jon, Peter a Randi rozběhli k telefonním budkám, aby svým šéfům podali hlášení o la Porteovi, Chambordovi, hradu a úderu. Z kapes muže, kterého Peter zastřelil, se nic nedozvěděli. Neměl u sebe doklady, jen cigarety, peníze a pytlík lentilek. Ale na jednom z prstů měl výmluvnou maličkost - prsten se znakem francouzské cizinecké legie.

Jon doběhl k telefonu jako první a přiložil sluchátko k uchu. Žádný vyzváněcí tón však neslyšel. Naházel do automatu mince. Pořád nic. Poklepal na vidlici, ale linka byla němá, stejně jako předtím telefon v Martyho pokoji. Zmateně vykročil od aparátu. Začínal si dělat starosti. Brzy se k němu přidali Peter s Randi.

„Dovolali jste se?“ Ale už když jim tu otázku kladl, vyčetl odpověď z jejich znepokojených tváří.

Randi zatřásla blonďatou hřívou. „Moje linka byla němá.“

„Moje taky,“ řekl Peter. „V telefonu bylo ticho jako na hřbitově ve čtyři ráno. Tohle se mi nechce líbit.“

„Zkusíme to jinak.“ Randi vytáhla mobil, zapnula ho a zadala číslo. Když ho přiložila k uchu, zachmuřila se a pak zlostně zavrtěla hlavou. „Nic. Co se to děje?“

„Mělo by se to nahlásit,“ navrhl Peter. „Naši chlebodárci by nám mohli trochu píchnout.“

„Já osobně bych se nebránila, kdyby někdo vysoko nahoře poslal do la Porteova hradu oddíl vojáků.“

„Jo, vím, jak to myslíš.“ Jon se rozběhl k obchodu. Za zrcadlovým sklem viděl prodavače. Vešel dovnitř. Na zdi visela televize. Nebyla zapnutá, ale rádio hrálo. Když se přiblížil k prodavači, který něco dělal za pultem, hudba utichla a moderátor řekl název místní stanice.

Jon mladíkovi francouzsky vysvětlil, že si chtěl zavolat z telefonu venku. „Nefunguje.“

Mladý muž nevzrušeně pokrčil rameny. „Já vím. Spousta lidí si už stěžovala. Zastaví tady a zjistí, že nemají signál. Neběží ani televize. Můžu na ní naladit jen místní stanice a rádio, ale nic víc. Kabelovka taky nefunguje. Pěkná otrava.“

„Jak dlouho to trvá?“

„No, asi tak od devíti. Už skoro hodinu.“

Jon nehnul ani brvou. V devět hodin oněměla Martyho telefonní linka v Paříži. „Snad to dáte brzy do pořádku.“

„Nevím jak. Bez telefonu se nikam nedovolám.“

Jon spěchal zpátky k autu. Randi právě dotankovala benzin. Peter otvíral kufr. Marty stál vedle něj a rozhlížel se kolem dokola. Vypadal trochu roztěkaně, nebyl totiž na lécích. Doufali, že najdou prototyp molekulárního počítače, a potřebovali mít počítačového experta ve formě. Jedině tak mohl zarazit to, co Chambord právě uváděl do pohybu.

Jon jim oznámil, co zjistil.

„Emile!“ vyhrkl Marty. „Ta hnusná krysa! Panebože. Nechtěl jsem to říkat, ale hrozně jsem se bál. Takže se mu to přece jen povedlo. Odřízl všechno spojení, bezdrátové i normální.“

„Neobrátí se to proti němu?“ zeptala se Randi. „Když se nemůžeme připojit my, tak má taky smůlu, nebo ne?“

„On má molekulární počítač,“ konstatoval Marty jednoduše. „Když bude potřebovat, může využít satelity.“

„Musíme sebou hodit,“ rozhodl Peter. „Pojďte sem. Vyberte si bouchačky.“

Marty se podíval do kufru a nadskočil překvapením. „Petere, to je hotová zbrojnice!“

Všichni se sklonili nad kufrem, který skrýval pestrou sbírku pušek, pistolí, střeliva a další munice.

„Sakra, chlape, tomu říkám arzenál.“

„Vždy připraven, to je moje heslo.“ Howell vytáhl z kufru pistoli. „Starej kozák musí myslet na všechno. Život mě naučil pár věcí.“

Jon měl samopal Uzi, a proto si také vybral pistoli.

Marty rezolutně zavrtěl hlavou. „Ne.“

Randi ho ignorovala. „Máš horolezeckou výstroj a vzduchovku? Zeď kolem hradu mi připadá dost vysoká.“

„Jasná zpráva.“ Peter jí ukázal stejnou výstroj, jakou dostala v barcelonské pobočce CIA. „Kdysi jsem si ji půjčil a zapomněl ji vrátit, ale nikomu ani muk.“

Rychle nastoupili do auta. Peter nastartoval a znovu zamířil k silnici, která vedla na západ k hradu. Modlili se, aby tam našli generála la Portea i molekulární počítač.

Na zadním sedadle lomil Marty rukama. „Takže jsme v tom sami.“

„Na ničí pomoc se nemůžeme spoléhat,“ přitakal Jon.

„To mě dost znervózňuje, kámo,“ ucedil Marty.

„To je dobře,“ opáčil Peter. „Člověk je aspoň ve střehu. Ale nevěš hlavu. Nejsi na tom tak špatně. Horší by bylo, kdybys seděl přímo v části zeměkoule, kterou si ta banda šílenců vybrala za cíl.“

POBLÍŽ BOUSMELET-SUR-SEINE

U těžkých železných dveří, za nimiž byla uvězněna jeho dcera, Emile Chambord zaváhal. Ať se jí snažil vysvětlit své názory, jak chtěl, odmítala ho poslouchat. To ho bolelo. Velice Thérese miloval a navíc ji uznával. Obdivoval, že se snaží prosadit v umění a vůbec přitom nemyslí na peníze. Vytrvale odolávala všem nabídkám z Hollywoodu. Byla to divadelní herečka, které šlo o pravdivost, a ne o úspěch či slávu. Chambord si vybavil slova jednoho amerického redaktora: „Dobrý spisovatel je bohatý spisovatel a bohatý spisovatel je dobrý spisovatel.“ Stačilo vsunout do věty slůvka „herec“ nebo „vědec“ a člověk viděl celou plytkost Ameriky, v níž svět až dosud musel žít.

Vzdychl, zhluboka se nadechl a odemkl dveře. Tiše vstoupil dovnitř, aniž by za sebou zamkl.

Thérese byla zabalená v dece u úzkého okna na druhé straně pokojíku. Seděla v jednom ze starobylých křesel s vysokým opěradlem, které měl la Porte v oblibě. Jelikož si generál potrpěl na historickou věrohodnost, hrad nabízel jen málo komfortu, snad s výjimkou tlustých koberců na kamenných podlahách a tapisérií na zdech. Ve velkém krbu plápolal oheň, ani ten však nedokázal zahnat chlad vyzařující snad z každého kousku místnosti, která připomínala spíš jeskyni. Vzduch byl vlhký a zatuchlý.

Thérese se na otce ani nepodívala. Dívala se z okna na hvězdy. Přistoupil k ní, ale koukl se dolů. Dvůr se koupal v bělostném svitu měsíce, který ozařoval tmavou trávu na vodním příkopu a o něco dál zvlněné normandské lány a lesy, jež se prostíraly všude kolem. Hrad se tyčil uprostřed stinného sadu starých zkroucených jabloní.

„Už je skoro půlnoc, má milá. Je čas,“ řekl Chambord.

Dcera k němu nakonec zvedla oči. „Aha, takže to uděláš o půlnoci. Doufala jsem, že se vzpamatuješ. Žes mi přišel říct, že už těm syčákům nebudeš pomáhat.“

Chambord neudržel nervy na uzdě. „Copak nechápeš, že to všechno děláme pro naši záchranu? Nabízíme Evropě nový začátek. Američani nás drtí svou hrubou kulturou. Znečišťují náš jazyk, myšlenky i celou společnost. Svět, jemuž vládne Amerika, nemá žádnou budoucnost, o spravedlnosti nemluvě. Je zajímají jen dvě věci: kolik toho může člověk spotřebovat za nejvyšší možnou cenu a kolik dokáže vyrobit za co nejmenší plat.“ Opovržlivě ohrnul horní ret.

Thérese na otce dál zírala. Jako by to byl hmyz pod jedním z jeho vlastních mikroskopů. „Asi mají řadu chyb, ale nejsou to masoví vrazi.“

„Ale jsou! Co důsledky jejich politiky v Africe, Asii a Jižní Americe?“

Zarazila se a přemýšlela. Pak zavrtěla hlavou a hořce se zasmála. „Tobě je to přece úplně fuk. Tobě nejde o blaho ostatních, ale o moc. Jsi jako generál la Porte a kapitán Bonnard.“

„Chci, aby se Francie zase zvedla z bláta. Evropa má právo rozhodovat o vlastním osudu!“ Odvrátil se, aby neviděla jeho bolest. Je to jeho dcera…, jak to, že mu nerozumí?

Thérese mlčela. Nakonec ho vzala za ruku a už vlídnějším hlasem řekla: „Já chci přece taky jeden svět, ale takový, kde jsou si všichni rovni a nikdo nemá moc nad nikým jiným. Francie? Evropa? Spojené státy?“ Utrápeně zavrtěla hlavu. „To jsou všechno anachronismy. Já bych chtěla jeden svět pro všechny. Místo, kde se lidi nevraždí ve jménu Boha, země, kultury, rasy, sexuální orientace a tak dál. Odlišnosti je naopak potřeba oslavovat. Nejsou to naše slabiny, ale právě naopak.“

„Ty myslíš, že Američani chtějí jeden svět, dítě?“

„A co ty a ten tvůj generál?“

„S Francií a Evropou na něj budeš mít větší naději než s USA.“

„Vzpomínáš, jak nám Američani po druhé světové válce pomáhali obnovovat zemi? Pomáhali nám všem, Němcům a Japoncům taky. Pomáhali lidem na celém světě.“

To už Chamborda dopálilo. Ona prostě odmítala vidět pravdu. „Nebylo to zadarmo,“ odsekl. „Obětovali jsme naši individualitu, naše lidství i duši.“

„A ty bys chtěl dneska v noci obětovat miliony životů.“

„Přeháníš, holčičko. My jen vyšleme světu varování, že Amerika nedokáže ubránit ani sama sebe, ale obětí nebude zas tolik. To jsem si vymínil. Ostatně, my jsme ve válce s Amerikou už teď. Každou minutu, každý den musíme bojovat, jinak nás pohltí. My nejsme jako oni. Zase oprášíme naši slávu.“

Pustila otcovu ruku a znovu se zadívala z okna na hvězdy. Když promluvila, její hlas byl průzračně jasný a smutný. „Udělám všechno, co bude v mých silách, abych tě zachránila, tati. Ale taky tě musím zastavit.“

Chambord se chvíli ani nepohnul, Thérese se na něj však už nepodívala. Vyšel z pokoje a zamkl za sebou dveře.

37

Znovu zastavili, tentokrát u malé pumpy poblíž vesnice Bous-melet-sur-Seine. Čerpadlář kývl a odpověděl na Jonovu otázku: „Oui, bien, pan hrabě je v Cháteau la Rouge. Dneska jsem doplňoval nádrž jeho limuzíny. Všichni tady jsou rádi. Od té doby, co se stal velitelem NATO, tady není moc vidět. Nikdo by tu funkci nemohl dělat líp, to vám povídám.“

Jon se pousmál. Uvědomil si, že místní patriotismus vynesl la Portea ve velitelské struktuře NATO ještě o stupínek výš.

„Je sám?“ zeptal se Jon.

„Bohužel.“ Pumpař si sundal čepici a pokřižoval se. „Paní hraběnka zemřela už před lety.“ Rozhlédl se nocí, i když kolem nikdo jiný nebyl. „Chvilku byla na hradě jedna mladá dáma, ale nikdo ji už přes rok neviděl. Někdo říká, že je to dobře. Že hrabě musí jít příkladem. Ale já povídám, že šlechta si tam nahoru brala ženské stovky roků. A co holky z venkova? Velkovévodu Williama přece porodila dcera koželuha. Pan hrabě navíc žije osaměle, i když je pořád mladý. Je to velká tragédie, jen co je pravda.“ A vyprskl smíchy.

Randi se usmála a zatvářila se chápavě. „Vojáci se často ožení s armádou. Předpokládám, že ani kapitán Bonnard si s sebou nevzal manželku.“

„Jo ten? Ten má čas jen pro pana hraběte. Udělá, co jeho výsosti vidí na očích. Tak vy říkáte, že má ženu? To se docela divím.“

Když Jon vytáhl eura a chystal se zaplatit, čerpadlář si je změřil pohledem. „Moc benzínu jste nevzali. Co vlastně máte s hrabětem?“

„Pozval nás na návštěvu a prohlídku hradu. Jedeme náhodou kolem, a tak jsme si řekli, že se zastavíme.“

„Tak to máte kliku. On tady moc často nebývá. No, to je gól. Asi před hodinou se tady vyptával jeden chlápek. Velkej černoch. Povídal, že s hrabětem a kapitánem Bonnardem sloužil u legie. Asi nelhal. Měl na hlavě zelený baret, ale měl ho nějak divně na stranu, víte? Tak, jak ho nosí Angličani. Byl pěkně arogantní. Měl zvláštní zelené oči. Takové jsem u černocha jaktěživ neviděl.“

„Co ještě měl na sobě?“ zeptal se Jon.

„Jako vy - kalhoty a bundu.“ Pumpař upřel pohled na Randi. „Až na to, že ty jeho vypadaly nově.“

„Díky,“ řekl Jon a společně s Randi nastoupili do auta. Když se Peter rozjel, Smith se zeptal: „Slyšeli jste?“

„Jo,“ odvětil Howell.

„Byl to ten Abú Auda, jak jsi o něm mluvil?“ zeptal se Marty.

„Podle očí asi ano,“ přitakala Randi. „Což může znamenat, že i Štít půlměsíce si myslí, že Bonnard s Chambordem jsou tady. Možná hledají Mauritaniu.“

„Taky se asi zajímají o molekulární počítač,“ odhadl Peter, „a chtějí se těm dvěma pomstít.“

„Štít půlměsíce nám trochu komplikuje situaci,“ řekl Jon, „ale mohli bychom ho i využít.“

„K čemu?“ podivila se Randi.

„K odvrácení pozornosti. Nevíme, kolik odpadlíků z legie má la Porte u sebe, ale vsadím se, že jich není málo. Bude lepší, když se zaměří na někoho jiného.“

Dalších deset minut jeli mlčky silnicí, osvětlenou bledým měsícem, která se vinula noční krajinou. Byli na ní úplně sami. Jabloňovými sady problikávala světla farem a velkostatků. V přilehlých staveních a stodolách se pravděpodobně ukrývalo zařízení na výrobu moštu a kalvadosu, jimiž se region proslavil.

Randi nakonec ukázala nahoru. „Támhle.“

Od doby, co sjeli z hlavní silnice, Marty převážně mlčel, nyní však vyhrkl: „Středověká pevnost! Snad nečekáte, že budu šplhat po zdech jako kamzík?“ zalekl se.

Cháteau la Rouge nebyl skvostným venkovským sídlem, jaká člověk nachází v okolí Bordeaux, či dokonce v údolí Loiry. Byl to ponurý středověký hrad s cimbuřím a dvěma věžemi. V záři měsíce měla žula tmavou barvu. Stál na vysoké skále vedle rozeklaných zubatých trosek jakési mnohem starší stavby. Ano, byl to Cháteau la Rouge, který Jon viděl na obraze a fotografii.

Peter si kritickým okem prohlížel masivní budovu. „Pošlete pro obléhací trén. Je to zatraceně stará barabizna. Tipoval bych konec dvanáctého nebo začátek třináctého století. Vypadá to na normansko-anglický sloh. Francouzi si stavěli trochu elegantnější a stylovější pevnosti. Možná pochází z doby Jindřicha Druhého, ale pochybuju, že…“

„Dost bylo historie, Petere,“ uťala ho Randi. „Jak chceš po těch zdech nepozorovaně vyšplhat?“

„Já nahoru nejdu,“ prohlásil Marty.

„To nebude problém,“ pravil Peter přesvědčivě. „Zdá se, že v posledním století prošel rekonstrukcí. Příkop je plný vody, padací mříž zmizela a vstupní brána je otevřená dokořán. Dneska večer budou samozřejmě vchod hlídat. Prosekali ten kopec až ke zdi, což je pro nás výhoda. A nemusíme se bát vařícího oleje, kuší ani dalších krámů z cimbuří.“

„Brrr, vařící olej.“ Marty se zachvěl odporem. „Díky, Petere. Hned mi je líp.“

„Není zač.“

Howell zhasl světla a pomalu zajel k úpatí skalnatého kopce, kde zastavil. Ve světle měsíce měli jasný výhled na křivolakou příjezdovou cestu, která ústila do vjezdu připomínajícího tunel. Jak Peter správně odhadl, nebyla tam žádná brána ani zátaras a v pěstěných záhonech po obou stranách rostly jarní květiny. V devatenáctém a dvacátém století se la Porteovi zjevně útoku neobávali. Dva ozbrojenci v civilních šatech u vchodu však naznačovali, že v jedenadvacátém století si majitel hradu už tak jistý nebyl.

Peter si změřil oba strážné. „Vojáci. Francouzi. Nejspíš z legie.“

„To přece nemůžeš poznat, Petere,“ pokáral ho Marty. „Zase si hraješ na supermana a přeháníš.“

„Au contraire, mon petit ami. Každá armáda má svoje tradice, metody a výcvik, a proto jinak vypadá a jinak se chová. Americký voják nosí zbraně na pravém rameni, britský na levém. Vojáci se obvykle jinak pohybují, stojí v pozoru, pochodují, zastavují se, salutují a jinak drží i tělo. Záleží na konkrétní zemi. Vojákovi stačí jeden pohled a okamžitě pozná, kdo cvičil armády zemí druhého nebo třetího světa. Stráže jsou francouzští vojáci, nejspíš z legie. Vsadím vinný sklípek!“

Marty rozčileně vyhrkl: „Kecy! I ta tvoje francouzština stojí za prd!“

Peter se zasmál a znovu se rozjel po venkovské silnici, jež se před nimi kroutila.

Jon si všiml vrtulníku. „Podívejte! Nahoře!“

Na vysunuté baště v opevnění stála připravená helikoptéra. Její rotory vykukovaly nad sloupkovým zábradlím z kamene. „Vsadím se, že takhle se Chambord s Bonnardem dostali do Grenoblu a zpátky. Připočtěte si k tomu vojáky, la Portea a Štít půlměsíce a vyjde vám, že je tady určitě i molekulární počítač.“

Zatímco Peter pokračoval v cestě kolem hradu, Randi řekla: „Prima. Teď jen vymyslet, jak se dostat dovnitř.“

Jon se podíval na sráz. „S naší výstrojí vylezeme nahoru. Tady zastav, Petere.“

Howell zhasl motor a sjel s autem z cesty do sadu starých jabloní. Vůz poskakoval, až se zastavil na vyvýšeném plácku, kde se strmý kopec stýkal se zdí. Jon, Peter a Randi vystoupili. Peter tiše ukázal k místu, kde se ve světle měsíce pohybovala nad zdí hlava a ramena strážného.

Dorozumívali se šeptem, který se nesl ztichlou krajinou.

„Vidí někdo další stráže?“ zeptal se Smith.

Když Randi s Peterem obhlédli zeď v obou směrech, zavrtěli hlavou.

„Tak si změříme támhletoho,“ řekl Peter.

Zapnuli si stopky na hodinkách a pozorovali. Uběhlo přes pět minut, než opět uviděli hlavu strážného, který se vrátil a hned zase zmizel opačným směrem. Znovu čekali. Tentokrát muž prošel rychleji. Necelé dvě minuty.

„Fajn, až půjde doprava, máme pět minut. To by mělo stačit, aby aspoň dva z nás vylezli nahoru,“ usoudil Jon.

Jeho kolega přikývl. „Snad jo.“

„Pokud nás neuslyší,“ namítla agentka Russellová.

„Musíme doufat, že ne,“ řekl jí Jon.

„Hele!“ zašeptal Peter a ukázal doleva.

V dálce stoupaly do svahu shrbené tmavé obrysy. Mířily ke vchodu do hradu. Štít půlměsíce.

Abú Auda ukazoval svým mužům rukama. Vedl je starým jabloňovým sadem a pak do kopce k široké bráně mezi dvěma nízkými věžemi. Když se vrátil z Lichtenštejnska, skoro celý den sháněl posily. Sáhl přitom do jiných islámských buněk, a dokonce i do odštěpeneckých skupin. Zavolal je na pomoc, když zjistil, kam generál la Porte a jeho lokaj, ten slizký had Bonnard, odvezli prolhaného doktora Chamborda s jeho dlouholetým druhem Mauritaniou. Nyní měl víc než padesát mužů s puškami.

Abú Auda se skupinkou zkušených bojovníků hnali nové muže do svahu směrem k vjezdu. Zvědové spočítali stráže a nahlásili, že u brány jsou jen dvě a celé opevnění hlídá dohromady asi pět lidí. Neměl však dostatek informací o tom, kolik francouzských vojáků se skrývá uvnitř hradu, což mu dělalo vrásky. Nakonec usoudil, že na tom vlastně nezáleží. Když bude potřeba, jeho padesát bojovníků klidně porazí dvojnásobnou… a možná i trojnásobnou přesilu.

To však nebyla hlavní starost Abú Audy. Pokud by se pro ně boj vyvíjel špatně, Francouzi by mohli zavraždit Mauritaniu dřív, než by k němu se svými muži pronikl. Abú Auda tedy rozhodl, že nejdřív je nutné dostat se k Mauritaniovi. Proto s sebou vzal silnou skupinku a chystal se vyšplhat na zeď v místě, kde bylo nejméně stráží. Až hlavní část jeho vojska dostane boj pod kontrolu, osvobodí vůdce teroristů.

„Jde se,“ zavelel Jon, když Peter znovu otevřel kufr auta.

Všichni tři si připravovali věci, zatímco Marty zůstal sedět v autě jako zařezaný. Randi si zastrčila horolezeckou výbavu a další samopal H&K MP5K do batohu z výstroje britských jednotek SAS. Peter si do stejného ruksaku uložil menší kostku plastické trhaviny, pár ručních roznětek a dva granáty. Všiml si, že ho Jon pozoruje. „Hodí se na zamčené dveře, silné zdi a tak podobně. Připraveni?“

Vědec stáhl okénko. „Ať se vám hezky leze. Já budu hlídat auto.“

„Vystup, žvanile,“ poručil Jon. „Jsi naše tajná zbraň.“

Marty tvrdošíjně zavrtěl hlavou. „Já používám dveře k tomu, abych se dostal do budovy, zvlášť když je hodně vysoká. V případě nejvyšší nouze bych eventuálně mohl uvažovat o okně. Pochopitelně v přízemí.“

Randi nic neřekla. S horolezeckou výstrojí na zádech se začala tiše škrábat do strmého svahu. Jon si vyměnil pohled s Peterem a kývl na druhou stranu auta. Howell oběhl vůz.

„Přece si teď nebudeš hrát na stydlivku, kamaráde,“ prohodil Jon zvesela. „Tady máš zeď a vylezeš nahoru, tak či onak.“ Otevřel dveře a hrábl dovnitř.

Marty ucukl - a padl přímo do Peterových medvědích tlap, které ho vyvlekly ven. Protestoval, ale naštěstí ne hlasitě. Agentka už stála u úpatí hradu a připravovala si lana a sedák, s jejichž pomocí chtěla vytáhnout vědce nahoru. Jon s Peterem ho začali strkat do kopce. Moc se mu nechtělo a pořád nadával.

Randi se ohlédla, aby se ujistila, že už jdou, a pak přikývla. Couvla o krok a chystala se přehodit kotvu přes zeď. Jenže v tom okamžiku Marty zakopl o její výstroj a srazil ji na zeď. Kotvice zařinčela do noci. Všichni ztuhlí.

Nad jejich hlavami se rozlehl nezaměnitelný zvuk běžících nohou.

„Přitiskněte se co nejvíc ke zdi!“ zašeptal Peter. Vytáhl devítimetrovou pistoli browning z výstroje SAS a přišrouboval k ní tlumič.

Nahoře se objevila tvář. Strážný se snažil zjistit, kdo nebo co narušilo noční klid. Byli však schovaní ve stínu u zdi, kam nedohlédl. Ozbrojenec se vykláněl nad okrajem hradby postupně až do pasu. A v té chvíli je uviděl. Peter však stačil oběma rukama zamířit a vystřelit.

Ozvalo se tiché plivnutí pistole s tlumičem a pak slabé zachroptění. Strážný nehlučně přepadl přes zeď a se žuchnutím jim přistál skoro u nohou. Jon se se zbraní v ruce sklonil nad bezvládným tělem.

Zvedl hlavu. „Je po něm. Na prstenu má francouzské znaky.“

„Lezu nahoru,“ oznámila jim Randi, aniž by se podívala na mrtvého vojáka.

Pečlivě namířila a vyhodila malou kotvici. Titanové hroty se s břinknutím zakously do kamene a držely. Vyšplhala nahoru na automatické rohatce a o pár sekund později se naklonila přes zeď a zamávala, že je všechno v pořádku.

Sedák slétl dolů. Muži ho rychle navlékli na mlčícího Martyho, který přestal protestovat a zaraženě se díval na mrtvolu. Jeho kulatá tvář byla pobledlá a vážná.

„Vážně bych radši jel výtahem. A co takhle lanovka?“ Hlas se mu trochu třásl, ale pokusil se o úsměv.

Pár vteřin nato třeskly nocí první výstřely. Vycházely od vjezdu.

„Dělej!“ vyhrkl Jon. „Lez nahoru!“

38

PREZIDENTSKÉ LETADLO AIR FORCE ONE MÍŘÍCÍ NA ZÁPAD OD WASHINGTONU

Prezidentova sekretářka Estelle Pikeová nakoukla do jednací místnosti na palubě letadla, její natupírované vlasy působily ještě divočeji než obvykle. Zvedla obočí a řekla: „Modrá.“

Chvíli zůstala stát. Její šéf se otočil v křesle od vyděšených očí Charlese Ouraye, Emily Powell-Hillové, náčelníka generálního štábu a šéfa CIA, kteří seděli kolem dlouhého stolu, a zvedl sluchátko modrého radiotelefonu. Zlověstný červený aparát ležel hned vedle.

„Prosím?“ Poslouchal. „Ví to jistě? Kde je? Co?!“ Z jeho hlasu čišelo napětí. „Celá země? Dobře. Okamžitě mě informujte.“

Prezident Castilla se otočil zpátky k očím, jež se na něj upíraly. Posádka na palubě létajícího Bílého domu nyní tvořila přední linii. Tajná služba rozhodla, že s ohledem na nejistou situaci bude nejlepší pohybovat se v Air Force One. Veřejnost stále nic nevěděla. Vláda dělala všechno možné, ale dokud neznala konkrétní způsob, jak lidi varovat a evakuovat, komunikační problémy se měly před médii vydávat za nebezpečný virus, na jehož odstranění se pracuje. Pachatelé budou pochopitelně nalezeni a dopadne na ně přísná ruka zákona.

Viceprezident a zástupci všech přítomných v konferenční místnosti se skrývali v bezpečí podzemních bunkrů v Severní Karolíně. Měli veškeré informace a byli ve spojení. Kdyby došlo k nejhoršímu, vláda Spojených států by neztratila akceschopnost. I partneři a děti významných činitelů byli evakuování na různá tajná místa v podzemí. Prezident věděl, že zbytku země podobná opatření dopřát nemůže, a to ho trápilo. Za každou cenu chtěl najít způsob, jak předejít tomu, čeho se nejvíc bál.

Tichým hlasem se obrátil ke svým poradcům. „Dostal jsem informaci, že útok může přijít dnes. Nic konkrétnějšího nevíme.“ Zamračil se a ztrápeně zavrtěl hlavou.

Za upřenýma očima viděl prezident jasnou otázku: Z jakého zdroje čerpá? S kým to mluvil? Pokud to nevědí oni, jak spolehlivý ten zdroj může být? Neměl v úmyslu jim vyhovět: Alfa a Fred Klein zůstanou v naprostém utajení, dokud je nepředá svému nástupci s důrazným doporučením, aby zachoval organizaci i její tajný status.

Emily Powell-Hillová, poradkyně pro národní bezpečnost, se nakonec zeptala: „Máte to ověřené, pane prezidente?“

„Lepší informace nemáme a nejspíš ani mít nebudeme.“ Castilla si prohlížel jejich zachmuřené tváře. Věděl, že všichni tíhu situace ustojí. A on také. „Ale zhruba víme, kde je molekulární počítač, takže máme značnou šanci ho včas zničit.“

„A kde je, pane prezidente?“ zajímal se admirál Stevens Brose.

„Někde ve Francii. Právě tam vypadlo veškeré spojení.“

„No nazdar!“ Personálnímu šéfovi Bílého domu Ourayovi se třásl hlas. „Všechno spojení? Celá Francie? To snad ne!“

„Pokud přerušili spojení,“ řekla Powell-Hillová, „tak určitě brzy zaútočí. Taky myslím, že to bude už dneska.“

Prezident přejel pohledem po zúčastněných. „Měli jsme pět dní na to připravit co nejlepší preventivní opatření. I přes všechny počítačové útoky by mělo být všechno hotovo. Je?“

Admirál Stevens Brose si odkašlal a snažil se vytlačit z hlasu netypický podtón strachu. Byl to profesionální voják, a tak mu nechyběla odvaha a schopnost obstát i pod palbou. Voják musí umět žít s nejistotou, kdy a odkud přijde útok. Boj naslepo proti všemocnému počítači mířícímu na neznámý cíl ho však zneklidňoval stejně jako ostatní.

„Jsme připraveni, jak nejlíp to jde, vzhledem k tomu, že satelity ani jiné druhy spojení nefungují a operační kódy jsou prozrazené. Pracujeme víc než 24 hodin denně na tom, abychom všechno zase zprovoznili a změnili kódy.“ Zaváhal. „Ale nejsem si jist, jestli to k něčemu bude. Ta molekulární mašina nejspíš dokáže rozbít i naše nejmodernější šifry a my budeme během pár minut, nebo dokonce sekund zase mimo. Máme jedinou výhodu - náš experimentální protiraketový obranný systém. Mohl by zabrat, protože o něm nikdo neví.“ Admirál se podíval na ostatní velitele. „Pokud ten útok bude raketový.“

Prezident přikývl. „Podle toho, co ten přístroj dovede a co víme o teroristech, je to nejpravděpodobnější varianta.“

Velitel vzdušných sil Bruce Kelly rázným hlasem přitakal: „Novým raketovým systémem neproklouzne ani jedna mezikontinentální balistická střela. Za to vám ručím.“

„Máte jistotu, že nepřítel o tom systému neví?“

Náčelník generálního štábu i šéf CIA přikývli.

Admirál Brose odpověděl za všechny: „Ano, pane prezidente.“

„Tak se nemáme čeho bát, ne?“ prohodil Castilla a usmál se. Nikdo ve ztichlé místnosti se mu však nepodíval do očí.

CHÁTEAU LA ROUGE, FRANCIE

V hradní zbrojnici bez oken, na jejíchž stěnách visely drátěné košile a brnění, zvedl doktor Emile Chambord hlavu a poslouchal. Zvenčí se ozývala palba. Co se děje? Že by někdo střílel na hrad? Zvuk sice tlumily silné zdi, přesto byl nezaměnitelný.

Monitor před ním náhle potemněl.

Chambord rychle počítač seřídil a znovu nahodil obraz. Prototyp byl značně nestabilní, doslova se mu vlnil pod neklidnými prsty. Dvakrát už měl na dosah operační kódy staré sovětské rakety, kterou generál la Porte vybral, a dvakrát je zase ztratil, když se vrtošivý systém složený z optických kabelů a gelu zhroutil. Chambord v sobě potřeboval vyburcovat veškeré soustředění a schopnosti, neustávající střelba ho však rušila.

Zdálo se, že se střílí čím dál blíž. Kdo to může být? Možná podplukovník Smith s oddílem amerických a anglických vojáků.

Doktor znepokojeně zvedl oči ke své oblíbené reprodukci, která visela nad stolem. Byl na ní poražený Napoleon a zbytky jeho Velké armády, pýchy Francie. Pochodovali z Moskvy vstříc další porážce, tentokrát od anglických šakalů, číhajících v záloze. Tu reprodukci si koupil v mládí a měl ji pořád u sebe. Připomínala mu, jak slavná jeho země kdysi bývala. Smrtí manželky se pro něj všechno změnilo. Všechno, až na oddanost Francii. Na srdci mu leželo jediné - její budoucnost.

Vědec usoudil, že to asi střílejí členové Štítu půlměsíce, kteří přišli osvobodit Mauritaniu. Tentokrát možná už opravdu ukradnou molekulární počítač a unesou ho.

Pokrčil rameny. Beztak to bylo jedno. Přišli pozdě.

Když se opět vrátil k práci, otevřely se dveře. Roland la Porte ohnul své mohutné tělo a vešel dovnitř. „Je už ta střela naprogramovaná?“ zeptal se. Narovnal záda a jeho osobnost jako by rázem naplnila celou místnost. Měl na sobě ležérní kalhoty s puky, kvalitní košili značky Breton a sako ve stylu safari. Jeho černé boty se leskly jako zrcadlo, husté tmavé vlasy měl sčesané dozadu.

„Nehoňte mě,“ odsekl Chambord podrážděně. „Ta střelba mě znervózňuje. Kdo je to?“

„Naši kamarádi ze Štítu půlměsíce. Nebojte, nemůžou nás ohrozit. Bonnard a legionáři je odrazí a my pak využijeme jejich mrtvoly, aby to vypadalo, že všechno spískali muslimové. Svět půjde po nich. Škoda že vás vyrušili dřív, než jste stačil zahájit jejich útok na Izrael. To by pro nás byla další dobrá zástěrka.“

Chambord nic neřekl. Oba věděli, že není čas přesunout celou operaci mimo Alžírsko, znovu všechno připravit a vypustit střelu na Jeruzalém odjinud. Hlavním cílem byl útok proti Spojeným státům. Bylo potřeba dovést všechno do konce, aby si la Porte mohl v neděli telefonicky zajistit podporu pro pondělní volbu v Radě Evropy.

Doktor měl potíže. Teď by se mu hodily Zellerbachovy schopnosti. „K těm kódům je těžší se dostat než k raketě, kterou jsem přeprogramoval pro Mauritaniu,“ posteskl si. „Tahle střela je stejně stará, ale kódy má novější…“

Generál la Porte mu skočil do řeči: „To teď nechte stranou. Mám pro vás jiný úkol.“

Vědec se podíval na hodinky. „Máme už jen půl hodiny! Musím načasovat ten ruský satelit přesně, abych udržel co nejmenší okno. Potřebuju s ním navázat spojení a pak udělat jeho práci, což není žádná legrace.“

„Půl hodiny bude pro vaši zázračnou mašinku bohatě stačit, doktore. Přišel jsem vám říct, že Američani mají tajný experimentální systém protiraketové obrany. Nečekal jsem, že ho nasadí, ale právě jsem dostal zprávu, že to udělali. Ten systém není schválený, ale vím, že zkoušky dopadly úspěšně. Nemůžeme riskovat možnost, že bude fungovat a náš projekt zkrachuje. Musíte ten systém zneškodnit stejně jako jejich ostatní bezpečnostní opatření.“

„Jak to všechno víte?“

„Všichni mají svoje špiony, i zdánliví spojenci,“ vysvětlil mu la Porte a pokrčil rameny. „Mezi státy neexistuje přátelství, pouze zájmy.“

Měsíční svit se odrážel od cimbuří i stěn hradu. Po kamenném chodníku kolem vrcholu jako by proudila krvavá řeka. Jon, Randi a Peter se v té fata morgáně rychle rozkoukali. Marty šel s Peterem. Nahoře byli další dva strážní, které rychle zneškodnili.

Howell zvedl jednu z útočných pušek FAMAS a suše utrousil: „Nic.“

Jon s Randi hlásili totéž. „Do půlnoci zbývá už jen dvaadvacet minut,“ dodala ageníka. „Máme hrozně málo času.“

Spěchali k dlouhému točitému schodišti, které jako by padalo do nekonečných temnot. Marty trochu zaostával. Jako klíště se držel samopalu H&K MP5K a nervózně těkal pohledem.

„Legionáři mají dost práce u vchodu,“ oznámil jim Jon. „Proto už jich tady víc není. Musíme prohledat čtyři patra a taky věže. Rozdělíme se. Každý si vezme na starost jedno patro. Pokud bude někdo potřebovat pomoc, použije vysílačku.“

„Drobit síly je dost riskantní, Jone,“ namítla Randi.

„Já vím, ale ztrácet čas je v tuhle chvíli ještě nebezpečnější. Co ty, Marty?“

„Půjdu s Peterem.“

Smith přikývl. „Vezměte si přízemí. Já udělám první a Randi druhé patro. Sejdeme se nahoře. Pohyb.“

Rozběhli se točitým kamenným schodištěm, Peter s Martym v čele. Nejdřív se oddělila Randi, poté Jon.

V přízemí Peter vklouzl do chodby jako první, Marty hned po něm. Slabé žárovky visely daleko od sebe, takže nedokázaly rozptýlit tmu. Po obou stranách byly několikery dveře, všechny ve výklencích v tlustých zdech. Vědec opatrně otvíral jedny po druhých a jeho kolega zatím čekal se zbraní v pohotovosti. Na nikoho nenarazili. V prvních pokojích nebyl žádný nábytek. Znamenalo to, že přinejmenším část obřího starobylého hradu byla dlouhodobě neobydlená.

„Máš rušení, kolik asi stojí vytopit takovou středověkou ratejnu?“ zašeptal Peter řečnickou otázku.

Marty řečnické otázky nechápal. „Ne, ale kdybych měl počítač, zjistil bych to za pár sekund.“ Sundal jednu ruku z těžkého samopalu a luskl prsty.

Peter si odfrkl a pokračovali v průzkumu. Hradem se občas rozlehly rychlé dávky z automatu. Zdálo se, že venku začala další potyčka. Pak nastala chvíle klidu následovaná řidšími výstřely. Zevnitř bylo těžké rozpoznat, kde se boj odehrává, a už vůbec nemohli tušit, jak případně dopadl.

Pátrali dál a občas se schovali do některého z pokojů, aby se vyhnuli pár strážným, kteří hlídali chodby. Když nenašli žádné stopy po doktoru Chambordovi, jeho molekulárním počítači, generálovi la Porteovi ani kapitánu Bonnardovi, rozběhli se do horního patra, kde se k nimi přidali Jon s Randi.

Všichni společně postupovali chodbou a kontrolovali dveře. Vtom do nich málem vrazili dva vojáci, kteří vyšli zpoza rohu. Francouzi v mžiku strhli z ramen útočné pušky. Marty uskočil, samopal připravený ke střelbě. Randi s Jonem srazili prvního vojáka na podlahu a Peter bleskově vytasil dýku značky Fairbairn-Sykes. Ozvalo se ostré zajíknutí a po něm tlumená rána pistole. Ani jeden z bývalých francouzských vojáků se už nepohnul.

Vynervovaný počítačový expert těžce polkl a zalapal po dechu. Násilí se mu hnusilo, z jeho hladké kulaté tváře však vyzařovalo odhodlání. Hlídal chodbu, zatímco ostatní odtahovali mrtvoly do prázdného pokoje. Když zavřeli dveře, pospíchali dál chodbou, dokud se Jon nezastavil na rohu a zvednutou rukou je neutišil.

Pak jim pokynul. Potichu k němu doběhli a zastavili se. Za rohem stál strážný. Hlídal masivní dřevěné dveře vyztužené železem. Líně se opíral o kamennou zeď a kouřil cigaretu. Díval se na opačnou stranu - na dveře, které pravděpodobně střežil. Měl na sobě běžné civilní šaty, vojenské holínky a tmavě zelený baret naražený k levé straně. Přes rameno mu volně visela útočná puška FAMAS. To všechno napovídalo, že je to další francouzský legionář.

Když kouřící strážný zívl, Jon dal ostatním znamení, ať čekají. Sám se zatím tiše přikradl za muže a silně jej udeřil hlavní samopalu. Hlídač se svalil jako špalek. Byl v bezvědomí. Peter s Jonem ho odtáhli do prázdného pokoje, ucpali mu ústa roubíkem a svázali ho jeho vlastním oblečením a opaskem. Ještě předtím však Randi napadlo ho prohledat. Našla mu v kapse velký železný klíč. Jon sebral vojákovi pušku i náhradní střelivo a pak se všichni vrátili ke dveřím, které měl nešťastník za úkol hlídat.

Peter se zaposlouchal. „Vevnitř je pohyb,“ zašeptal. Vzal za kliku a zavrtěl hlavou. Bylo zamčeno. „Chamborda by nehlídali.“

„Leda by ho chtěli chránit,“ nadhodila Randi.

„A před čím?“ podivil se Marty.

„Před útokem teroristů ze Štítu půlměsíce,“ vysvětlila mu.

„Omrknem to.“ Jon vložil klíč do zámku. Byl čerstvě promazaný a lehce se otočil.

Agentka Russellová otevřela dveře na škvíru a protáhla se dovnitř. Peter vklouzl za ní, Jon s Martym zůstali v chodbě, aby jim kryli záda.

Uvnitř bylo tepleji než jinde, ve velkém krbu spokojeně praskal oheň. Pokoj byl zařízený zvláštní směsicí těžkého středověkého nábytku a moderních kusů. Zdálo se, že je prázdný. Nezvaní hosté stáli vedle sebe u dveří a mířili napravo i nalevo. Nikoho neviděli, a tak ostražitě postupovali do nitra místnosti.

Vtom se za dlouhým masivním prádelníkem vztyčila Thérese Chambordová. Vypadala jaký bílý přízrak a v ruce svírala těžký svícen.

„Agentka Russellová?“ vyhrkla anglicky.

„Kde je váš otec a molekulární počítač?“ obořila se na ni Randi.

„Ve zbrojnici. Zavedu vás tam.“ Odložila svícen a rychle k nim vykročila. Byla tvrdohlavá, a tak na sobě stále měla rozedrané večerní šaty, přes které si přehodila deku. Její potlučená tvář byla ještě špinavější než šaty. „Slyšela jsem střelbu. To jste byli vy? Přišli jste zastavit la Portea a otce?“

„Jo, ale my jsme nestříleli. Venku je Štít půlměsíce.“

„No nazdar.“ Thérese se rychle rozhlédla. „A co Jon?“

Ten právě vešel do pokoje. „Na kdy naplánovali útok?“

„Na půlnoc. Nemáme moc času.“

„Osm minut,“ přitakal Smith pochmurně. „Povězte nám, co víte.“

„Podle toho, co jsem zaslechla a co naznačoval můj otec, chtějí vystřelit raketu na USA. Nevím, kam přesně.“

„To zatím stačí. Vezměte si tohle.“

Podal jí útočnou pušku FAMAS. Pak společně vyběhli z pokoje.

AIR FORCE ONE, NAD STÁTEM IOWA

Prezident Castilla seděl v jednací místnosti. Poslouchal vytrvalé burácení čtyř silných tryskových motorů a pokukoval po hodinách na zdi. Byly nařízené podle hlavních hodin Námořní observatoře, založených na 58 atomových strojích, a tak vynikaly úžasnou přesností - plus minus deset nanosekund. Jak na ně zíral, na ukazateli naskočilo 5.52. Kde asi zabijáci udeří? Dlouhý den všechny přítomné vyčerpal, hlavně psychicky.

„Zatím to jde dobře,“ poznamenal lehkým tónem. Na nikoho konkrétního se tím neobracel, i když na něm visely pohledy jeho vojenských i civilních poradců, v nichž se snoubila únava s nervozitou.

„Ano, pane prezidente.“ Admirál Stevens Brose se pokusil o úsměv. Odkašlal si, jako by nemohl polknout. „Jsme připraveni. Strategické velení na nohou, všechna letadla mají pohotovost a zkušební protiraketový systém je připraven zaútočit v okamžiku, kdy zaznamená cíl. Udělali jsme všechno.“

Samuel Castilla přikývl. „Všechno, co se dalo.“

Na dlouhý stůl se snesla tíživá deka mlčení. Ticho po chvíli prolomila poradkyně pro národní bezpečnost Emily Powell-Hillová, která nosila jméno jednoho z největších generálů Konfederace za dob občanské války. „Víc by opravdu nikdo nedokázal, pane prezidente.“

39

CHÁTEAU LA ROUGE, FRANCIE

Generál la Porte stál vedle Emila Chamborda ve staré zbrojnici vyzdobené meči, palcáty a sekyrami po předcích. S rukama za zády zíral na monitor počítače, na němž běhaly řady čísel. Vojákova široká tvář byla plná napětí a soustředění, i když doktorovu počínání vůbec nerozuměl.

„Je už protiraketový systém Američanů mimo provoz?“ zeptal se netrpělivě.

„Ještě minutku.“ Chambord poklepal na další klávesy. „Ano… ano… už to bude. Hotovo.“ Opřel se. V tváři měl radostný ruměnec. „Jejich protiraketová ochrana už nám problémy dělat nebude.“

Z la Portea čišelo potěšení. Přikývl. Ústa měl však sevřená do přísné linky a panovačným tónem nařídil: „Dokončete programování. Aktivujte mi tu raketu.“

Vědec zvedl k la Porteovi oči a pak pokračoval v práci. Byl nesvůj. Cítil z velkého generála netrpělivost a rozčilení. Netrpělivost dokázal pochopit. Vyplývala z logické nedočkavosti. Ale rozčilení bylo něco jiného. Cosi v důstojníkově chování se změnilo, nebo to jen dodatečně vyplulo na povrch ve chvíli, kdy se cíl přiblížil nadosah.

Jon s Randi zvedli hlavy a prohlíželi si odpočívadlo přede dveřmi zbrojnice. Vzduch na věžním schodišti byl nevětraný. Zatuchlý pach starého zdiva jako by prostupoval celým hradem. V šeru je nikdo nemohl vidět, pokud by si nevšiml nepatrného pohybu mezi stíny.

Smith se podíval na hodinky. Do půlnoci zbývalo sedm minut. To nebylo mnoho.

Netrpělivě si prohlížel dveře do zbrojnice, kterou jim popsala Chambordová. Nacházela se asi sedm metrů od nich. Hlídali ji dva vojáci, kteří se vůbec nepodobali znuděnému a nepozornému muži střežícímu Thérese. Byli ostražití a připravení. Stáli s rozkročenýma nohama, pevně svírali zbraně - opět masivní útočné pušky FAMAS - a neustále se rozhlíželi. Pravidelně se dívali i na dveře. Tyhle strážné bude mnohem těžší překvapit a v místnosti mohli číhat další vojáci.

Jon s Randi se přikrčili a seběhli po schodech. V chodbě o patro níž na ně už nervózně čekali ostatní.

Smith jim popsal plán hradu. „Schody vedou dál do věže. Odpočívadlo před zbrojnicí má asi šest metrů do hloubky. Osvětlují ho žárovky, ale není jich moc. Je tam dost stínů.“

„Můžeme je překvapit z boku?“ zeptal se Peter.

„Za ně se nedostaneme,“ odvětila agentka.

Její slova téměř zanikla v divokém vzepětí vzdálené střelby. Zněla blíž než předtím a rozléhala se s ozvěnou, jako by se teroristům ze Štítu půlměsíce podařilo prolomit nějakou důležitou zábranu. Možná už vnikli do samotného hradu.

„Stráže se pořád ohlížely po dveřích, takže bych řekl, že ve zbrojnici je generál s Chambordem.“

„Souhlas,“ přitakala Randi.

„Třeba tam je jen kapitán Bonnard,“ nadhodil Howell. „Nebo oba.“

„Někdo musí vést obranu proti Štítu půlměsíce,“ namítla Russellová. „Logicky to bude kapitán Bonnard.“

„Správně,“ řekl Peter. „Mám strach, aby se ti dva strážní nestáhli dovnitř a nedrželi pozice celou noc. Přece jen je to zbrojnice. Ta má vždycky nejlepší zabezpečení. Omrkneme to. Musíme přijít na způsob, jak se dostat dovnitř a přitom je nevyplašit.“

„Do půlnoci už máme jen šest minut,“ podotkla Randi ustaraně.

„Panebože!“ zašeptal Marty.

Kývli na sebe a vyrazili chodbou za měsíčním světlem, které proudilo oknem v dálce. Na křižovatce chodeb před nimi nastal pohyb. Jon si toho naštěstí všiml včas, aby je zachránil před prozrazením.

„K zemi!“ vyštěkl šeptem.

Průsečíkem chodeb začaly přebíhat postavy, po dvou a po třech. Měsíc jim svítil do tváří. Jedna z nich zářila jako eben.

„Abú Auda,“ hlesla Randi. „Je to malá skupinka. Chovají se tiše, ale slyším zavírání a otvírání dveří. Někoho hledají. Nebo něco.“

„Mauritaniu,“ usoudil Jon.

„Jo, Mauritaniu,“ přitakala agentka. „Je to předsunutá jednotka, která má osvobodit toho lumpa.“

„Ale nejdřív ho musí najít,“ poznamenal Peter. „Proto prohledávají pokoje.“

Smith se zamyslel. „To může být naše výhoda. Kdyby vypukla přestřelka, mohla by vylákat la Portea a jeho další muže, co zatím nebojují se Štítem půlměsíce.“

„Až budou pryč, do zbrojnice se hravě dostaneme,“ poznamenala Randi.

Howell přikývl. „Předvedeme těm hajzlům přestřelku.“

Opět se rozběhli ke křižovatce chodeb. Marty trochu zaostával, ale tvářil se statečně. Jon nahlédl za roh. Hluboko v chodbě se Abú Auda snažil odemknout jedny z dveří, pravděpodobně paklíčem. Jeho muži mu kryli záda.

Smith šeptem popsal, co vidí. „Abú Auda otvírá dveře. Všichni se soustředí na to, co je vevnitř. Teď máme šanci.“ Rychle jim rozdal instrukce. Pak vyběhli proti bandě Arabů.

Jon s Randi si klekli, Peter, Marty a Thérese se postavili za ně. Zahájili palbu na teroristy ze Štítu půlměsíce.

Kulky svištěly vzduchem a zarývaly se do zdí i stropu. Jeden terorista s výkřikem padl. Abú Auda a ostatní se otočili, vrhli se na podlahu chodby a opětovali střelbu. Mauritania se vykradl z pokoje ven. Vytrhl zbraň bezvládnému muži a začal také střílet. Kamenným koridorem se rozléhal ohlušující rachot.

Obrazovku monitoru plnily řady zdánlivě nesrozumitelných číslic, znaků a písmen. Doktor Chambord se usilovně snažil přeprogramovat starou sovětskou raketu, která odpočívala v daleké ledové tajze. Nechápal, proč mu to nejde, proč jsou kódy nové.

„Měli jsme zůstat u první rakety, kterou jste vybral, pane generále,“ řekl přes rameno la Porteovi, jenž seděl za ním u vzdálenější zdi. Po jeho levici i pravici stáli dva vojáci. „Do ní jsem se naboural snadno jako do střely, kterou chtěl Štít poslat na Jeruzalém. Ale tahle má složitější kódy. Nevím si s tím rady.“

„Musíte něco vymyslet, doktore,“ naléhal generál. „Okamžitě.“

Vědec se ani neobtěžoval přikývnout a dál bušil prsty do klávesnice. Nakonec se zarazil a znepokojeně zíral na obrazovku. Pak s úlevou v hlase oznámil: „Fajn. Jsem tam. Hotovo. Mám pro vás jednu přeprogramovanou mezikontinentální balistickou raketu. Je zaměřená, připravená a načasovaná přesně na půlnoc.“

Začal se otáčet k la Porteovi, ale náhle se zarazil, jako by zkameněl. Zamračil se a jako ve zpomaleném filmu se vrátil pohledem k monitoru. Vyděšeně poklepal na několik kláves a čekal, až se na obrazovce objeví odpověď na jeho otázku. Nemýlil se.

Ucukl rukama od klávesnice, jako by dostal ránu elektřinou. Prudce se otočil v křesle. „Ta střela má jadernou hlavici!“ vyhrkl zvýšeným hlasem. „Není vyřazená. Je plně vyzbrojená a funkční! Proto má nové kódy. Panebože! Jak jste mohl udělat takovou chybu? Je jaderná, rozumíte? Jaderná! Tady nejde o normální raketový útok!“ Rychle se otočil zpět ke klávesnici. Zajíkal se strachem a rozčilením. „Ještě je čas,“ mumlal. „Musím to zastavit…, ještě je čas…“

Vtom Chambordovi prosvištěla kolem ucha kulka. Odštípnutý úlomek kamene ho zasáhl do tváře. „Co?!“ Vyskočil, otočil se a spatřil v generálově ruce pistoli.

La Porteův hlas byl klidný a chladný. „Odstupte od počítače, doktore.“

Doktor Chambord se prudce nadechl. Měl vztek, ale také začínal chápat, že v ohrožení je jeho vlastní život. „Řekněte, že jste tuhle hrůzu nenaplánoval, generále. Nukleární útok. To snad ne?!“

Ve starožitném křesle s vysokým opěradlem sklopil la Porte pistoli, takže jen tak volně visela v jeho velké ruce. „Žádná chyba se nestala, doktůrku,“ pravil dunivým hlasem. „Konvenční hlavice by nezpůsobila otřes, který Evropa a Francie nutně potřebuje. Takhle nebude nikdo váhat. Všichni pochopí, že musíme začít znova. V pondělí budou hlasovat tak, jak chci.“

Chambord se znovu zachmuřil. „Ale říkal jste…, tvrdil jste mi…“

La Porte znuděně vzdychl. „Prostě jsem říkal to, co vaše buržoazní svědomí chtělo slyšet. Pořád máte hloupý plebejský strach z velkých věcí. Dejte si poradit, doktore. Člověk musí mít odvahu. Risk je zisk. Tuhle starou pravdu občas ctí i Britové a stupidní Amerikáni.“

Vědec byl založením introvert, a tak nedával najevo své emoce. Ze slz i smíchu byl nesvůj, až mu žena někdy vyčítala nedostatek citu. Právě teď ji bolestně postrádal. Chyběla mu od své smrti každý den. Vždycky jí říkával, že mysl je nekonečně složitý systém, a i když své city třeba nedává najevo, jsou v něm stejně hluboko jako v ní.

Při těch myšlenkách se trochu uklidnil. Bylo mu jasné, co musí udělat.

Propletl prsty před sebou a vážně pronesl: „Tou raketou zavraždíte nejmíň půl milionu lidí. Další miliony zabije radiace. Hlavice zničí…“ Náhle se zarazil a zíral.

La Porte znovu zvedl pistoli. Mířil mu na srdce. Generál měl na tváři povýšený výraz a Chambord měl náhle dojem, že nesedí na vysokém křesle, nýbrž na trůně.

„No jistě!“ zavrčel doktor vztekle. „Vy jste to chtěl už od začátku. Kvůli tomu jste si vybral Omahu. Nebylo to jen proto, že tam sídlí strategické velení USA, což je ještě důležitější vojenský cíl než Pentagon. Ani proto, že je to centrum informačních služeb a telekomunikačního průmyslu. Udělal jste to proto, že je to srdce země, jak tomu říkají Američani. Lidi se tam cítí v bezpečí, protože jsou schovaní uprostřed kontinentu. Všichni ve Spojených státech považují Středozápad za bezpečné místo. A vy jim jediným úderem ukážete, že v bezpečí není vůbec nikdo na světě. Přeměníte jejich srdce na pustinu a zároveň ochromíte americkou vojenskou sílu. Je vám úplně jedno, že přitom bude tolik mrtvých. Jste zrůda, la Porte! Zrůda.“

Generál pokrčil rameny. „Jinak to nejde.“

„Bude to zkáza světa.“ Chambord sotva dýchal.

„Fénix Francie - a celé Evropy - znovu vstane z popela.“

„Vy jste šílenec, la Porte.“

Voják vstal. Jeho vysoká postava i osobnost znovu jako by zaplnily zbrojnici. „Možná, doktůrku. Ale nejsem blázen, bohužel pro vás. Až dorazí policie, najde mrtvolu Mauritanii, kapitána Bonnarda… a taky vaši.“

„A vy zatím zmizíte.“ Chambordův hlas zněl jako ze záhrobí. „Bude to vypadat, že jste tady nikdy nebyl. Nikdo nebude vědět, že za tím vším stojíte vy.“

„Samozřejmě. Kdybyste s kapitánem Bonnardem přežili, nemohl bych vysvětlit, jak jste zneužili můj hrad ke svému hrůznému plánu. Díky za veškerou pomoc.“

„To, o čem jsme snili, byla lež.“

„Ale vůbec ne. Jen šlo o víc, než jste si myslel.“ Klenutou místností třeskly dva výstřely z generálovy pistole. „Sbohem, Chamborde. Dobře jste sloužil Francii.“

Vědec vytřeštil oči a svezl se z křesla jako splasklá nafukovací hračka.

V témže okamžiku se všude kolem rozlehla divoká palba. La Porte ztuhl. Štít byl na druhém konci hradu. Jak se mohl dostat tak blízko?

Vrhl se ke dveřím zbrojnice a pokynul dvěma legionářům, aby šli za ním. Venku se zastavil a vyštěkl rozkazy na dva čekající strážné. Celá pětice pak vyrazila po schodech dolů.

„Zpátky!“ vykřikl Jon do třeskotu kulek.

Už se nemuseli chovat tiše, a tak utíkali zpět chodbou směrem k točitému schodišti, které vedlo do východní věže. Ve stísněném prostoru kamenných zdí se rány za jejich zády rozléhaly tak mohutně, jako by snad střílela celá armáda.

Dveře do zbrojnice nad nimi se rozlétly a vzápětí se ozval výkřik ve francouzštině. Zespoda uslyšeli další zvuky. Po schodech dupaly nohy v kanadách. Legionáři běželi na pomoc svým kolegům.

Jon, Randi, Peter, Marty a Thérese zapadli do prázdných pokojů po obou stranách chodby.

Těžce oddychující Smith pootevřel dveře a všiml si, že Peter také otevírá na škvíru. Viděli, jak kolem prolétl la Porte v civilu se čtyřmi legionáři. Mířili k místu, kde stále střílela předsunutá skupina Štítu půlměsíce, na kterou nejspíš zaútočili Francouzi. Generál vykřikl jakýsi rozkaz, který zanikl v hromové palbě.

Jon a Peter vyklouzli do chodby, po nich i ostatní. Rozběhli se ke schodům věže. V dálce stále zuřila přestřelka mezi legionáři a teroristy.

Smith vyrazil po schodech jako první, zbylá čtveřice mu byla v patách. Nahoře se zastavili a obezřetně se rozhlíželi. Dveře do zbrojnice byly otevřené dokořán a zevnitř k nim nedoléhaly žádné zvuky. Špatně osvětlené odpočívadlo s úzkými okny pro dávné lučištníky bylo opuštěné.

„Co to má znamenat?“ chtěl vědět Marty.

Jon ho jediným gestem umlčel. Pak pokynul Peterovi a Randi, aby šli do zbrojnice. „Marty, Thérese a já budeme krýt schody,“ zašeptal.

Russellová byla téměř okamžitě zpátky. „Pojďte všichni sem.“ Kývla na ostatní. „Honem.“

Marty vpadl dovnitř a hned se rozhlížel po prototypu. Thérese vešla za ním. Řadu uzavíral Jon, který sledoval, jestli je čistý vzduch. Všichni najednou se zarazili a ohromeně zírali na Emila Chamborda, jenž ležel na koberci vedle svého stolu. Byl obličejem k zemi, jako by spadl po hlavě z křesla.

Thérese si zakryla tváře rukama. „Tati! To ne!“ Rozběhla se k němu.

„Ježíšmarjá.“ Marty vykročil a poklepal ji po rameni.

Žena začala vzlykat. Padla na kolena a otočila otce na záda. V jeho prsou zely dva otvory po kulkách, košili měl nasáklou krví.

„Žije, Jone? Řekněte mi, jestli žije!“

Ten si dřepl vedle ní a podíval se na hodinky. „Marty, počítač! Půlnoc je už za dvě minuty!“

Vědec zavrtěl svou kulatou hlavou, jako by si chtěl projasnit mysl. „Jasně, Jone.“ Padl do křesla po Chambordovi a začal ťukat do klávesnice.

Peter se rozběhl ke dveřím. „Jdeme, Randi. Někdo jim musí krýt záda.“

Přikývla na souhlas a vyrazila za ním. Jejich tmavé oblečení splynulo s dlouhými stíny odpočívadla.

Smith prohlédl doktora Chamborda. „Vypadá to, že obě kulky zasáhly vašeho otce do srdce. Je mi to moc líto, Thérese. Byl okamžitě mrtvý.“

Přikývla a dala se do pláče.

Jon zatřásl hlavou, vstal, oběhl stůl a postavil se za Martyho, aby mu byl v případě potřeby k ruce. Současně pročesával očima starou zbrojnici se středověkou zbrojí, brněním a štíty visícími na kamenných stěnách či opřenými v rozích. Místnost měla vysoký strop, byla prostorná a střídmě zařízená starým nábytkem z masivního dřeva. Slabé elektrické lampy ji nedokázaly řádně osvětlit. Připadalo mu, že plné tři čtvrtiny velkého pokoje se utápějí ve tmě. Nábytek se nacházel jen v části poblíž dveří. On však dohlédl až dozadu, kde rozeznával obrysy dřevěných beden, které podle něj obsahovaly munici.

„Dělej, ty mrcho,“ pobízel Marty němý přístroj. „Chceš se vzpírat pánovi? Paladina neporazíš. No, to už je lepší. Sakra, ty slizká bestie. Oho! Můžeš se kroutit a kličkovat, jak chceš, ale přede mnou se…“ Škubl sebou a ztichl.

„Co je, Marty?“ vyhrkl Jon. „Co tam vidíš?“ Zíral na čísla, znaky a písmena, která po řádcích naskakovala na monitoru. I když ovládal základy programování, neměl nejmenší tušení, co znamenají.

Počítačový vědátor nadskočil v křesle, jako by ho něco bodlo. „Ty hade! Hrdinu, rytíře a válečníka nemůžeš porazit. No jen pojď…, jen pojď…, táák… a mám tě, ty hnusná stvůro, ty… Panebože!“

„Co se stalo, člověče?“

Martyho baculatá tvář zbledla jako stěna. Zvedl oči k Jonovi. „Emile si vybral funkční ruskou balistickou raketu. Má hlavici. Jadernou hlavici. A teď je… ve vzduchu!“ Zalapal po dechu a vrátil se ke změti informací na obrazovce. „Ta střela už letí!“

Jonovi se sevřela hruď a vyschlo mu v ústech. „Ale kam, Marty? Na jaký cíl?“

Muž vyděšeně zamžikal. „Na Omahu.“ Zadíval se na monitor a pak znovu na Smithe. V očích měl utrpení a zděšení. „Přišli jsme pozdě.“

40

AIR FORCE ONE, PŘISTÁNÍ V OMAZE

Prezident Castilla seděl sám v apartmá na palubě. Nepřítomně zíral na svůj odraz v okně a v uších mu duněl řev čtyř tryskových motorů. Kola prezidentského letadla Air Force One se dotkla ranveje na letecké základně Offutt. Ukázkové přistání. Šéf Bílého domu věděl, že bude brzy se svými lidmi v bezpečí superpevných podzemních bunkrů Strategického velení Spojených států, pro nějž se vžila zkratka STRATCOM. Toto tlukoucí srdce obrany země mělo na starosti plánování, zaměřování a rozmisťování strategických sil. Zároveň koordinovalo veškeré odvetné údery.

Prezident zaostřil pohled a podíval se z okna. Po jiné dráze právě ujíždělo letadlo podobné Air Force One a chystalo se vzlétnout. Jeden stroj z letky vždycky zůstával na základně pro případ nouze. V dané situaci měl zmást nepřítele, který by státníka hledal.

Castilla těžce vzdychl. Tížila ho vina za životy, které byly v ohrožení kvůli ochraně jeho osoby a úřadu. Odvrátil se od okna. Velké letadlo zpomalovalo a začínalo rolovat. Prezident zvedl mikrofon velké krátkovlnné vysílačky.

„Jak je tam nahoře, Brandone?“

Ze svého bunkru v Severní Karolíně viceprezident Brandon Erikson odvětil: „V pohodě, Same. A co ty?“

„Ujde to. Ale začínám se potit. Sprcha by bodla.“

„To věřím.“

„Jsi připraven převzít řízení státu, Brandone?“

„To nebude potřeba.“

Prezident se nevesele pousmál. „Tvoji sebejistotu jsem vždycky obdivoval. Tak zatím.“ Přerušil spojení a nervózně si poposedl v křesle. Vtom kdosi zabušil na dveře. „Dál!“

Byl to Chuck Ouray. Vešel vratkým krokem a jeho tvář připomínala šedou masku. „Pane prezidente, volá středisko strategického velení. Experimentální raketová ochrana selhala. Už nám nic nezbylo. Jsme naprosto bezmocní. Velitelé to řeší s vědeckým týmem a snaží se všechno zase nahodit, ale moc optimisticky to nevidí.“

„Už jdu.“

CHÁTEAU LA ROUGE

Starou vlhkou zbrojnici naplnilo napětí. Jon se dychtivě díval Martymu přes rameno na monitor počítače. V místnosti bylo chladno a ticho, které narušovala jen tlumená střelba a klapání klávesnice, známka expertovy horečné práce.

Smith ho nechtěl vyrušovat, přesto se zeptal: „Dokážeš tu střelu zneškodnit?“

„Snažím se.“ Muž u počítače měl ochraptělý hlas, jako by úplně zapomněl mluvit. Zvedl oči. „Sakra, naučil jsem toho Emila až moc. Napáchal spoustu škody… a můžu za to já!“ Znovu se zadíval na monitor a bušil do kláves. Hledal způsob, jak zastavit vypuštěnou raketu. „Emile se učil rychle…, našel jsem ji. Ne! Střela je zrovna v nejvyšším bodu - v polovině cesty přes Atlantik!“

Smith cítil, že se chvěje. Nervy měl napnuté jako struny na houslích. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a povzbudivě sevřel kamarádovo rameno. „Musíš něco vymyslet…, cokoliv. Musíš tu nukleární hlavici zastavit, Marty.“

Kapitán Darius Bonnard se opíral o kamennou zeď. Krvavá levá paže mu bezvládně visela podél těla a k ráně na boku si tiskl zmačkanou košili. Zoufale se snažil zůstat při vědomí. Většina mužů se skrývala za barikádou z těžkého středověkého nábytku postavenou za rohem. Slyšel, jak generál křičí rozkazy a povzbuzuje je. Důstojník to poslouchal s pousmáním na tváři. Myslel si, že zemře v nějaké slavné bitvě legie proti nepříteli Francie. Tento zdánlivě malý zápas však mohl být ještě důležitější a nepřítel nejtěžší ze všech. Byl to přece zásadní souboj o budoucnost, což Bonnarda utěšovalo.

Vtom uviděl, jak k němu spěchá zpocený voják z druhého pluku legie. Mířil k barikádě.

Kapitán zvedl ruku. „Stát. Hlášení.“

„Našli jsme Maurice svázaného a s roubíkem v puse. Hlídal tu Chambordovou. Říká, že útočníci byli tři muži a ozbrojená žena. Muslimové by s sebou ženskou neměli.“

Bonnard se vrávoravě narovnal. Určitě to byla ta mrcha od CIA, a to znamenalo, že je tam Jon Smith a jeho lidé. Opřel se o vojákovo rameno, odklopýtal za roh a padl za barikádu. Pak se plazil k místu, kde se krčil la Porte a střílel na zeď nábytku navršenou na vzdálenějším konci chodby.

Generálův pobočník zasípal: „Je tady podplukovník Smith, pane. Pronikl do hradu. Má s sebou tři lidi.“

La Porte se zamračil a podíval se na hodinky. Do půlnoci zbývaly už jen sekundy. Po tváři mu přelétl spokojený úsměv. „Nelamte si s tím hlavu, Dariusi. Přišli pozdě…“ Náhle se zarazil. Uvědomil si, že to číslo je podstatné. Čtyři. Měli by tam přece být jen tři - Smith, Howell a ta ženská od CIA. „Zellerbach! Určitě si přivedli Zellerbacha. Jestli někdo může útoku zabránit, tak je to on.“ Generál začal hulákat rozkazy. „Ústup! Běžte do zbrojnice. Rychle!“

Když muži odběhli, la Porte se upřeně zadíval na svého dlouholetého pobočníka. Zdálo se, že je těžce raněný. Při troše štěstí zemře. Generál si však nemohl dovolit čekat. Bylo by to příliš riskantní. Ujistil se pohledem, že legionáři jsou k nim zády.

„Co se děje, mon General?“ Zesláblý Bonnard ho zmateně sledoval.

La Porte na okamžik pocítil lítost. „Díky za všechno, co jste pro mě udělal.“ Pak pokrčil rameny a zašeptal: „Bon voyage, Darius.“ Střelil ho do hlavy, vyskočil a rozběhl se za svými vojáky.

OMAHA, STÁT NEBRASKA

Prezident a jeho družina se naskládali do tří obrněných terénních aut, která se rychle rozjela po asfaltu. Castillovi zapraskalo ve vysílačce. Zvedl ji a uslyšel hlas z velitelského centra: „Zatím jsme se nikam nedostali, pane prezidente.“ Tón naznačoval stěží potlačovanou paniku. „Kódy se pořád mění. Vůbec nechápeme, jak to dokázali. Počítač nemůže reagovat tak rychle…“

„Tenhle počítač může,“ zamumlal personální šéf Ouray.

Prezident a Emily Powell-Hillová si ho nevšímali. Hlas z vysílačky praskal dál: „…musí reagovat automaticky na novou situaci jako boxer v ringu. Počkat… sakra, to snad ne…“

Náhle se z vysílačky ozval nový hlas. Ženský. „Pane prezidente, radar něco zachytil. Blíží se to k nám. Je to ruská mezikontinentální balistická raketa. Jaderná. Ježíšikriste. Cože? Zopakujte to. Určitě?“ Žena náhle změnila tón. Rozhodným, klidným a důrazným hlasem řekla: „Pane prezidente, raketa míří na Omahu. Asi ji nedokážeme zastavit. Už je pozdě. Běžte do bunkru, nebo okamžitě odleťte.“

První hlas se znovu vrátil: „…nemůžu to zaměřit. Nemůžu…“

CHÁTEAU LA ROUGE

Abú Auda naklonil hlavu a poslouchal. Elektrické lampy na zdech byly prostřílené a temnou chodbou se vznášel kouř. Pomalu se vztyčil za barikádou a očima vycvičenýma z pouště si prohlížel val nábytku naproti.

„Jsou pryč, Chálide,“ oznámil Mauritaniovi. „Inšalláh!“ zajásal.

Muži ze Štítu půlměsíce, unavení a ranění, spustili vítězný křik a přelezli navršené krámy.

Mauritania zvedl ruku a zjednal ticho. „Slyšíte to?“

Poslouchali. Střelba v hradu na chvíli ustala. Doléhalo k nim však dupání těžkých bot. Museli to být legionáři od toho francouzského generála. Neběželi k nim, ale opačným směrem - k hradní věži.

V teroristových chladných modrých očích se zablesklo. „Pojďte, Abú, musíme posbírat zbytek mužů.“

„Dobře. Vypadneme odtud a budeme dál bojovat proti nepřátelům islámu.“

Mauritania byl stále v rozedraném beduínském plášti, který měl už v Alžírsku. Zavrtěl hlavou. „Omyl, příteli. Nejdřív si vezmeme to, pro co jsme přišli.“

„Přišli jsme pro vás.“

„Nebuďte hlupák. Potřebujeme Chamborda a ten jeho molekulární zázrak. Bez něj neodejdu. Teď najdeme zbytek našich mužů a pak pana generála. Toho sviňáka la Portea. Kde je on, tam bude i počítač.“

V příšeří zbrojnice se zatuchlými zbraněmi a studeným vzduchem si Marty vzrušeně povídal sám se sebou. Snažil se zničit jadernou hlavici, která se blížila k cíli.

Na podlaze u jeho nohou se Thérese Chambordová pohnula. Od té doby, co Jon prohlásil jejího otce za mrtvého, seděla jako v transu vedle něj, tiše plakala a držela ho za ruku.

Když znovu začal vykřikovat své tirády, zvedla hlavu a poslouchala…

„…Nemůžeš vyhrát, ty primitivní bestie! Je mi fuk, jak složité kódy vymyslel ten ďábel Emile. Stáhnu tě zaživa a pověsím si tvoji smradlavou kůži na stěnu vedle všech ostatních příšer, které jsem přemohl v boji na život a na smrt. Tumáš, ty chudinko, no jen si vem! Tak, a jsem za další bariérou. Oho!“

Peter s Randi se zatím krčili v dlouhých stínech odpočívadla za dveřmi a hlídali zbrojnici. Vzduch byl cítit prachem a korditem, který stoupal zespoda a pálil je v nose.

„Slyšíš to, Petere?“ zeptala se agentka tichým hrdelním hlasem.

Zbraň měla namířenou na schodiště, které se točilo věží. V každém patře byl otvor velikosti velkých dveří.

„No jasně. Těch šmejdů se asi jen tak nezbavíme. Ach jo.“ Také Peter namířil pistolí ke vchodu na schodiště.

Poslouchali, jak k nim po kamenných schodech tiše stoupají těžké boty. Když se objevil první z legionářů, oba vystřelili. Vytryskl gejzír krve. Kulka mu roztříštila spánek. Padl na záda. Vzápětí se ozvalo dupání. Zbytek vojáků vzal nohy na ramena.

Peter se otočil a varovně houkl do zbrojnice: „Šéf je nahoře. La Porteovi muži dorazili!“

„Hoďte tam sebou!“ křikla Randi. „Je jich tady asi o dost víc, než jsme čekali!“

Thérese, která stále seděla na podlaze vedle mrtvoly svého otce, jako by se najednou vzpamatovala. „Pomůžu vám.“ Stiskla otcovu ruku a položila mu ji na prsa. Pak ji přikryla druhou rukou. Vzdychla, zvedla pušku FAMAS, kterou jí dal Jon, a vstala. V šerosvitu zbrojnice vypadala křehce a nervózně.

„Jste v pohodě?“

„Ne. Ale budu.“ Jako by jí tělem projela vlna energie. Zdálo se, že se konečně vzpamatovala. Podívala se na mrtvého a smutně se pousmála. „Udělal v životě spoustu dobrých věcí. Ale nakonec začal věřit bludům. Vždycky si ho budu vážit.“

„Já vám rozumím. Dávejte si tam venku pozor.“

Přikývla. Volnou rukou shrábla munici, kterou jí Jon dal, a vyběhla ze dveří na odpočívadlo.

Téměř okamžitě Smith zaslechl její automat, jak pomáhala odrazit další útok ze schodiště. Opětovaná palba byla prudká. La Porteovi vojáci se tentokrát nedali. Hluk se rozléhal místností tak silně, až Jona mrazilo v zádech. Nejradši by jim šel na pomoc.

„Jak to jde, Marty? Můžu ti nějak pomoct?“ zeptal se přítele. Na vlastní záchranu měli velice málo času, ale Amerika ho měla ještě méně.

Vědec se náruživě skláněl nad klávesnicí. Čišelo z něj očekávání, snad i naděje. Jeho statné tělo bylo ohnuté jako pružina, která každou chvíli vylétne. „Chcípni! Chcípni! Chcípni! Ty hnusná bestie…“ Vyskočil.

„Co je?“ zeptal se Jon. „Co se stalo?“

Marty udělal piruetu, zvedl ruce nad hlavu a začal nadšeně šermovat pěstmi.

„Sakra, ty magore. Řekni mi, co se stalo!“

„Koukej! Koukej!“ Marty ukázal na monitor.

Střelba na odpočívadle se opět trochu utišila. Jon se zadíval na obrazovku. Namísto monotónních řádků s číslicemi a písmeny na ní jiskřily stříbřité hvězdy noční oblohy. Na pravé straně se rýsovala čára francouzského pobřeží, na levé Jon rozpoznával orientační body, které ukazovaly na Spojené státy, konkrétně na Omahu ve státě Nebraska. Směrem k Omaze se obloukem pohybovala tečkovaná červená čára zakončená miniaturním rudým šípem, který jako by ji táhl za sebou.

„Je to dráha rakety, kterou vypustil Chambord?“ zeptal se Jon. „S jadernou hlavicí?“

„Jo. Sleduj monitor.“ Marty se podíval na hodinky a počítal: „Pět… čtyři… tři… dva… jedna!“

Rudý šíp náhle vybuchl bílým plamenem, jako by někdo odfoukl šlehačku.

Smith doufal, že to chápe správně. „Je to ta střela?“

„Byla!“ Marty se kolébavě roztančil po kamenné podlaze. „Už je po ní!“

„Vážně? Víš to jistě, člověče?“ Jon nepřestával zírat na monitor. Po dlouhé době začínal cítit radostné vzrušení. „Naprosto jistě?“

„Zařídil jsem, aby se sama vyhodila do vzduchu! Nad oceánem. Nedoletěla ani k našemu pobřeží!“ Otočil se, sklonil hlavu a políbil monitor. Málem přitom ztratil rovnováhu. „Jsi úžasná, mašinko! Miluju tě!“ V koutku oka se mu zaleskla slza. „Amerika je mimo nebezpečí, Jone.“

41

Ve staré zbrojnici Marty poskakoval v kruhu a oslavoval zničení jaderné střely, která by zabila miliony Američanů. Jon pár sekund přihlížel jeho radosti a vstřebával tu skvělou zprávu. Občasné třeskání střelby venku na odpočívadle mu napovídalo, že jeho přátelé úspěšně brání věž před legionáři.

Ale nemohli je zadržet napořád. Nepřítel byl ve velké přesile. Teď, když zmizela raketová hrozba, potřebovali uprchnout.

Marty se zarazil čelem ke Smithovi. Jeho hlas byl zadýchaný a plný úlevy, jako by tomu sám pořád nemohl uvěřit. „Amerika je mimo nebezpečí, Jone. Amerika je mimo nebezpečí.“

„Ale my ne, Marty.“ Jon se rozběhl ke dveřím, aby obhlédl situaci na odpočívadle. „Dokážeš nahodit satelitní spojení?“

„Jasně.“

„Tak to udělej.“

Mužík se otočil zpátky k počítači a pustil se do práce.

Smith se vyklonil ze dveří. Peter, Randi a Thérese hlídali schodiště. Klečeli nebo leželi v úkrytech, které si našli v přítmí rozlehlého odpočívadla.

„Dokážete je ještě na pár minut zadržet?“ zeptal se.

„Ale opravdu jen na pár,“ varovala ho Russellová s tváří plnou starosti.

Jon přikývl a spěchal zpátky. „Jak dlouho to ještě bude trvat?“

„Momentíček… momentíček… a je to!“ Marty se na něj zazubil. „Ve srovnání s raketou to byla procházka po pláži. Spojení už funguje.“

„Dobře. Tak pošli tohle,“ Smith zadrmolil řadu čísel kódu, který zaručoval, že se jeho zpráva dostane k Fredu Kleinovi. „A nakonec připiš: La Porte, Cháteau la Rouge v Normandii, okamžitě.“

Martyho prsty se rozlétly po klávesnici. Vzrušeně přitom nadskakoval v křesle. Čišel z něj optimismus. „Hotovo. Co teď?“

„Teď utečeme.“

Expert se zatvářil překvapeně. Zamračil se a zavrtěl hlavou. „Ne, Jone. Nemůžeme tady ten počítač jen tak nechat. Rozebereme ho a vezmeme s sebou.“

„Blbost,“ dostalo se mu odpovědi. O to už se jednou pokoušeli a střelba za dveřmi zbrojnice byla čím dál hlasitější. „Nemáme čas.“

Marty zabědoval: „Ale Jone, musíme ten prototyp vzít. Co když se k němu znovu dostanou generálovi lidé?“

„Nedostanou.“ Jon chytil protestujícího génia a táhl ho ke dveřím.

„Pusť mě, chlape,“ řekl Marty naštvaně. „Chodit umím sám.“

„Musíš utíkat.“

Trojice obránců zatím znovu zahnala legionáře ze schodů. Thérese si utrhla i druhý rukáv a ovázala s ním krvavou ránu na Peterově stehně. Randi dostala zásah do paže. Naštěstí to byl čistý průstřel, který nenapáchal velkou škodu. Pevný obvaz zastavil krvácení.

„Co se stalo?“ zeptala se Russellová. „Zastavili jste tu raketu?“

„To si piš,“ ujistil je Jon. „Martymu se zase něco povedlo.“

„Trvalo ti to děsně dlouho,“ zavrčel Howell, ale na ošlehané tváři mu zářil úsměv od ucha k uchu. Přitom nepřestával sledovat schodiště.

Jon se přikrčil vedle Petera. „Dej mi granát.“

Starý kozák se na nic neptal. Vytáhl z batohu ruční granát a beze slova mu ho podal.

„Hned jsem tady.“

Jon odběhl zpátky do zbrojnice, položil granát na tác s vajíčky gelu a vytáhl pojistku. Pak uháněl pryč, jako by měl v patách všechny strašáky operace Hádes.

Když vrazil zpátky na odpočívadlo, zařval: „Všichni k zemi!“

Padli na kamennou podlahu. Granát vybuchl. Nastalo Smrticí krupobití střepin oceli a dřevěných třísek. Na vrcholu schodiště vykřikl jeden z legionářů. Z pořezané tváře mu prýštila krev. Svalil se ze schodů mimo dohled.

„Proč jsi to sakra udělal, Jone?“ zeptala se Randi.

„Kvůli gelu,“ vysvětlil jí Jon. „Gelový modul je hlavní součástí molekulárního počítače. Obsahuje sekvenci DNA, kterou Chambord vytvořil. Někomu z dalších odborníků by stačilo získat jedno vajíčko, aby obnovil jeho dílo.“

Marty sklíčeně přikývl. „Stačilo by jen seškrábnout vzorek.“

„Gelový modul bylo potřeba zničit, aby se nedostal do špatných rukou.“

Přestali mluvit. Ze schodiště k nim opět dolehl dusot těžkých bot. Peter, Randi a Jon se rozběhli ke schodišti a začali střílet dolů. Žádné legionáře nebylo vidět, ale zezdola se po výstřelech ozvaly zlostné výkřiky a dupání. Nepřítel se dal na útěk.

Marty se rozhlížel po věžním odpočívadle a pomalu začínal chápat, jak tvrdě se tam bojovalo, zatímco on pracoval ve zbrojnici na molekulárním počítači. Podíval se na ně a těžce polkl. Pokusil se o lehký tón.

„Tak… tohle je ta velká bitva, Petere?“

„Velká,“ odvětil Peter, „ale nejspíš krátká. Mám strach, že ty schody jsou jediná cesta z věže. Nezdá se, že by nám chtěli vojáci umožnit v klidu odejít.“

„Takže jsme v pasti?“ Martyho obličej se zkřivil hrůzou.

„Pokud něco nevymyslíme,“ přitakala Randi.

Jako by v odpověď na jejich napjatý rozhovor zaduněl hlas generála la Portea: „Musíte se vzdát, podplukovníku Smithi! Je nás třikrát víc a každou chvíli dorazí další muži. Neutečete nám.“

„Pan generál se asi bude zlobit, až zjistí, že jsme mu překazili plán,“ prohodila agentka.

„Nemluvě o tom, že ani jednoho z nás nemůže nechat naživu, pokud z toho chce vyváznout s čistým štítem,“ podotkl Peter.

„Proto asi zastřelil doktora Chamborda a zespoda neslyším ani hlas kapitána Bonnarda. Vy snad jo?“ řekla Randi.

Přerušila ji těžká palba. Zdálo se, jako by vycházela z podlaží přímo pod nimi. Připravili se, kulky však tentokrát nemířily schodištěm nahoru. Střelba se přesunula o trochu dál, byla čím dál hlasitější a intenzivnější. Zaslechli výkřiky v arabštině, paštúnštině a dalších jazycích.

„Štít půlměsíce je hrozně blízko,“ uvědomila si Thérese.

„Útočí na la Porteovu skupinu zezadu,“ usoudil Peter. „Padnout za vlast sice může mít svůj smysl, ale doufám, že nás k tomu naši kamarádi muslimové nedonutí.“

Marty sledoval Jona, který s připravenou zbraní pozoroval schodiště. „Máš plán?“

„Dolů nemusíme,“ zněla odpověď. „Půjdeme nahoru do věže. Je to naše největší šance. Randi má horolezeckou výstroj, Peter zase plastickou trhavinu a pár dalších granátů.“

„A venku na opevnění čeká hezká malá helikoptéra, jak jsme si všimli, když jsme přišli,“ připomněl jim Howell.

„Paráda!“ Marty vyrazil nemotorně do schodů. „Rychlejší vyhrává. A my Paladini umíme být rychlí.“

Zatímco ostatní vyrazili za ním, Peter s Jonem vyslali závěrečnou dlouhou dávku schodištěm.

„Jsou to asi dvě patra,“ řekl Howell, otočil se a vyběhl do schodů.

Smithe však zarazil náhlý závan horka, a tak couvl zpátky na odpočívadlo. Ze dveří zbrojnice se vyvalil kouř a po něm i plameny. Starý dřevěný nábytek, který měl la Porte v oblibě, asi chytil od výbuchu granátu.

Jon spěchal do kamenných schodů. Vzpomněl si na bedny s municí, které zahlédl v zadní části místnosti. Boty la Porteových mužů za jeho zády dusaly čím dál blíž. Po chvilce dostihl ostatní. Společně s Peterem uchopili vratkého Martyho za ruce a dál ho vedli mezi sebou.

Thérese běžela vpředu jako gazela. Randi naopak úmyslně zaostala, aby jim kryla záda. Každou chvíli se otočila a snažila se zpomalit pronásledovatele palbou ze samopalu.

„Na druhou stranu věže!“ Thérese ztěžka oddechovala. Nebyla víc než bílá šmouha v temnotách.

„Randi a já tady zdržíme legionáře,“ rozhodl Jon. „Thérese, vezměte Martyho, utíkejte napřed a vyberte okno. Ale ne jednu ze střílen. Myslím okno, kterým se dá prolézt, co nejblíž k opevnění. Petere, ty dáš roznětku do trhaviny a položíš ji asi deset metrů od okna.“

Peter přikývl. Jon a Randi padli na kamennou podlahu a začali střílet na čelo pronásledovatelů. Jejich kulky rychle skolily první dva, třetí uskočil zpátky do temnoty točitého schodiště. Dva ranění se nehýbali. Hon na chvíli ustal. Zato střelba hluboko dole stále sílila. La Porte a jeho muži měli zřejmě tolik práce se Štítem půlměsíce, že mohli nasadit na pronásledování jen několik lidí. To se ovšem mohlo rychle změnit.

Zdola stoupala slabá ozvěna hlasů, kterou následovaly tiché a nenápadné kroky. Také byl cítit slabý zápach kouře z hořícího dřeva, nejen ze střelného prachu, jak by se dalo očekávat. Jon uvažoval, jestli ostatním říct o plamenech a bednách s municí ve zbrojnici.

Nakonec tu myšlenku zavrhl. Stejně s tím už nemohli nic dělat. Bylo jen potřeba všechno urychlit a co nejdřív zmizet. A na tom už beztak pracovali.

„Hotovo,“ zvolal Peter tiše.

Jon s Randi vypálili další dávku na prvního legionáře, který se objevil. Muž se stáhl.

Potom se rozběhli za Howellem. Trojice právě dorazila ke křižovatce chodeb na vzdálenějším konci věže, když Peterova plastická trhavina vybuchla. Ohlušující rána je srazila čelem k zemi. Chodba za jejich zády byla plná kouře a kamení. Vpředu stála Thérese ve dveřích do jedné z věžních místností a ukazovala, ať jdou za ní.

Kašlající Peter odepnul z opasku granát a skrčil se na místě, odkud měl výhled na kouřící kamennou suť.

Jon s Randi se znovu dali do běhu. V místnosti byla tři úzká okna a také jedno větší, a právě u něj Thérese s Martym dychtivě čekali.

„Vidíme odsud ten vrtulník,“ oznámil vědec Russellové. „Připadá mi strašně malý,“ dodal starostlivě.

„Bude nám stačit, pokud se k němu ovšem dostaneme.“ Randi zahákla malou kotvici do štěrbiny ve stěně vedle okna a vyhodila drát potažený nylonem k hradbám o sedm poschodí níž. Pak vklouzla do sedáku a skočila.

Když přistála dole, Jon poručil: „A teď ty, Marty.“

„Tak jo.“ Muž se posadil na parapet a zavřel oči. „Nebezpečí, to je moje.“

Sedák se vrátil téměř okamžitě. Thérese s Jonem do něj vyděšeného vědce upnuli a spustili z okna. Marty dopadl, sedací pás znovu vylétl vzhůru a druhá z žen ho následovala. Bylo to právě v okamžiku, kdy venku v chodbě vybuchl granát.

Ozval se divoký řev a do místnosti vpadl Peter se sveřepým výrazem na tváři. „Jsem tady, Jone. Mizíme.“

Smith ukázal k oknu. „Běž první. Starší má přednost.“

„Za tuhle poznámku si tady klidně zůstaň, hochu.“ Peter hodil příteli poslední granát a přelezl přes parapet okna, právě když se sedák vrátil.

Připnul se k sedačce a zmizel. Jon čekal, pohled upřený na dveře. Srdce mu zběsile bušilo.

Když se posez znovu objevil, popadl ho a rychle do něj vklouzl. Vtom dovnitř vtrhli dva legionáři. Smith visel vysoko nad hradbami. Vytrhl pojistku, vrhl granát obloukem do okna a povolil sevření, aby mohl rychle sjet podél zdi hradu.

Drátem zatřásla silná detonace. Ucítil, že se kotva uvolnila. Nadechl se a nebezpečně zvýšil rychlost. Doufal, že se dostane na zem dřív, než hák vypadne úplně. Když viděl, kolik šedého kouře se valí z oken věže, sevřel se mu hrudník.

Právě když se dotkl nohama země, kotva vylétla a málem ho zasáhla. S úlevou si všiml, že Peter, Marty a Thérese už utíkají směrem k vysunuté baště v opevnění, kde stála malá průzkumná helikoptéra.

Opět se ozvaly výkřiky. Tentokrát však nikoli shora, ale od hradeb.

„To je Štít půlměsíce!“ houkla Russellová. „Honem!“

Jon s agentkou vyrazili za ostatními. Peter už seděl za řízením rozechvělého vrtulníku, jehož rotory se otáčely. Thérese s Martym byli připoutaní v sedadlech. Zbývající dvojice nakonec také naskočila dovnitř.

Peter vzlétl a divoce naklonil vrtulník od hradu. Na věži a hradbách se objevili první bojovníci Štítu půlměsíce a v běhu stříleli.

Kulky se zarývaly do stěn a s řinčením se odrážely od podvozku. Tiše se po sobě dívali, neschopni slova. Howell hnal vrtulník co nejdál od la Porteova červeného hradu. Na jasné noční obloze blikaly hvězdy, jako by se vůbec nic nestalo. Jon pomyslel na generála, Štít půlměsíce a všechnu hrůzu posledních několika dní. Nevycházel z údivu, kolik zla je člověk schopen napáchat ve jménu dobra.

Asi kilometr od pevnosti z nich začalo opadávat napětí. Najednou však uslyšeli strašlivé dunění, jako by vybuchla sopka. Vrtulník se zachvěl pod tlakem rázové vlny.

Prudce se otočili v sedadlech a viděli, jak východní věž Cháteau la Rouge mizí v ohni a létajícím kamení. Vyvalil se kouř. K noční obloze vyšlehly červené a zlaté plameny. Vzduchem se rozlétly třpytivé trosky.

„Ježíšmarjá, Jone,“ vyhrkl Peter. „To byla ale pecka. Co se stalo?“ Otočil vrtulník čelem k hradu a zastavil na místě, aby se mohli dívat.

„No víte, chtěl jsem vám to říct,“ odvětil Jon.

„Co?“ zeptala se Randi okamžitě. „Cos nám neřekl?“

Smith pokrčil rameny. „V zadní části zbrojnice byly bedny se střelivem.“

Peter zvýšil hlas. „Tys hodil granát do místnosti, kde byly zásoby munice? A nevaroval jsi nás?“

„No vidíš, sám sis těch beden nevšiml,“ odtušil Jon naštvaně. „Copak tě musím vodit za ručičku? A navíc, ta munice byla dost daleko.“

„Nic si z toho nedělej, Petere,“ konejšil přítele Marty. „Já jsem ty bedny taky neviděl.“

Thérese zesinala. „Ani já, zaplaťpámbu za to.“

„Celá tahle dlouhá a nebezpečná akce měla jeden cíl: zastavit hrozbu molekulárního počítače.“ Randi zírala na Jona a při pohledu na jeho provinilý výraz se jen stěží bránila úsměvu. „A tys to dokázal, Jone. Zničils ho tím granátem.“

„My všichni jsme to dokázali,“ souhlasil, „i když to nebyla žádná sranda.“

Peter stroze přikývl a pak se pousmál. „Můžeme už letět domů?“

Ještě minutu si prohlíželi velký starý hrad v dáli, pohlcený plameny. Pak pilot naklonil helikoptéru, pomalu s ní opsal dlouhý kruh a zamířil na jihovýchod k Paříži. Jon s Randi vytáhli mobilní telefony, aby podali hlášení svým šéfům. Thérese se zabořila do sedadla a unaveně vzdychla.

„Vidíte ty tečky na nebi?“ zeptal se Marty s pohledem upřeným na východ. „Vypadají jako světlušky. Může mi někdo říct, co to je?“

Všichni sledovali, jak se tečky zvětšují.

„Vrtulníky NATO,“ odvětil Smith nakonec. „Napočítal jsem jich dvacet.“

„Letí k hradu,“ usoudila Randi.

„Řekl bych, že tvoje zpráva došla, Jone.“ Marty ostatním popsal, jak mu Jon dal kód a upozornil nadřízené na hrad Cháteau la Rouge. „Poslal jsem ji těsně předtím, než zničil prototyp.“

Tmavá noc byla náhle plná letounů - velkých vrtulníků napěchovaných vojáky, proti nimž jejich průzkumná helikoptéra vypadala jako dětská hračka. Stroje letěly v sevřeném útvaru na sever.

V měsíčním světle se leskly jako nějaká nadpozemská zvířata a jejich rotory připomínaly otáčivé stříbrné meče.

Velkých vrtulníků bylo tolik, že to bralo dech. Přistávaly na polích Normandie, aniž by porušily skupinovou formaci. Vyskakovali z nich vojáci NATO, kteří se zformovali a pak rychlým poklusem pokračovali k hořícímu hradu, jehož polovina už byla v zajetí čím dal vyšších plamenů. Čišela z nich zkušenost a odhodlání, což bylo uklidňující.

„Je fajn vidět NATO v akci,“ poznamenal Jon. Ze srdce mu spadl obrovský balvan.

Marty přikývl a vzdychl. „Už jsme toho viděli dost. Odvez nás zpátky do Paříže. Chci domů.“

„Máš recht,“ souhlasil Peter a pokračoval v cestě.

EPILOG

O MĚSÍC POZDĚJI FORT COLLINS, COLORADO

Byl to jeden z těch slunečných červnových dnů, jimiž se Colorado proslavilo. Modré nebe, čerstvý vzduch a lehký větřík, který roznášel aromatickou vůni borovic. Jon vešel do strohé budovy, kde sídlily tajné laboratoře, v nichž společně s dalšími vědci usilovně pracoval na vývoji „prvního“ molekulárního počítače na světě.

Kýval na laboratorní asistenty, sekretářky i úředníky. Zdravil je jménem a oni mu odpovídali. Někteří z nich ho viděli poprvé od jeho odjezdu a zastavili se, aby mu řekli, jakou mají radost, že je zase zpátky. A jakpak je babičce?

„Pořádně nás vyděsila,“ opakoval neustále. „Skoro umřela. Ale teď už je na tom líp.“

Když se před dvěma dny vrátil do venkovského areálu Coloradské státní univerzity, všechny události ve Francii, Španělsku a Alžírsku byly ještě čerstvé. Stres už však začal vyprchávat. Lidská paměť umí být milosrdná. Uchovává to dobré a to špatné zapomíná. Deset dní strávil s Fredem Kleinem a procházel s ním všechno do nejmenších podrobností. Spisy Alfy se rozrůstaly a každá nová informace, jméno, místo či motiv lidí, kteří chtějí škodit ve velkém, se mohly v budoucnosti hodit. Na prvním místě seznamu figuroval teroristický předák s pseudonymem Monsieur Mauritania, jemuž se jakýmsi záhadným způsobem podařilo upláchnout ze zpustošeného hradu. Zmizel jako zvlněný bílý plášť, který měl tak rád.

Jon usoudil, že několika dalším členům Štítu půlměsíce se podařilo utéct s ním. Mrtvých teroristů bylo méně, než Jon, Randi a Peter ve svých hlášeních odhadovali. Tělo Abú Audy však bylo nalezeno s několika průstřely zad. Nikdo nevěděl, kdo ho zabil. Bylo to logické, protože bezpečnostní orgány nezajistily v hradu nikoho živého - ani přeběhlíky z cizinecké legie, ani teroristy.

Po smrti byl i francouzský generál Roland la Porte, který to všechno naplánoval. Prohnal si hlavu kulkou, která mu ustřelila půlku lebky. Než spáchal sebevraždu, oblékl se do slavnostní uniformy plné medailí a stužek. V ruce svíral pistoli a jeho bezvadně nažehlené sako bylo nasáklé krví.

Byl to svým způsobem smutný konec, uvažoval Jon, když stoupal do schodů k zasedací místnosti. Co sil to všechno stálo. Ale právě o tom to celé bylo, proto existovala Alfa. Fred Klein poslal učesanou verzi jeho hlášení vojenské rozvědce, aby to vypadalo, že pro ni Jon skutečně pracoval. Pokud by se o to generál Carlos Henze, Randi Russellová či snad Thérese Chambordová zajímali, zjistili by, že ho rozvědka oficiálně najala jako externistu.

Komu by se líbilo pomyšlení, že život je skutečně tak křehký? Různé zpravodajské služby proto využily svých kontaktů v médiích, aby vše zametly pod koberec. CIA, ministerstvo obrany i prezidentská kancelář se držely historek o počítačových pirátech, zcela nových virech a pevné hrázi americké armády. Časem kravál utichne úplně. Život půjde dál. Přijdou další krize. Zpráva už zmizela z prvních novinových stránek a brzy po ní neštěkne ani pes.

Smith vešel do zasedací místnosti a zaujal místo vzadu, zatímco se jeho kolegové z výzkumu trousili dovnitř. Šlo o pravidelnou týdenní schůzi, kde diskutovali o nových nadějných směrech experimentů s molekulárním počítačem. Přítomní tvořili pestrou směsici. Byli to lidé veselí, vysoce inteligentní a do značné míry nezvladatelní. Zkrátka samorosti. Nejlepší vědci jsou vždycky tak trochu dobrodruzi. Jinak by je tolik nepřitahovaly dosud neprobádané věci. Někdo vařil kávu. Její vůně se linula do sálu. Dva vědci se rozběhli pro pohárky.

Když se všichni usadili na skládací kovové židličky, v místnosti se tísnilo celkem asi třicet lidí. Nejprve probrali pracovní otázky a pak vedoucí vědeckého týmu předal slovo Jonovi.

Smith předstoupil před shromáždění. Okny za jeho zády prosvítala zeleň univerzitního nádvoří. „Asi vám vrtalo hlavou, kde jsem pár posledních týdnů byl,“ začal Jon s vážným výrazem. „Chci vám říct…“

Zleva zvolal Larry Schulenberg: „Tys byl pryč, Jone? To jsem nevěděl.“

Nastalo všeobecné veselí protkané dalšími výkřiky: „Ani jsem si nevšiml“… „Víš to jistě, Jone? Nezdálo se ti to?“… „Vážně? Fakticky?“

„No tak dobře,“ řekl Jon a taky se zasmál. „Asi jsem si to zasloužil. Takže to řeknu jinak. Pokud jste si toho náhodou nevšimli, byl jsem pryč.“ Pak znovu zvážněl. „Mimo jiné jsem přemýšlel i o naší práci. Napadlo mě pár věcí. Například to, že jsme opomíjeli možnost použít pro výrobu přepínačů molekuly vyzařující světlo. S tím by se dalo dokázat víc než s obyčejným přepínačem. Mohl by mít nejen polohy vypnout-zapnout, ale taky odstupňování, něco jako stmívač.“

„Mluvíš o použití molekul nejen k početním úkonům, ale i ke zjišťování výpočtů,“ řekl Larry Schulenberg.

„To by byla věc,“ vyhrkl vzrušeně kdosi jiný.

„Pak byste mohli zachycovat světlo obvyklou cestou a následně ho převádět,“ zauvažoval třetí. „Světelnou energii by mohla pohlcovat třeba nějaká potažená kovová destička, která by pak mohla vyzařovat energii.“

Smith přikývl a všichni se pustili do živé diskuse.

Po chvíli je přerušil: „Další problém máme s obrácením toku informací, jako to umí počítač založený na křemíku. Jedno řešení by možná bylo použít druhou styčnou plochu mezi molekulami DNA a přepínačem. Zdá se mi, že se zbytečně omezujeme na konstrukce z pevného skupenství - nikde není psáno, že musíme připojit DNA k čipům. Co takhle využít chemických roztoků? Umožnilo by nám to mnohem větší pružnost.“

„Má pravdu!“ vykřikl kdosi. „Co použít biomolekurární gely? Roslyne, nedělal jsi náhodou dizertaci z biopolymerů?“

Doktor Roslyn James se na pár minut chopil slova. Kreslil na omšelou bílou tabuli a informoval skupinu o posledních pokrocích ve výzkumu biogelů.

Schůze si rychle začala žít vlastním životem. Někteří si dělali poznámky. Jiní vykřikovali další názory a nápady. Jedna věc vedla k druhé a celá místnost se brzy změnila ve velké diskusní fórum. Kolektivně řešili úkoly celé dopoledne, Jon s nimi. Možná z toho nic nebude. Jistě existoval víc než jeden způsob, jak vyvinout molekulární počítač. Neměl o mistrovském díle Emila Chamborda tolik podrobností, aby jim byl schopen dát odpovědi, které by umožnily snadnou výrobu duplikátu. Ale aspoň se měli od čeho odrazit.

Udělali si přestávku na oběd. Někteří budou pokračovat v diskusi při jídle i po něm, kdežto jiní zamíří přímo do laboratoří a budou se věnovat vlastním výzkumným úkolům.

Smith kráčel chodbou. Chtěl zajít do kantýny a pak do laboratoře. Nemohl se dočkat, až se vrátí ke své práci. Z přemýšlení o polymerech ho vytrhlo zvonění mobilního telefonu.

Jon přiložil přístroj k uchu.

„Haló, podplukovníku, tady Fred Klein.“ Jeho hlas zněl vesele, úplně jinak než před pár týdny.

Jon se v duchu usmál. „Nějak vás nepoznávám.“

Kdosi ho vzal za rameno. Škubl sebou. Hned se však ovládl. Věděl, že kdyby uslyšel střílející výfuk auta, okamžitě by se vrhl do nejbližšího úkrytu. Zvyknout si na bezpečí všedního života chvíli potrvá, Jon s tím však počítal. Šrámy na duši i na těle už se téměř zahojily, ale… byl unavený.

„Jdeš s náma, Jone?“ zahlaholil Larry Schulenberg a podíval se na telefon v jeho ruce.

„Jo. Za pár minut jsem tam. Nechte mi nějakou sekanou. Musím si nejdřív zavolat.“

Schulenberg se zazubil. V té chvíli se světlo stropní lampy odrazilo od diamantu v jeho uchu. Stříbřitě modrý odlesk Jonovi připomněl Chambordův gelový modul.

„Přítelkyně?“ zeptal se Larry zdvořile.

„Zatím nic. Budeš první, kdo se to dozví,“ slíbil mu Jon.

„Tak jo.“ Schulenberg se od srdce zasmál a nastoupil do výtahu.

„Moment, Frede,“ řekl Jon do telefonu. „Půjdu ven, tady mluvit nemůžu.“

Polední slunce bylo žhavé, paprsky zářily průzračným horským vzduchem jako lasery. Smith vyšel ze dveří a dal se po schodech. Horské prostředí mu připomnělo Petera. Když spolu mluvili naposledy, byl ve svém doupěti v Sierras a schovával se před britským ministerstvem zahraničí. Měli pro něj nějaký nový projekt a jemu se do něj moc nechtělo. Samozřejmě mu nesdělil, oč se jedná.

Jon si nasadil sluneční brýle a řekl do telefonu: „Už se vám můžu věnovat.“

„Mluvil jste teď někdy s Randi?“ zeptal se Fred jakoby nic.

„Jasně že ne. Je někde v terénu. Ale dneska ráno mi mailoval Marty. Už se zase zabydlel doma a přísahá, že ven ho nikdo nedostane ani párem volů.“

„To už známe.“

Smith se usmál: „Vy mě kontrolujete.“

„Vážně? No, tak asi jo. Užil jste si svoje.“

„To my všichni. A vy taky. Není legrace čekat v zákulisí a nic pořádně nevědět.“ Hlavou mu pořád vrtala jedna otázka. „A co Mauritania? Máte o něm nějaké informace?“

„Abych řekl pravdu, právě kvůli němu vlastně volám. Ale zatím jste mi nedal příležitost. Mám dobrou zprávu. Viděli ho v Iráku. Informátor MI6 nahlásil muže, který odpovídá jeho popisu. Když se přihlásili další svědkové, získali jsme jistotu. Tentokrát Mauritaniu dostaneme.“

Jonovi prolétly hlavou zážitky z pátrání po Chambordovi a molekulárním počítači. Vybavil si, jak chladnokrevně chtěl Mauritania vyměnit životy druhých za vlastní sny. „Fajn. Až ho najdete, dejte mi vědět. Mě tady teď čeká spousta práce. Musíme postavit molekulární počítač.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai