Pandořina skříňka

Robert Ludlum

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Horory

9. prosince 1939 vyjíždí za hluboké noci ze starobylého kláštera v horách nedaleko Soluně pět nákladních automobilů a míří k nádraží. Přísný mnišský řád se podle pečlivě připraveného plánu zoufale pokouší dopravit kovovou schránku s dokumenty, které zůstaly stovky let utajeny před zraky světa, do bezpečného úkrytu v italských Alpách, kde ji svěří do ochrany bohaté a vlivné rodiny.Kdyby vyšlo najevo, co schránka obsahuje, křesťanská civilizace by se otřásla v základech a shořela v ohni svaté války víry proti víře. Jediný muž, který zná její tajemství, však zahyne pod kulkami nacistických katanů. Začíná štvanice za dokumenty, které mohou změnit osud lidstva. Boj mezi silami dobra a zla s koncem války ustane – aby se o téměř třicet let později znovu rozhořel děsivou silou a postavil proti sobě dva bratry, dvojčata, dědice strašlivého odkazu.Pokud je vůbec potřeba snášet důkazy, že Robert Ludlum je velmistrem napínavé zápletky, robustního, akcí naplněného děje plného zvratů a překvapivých rozuzlení, Pandořina skřínka jich nabízí vrchovatě. Ještě jednu kapitolu, řeknete si, a pak zjistíte, že jsou čtyři hodiny ráno…

Pandořina skříňka

Robert Ludlum

Věnováno redaktorovi Richardu Markovi.

Brilantnost spojená s úžasným smyslem pro humor.

Vnímavost a prozíravost přesahující nejsmělejší sny každého autora. Je prostě nejlepší.

A milované Margot,

díky níž je všechno naprosto dokonalé.

KNIHA PRVNÍ

PROLOG

9. prosince 1939

SOLUŇ, ŘECKO

Nákladní automobily namáhavě supěly jeden za druhým příkrou silnicí. Na vrcholu stoupání řidiči zrychlili, aby co nejdříve vyjeli z dosahu pouličního osvětlení a ukryli se ve stínu stromů, mezi nimiž asfaltka klesala.

Ale muži za volanty pěti náklaďáků museli svou netrpělivost krotit. Nesměli připustit, aby jim noha sklouzla z brzdového pedálu nebo aby stlačili plyn příliš hluboko k podlaze. Soustředěně mhouřili oči, aby v temnotě včas zahlédli zatáčku, napjatí, aby nenarazili do vozidla před sebou, kdyby muselo nečekaně zastavit.

Jeli teď za naprosté tmy. Do svítání chybělo několik desítek minut a ani jeden vůz neměl rozsvícené reflektory. Svit hvězd a měsíce na řeckém nebi zakrývala nízko letící mračna.

Cesta tak kladla značné nároky na sebeovládání, ale řidiči i spolujezdci mu byli přivyklí. Každý z nich byl duchovní, mnich xenopského řádu, nejpřísnějšího klášterního bratrstva pod správou konstantinopolského patriarchátu. Slepá poslušnost se snoubila se sebeovládáním a soběstačností, s bezpodmínečnou disciplínou, které byli zproštěni až v okamžiku smrti.

Mnich na sedadle spolujezdce v čelním automobilu si sundal sutanu, pod níž měl oblečen šat prostého dělníka - hrubou vlněnou košili a kalhoty z režného plátna. Sroloval sutanu, uložil ji za vysoké opěradlo mezi zaolejované hadry a několik kusů nářadí a oslovil řidiče v kněžském hábitu.

„Ještě kilometr a jsme na místě. Silnice vede souběžně s kolejemi v délce asi sto metrů v otevřené krajině. Mělo by to stačit.“

„Vlak tam bude čekat?“ zeptal se urostlý mnich středního věku a přimhouřil oči.

„Ano. Lokomotiva a čtyři vagóny. Pouze strojvůdce, nikdo jiný.“

„Takže se budeš muset chopit lopaty a nahradit topiče,“ poznamenal starší mnich sice s úsměvem, ale s ustaraným pohledem v očích.

„Ano, chopím se lopaty,“ odpověděl mladší z dvojice vážně. „Kde je zbraň?“

„V přihrádce na palubní desce.“

Mnich v dělnickém oděvu se natáhl a uvolnil západku. Dvířka se sklopila a muž vylovil z přihrádky těžkou pistoli velké ráže. Zručně vysunul zásobník z pažby, zkontroloval munici a vložil ho zpátky s kovovým cvaknutím, které zaznělo jako tečka za větou.

„Mocný nástroj. Je italská, že?“

„Ano,“ odpověděl starší kněz s nádechem smutku v hlase.

„Jak případné. A myslím, že je to dobré znamení.“ Mladší mnich zasunul pistoli za opasek. „Spojíš se s jeho rodinou?“

„Tak zní moje rozkazy…“ Řidič zřejmě chtěl ještě něco dodat, ale ovládl se a mlčky sevřel volant mnohem větší silou, než bylo třeba.

Měsíc vykoukl zpoza mraků a osvětlil krátký úsek silnice mezi stromy.

„Tady jsem si jako kluk hrával,“ poznamenal mladší. „Běhal jsem po lese, koupal se v potoku… A pak jsem se sušil v jeskyni a představoval si, že mám vidiny. Býval jsem v těchto kopcích šťastný. Bůh chtěl, abych tohle místo ještě naposledy spatřil. Je milosrdný. A laskavý.“

Měsíc zmizel a kolonu opět pohltila tma. Automobily projely táhlou zatáčkou. Les prořídl a v dálce se objevila sotva rozeznatelná řada telegrafních sloupů, černé stožáry na pozadí tmavé noci. Vozovka se rozšířila a napřímila a vedla teď asi sto metrů dlouhou mýtinou mezi souvislým porostem, otevřená plošina, na kterou shlížely okolní vrchy. A vedle silnice se v hlubokém šeru rýsovala silueta vlaku.

Souprava stála, ale komín lokomotivy chrlil k nebi sloupec hustého dýmu.

„Za starých časů,“ zasnil se mladší mnich, „tady farmáři prodávali ovce a další plody své práce. Otec vzpomínal, že tu bývalo vždycky hodně zmatku. Často se pohádali, co komu patří, a spory většinou končily rvačkou. Docela zábavné historky… Tam je!“

Ze tmy vyrazil záblesk. Svítilna opsala dva kruhy a pak se zastavila, kužel světla namířený na poslední vagón. Mnich v úboru dělníka vytáhl z kapsy košile malou baterku, natáhl ruku a přesně na dvě vteřiny rozsvítil. Kabinu ozářil odraz od čelního skla a oči mladšího muže krátce spočinuly na tváři bratra ve víře. Starší mnich skousl spodní ret tak silně, až mu z něj vytryskl pramínek krve a stékal mu na bradu, kde mizel v hustém prošedivělém plnovousu.

Nemělo smysl to nějak komentovat.

„Zajeď ke třetímu vagónu. Ostatní se otočí a začnou vykládat.“

V okamžiku, kdy mladší kněz otevřel dveře a vyskočil z kabiny, přistoupil k náklaďáku strojvůdce v pracovní kombinéze a s čapkou z kozí kůže na hlavě. Oba muži si pohlédli do očí a objali se.

„Bez sutany je z tebe úplně jiný člověk, Petride. Už jsem pomalu zapomněl, jak vypadáš…“

„Nepovídej. Čtyři roky ze sedmadvaceti, co se známe, není zase tak dlouho.“

„Ale vídáme tě tak zřídka! Celá rodina si na to stěžuje.“ Strojvůdce naposled sevřel knězova ramena silnými mozolnatými dlaněmi a spustil paže k bokům. Na obličej mu dopadl měsíční paprsek a osvítil výraznou tvář muže spíše padesátiletého než čtyřicetiletého, drsnou a zbrázděnou tvář člověka, který celý život nastavuje kůži slunci a větru.

„Jak se daří matce, Annaxasi?“

„Dobře. S věkem sice zeslábla, ale pořád je čilá.“

„A tvoje žena?“

„Zase je těhotná, ale tentokrát se už nesměje. Pořád mně nadává.“

„Však také zasloužíš! Jsi starý chlípný kozel, bratře. Ale s radostí přiznávám, že tak lépe sloužíš církvi.“ Kněz se vesele zasmál.

„Tvoje slova jí přesně zopakuju,“ ujistil strojvůdce bratra s úsměvem.

„Ano, udělej to,“ řekl mnich po chvíli ticha a otočil se k vlaku. V otevřeném posledním nákladním vagónu svítily dvě zavěšené lucerny. Muži viděli na práci, ale ven pronikala jen slabá záře. Postavy v sutanách rychle přecházely mezi náklaďáky a překládaly do vlaku těžké lepenkové bedny v dřevěných rámech, výrazně označené na bocích krucifixem v trnové koruně.

„Potraviny?“ zeptal se železničář.

„Ano,“ odpověděl mu bratr. „Ovoce, zelenina, sušené maso, obilí. Pohraniční stráž a celníci budou spokojení.“

„Kde to je?“ Otázku nebylo nutné dále rozvádět.

„V tomto autě. Zhruba uprostřed pod pytli s tabákem. Rozmístil jsi hlídky?“

„Jistě. Na silnici i na kolejích. V obou směrech, asi kilometr daleko. Neměj strach. V neděli ráno nemá v širokém dalekém okolí kromě vás mnichů a noviců nikdo nic na práci. Kdo by sem chodil?“

Mladý kněz s uspokojením sledoval hemžení u čtvrtého vagónu. Práce pokračovala svižně a bedny se uvnitř rychle vršily. Namáhavé hodiny nácviku se bohatě vyplatily. Řidič čelního automobilu se s nákladem v ruce krátce zastavil v pruhu světla u otevřených dveří vagónu, vyměnil si se svým spolujezdcem letmý pohled a pak téměř násilím odvrátil zrak a mocným rozmachem uložil bednu k ostatním.

„Mluvil jsi s někým, když jsi odjížděl z nádraží?“ zeptal se otec Petrid svého bratra.

„Jenom s výpravčím. Docela normálně. Pili jsme spolu čaj. Černý.“

„Co říkal?“

„Většinou věci, které nebudu opakovat, protože by urážely tvůj sluch. Podle papírů měl vlak zajet na vlečku, kde ho naloží otcové z Xenopy. Na nic se nevyptával.“

Otec Petrid se zadíval na druhý vůz za lokomotivou. I ten bude za několik minut plný. Pak už čeká třetí, ten nejdůležitější.

„Kdo připravoval stroj?“

„Mechanici a topiči z depa. Včera odpoledne. Podle papírů je to záložní lokomotiva. Máme jich hodně, protože jsou pořád v poruše. Italové se nám kvůli tomu smějí. No a před několika hodinami jsem všechno znovu osobně zkontroloval.“

„Existuje možnost, že by výpravčí zatelefonoval na vlečku, kde bychom teď měli nakládat?“

„Byl ospalý jako kotě, a když jsem odcházel z velínu, klížila se mu víčka. První vlak přijede podle jízdního řádu,“ strojvůdce se podíval na olověné nebe, „nejdřív za hodinu. Nemá důvod komukoliv volat, pokud mu telegrafem neoznámí nějakou nehodu.“

„Dráty jsou zkratované. Voda ve svorkovnici,“ poznamenal kněz jakoby pro sebe.

„Proč?“

„Pro případ, že bys měl nějaké problémy. A s nikým jiným jsi už nemluvil?“

„Ne. A taky jsem prohlédl vagóny, jestli se tam neuložil nějaký tulák.“

„Už sis asi prostudoval náš časový plán. Co mu říkáš?“

Železničář uznale hvízdl a potřásl hlavou. „Jenom tiše žasnu. Nechápu, jak je možné… všechno tak dokonale zařídit.“

„S tím si nelámej hlavu. Ale co časový rozvrh? Ten je důležitý.“

„Jestli budou všude v pořádku koleje, je možné plánovanou rychlost dodržet. Jugoslávci na přechodu v Bitole jsou lační úplatků a řecký dopravce v Banja Luce je férový chlap. V Sarajevu nebo v Zagrebu také nepředpokládám žádné problémy. Těm jde o větší ryby, než je náklad potravin pro věřící.“

„Mě zajímá čas, ne úplatky.“

„Ale úplatky znamenají čas. Člověk musí smlouvat.“

„Jenom tehdy, kdy by působilo podezřele, pokud bychom nesmlouvali. Myslíš tedy, že za tři dny - respektive za tři noci - můžeme být v Monfalcone?“

„Jestli tvá opatření neselžou, pak ano. Kdybychom se opozdili, můžeme ztrátu dohnat za denního světla.“

„Jenom v případě absolutní nezbytnosti. Jinak pojedeme jen v noci.“

„Ty jsi ale paličák.“

„Ne, ale musíme být opatrní.“ Kněz znovu zkontroloval postup nakládky. První dva vozy už byly uzavřeny, ve čtvrtém chybělo posledních pár beden. „Tvoje rodina si myslí, že jsi jel do Korintu, že?“ obrátil se na svého bratra.

„Ano. Do loděnice v Navpaktosu u Patrajského průlivu. Očekávají mě nejdřív za týden.“

„Odbory v loděnici vyhlásily stávku. Kdyby ses o pár dní opozdil, rodině to alespoň nebude divné.“

Annaxas se na bratra pátravě zadíval, jako kdyby ho jeho informovanost udivila. „Ne, divné jim to nebude,“ souhlasil váhavě. „Tvoje švagrová je chápavá žena.“

„Výborně.“ Kolem náklaďáku se shromáždili mniši a čekali na Petridevy příkazy. „Vrať se k lokomotivě. Za pár minut jsem u tebe.“

Železničář přikývl a odešel, ohlížeje se přes rameno po řádových bratrech.

Otec Petrid vylovil z kapsy malou elektrickou svítilnu, přistoupil k čekajícím mnichům a gestem naznačil svému urostlému řidiči, že s ním chce mluvit. Muž v sutaně pochopil a poodešel několik kroků stranou.

„Mluvíme spolu naposled,“ řekl mladý duchovní.

„Nechť boží požehnání…“

„Na to teď nemáme čas,“ přerušil Petrid staršího muže. „Zapamatuj si přesně každý náš pohyb. Do detailu! Všechno se musí opakovat přesně jako dnes.“

„Spolehni se. Stejné pořadí náklaďáků, stejní řidiči, stejné papíry celou cestu až do Monfalcone. Nic se nezmění, jenom nás bude o jednoho méně.“

„Taková je vůle boží. Staniž se pro jeho věčnou slávu na výsostech. Nejsem ani zdaleka hoden takové cti.“

Skříňová ložná plocha nákladního automobilu byla uzamčena dvěma mohutnými visacími zámky. Jeden klíč měl u sebe otec Petrid, druhý řidič. Oba je současně vsunuli do zámků a odemkli.

Pak odsunuli závoru a plechové dveře se otevřely. Uvnitř pod stropem visela lucerna a vrhala mdlé světlo na bedny se znakem xenopského řádu. Mniši je začali vykládat a odnášet k otevřenému třetímu vozu za lokomotivou, kde už čekali dva muži v sutanách, aby je uložili.

Za několik minut byl náklaďák zpola prázdný a uprostřed ložné plochy se objevila bedna zabalená do černého sukna, o něco větší než ostatní, a ne tak podlouhlá, ale pravidelná, půldruhého metru vysoká krychle.

Mniši se shromáždili v půlkruhu u otevřeného nákladního auta. Bílé paprsky měsíčního svitu splývaly s žlutavou září lucerny. Pohled na nejasně osvětlené černě oděné postavy před zejícím temným otvorem vyvolal v otci Petridovi představu katakomb vykopaných hluboko v zemi, místa úkrytu nejsvětější relikvie - dřeva z Kristova kříže.

Skutečnost se od představy příliš nelišila, ba naopak, ještě ji předčila, protože v zapečetěném a neprodyšně uzavřeném železném trezoru - oné krychlové bedně zabalené do černého sukna - se skrývalo něco dalekosáhle významnějšího než zkamenělé kousky dřeva z Kalvárie.

Několik mnichů přivřelo oči v tiché modlitbě, jiní zírali jako u vytržení, přemoženi vědomím blízkosti boží svátosti, a neschopni souvislé myšlenky vnímali, jak substance, jež tvořila podle jejich přesvědčení obsah schránky připomínající - právem - hrobku, posiluje jejich víru.

Mladý kněz je pozoroval a cítil, že už k nim nepatří. Tak je to správně, pomyslel si a ve vzpomínkách se vrátil k okamžikům, od kterých ho dělily ne hodiny, jak se mu zdálo, ale šest dlouhých týdnů. Na základě naléhavého příkazu přerušil svou misijní pouť a odebral se do kláštera, kde byl okamžitě uveden do bělostného sálu, v němž zasedali starší xenopského řádu.

„Petride Dakakosi,“ oslovil ho otec opat, představený kláštera a řádu, usazený za masivním dubovým stolem, „byl jsi vybrán mezi všemi řádovými bratry, abys splnil nejnáročnější úkol svého života pro slávu našeho Pána a pro zachování svaté křesťanské víry.“

Pak promluvil jiný kněz, kterého Petrid neznal, asketicky vyhlížející muž s pronikavým pohledem. Mluvil pomalu a pečlivě vážil slova. „Jsme strážci schránky, dalo by se říci sarkofágu, který ležel patnáct set let uzavřený v kryptě hluboko pod zemí. V této schránce jsou jako v trezoru ukryty dokumenty, které by dokázaly rozervat křesťanský svět. Tak zničující je jejich obsah. Tyto dokumenty poskytují nejvyšší důkaz naší svaté víry, ale jejich odhalení by postavilo náboženství proti náboženství, církev proti církvi, národy proti národům ve svaté válce… Rozpínavost Němců se nedá zastavit. Schránku je nutno dopravit mimo území Řecka, protože o její existenci se již několik desetiletí spekuluje. Musíme očekávat, že zakrátko ji začnou nepřátelé víry hledat stejně horečně a důkladně, jako badatelé pátrají po mikrobech. Byla podniknuta potřebná opatření a trezor bude převezen tam, kde ho nikdo nenajde. Všechno je zařízeno… Měl bych spíše říci téměř všechno. Zbýváš jen ty, bratře. Ty jsi posledním kamínkem mozaiky.“

Vysvětlili mu, co od něj čekají, popsali trasu. A ona opatření. V celé jejich slávě. A hrůze.

„S nikým nesmíš o svém poslání mluvit. Spojíš se s jediným člověkem. Jmenuje se Savarone Fontini-Cristi. Je to velký padrone. Žije v rozlehlém sídle Campo di Fiori v severní Itálii. Osobně jsem ho navštívil a všechno s ním domluvil. Je to mimořádný člověk, neochvějně poctivý a čestný, vášnivě oddaný myšlence lidské svobody.“

„Patří k římskokatolické církvi?“ zeptal se Petrid udiveně.

„Nepatří k žádné církvi - a současně ke všem církvím. Je mocnou oporou všem, kdo se nebojí myslet samostatně. Je přítelem našeho řádu. On ukryje schránku… společně s tebou. A ty pak… Ale o tom později; dostane se ti nejvyšší cti.“

„Děkuji Bohu.“

„To bys také měl, synu,“ řekl svatý otec z Xenopy a upřeně se na Petrida zahleděl.

„Pokud je nám známo, máš bratra. Pracuje jako strojvůdce na železnici.“

„Ano.“

„Věříš mu?“

„Svěřil bych mu vlastní život. Je to ten nejlepší člověk, jakého znám.“

„Pohlédneš bohu do tváře,“ prohlásil svatý otec slavnostně, „a nezakolísáš. V Jeho očích nalezneš nejvyšší dobro.“

„Děkuji Bohu,“ zopakoval Petrid.

Potřásl hlavou a zamrkal, aby vzpomínky zaplašil. Mniši pořád stáli nepohnutě kolem nákladního auta a z rychle se pohybujících úst se do noci linul tlumený šepot.

Na meditace nebo modlitby nebyl čas. Nebyl čas na nic než na rychlé jednání - splnit příkazy xenopského řádu. Mladý kněz se protáhl mezi mnichy a vyskočil na ložnou plochu vozidla. Věděl, proč volba padla právě na něj. Otec představený mu to vysvětlil - má v sobě potřebnou tvrdost a bezohlednost.

Někdy doba vyžaduje muže jako on.

Bůh mi odpusť.

„Pojďte,“ vyzval strnulé postavy. „Budu potřebovat pomoc.“

Mniši, kteří stáli nejblíže, si vyměnili nejisté pohledy a pak jich pět, jeden za druhým, vyšplhalo nahoru.

Petrid odhalil sukno, které zakrývalo schránku. Objevil se dřevěný rám a kartónový obal se znakem řádu - až na tvar a velikost se bedna navlas podobala ostatním, které do vlaku naložili. Tady ovšem veškerá podobnost končila. Bylo třeba šesti párů silných paží, aby bednu odtlačily k okraji ložné plochy, a šesti mocných ramenou, aby ji odnesly k vagónu.

Sotva zmizela uvnitř, zahemžila se proluka mezi vlakem a silnicí znovu sehranou aktivitou. Petrid zůstal ve voze a dohlížel na to, aby zbylé bedny schránku se svátostí řádně zakryly. Nic k ní nesmělo přitáhnout pozornost, musela působit přirozeně jako běžná součást nákladu.

Náklad byl přeložen. Petrid s bouchnutím přitáhl dveře vagónu a zajistil je silným visacím zámkem. Pak se podíval na světélkující ciferník náramkových hodinek. Překládka trvala osm a půl minuty.

Musel s tím počítat, ale přesto ho to podráždilo. Mniši poklekli do trávy a jeden z nich, mladý urostlý Srb, který sotva ukončil noviciát, se neovládl. Z očí mu vytryskly slzy a začal odříkávat vyznání víry podle nicejského koncilu. Ostatní se přidali a i Petrid ve svém dělnickém šatu padl na kolena a zaposlouchal se do svatých slov.

Ale jeho ústa zůstala němá. Na to teď není čas! Copak to nechápou?

Co se to s ním děje? Aby odpoutal svou mysl od posvátného šepotu, sáhl si do záňadří a pohladil nepříjemně velkou a těžkou plochou koženou tobolku, kterou měl zavěšenou kolem krku pod košilí. Papíry v ní uložené obsahovaly rozkazy a instrukce, které ho provedou stovkami kilometrů nejistoty. Sedmadvacet volných listů. Aby tobolku neztratil, měl její řemínek přišitý k vlastní kůži. Modlitba skončila. Mniši z Xenopy tiše povstali a pak jeden po druhém přistupovali k Petridovi a láskyplně ho objímali. Jako poslední se s ním rozloučil řidič, jeho nejdražší přítel. Slzy, které se mu kutálely po tvářích, řekly všechno i beze slov.

Mniši se rozběhli k náklaďákům a Petrid k lokomotivě, kde vyskočil do kabiny strojvůdce a pokynul bratrovi, který začal okamžitě manipulovat s pákami a koly. Vzápětí se do noci rozlehl skřípot kovu o kov.

Za několik minut již vlak nabral rychlost a cesta začala. Cesta ke slávě boha všemohoucího.

Petrid se držel kovového madla. Zavřel oči a vnímal jen dunivé vibrace a svist větru, které mu milosrdně otupovaly mysl - a zaháněly strach.

Když na okamžik oči pootevřel, spatřil svého bratra. Vykláněl se z okna, mohutná ruka svírala železnou páku, a hleděl na koleje před sebou.

Nikdo mu neřekl jinak než Annaxas Silný. Ale bratr byl nejen silný, ale také laskavý a poctivý, dobrý člověk. Po otcově smrti to byl on, urostlý třináctiletý hoch, kdo se přihlásil o práci na železnici a do úmoru dřel na nákladním nádraží, každý den dlouhých dvanáct hodin, které vyčerpávaly a ničily i dospělé muže. Peníze, které vydělal, nejen udržely rodinu naživu, ale umožnily bratrům a sestrám dokončit základní školu. A jeden ze sourozenců dostal mnohem víc - ne pro rodinu, ale pro větší slávu boží.

Pánbůh občas sešle na člověka zkoušku. Tak jako právě nyní.

Petrid sklonil hlavu a jeho mozek vyslal posvátná slova ke rtům, odkud plynula, aniž je někdo slyšel.

Véřím v jednoho Boha, Otce Všemohoucího, stvořitele všech věcí viditelných i neviditelných, a v jednoho Pána, Ježíše Krista, Učitele, Syna Božího, jediného zplozeného Otcem, Bohem Bohů, Světlem Světel, zplozeného, ne stvořeného…

Neviditelná ruka přehodila výhybku, neohlášený vlak ze Soluně projel po vedlejší koleji nádražím v Edhesse a pokračoval tmou dále na sever. Jugoslávští pohraničníci v Bitole toužili po zprávách z Řecka snad ještě nenasytněji než po úplatcích. Konflikt na severu se šířil jako stepní požár a na řadu přišel Balkán; všichni se dohadovali, kdy padne Hitlerovi a jeho krvelačným šíleným hordám do rukou. Italové, vždycky kam vítr, tam plášť, plnili náměstí a nadšeně tleskali Mussolinimu a jeho naparujícím se fašistům. Mluvilo se o invazi.

Jugoslávští celníci přijali s povděkem několik beden ovoce - plody z okolí Xenopy byly vyhlášené svou kvalitou - a popřáli Annaxasovi na cestu hodně štěstí. Jede na sever, snad ho čeká lepší osud, než je tady.

Xenopský řád odvedl dobrou práci. Druhou noc ujížděli po prázdné koleji, z níž někdo odklonil veškerý provoz, až do Mitrovice, odkud pokračovali na východ do Sarajeva. Ze stínu nádražní budovy vystoupil neznámý muž a krátce promluvil s Petridem.

„Za dvanáct minut se zvedne semafor. Pojedete na sever do Banja Luky. Přes den zůstanete na nákladním nádraží. Je tam přeplněno, takže nemusíte mít strach. Po západu slunce dostanete další instrukce.“

Přesně ve čtvrt na sedm večer přistoupil na rušném překladišti v Banja Luce k lokomotivě muž v umaštěné kombinéze. „Máte štěstí,“ řekl Petridovi. „Podle záznamů v přednostově kanceláři vůbec neexistujete.“

V osmnáct třicet pět cvakla výhybka a poslala vlak ze Soluně na trať do Zagrebu.

Kolem půlnoci vyšel na ztichlém nádraží v Zagrebu z jiného stínu jiný muž a podal Petridovi podlouhlou hnědou obálku. „Uvnitř jsou papíry, které podepsal Mussoliniho ministr dopravy. Podle nich váš vlak doprovází rychlík do Benátek. Benátská Ferrovia je Duceho pýcha, nikdo se ji neodváží za žádných okolností zastavit. Počkáte v depu v Sezanně, až Ferrovia vyjede z Terstu, a zařadíte se za ni. Hraniční kontrolou v Monfalcone projedete bez nejmenších problémů.“

O tři hodiny později oddychovala stojící lokomotiva na odstavné koleji v Sezanně. Petrid seděl na kovových schůdkách a pozoroval, jak bratr manipuluje s ventily a pákami.

„Ty to opravdu umíš,“ řekl a myslel svůj obdiv upřímně.

„To nic není,“ odvětil Annaxas skromně. „Na to nepotřebuješ žádné školy. Stačí se jednou podívat a potom opakuješ pořád dokola stejné pohyby.“

„No, nevím. Pochybuju, že bych se to dokázal tak dobře naučit jako ty.“

Bratr se ke knězi naklonil, širokou dobráckou tvář s upřímnýma očima ozářenou žhnoucí výhní topeniště, silný, poctivý chlap, slušný člověk v pravém smyslu toho slova. „Ty bys dokázal všechno na světě,“ řekl Annaxas, hlas stažený rozpaky. „Máš hlavu na myšlenky a slova, které dalece přesahují moje chápání.“

„To je nesmysl,“ rozesmál se Petrid. „Pamatuješ, kolikrát jsi mě plácl po zadku, abych u práce používal zdravý rozum?“

„Jenže to už je dávno, to jsi byl ještě děcko. A pořád jsi ležel v těch svých knihách. Kdepak dřina na nákladovém nádraží! Ty jsi měl na víc, a taky se ti to podařilo.“

„Jenom díky tobě, bratře.“

„Odpočiň si, Petride. Oba si potřebujeme odpočinout.“

Dnes už spolu neměli v podstatě nic společného, každý žil v jiném světě a Petrid za ten svůj vděčil Annaxasově obětavé dobrotě. Starší bratr poskytl mladšímu potřebné prostředky, aby unikl ze světa manuální práce, přerostl ho… a nakonec se mu nekonečně vzdálil. Nejhorší bylo, že si Annaxas moc dobře uvědomoval, jak hluboká propast je teď dělí. I v Bitole a Banja Luce nabádal bratra, aby si odpočinul a nemluvil. Za Monfalcone, až překročí hranice, si na chvíli zdřímnou, protože v Itálii se už nevyspí.

Bůh sesílá zkoušku.

V tichu, které se mezi nimi v otevřené kabině rozhostilo, v nočním tichu narušovaném jen hukotem plamenů v topeništi, v tichu zavěšeném mezi černým nebem nad hlavou a temnou zemí pod nohama, se Petrida zmocnil podivný pocit. Jako by najednou pozbyl všech myšlenek a pocitů, jako kdyby seděl někde vysoko a shlížel okem nezaujatého diváka na dění pod sebou. A pak začal uvažovat o muži, který na ně čeká v italských Alpách. O muži, který poskytl řádu z Xenopy komplikovaný itinerář cesty severní Itálií, složité kruhy, jež se rozbíhaly uvnitř jiných kruhů a končily beze stopy za švýcarskou hranicí.

Jmenuje se Savarone Fontini-Cristi a jeho sídlo Campo di Fiori. Starší z Xenopy mu řekli, že Fontini-Cristiové jsou nejmocnější rodina v Itálii na sever od Benátek. Možná nejbohatší na sever od Říma. Jejich moc a bohatství zajisté potvrzuje oněch sedmadvacet listů papíru, které ukrývá v kožené tobolce bezpečně uložené pod košilí. Kdo jiný než mimořádně vlivný muž by je dokázal opatřit? Ale jak se k němu starší z Xenopy dostali? Jakými prostředky na něho zapůsobili? A z jakého důvodu muž jménem Fontini-Cristi, který musí mít své duchovní kořeny v římskokatolické církvi, tak usilovně pomáhá ortodoxnímu klášternímu řádu?

Petrid věděl, že nemá právo hledat odpovědi, ale přesto ho ty otázky pálily. Věděl totiž, co ukrývá železná schránka uložená v třetím voze za lokomotivou. Bylo to něco mnohem důležitějšího, než věřili jeho bratři ve víře.

Nepředstavitelně důležitějšího.

Starší mu to řekli, aby pochopil, a poskytli mu tak nejpádnější motiv a hnací sílu, která mu umožní pohlédnout do tváře Boha bez nejmenších pochyb nebo váhání. Ach, jak tuto jistotu potřebuje!

Aniž si uvědomoval, co dělá, zajel rukou pod košili a nahmatal tobolku. Pod drsným povrchem mu naskočila svědivá vyrážka a cítil otoky kolem neumělých vpichů, které mu přišily řemínky ke kůži. Brzy se rány zanítí infekcí - ale ne dříve, než sedmadvacet popsaných listů vykoná své dílo. A pak už na tom nebude záležet.

Na severní koleji asi kilometr daleko se náhle objevil supící rychlík z Terstu. Z drážní budky vyběhl muž v uniformě železničáře a mával na ně, aby bez meškání vyjeli.

Annaxas zahýbal pákami, těžká lokomotiva se dala do pohybu a nákladní vlak o čtyřech vozech se vydal stíhat Ferrovii, směřující přes Monfalcone do Benátek.

Strážní na hraničním přechodu převzali hnědou obálku a odnesli ji svému nadřízenému. Důstojník zakřičel z plných plic na Annaxase, že má okamžitě odjet. Náklad je součástí Ferrovie! Nesmí se opozdit!

Od Legnana, kde Petrid předal výpravčímu první z papírů, které ukrýval v tobolce na prsou, se nestačili divit. Muž zbledl a rázem se z něj stal velmi servilní státní zaměstnanec. Mladý mnich si všiml, jak po něm železničář po očku pokukuje - nejspíš uvažoval, jakou autoritu zastupuje.

Strategie vypracovaná Fontini-Cristim se ukázala jako dokonale účinná. Její síla spočívala v jednoduchosti, s jakou uplatňovala hrozbu okamžité odvety ze strany státu.

Nákladní vlak z Řecka se stal důležitým tajným transportem vyslaným generálním inspektorem drah z ministerstva dopravy v Římě, jedním z mnoha podobných, které projíždějí po kolejích celé Itálie, obsazené vysokými úředníky, jejichž cílem je prověřit a vyhodnotit činnost železnice a jejích zaměstnanců. Jejich hlášení prý čte samotný Mussolini!

Svět se sice o Duceho železniční dopravě vyjadřoval s humorným nadhledem, ale za ním bylo možno vycítit respekt a obdiv. Italská železniční síť patřila k nejdokonalejším a nejlépe spravovaným a organizovaným v Evropě, udržovaná na potřebné výši časem prověřenou metodou fašistického státu: tajné hodnocení efektivity připravované anonymními vyšetřovateli, na jejichž úsudku závisí, zda si člověk práci udrží, nebo ji ztratí. Výsledkem krátkého pozorování, o kterém sledovaný neměl tušení, mohlo být povýšení, nebo naopak důtka či propuštění. A pokud vyšetřovatel odhalil své poslání, mohl se spolehnout, že mu státní zaměstnanci vyjdou všemožně vstříc.

Náklad ze Soluně byl teď italský vlak, zaštítěný neviditelnou, ale o to účinnější autoritou Říma. Jeho pohyb podléhal pouze striktním příkazům, předávaným výpravčím a přednostům jednotlivých stanic, příkazům, které ve své zmatené složitosti jako by nesly pečeť bizarních machinací Duceho.

Začala cesta ve zdánlivě bludných kruzích. San Giorgio, Latisana, Motta di Levenza. Náklad ze Soluně vyrážel na trať v závěsu za italskými osobními i nákladními vlaky a projížděl městy a vesnicemi severní Itálie. Treviso, Montebelluna, z Valdanga na západ do Malcesiny na břehu Gradského jezera, které překonali na palubě pomalého trajektu, a zase na sever do Brena a k Persolanskému průsmyku.

A všude se setkávali jen s vyděšenou snahou o maximální spolupráci.

V Comu se uzavřel poslední kruh a vyrazili na závěrečnou etapu cesty, která je dovede k cíli. Nejprve na sever do Lugana a odtud na jihozápad podél švýcarských hranic přes Santa Maria Maggiore do Saas Fee, kde překročili hranici. Na švýcarském území se vlak vrátil ke své původní identitě - s drobnou obměnou.

Transformaci zajistil dvaadvacátý dokument z Petridovy tobolky. Fontini-Cristi použil opět velmi prosté zdůvodnění - švýcarský Výbor pro mezinárodní pomoc se sídlem v Ženevě zajistil řecké ortodoxní církvi povolení potřebná k přejezdu státních hranic a složení nákladu v oblasti Valde Gressoney. Válka nabírá obrátky, zanedlouho se všechny hranice uzavřou a z Balkánu nebo Řecka už žádný vlak neprojede.

Za Saas Fee se vlak propletl horskými údolími a pozdě večer zastavil na nádraží v Zermatru. Až provoz utichne, objeví se další neznámý muž, aby je informoval, že cesta je volná - cesta na jih do italských Alp.

Deset minut před devátou vyběhl ze tmy železničář a už zdaleka volal: „Pospěšte si! Kolej do Champoluku je prázdná. Neztrácejte čas! Výhybka je součástí hlavní trati. Někdo by si toho mohl všimnout! Jeďte!“

Annaxas pustil natlakovanou páru do pístů a vlak vyrazil do noci.

Někde vysoko v horách nedaleko průsmyku je čeká signál. Jaký? To neví nikdo, jen Savarone Fontini-Cristi.

Drobně sněžilo a zmrzlá země získala v stříbřitém měsíčním svitu alabastrový nádech. Projížděli tunely vylámanými ve skále a po úzkých římsách, kdy se vpravo pod nimi otevírala hrozivá propast, směřovali na západ. Citelně se ochladilo, sněžení zhoustlo. Tohle Petrid nečekal, nenapadlo ho, že v horách bude taková zima. Koleje před nimi se leskly ledem.

Každý překonaný kilometr jim připadal desetinásobně dlouhý, každá uplynulá minuta jako hodina. Mladý kněz vyhlížel okénkem a pozoroval, jak si kužel světla na čele lokomotivy proráží cestu záplavou sněhových vloček. Vyklonil se, aby lépe viděl, ale trať lemoval po obou stranách hustý les.

Kde jsme? A kde je italský padrone Fontini-Cristi? Třeba si to rozmyslel. Ach, bože všemohoucí, jen to ne! Na takové myšlenky nemám právo! Obsah železné schránky by uvrhl svět do totálního chaosu a ten Ital to přece ví! Patriarchát mu absolutně důvěřuje… Petrida bolela hlava a ve spáncích mu bušila krev. Seděl na schůdcích tendru a mobilizoval vůli a sebeovládání. Podíval se na hodinky. Pro smilování boží! Už dojeli příliš daleko. Za půl hodiny nechají hory za sebou!

„Tady máš svůj signál!“ zvolal Annaxas.

Petrid vyskočil a vyklonil se do mrazivého větru. Srdce se mu rozbušilo jako splašené a ruce, jimiž sevřel žebřík vedoucí na střechu lokomotivy, se mu nekontrolovatelně třásly. Sto metrů před nimi se vedle kolejí za závojem sněhu zvedala a zase klesala svítilna.

Annaxas přibrzdil a lokomotiva vychrlila oblak kouře jako gigantická pec. Ve svitu reflektoru před komínem Petrid rozeznal mýtinu u trati a na ní mužskou postavu vedle podivně vyhlížejícího vozidla. Muž měl na sobě těžký zimní kabát s vyhrnutým límcem a na hlavě kožešinovou čepici. Vozidlo vypadalo jako kříženec náklaďáku a traktoru, který připomínalo mnohem většími zadními koly, ale tvar kapoty neodpovídal ničemu, co znal, a Petrid si marně lámal hlavu, co to asi může být.

Pak se přiblížili a záhada byla rozřešena. Podobný stroj viděl v posledních čtyřech dnech několikrát - traktor vybavený vpředu zvedací rampou a vzadu úložným prostorem.

Fontini-Cristi je stejně vynalézavý jako mniši z xenopského řádu, pomyslel si obdivně, ale už bez překvapení - dokumenty v tobolce to jasně dokázaly.

„Vy jste mnich z Xenopy?“ Savarone Fontini-Cristi měl hluboký aristokratický hlas, který vyzařoval autoritu. Pod teplým horským kabátem se rýsovala vysoký štíhlá postava, hluboko vsazené oči nad orlím nosem se dívaly na svět pronikavým pohledem. Byl mnohem starší, než si Petrid představoval.

„Ano, signore,“ odpověděl Petrid a seskočil z lokomotivy do sněhu.

„Jste velmi mladý. Svatí mužové vložili na vaše bedra přetěžkou zodpovědnost.“

„Znám jazyk. A vím, že to, co dělám, je správné.“

Padrone si ho pátravě prohlížel. „Zajisté. Co jiného vám zbývá?“

„Nevěříte?“

„Věřím v jediné, můj mladý příteli,“ odpověděl padrone prostě. „Je pouze jedna válka, kterou je třeba vybojovat. Nesmíme připustit žádný rozkol mezi těmi, kdo stojí proti fašistům. Taková je má víra.“ Fontini-Cristi se ohlédl po vlaku. „Pojďte! Nemáme čas. Musím se vrátit ještě před svítáním. V traktoru máte nachystané nějaké šaty. Převlečte se. Já zatím dám instrukce strojvůdci.“

„Nerozumí italsky.“

„Já mluvím řecky. Pospěšte si!“

Annaxas popojel, až se třetí vůz za lokomotivou ocitl vedle traktoru. Muži natáhli lano k železnému trezoru uloženému v dřevěném rámu. Naviják zabral, lano se napjalo a bedna se skřípotem a sténáním sjela na zdviženou plošinu, kde ji upevnili řetězy a popruhy.

Savarone Fontini-Cristi ze všech stran pečlivě zkontroloval zabezpečení nákladu a pak posvítil na řádový symbol namalovaný na lepenkovém obalu. „Takže po patnácti stoletích vystoupil ze země jen proto, aby se do ní zase vrátil,“ zašeptal. „Země a oheň a moře. Měl jsem zvolit jeden z těch druhých dvou živlů, oheň nebo moře.“

„Boží vůle je jiná,“ řekl důrazně mladý kněz.

„Jsem rád, že mluvíte na rovinu. Duchovní mě znovu a znovu fascinují svým smyslem pro absolutno.“ Fontini-Cristi se obrátil k Annaxasovi: „Popojeďte ještě kousek dál, abych mohl přes koleje. Na druhé straně vede lesem úzká stezka. Vrátíme se před východem slunce.“

Annaxas přikývl. V přítomnosti tak významné osobnosti se cítil poněkud nesvůj. „Ano, Vaše Excelence.“

„Nic takového nejsem. A vy jste vynikající strojvůdce.“

„Děkuji.“ Annaxas v rozpacích vykročil k lokomotivě.

„Ten člověk je váš bratr?“ zeptal se Fontini-Cristi polohlasně Petrida.

„Ano.“

„Ví o tom?“

Petrid zavrtěl hlavou.

„V tom případě budete svého boha opravdu potřebovat.“ Ital se otočil a zamířil k uzavřené kabině traktoru. „Pojďte, otče, čeká nás práce. Tahle mašinka si poradí i s lavinami. Odvezeme náklad tam, kam by ho žádná lidská bytost nedokázala dopravit.“

Petrid se vyšplhal na sedačku. Fontini-Cristi nastartoval, pohybem páčky spustil plošinu níže, aby mu bedna nepřekážela ve výhledu, a traktor se s mírným zhoupnutím pomalu rozjel. Poskočil na kolejích a směřoval mezi stromy, kde se rýsovala lesní cesta.

Mnich z Xenopy se opřel, zavřel oči a modlil se, zatímco Fontini-Cristi vedl jistou rukou těžký stroj stále výš a výš hustým alpským porostem do hor nad Champolukem.

„Mám dva syny starší než vy,“ řekl Ital po chvíli a pak dodal: „Vezu vás k hrobu Žida. Myslím, že je to případné místo.“

K trati se vrátili ve chvíli, kdy černá noční obloha zešedla.

„Víte, kde bydlím,“ řekl Fontini-Cristi mladému knězi, když vystupoval z traktoru. „Můj dům je i váš dům.“

„Všichni přebýváme v domě páně, signore,“ odpověděl Petrid.

„Budiž. Sbohem, mladý příteli.“

„Sbohem. Nechť vás bůh ochraňuje.“

„Staň se jeho vůle.“

Ital zařadil rychlost a spěšně sjížděl sotva rozeznatelnou cestou podél kolejí do údolí. Petrid pochopil. Fontini-Cristi nesmí ztratit ani minutu. Každá hodina, o kterou se jeho nepřítomnost u domácího krbu prodlouží, by v budoucnu mohla vyvolat nepříjemné otázky. Mnozí v Itálii považují jeho rodinu za nepřátele státu.

Fašisté je sledují. Všechny.

Mladý kněz se rozběhl sněhem k lokomotivě. A ke svému bratrovi.

Nad Lago Maggiore vycházelo slunce. Šestadvacátý dokument z tobolky jim umožnil průjezd přes most u Stresy. Petrid uvažoval, co je asi čeká v Miláně, ale pak si uvědomil, že na tom už nezáleží.

Na ničem už nezáleželo. Přiblížil se konec cesty.

Svatý náklad spočinul v úkrytu, kde zůstane pohřben roky, možná celé tisíciletí. Nikdo by v této chvíli nedokázal odhadnout, jak dlouho.

Lokomotiva rychle supěla po hlavní trati přes Varese na jihovýchod do Castiglione. Dnes nečekali, až se zase setmí… Na ničem už nezáleželo. Na předměstí Varese dopadl zářivý paprsek italského slunce na silniční ukazatel.

CAMPO DI FIORI 20 KIL.

Bůh si zvolil ke svému záměru muže z Campo di Fiori. Svaté tajemství teď drží v rukou Fontini-Cristi.

Vlak spěchal venkovskou krajinou, ale po několika desítkách kilometrů se na obzoru v jasném mrazivém vzduchu vynořilo milánské panoráma. Z továrních komínů stoupal k božímu nebi hustý dým a držel se nad městem jako zavěšená šedivá plachta. Vlak zpomalil a vjel na odstavnou kolej k depu. Zastavili u semaforu a čekali. Muž v uniformě italských státních drah na ně zamával zeleným terčem a vpustil je na nákladní nádraží.

„A jsme tady!“ zajásal Annaxas. „Jeden den si odpočineme a pak zpátky domů! Musím uznat, že tvoji lidé to zařídili opravdu skvěle.“

„Ano,“ pokýval hlavou Petrid. „Jsme nápadití.“

Kněz se zadíval na svého bratra. Zvuky překládkového depa musely Annaxasovi znít v uších jako rajská hudba. Zpíval si řeckou písničku a pohupoval trupem do svižného rytmu.

Ale Annaxas kupodivu nezpíval píseň železničářů, ale námořnický popěvek, oblíbenou písničku rybářů z Thermaikósu. V dané situaci je to příhodnější, pomyslel si Petrid.

Moře je boží pramen života. To z moře stvořil bůh zemi.

Věřím v jednoho Boha…, stvořitele všech věcí…

Mnich z Xenopy vytáhl zpod košile berettu, dvěma kroky přistoupil k bratrovi, kterého nade vše miloval, a pozvedl zbraň. Ústí hlavně se ocitlo několik centimetrů od Annaxasova týlu.

… viditelných i neviditelných…, a v jednoho Pána, Ježíše Krista…, jediného zplozeného Otcem…

Stiskl spoušť.

V kabině lokomotivy zaburácel výstřel a na sklo a ocel dopadla sprška krve, rozdrcené kosti a strašlivé šedé hmoty.

… vychází z Otce…, je Bohem Bohů…, světlem světel…

Kněz z Xenopy zavřel oči, přiložil hlaveň k spánku a exaltovaně vykřikl:

„…zplozeného, ne stvořeného! Podívám se do tváře Boha a nezakolísám!“

Vystřelil.

ČÁST PRVNÍ

1

29. prosince 1939

MILÁN

Savarone prošel kolem sekretářky do kanceláře svého syna a přes vysoký koberec zamířil k oknu s výhledem na rozlehlý tovární komplex, jádro firmy Fontini-Cristi Industriale. Vittorio pochopitelně nikde. Jeho syn, jeho nejstarší syn, se v kanceláři zdržoval jen zřídka, jako se vůbec zřídka zdržoval v Miláně. Dědic rodinného jména i jmění je nenapravitelný, pomyslel si otec. A arogantní. Jediné, co mu leží na srdci, je vlastní pohodlí a sladký život.

Ale Vittorio byl současně velmi nadaný a mnohem schopnější než otec, který ho vychoval, což Fontini-Cristiho ještě více vztekalo. Muž obdařený takovými dary musí nést větší odpovědnost než jiní lidé. Já jsem se nespokojil s každodenními úspěchy, které se dostavují naprosto přirozeně, soptil Savarone. Já jsem nehýřil, neběhal za každou sukní a neproseděl celé noci v kasinech u rulety a bakaratu, ani je neproválel v posteli s nahými dětmi Středomoří. A také jsem se neotočil zády k událostem, které mrzačí naši vlast a vrhají ji do chaosu.

Savarone zaslechl lehké odkašlání a otočil se. Do kanceláře vstoupila Vittoriova sekretářka.

„Nechala jsem vašemu synovi vzkaz u jeho burzovního makléře. Dnes odpoledne s ním měl domluvenou schůzku.“

„To si myslíte vy, ale já pochybuju, že se tam ukáže. Promiňte,“ dodal, když viděl, jak dívka zrudla. „Vy samozřejmě nejste za mého syna zodpovědná. Nechci vám radit a možná jste to už udělala, ale snad by stálo za to zkusit obvolat všechna soukromá telefonní čísla, která vám Vittorio nechal. Se mnou si nedělejte starosti. Tuto kancelář dobře znám a můžu tady počkat.“

„Ano, pane.“ Dívka odběhla a zavřela za sebou dveře.

Opravdu tuhle kancelář znám, pomyslel si Savarone Fontini-Cristi, i když jsem to musel té slečně připomenout. Ještě před dvěma roky byla totiž jeho. Ale do současnosti přežilo jen velmi málo památek na jeho přítomnost, snad jen tmavé dřevěné obložení. Nábytek byl kompletně vyměněn - Vittorio přijal čtyři stěny, jinak nic.

Savarone se posadil do velkého otáčivého křesla za psacím stolem. Takové sedačky vyloženě nesnášel, byl příliš starý, aby nechal skryté pružiny a kuličková ložiska točit a pohazovat svým tělem jako na nějaké pouťové atrakci. Sáhl do kapsy a vylovil telegram, který ho přivedl z Campo di Fiori do Milána, telegram z Říma, v němž stálo, že Fontini-Cristiové se ocitli na černé listině.

Ale co to znamená? Kdo je odsoudil? Za co? A na čí příkaz?

Tyto otázky nemohl klást po telefonu, protože telefon je nástrojem státní moci. Stát. Všudypřítomný stát. Viditelný i neviditelný. Pozorující, sledující, naslouchající a špehující stát. Informátor z Říma, který prostřednictvím jednoduchého kódu varoval hlavu rodiny, by do telefonu nic neřekl.

Z Milána jsme neobdrželi žádnou odpověď, a proto si dovolujeme kontaktovat přímo Vás. V posledních pěti dodávkách pístů pro letecké motory se vyskytlo nebývalé mnoho zmetků a Řím trvá na okamžité výměně vadných kusů. Zdůrazňuji - okamžité. Potvrďte, prosím, telefonicky ještě dnes.

Číslo „pět“ se týkalo Fontini-Cristiů, protože v rodině žilo pět mužů - otec a čtyři synové. „Píst“ naznačoval, že bezprostředně hrozí extrémní nebezpečí. Zopakování slova „okamžitě“ mluvilo samo za sebe - nelze ztratit ani minutu, příjem telegramu je nutno ihned potvrdit telefonicky do Říma, kde zasvěcení provedou analýzu situace a navrhnou další strategii. Jenže teď už je příliš pozdě.

Savarone obdržel telegram v dopoledních hodinách a Vittorio musel dostat identickou zprávu nejpozději v jedenáct. Přesto syn ani neodpověděl do Říma, ani se nespojil s otcem v Campo di Fiori, aby ho varoval. Schyluje se k večeru. Času se zoufale nedostává a asi už je pozdě.

Neodpustitelné! Odvážní muži denně riskují v boji proti Mussolinimu životy své i svých blízkých.

Kdysi tomu bylo jinak, pomyslel si Savarone s pohledem upřeným na dveře v naději, že každým okamžikem vstoupí sekretářka a oznámí, že konečně Vittoria našla. Kdysi bylo opravdu všechno jiné. Fontini-Cristiové zpočátku Duceho podporovali. Slabošský, nerozhodný král Emanuel nechal Itálii pomalu umírat a Benito Mussolini nabízel východisko z krize. Osobně navštívil Campo di Fiori a požádal hlavu mocné rodiny, aby se stala jeho spojencem - jako kdysi Machiavelli hledal podporu princů. Il Duce byl tehdy plný síly, nadšení a odhodlání a sliboval naději pro celou Itálii.

Uplynulo šestnáct let, během nichž se Mussolini přes vznešenou rétoriku všem slibům zpronevěřil. Okradl národ o právo svobodně myslet, okradl lid o právo volby. Zradil aristokracii - využil ji a pak ji odvrhl. Zavlekl zemi do naprosto bezúčelné války v Africe jen pro svou osobní slávu. Vydrancoval duši Itálie a Savarone přísahal, že ho v ničivém díle zastaví. Fontini-Cristi spojil „prince“ ze severu a zahájil nenápadný odboj.

Mussolini nemůže riskovat otevřenou roztržku s tak mocnou rodinou, uvažoval Savarone. Pokud chystá obvinění z velezrady, musí je mít podložené nezvratnými důkazy, aby i ti nejvěrnější příznivci Fontini-Cristiů uznali, že - přinejmenším - hloupě naletěli. Itálie se připravuje na vstup do války po boku Německa a Duce musí postupovat opatrně a uvážlivě. Tato válka se mezi lidem netěší zrovna oblibě - a Němci ještě méně.

Campo di Fiori se stalo centrem vzbouřenců. Rozlehlý pozemek se stovkami hektarů lesů, polí, luk a hor, protkaných nesčetnými vodními toky, představoval ideální útočiště pro noční setkání a porady. Schůzky se většinou odehrávaly v noci. Většinou, ale ne vždy. Některé akce vyžadovaly denní světlo - výcvik mladých mužů, kteří se pod dohledem zkušenějších zdokonalovali v dovednostech nových a velmi nezvyklých bojových umění.

Nůž, smyčka, lano, řetěz, hák. Dokonce si vytvořili nové jméno -partigiani.

Partyzáni. Termín, který rychle pronikl do jiných jazyků.

Takové tedy jsou novodobé italské hry, pomyslel si Savarone. Ano, takto jejich boj pohrdlivě a s neskrývaným výsměchem označoval jeho syn, arogantní a sobecký aristocratico, který bere vážně pouze svou vlastní rozkoš… Ne, to není tak docela pravda. Vittorio bere vážně i řízení průmyslového impéria, aby tlak neviditelné ruky trhu působil v souladu s jeho osobními záměry. Obrovskou finanční sílu i znalosti a zkušenosti, které získal po boku svého otce, pak používá vskutku bezohledně a nestoudně.

Zazvonil telefon a Savarone musel odolávat pokušení zvednout sluchátko. Ale ne, tohle je teď synova kancelář a jeho telefon. Raději vstal z nepohodlného křesla, přistoupil ke dveřím a otevřel je.

„…pan Tesca?“ opakovala právě sekretářka do sluchátka.

„To je Alfredo Tesca?“ přerušil ji Savarone ostře.

Dívka mlčky přikývla.

„Řekněte mu, ať nezavěšuje. Promluvím s ním.“

Savarone se spěšně vrátil do kanceláře k synovu psacímu stolu. Alfredo Tesca pracoval jako předák v jedné z rodinných továren a kromě toho patřil k partyzánům.

„Fontini-Cristi,“ ohlásil se do telefonu.

„Padrone? Jsem rád, že slyším právě vás. Nebojte se, tato linka je čistá. Prověřujeme ji každý den.“

„Nic se nezměnilo. Konflikt akceleruje.“

„Ano, padrone. Situace je opravdu vážná. Přiletěla spojka z Říma. Musí se bezpodmínečně setkat s někým z vaší rodiny.“

„Kde?“

„V domě u Olony.“

„Kdy?“

„Co nejdřív.“

Savarone se zadíval na svrchník a zelený plstěný klobouk pohozený na křesle. „Alberto? Vzpomínáte na naši schůzku před dvěma roky? V tom bytě nedaleko dómu?“

„Ano, padrone. Za chvíli bude šest. Budu čekat.“

Savarone zavěsil, oblékl si kabát, nasadil klobouk na hlavu a podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na šest. Musí ještě několik minut počkat. Procházka přes betonový dvůr k tovární bráně je krátká a Savarone chtěl svůj příchod načasovat na chvíle, kdy bude zástup při střídání směn nejhustší.

Jeho syn dokázal Mussoliniho válečné mašinérie dokonale využít. Všechny podniky Fontini-Cristi Industriale zavedly nepřetržitý provoz. Když to otec synovi vyčetl, Vittorio se ohradil: „Ale my přece nevyrábíme munici! Na to nejsme zařízení a přestavba by byla příliš nákladná. My produkujeme pouze zisk, otče.“

Nejstarší syn. Nejschopnější z potomků, ale svým způsobem prázdná skořápka.

Savarone sklopil pohled k fotografii, která stála ve stříbrném rámečku na Vittoriově psacím stole. Jak krutý žert! Obličej na obrázku patřil mladé ženě, podle obecně přijímaného vkusu krásné, obličej s odměřeným výrazem a rysy zkaženého a rozmazleného děcka, které vyrostlo do zkažené a rozmazlené dospělosti. Vittoriova manželka - před deseti lety.

Nebylo to vydařené manželství. Spíše průmyslové spojenectví dvou nesmírně bohatých rodin. A nevěsta přinesla do svazku velmi málo, sobecká panička, jejímž hlavním povahovým rysem byla vlastnická touha.

Zemřela před deseti lety v Monte Carlu následkem zranění při autonehodě, k níž došlo brzy ráno - krátce poté, co zavřela kasina. Vittorio o té události nikdy nemluvil. S jeho manželkou tehdy seděl v autě jiný muž.

Nejstarší syn prožil čtyři zlé roky v bouřlivém manželství s ženou, kterou bytostně nesnášel, a přesto má i po deseti letech na stole její fotografii. Savarone se ho jednou zeptal, jaký důvod ho k tomu vede.

„Postavení vdovce dodává mému životnímu stylu jistou úctyhodnost.“

Za sedm minut šest. Je čas. Savarone vyšel ze synovy kanceláře a požádal sekretářku: „Zavolejte, prosím, dolů, ať mi přistaví vůz k západní bráně. Řekněte řidiči, že pojedeme k dómu. Mám tam nějaké jednání.“

„Ano, pane… Nenecháte mi číslo, kde vás může váš syn zastihnout?“

„Campo di Fiori. Ale než ten mi zavolá, budu určitě spát.“

Savarone sjel soukromým výtahem do přízemí a vyšel služebním vchodem z budovy vedení firmy. Třicet metrů od něho kráčel řidič k limuzíně s erbem Fontini-Cristiů na dveřích. Oba muži si vyměnili pohled a šofér krátce přikývl. Věděl, co má dělat. Také patřil k partyzánům.

Savarone přecházel nádvoří a cítil na sobě napjaté pohledy. Zaradoval se. Stejně jako před dvěma roky, kdy ho Mussoliniho tajná policie sledovala na každém kroku ve snaze odhalit antifašistickou organizaci. Rozezněla se siréna. Končila denní směna a za okamžik zaplní nádvoří davy lidí. Západní bránou se hrnuli dělníci na noční směnu - přesně ve čtvrt na sedm musí stát u strojů.

Savarone se mezi ně vmísil a vyšel po několika širokých schodech ke vstupu do tovární haly. V hlučné přeplněné chodbě si sundal klobouk a svlékl svrchník. Tesca se opíral o zeď nedaleko šaten. Byl to vysoký štíhlý muž, který se padronovi navíc trochu podobal; teď od něj převzal kabát a pokrývku hlavy, přidržel mu svůj vlastní obnošený nepromokavý plášť se složenými novinami v kapse a korunoval dílo placatou dělnickou čepicí se štítkem. Převlek se odehrával bez jediného slova ve strkajícím se zástupu. Tesca si pak nechal pomoci do drahého kabátu z velbloudí srsti a zaměstnavatel s povděkem kvitoval, že si pozorný zaměstnanec - stejně jako před dvěma roky - oblékl vyžehlené kalhoty, bílou košili a kravatu a obul nablýskané lakýrky.

A to už partigiano hbitě vklouzl do lidského proudu, který se valil ven z haly. Savarone ho sledoval s odstupem deseti metrů, ale na schodišti za neustále se otevírajícími a zavírajícími dveřmi se zastavil a začetl do novin.

Viděl, co vidět chtěl. Velbloudí kabát a zelený tyroláček vyčnívaly mezi odřenými koženými bundami a montérkami jako maják. Dva muži, kteří postávali opodál tlačenice, na sebe mávli a nenápadně se prodírali davem, aby neztratili kořist z očí. Savarone následoval skupinu dělníků z ranní směny a došel k plechové bráně právě včas, aby spatřil, jak se dveře se znakem Fontini-Cristiů přibuchují a limuzína vjíždí do hustého provozu na Via di Sempione. Vzápětí zabrzdil u chodníku šedý fiat.

Oba tajní nastoupili a fiat vyrazil. Savarone se otočil a rychlými kroky zamířil k autobusové zastávce na nároží.

Dům na nábřeží vypadal zpustle. Při pohledu na opadanou omítku a zborcenou střechu by uvnitř nikdo nehledal úhledně zařízené a dokonale vybavené místnosti centrály protifašistické organizace.

Savarone vešel do pokoje, jehož okna nabízela výhled na kalnou hladinu řeky Olony, v noční tmě úplně černou. Tři muži, kteří seděli na židlích s vysokými rovnými opěradly kolem stolu, povstali a přivítali padrona s procítěnou úctou. Dva z nich Savarone znal, třetí bude asi ohlášená spojka z Říma.

„Dnes ráno jsem obdržel pístový kód. Co se děje?“ přešel Savarone rovnou k věci.

„Vy jste dostal naše varování?“ Muž z Říma nevěřícně potřásl hlavou. „Všechny telegramy do Milána, jejichž adresátem je Fontini-Cristi, jsou z úředního příkazu zadrženy. Proto jsem přijel. Veškerá komunikace s vašimi továrnami byla přerušena.“

„Ten můj mě zastihl v Campo di Fiori. Pravděpodobně šel přes poštu ve Varese, ne přes Milán.“ Savarone pocítil úlevu. Jeho nejstarší syn se neprovinil trestuhodnou nedbalostí a neposlušností. „Co tedy víte?“

„Bohužel zdaleka ne všechno. Ale dost na to, aby nám bylo jasné, že ohrožení je vážné a bezprostřední. Armádě najednou dělá hnutí odporu na severu velké starosti a chce je rozdrtit. Generálové mají v plánu odhalit vaši rodinu…“

„Odhalit? Jako co?“

„Jako nepřátele nové Itálie.“

„Z čeho nás chtějí obvinit?“

„Z organizace podvratných skupin, které se scházejí v Campo di Fiori. Z rozšiřování protistátních pomluv a lží. Z pokusu o sabotáž a z poškozování národního hospodářství.“

„To jsou jen slova.“

„Bez ohledu na to z vás generálové chtějí udělat exemplární případ. Podle našich informací vyvíjejí na Duceho silný tlak.“

„Nesmysl. Řím si nedovolí proti naší rodině zasáhnout na základě tak chabých důkazů.“

„A to je právě ten problém, signore.“ Muž zaváhal. „Nejsilnější tlak totiž nepřichází z Říma, ale z Berlína.“

„Cože?“

„Němci jsou už všude a všude také rozkazují. Je zcela zřejmé, že si Berlín přeje, aby rodina Fontini-Cristiů byla zbavena svého vlivu.“

„Dívají se do budoucna, to je jasné,“ konstatoval starší z dvojice partyzánů, který stál u okna a díval se na řeku.

„Jak toho chtějí dosáhnout?“ zeptal se Savarone.

„Přepadnou setkání v Campo di Fiori a donutí jeho účastníky dosvědčit zradu Fontini-Cristiů. Podle mě to nebude tak těžké, jak by se mohlo zdát.“

„Souhlasím. Proto musíme být opatrní… Víte někdo, kdy chtějí udeřit?“

„Odlétal jsem z Říma v poledne a mohu jen doufat, že pístový kód nebyl použit zbytečně.“

„Schůzka je svolána na dnešní večer.“

„V tom případě byl spěch na místě. Zrušte ji, padrone. Je zřejmé, že někde unikají informace.“

„Budu potřebovat vaši pomoc. Dám vám jména… Telefony nám určitě odposlouchávají.“ Fontini-Cristi usedl za stůl a tužkou, kterou mu podal mladší partyzán, začal zapisovat do notesu.

„Kdy přesně se má schůzka konat?“

„O půl jedenácté. Ještě máme dost času,“ odpověděl Savarone.

„Doufám. Němci jsou důkladní.“

Fontini-Cristi přestal psát a zadíval se na římskou spojku. „Jenže tady jsme v Miláně. Němci můžou štěkat ty svoje rozkazy v Campidogliu, ale ne u nás.“

Partyzáni si vyměnili významné pohledy a Savarone pochopil, že mu ještě neřekli všechno.

„Jak říkám, naše informace nejsou kompletní,“ vysvětloval muž z Říma. „Ale víme toho dost. Například o bezprostředních záměrech nepřítele. Berlín naléhá na Itálii, aby zaujala jednoznačné stanovisko. Mussolini váhá - z mnoha důvodů, mezi něž patří i obava z opozice tak mocných mužů, jako jste vy…“ Muž se odmlčel, ale jeho nejistota se netýkala obsahu sdělení, spíše jeho formy.

„Kam míříte?“

„Říká se, že zájem Berlína o vaši rodinu je inspirován gestapem. To nacisté, ne Italové, se dožadují exemplárního trestu pro vlivného reprezentanta odporu proti Mussolinimu.“

„Chápu, ale co z toho plyne?“

„Němci Římu nevěří, a provinciím už vůbec ne. Přepad provedou jejich lidé.“

„Německé přepadové komando z Milána?“

Muž z Říma přikývl.

Savarone odložil tužku a zamyslel se. Řecký vlak ze Soluně. Setkání v horách u Champoluku. Náklad, který vezl. Železný trezor s církevními dokumenty, danajský dar konstantinopolského patriarchátu, který teď odpočívá zakopán ve zmrzlé zemi.

Že by Berlín o vlaku ze Soluně věděl? Neuvěřitelné, ale v této šílené době musí člověk věřit všemu. Vědí Němci, co schránka obsahuje? Svatá bohorodičko, ty listiny se jim nesmějí dostat do rukou! A nejen jim, ale ani nikomu jinému!

„Jste si svými informacemi jistí?“

„Naprosto.“

Řím by se dal zvládnout, uvažoval Savarone. Itálie průmyslové impérium Fontini-Cristiů potřebuje. Ale jestli má německý zásah nějakou spojitost s nákladem ze Soluně, Berlín nebude brát na potřeby Říma nejmenší ohled. Obsahu trezoru se bude chtít zmocnit za každou cenu.

A proto se jeho ochrana musí stát absolutní prioritou, důležitější než život. Tajemství nesmí padnout do nepovolaných rukou. V takové době! Možná někdy v budoucnu, ale dnes rozhodně ne.

Klíčem je Vittorio. Nejstarší a nejschopnější syn. Ať má jakékoliv slabostí, pořád je to Fontini-Cristi a se ctí dostojí rodinným závazkům. Muž jako on bude Berlínu více než důstojným soupeřem. Nastal den, kdy se musí dozvědět o vlaku ze Soluně a o všech detailech dohody s klášterním řádem v Xenopě. Správné načasování, správná strategie.

Datum vytesané do kamene, aby přetrvalo tisíciletí, je jenom vodítkem pro případ nenadálé události, s níž musí Savarone ve svém věku počítat - selhání srdce, nečekané úmrtí, ať už násilné, nebo z přirozených příčin. Ale to nestačí.

Savarone pozvedl zrak k vyčkávajícím partyzánům. „Dnešní schůzka bude zrušena. Přepadové komando najde rodinu shromážděnou k slavnostní večeři, všechny mé děti i vnuky. Ale aby byl dojem co nejlepší, nesmí chybět můj nejstarší syn. Sháněl jsem ho celé odpoledne a teď se musíte snažit vy. Nažhavte telefony, zavolejte všem známým v Miláně, udělejte i nemožné, ale najděte ho! Kdyby se opozdil, řekněte mu, ať jde zadním vchodem, cestou kolem stájí. Asi by mu neprospělo, kdyby se s Němci setkal hned u dveří.“

2

29. prosince 1939

JEZERO COMO

Bílý kabriolet hispano-suiza s dvanáctiválcovým motorem a zpola staženou bílou koženou střechou projížděl nebezpečně vysokou rychlostí táhlou zatáčku. Vlevo klesala silnice k modravé hladině jezera Como, vpravo se tyčily malebné lombardské hory.

„Vittorio!“ zaječela dívka usazená v červeném koženém sedadle vedle řidiče. Jednou rukou si přidržovala rozevláté blond vlasy, druhou sobolí límec kolem krku. „Budu rozcuchaná a neupravená, lásko moje!“

Řidič se usmál. Přimhouřenýma očima pozoroval uhánějící vozovku a jeho ruce, s rozkoší vnímající vibrace silného motoru, zkušeně svíraly slonovinový volant. „Suiza je mnohem lepší vůz než alfa-romeo. Ani britský rolls na ni nemá.“

„Mně to dokazovat nemusíš, drahý. Proboha, na tachometr se raději nedívám! A přijedu tam jako nějaký trhan!“

„Tím líp. Jestli je tvůj manžel náhodou taky na Bellagiu, aspoň tě nepozná. Představím tě jako svou sladkou sestřenku z Verony.“

Dívka se rozesmála. „Jestli na Bellagiu potkáme mého manžela, bude s ním jiná sladká sestřenka, kterou představí on nám.“

To už se smáli oba. Silnice se napřímila a dívka se přitulila k řidiči. Položila mu hlavu na rameno, rukou mu vklouzla pod hnědé kožené sako a pohladila huňatý rolák z bílé angorské vlny.

„Jsi hodný, žes mě vzal s sebou. Už jsem opravdu potřebovala změnit vzduch.“

„Já vím. Včera jsem si to přečetl v tvých očích. K smrti ses nudila.“

„No a copak ty ne? Bože, tak otravný večírek jsem už dlouho nezažila! A ty řeči! Válka tady, válka onde. Řím ano, Říme ne. A věčný Benito. Je mi z toho zle! Gstaad zavřený! Svatý Mořic přecpaný Židy, kteří rozhazují peníze plnými hrstmi! A Monte Carlo? Tam chcípl pes! Slyšel jsi, že zavírají kasina? Pak se člověk nemá nudit!“

Řidič sundal pravou ruku z volantu, odhrnul dívce na kolenou kožich a polaskal ji na stehně stejně zkušeně a nevzrušeně, jako kdyby manipuloval s řízením. Dívka se zaklonila, přitiskla mu rty na ucho a rozehrála špičku jazyka.

„Jestli toho nenecháš, skončíme ve vodě,“ varoval ji. „Obávám se, že v této roční době bude hodně ledová.“

„Ty sis začal, můj sladký Vittorio.“

„Tak to raději přestanu,“ opáčil s úsměvem a vrátil ruku na slonovinu volantu. „Druhé takové auto si dlouho nebudu moci dovolit. Dnes už se vyrábějí jenom tanky. Škoda, na nich se nedá tolik vydělat.“

„Prosím tě, jenom žádné řeči o válce.“

„Neboj se, ode mě je neuslyšíš,“ uklidnil ji Fontini-Cristi a znovu se rozesmál. „Pokud ovšem nechceš pro Řím něco nakoupit. Můžu ti dodat cokoliv od pásových dopravníků přes motocykly k uniformám, stačí si vybrat.“

„Vy přece uniformy nevyrábíte.“

„Ale patří nám firma, která je šije.“

„Aha. Zapomněla jsem, že na sever od Parmy a na západ od Padovy patří Fontini-Cristiům úplně všechno. Alespoň můj manžel to tak tvrdí. Musím podotknout, že velmi závistivě, ale to stejně víš.“

„Tvůj manžel, ten spící hrabě, je zcela neschopný podnikatel.“

„On především není žádný podnikatel.“

Vittorio Fontini-Cristi s úsměvem přibrzdil. Silnice klesala v serpentinách k jezeru. Dole pod nimi se objevil výběžek pevniny. Mys Bellagio, na kterém stála elegantní Villa Lario, pojmenovaná po starověkém básníkovi, jenž u jezera Como strávil podzim života, exkluzivní letovisko pro nejbohatší klientelu, zasazené do nádherného koutu přírody.

Když se elita stěhovala na sever, mířila do Villa Lario. Vstupenkou byly peníze a vznešený původ. Uctivý personál dobře znal sklony a libůstky svých hostů a pečlivým okem sledoval, kdo se v areálu momentálně zdržuje, a podle toho přizpůsoboval rezervace. Často se stávalo, že manžel či manželka - milenec nebo milenka - zvedli sluchátko a diskrétní hlas jim doporučil změnu termínu. Nebo také rychlý odjezd.

Bílá hispano-suiza zajela na dlážděné parkoviště. Z vytápěné budky vyběhli dva uniformovaní sloužící, přiskočili každý z jedné strany k automobilu a s uctivou úklonou otevřeli návštěvníkům dveře.

„Vítejte ve Villa Lario, signore,“ přivítal zřízenec Vittoria.

Nikdy neslyšel: „Jsme rádi, že vás u nás zase vidíme.“

Nikdy.

„Děkuji. Zavazadla nemáme. Přijeli jsme jenom na jeden den. Dolejte mi benzin a olej. Je tu někde mechanik?“

„Zajisté, pane.“

„Ať se podívá na čepy. Řízení je trochu volné.“

„Spolehněte se, signore.“

Fontini-Cristi vystoupil z auta. Byl vysoký, měřil přes metr osmdesát. Rovné hnědé vlasy mu padaly do čela nad orlím nosem a ostře řezanými rysy obličeje, jimiž nezapřel svého otce. Oči, přimhouřené před ostrým jasem zapadajícího slunce, se dívaly na svět lhostejně a pozorně zároveň. Obešel kapotu, pohladil uzávěr chladiče a připojil se ke své společnici, komtese ďAvenzo. Spolu vystoupili po kamenném schodišti k okázalému vstupnímu portálu.

„Co jsi vlastně řekla sloužícím?“ zeptal se Vittorio Fontini-Cristi.

„Že jedu do Treviglia. Ty jsi dostihový trenér, který mi nabízí arabského hřebce.“

„Připomeň mi, abych ti nějakého koupil.“

„A co ty? Co jsi řekl v kanceláři?“

„Vůbec nic. Po mně se mohou shánět jenom moji bratři. Všichni ostatní trpělivě čekají.“

„Ale bratři ne.“ Komtesa ďAvenzo se zasmála. „Důležitého Vittoria shánějí v práci jeho vlastní sourozenci.“

„To těžko. Moji roztomilí mladší bratři mají dohromady tři manželky a jedenáct dětí. Na nic jiného než na řešení domácích problémů jim nezbývá čas. Někdy se mi zdá, že ve mně vidí jenom rozhodčího rodinných sporů. Což je dobře. Mají co dělat a nepletou se mi do obchodů.“

Stáli na terase před vchodem do rozlehlé haly a dívali se na širé jezero a hory na obzoru.

„Je tu překrásně. Rezervoval jsi pro nás pokoj?“

„Apartmá v podkroví. Velkolepý výhled.“

„Už jsem o něm slyšela, ale ještě nikdy jsem nahoře nebyla.“

„To málokdo.“

„Umím si představit, že si ho pronajímáš na celý měsíc.“

„To by bylo zbytečné.“ Fontini-Cristi se otočil k proskleným dveřím. „Víš, Villa Lario nám náhodou také patří.“

Komtesa se rozesmála a předešla Vittoria do haly. „Ty jsi úplně nemožný. A nemorální. Bohatneš na příslušnících vlastní třídy! Můj bože, ty vydřiduchu, tady bys mohl vydírat polovinu Itálie!“

„Ale jenom naší Itálie, drahá.“

„To stačí.“

„Sotva. Ale aby měla dušička pokoj, dnes jsem zde jako pouhý host. Počkej tady, ano?“

Vittorio odešel k recepci, kde ho uvítal muž ve fraku, uklánějící se nad mramorovým pultem. „Jaká pocta, že jste nás navštívil, signore Fontini-Cristi!“

„Jak jdou obchody?“

„Mimořádně dobře. Chtěl byste se podívat na…“

„Dnes ne,“ přerušil Vittorio recepčního. „Předpokládám, že mé pokoje jsou připraveny.“

„Zajisté, signore. Jak jste si přál, připravují vám v kuchyni večeři, íránský kaviár, studená pečená kachna, Veuve Cliquot ročník osmadvacet.“

„A dál?“

„V apartmánu jsou přirozeně květiny. Masér je připraven odříct ostatní klienty.“

„A…?“

„Paní komtesa ďAvenzo nebude mít vůbec žádné problémy,“ odpověděl recepční spěšně diskrétním šepotem. „Z jejích známých u nás momentálně nikdo nebydlí.“

„Děkuji.“ Fontini-Cristi se otočil k odchodu, ale zastavil ho hlas recepčního.

„Signore?“

„Ano?“

„Dobře vím, že si s výjimkou naléhavých případů nepřejete být rušen, ale… Sháněli vás z vaší kanceláře.“

„A řekli, že se jedná o naléhavý případ?“

„Hledá vás prý váš otec.“

„To není naléhavý případ, ale stařecký vrtoch.“

„Myslím, že mi žádného hřebce kupovat nemusíš, miláčku, protože už mám tebe,“ zapředla komtesa. Ležela nahá vedle Vittoria v široké posteli, prachovou přikrývku shrnutou k pasu. „Jsi úžasný. A tak trpělivý…“

„Ale obávám se, že ne dost trpělivý,“ odvětil Fontini-Cristi. Opíral se vsedě o polštář, kouřil a po očku sledoval dívku.

„To máš pravdu,“ souhlasila komtesa ďAvenzo. Otočila se k němu a zářivě se usmála. „Co kdybys tu cigaretu odložil?“

„Za chvilku. Neboj se, však se dočkáš. Trochu vína?“ Vittorio ukázal na trojnožku, na které stál stříbrný kbelík s tajícím drceným ledem, v němž se chladila otevřená láhev šampaňského, zabalená do bělostného damaškového ubrousku.

Komtese se zrychlil dech. „Můžeš si nalít víno. Já si dám svůj oblíbený nápoj.“

Rychlým a současně něžným pohybem mu dívka sáhla oběma rukama do rozkroku. Pak nadzvedla lehounkou přikrývku a vklouzla pod ni. Hlava, položená na Vittoriově břiše, se začala pomalu pohybovat a zpod prachového peří znělo tlumené sténání.

Číšníci uklidili nádobí a odvezli servírovací stolek. Komorník zatím zapálil oheň v krbu a nalil hostům brandy.

„Byl to nádherný den,“ ocenila komtesa ďAvenzo. „Nemohli bychom si ho zopakovat častěji?“

„Jistě. Připravíme si časový plán. Přirozeně podle tvého kalendáře.“

„Přirozeně.“ Dívka se hrdelně zasmála. „Ty jsi a vždycky jsi byl velmi praktický.“

„A proč ne? Všechno se tím zjednoduší.“

Zazvonil telefon a Vittorio se po něm podrážděně ohlédl. Vstal z křesla postaveného před krbem, zlostně přešel k nočnímu stolku a zvedl sluchátko. „Ano?“ ohlásil se stroze.

Hlas na druhém konci linky mu zněl vzdáleně povědomě. „Tady je Tesca. Alfredo Tesca.“

„Kdo?“

„Jsem jedním z předáků ve vaší milánské továrně.“

„Co že jste? Jak se opovažujete mi sem volat? Kde jste vůbec sehnal tohle číslo?“

Tesca několik vteřin mlčel. „Pohrozil jsem vaší sekretářce smrtí, mladý padrone. A kdyby mně to číslo nedala, byl bych ji zabil. Zítra mě můžete klidně vyhodit. Jsem váš předák, ale především jsem partigiano.“

„Máte padáka! S okamžitou platností!“

„Co se dá dělat, signore.“

„V žádném případě nechci…“

„Basta!“ přerušil Tesca Vittoria důrazně. „Teď není čas na zbytečné řeči. Všichni vás hledají. Padrone je ve velkém nebezpečí! Ohrožena je celá vaše rodina! Vraťte se na Campo di Fiori. Okamžitě! Otec vám vzkazuje, že máte jít zadem kolem stájí.“

Linka oněměla.

Savarone prošel rozlehlou halou do obrovské jídelny v Campo di Fiori. Všechno bylo připraveno na nevítanou návštěvu - synové a dcery s manželkami a manželi obsadili spolu s houfem vnuků pokoje pro hosty. Sloužící naservírovali na mramorové stoly stříbrné mísy s těstovinami a dušeným masem. Uprostřed sálu se ke stropu tyčila mohutná borovice zářící desítkami a stovkami svíček a třpytivých vánočních ozdob, jejichž lesk se odrážel od tapisérií a vyřezávaného nábytku.

Venku stálo na kruhové příjezdové cestě před mramorovým schodištěm, vedoucím k hlavnímu vchodu, několik osobních automobilů, osvětlených reflektory upevněnými pod okapy. Vozidla mohla patřit komukoliv, což byl dojem, který si Savarone Fontini-Cristi přál vyvolat. Ovšem až přepadové komando vtrhne dovnitř, najde pouze nevinnou rodinu, shromážděnou u sváteční večeře. A také velmi popuzeného patriarchu jednoho z nejmocnějších italských rodinných klanů, který se bude důrazně dožadovat vysvětlení, kdo je zodpovědný za tak barbarské narušení klidu a pohody.

Chyběl pouze Vittorio - a jeho přítomnost byla životně důležitá! Když ho zde útočníci nenajdou, mohli by začít klást otázky, které by vedly k jiným otázkám. Nepřizpůsobivý a neochotný Vittorio, který se vysmíval jejich práci, by se mohl stát terčem neopodstatněného podezření. Co by to bylo za rodinnou večeři, pokud by chyběl nejstarší syn a dědic? A jestli se navíc Vittorio objeví uprostřed zásahu, arogantní a vzpírající se, jak bylo jeho zvykem, podat komukoliv jakékoliv vysvětlení, mohly by nastat potíže. Nejstarší syn si to odmítal přiznat, ale Berlín měl Řím zcela pod palcem.

Savarone pokývl svému druhému nejstaršímu synovi, vážnému a serióznímu Antoniovi, který stál vedle své manželky a právě napomínal jedno z dětí, aby se chovalo slušně.

„Ano, otče?“

„Zajdi do stájí a najdi Barziniho. Řekni mu, že jestli Vittorio dorazí během návštěvy fašistů, má se vymluvit na to, že ho zdržel nějaký výrobní problém v továrně.“

„Můžu mu zavolat. Ve stájích je přece telefon.“

„Ne. Barzini stárne. Sice to tají, ale už je chudák hluchý jako poleno. Ujisti se, že porozuměl, co má Vittoriovi vyřídit.“

Syn poslušně přikyvoval. „Ano, zajisté, otče. Spolehni se.“

Co proboha jeho otec vyvedl? Co udělal, že tím poskytl Římu důvod - omluvu - otevřeně zasáhnout proti rodině Fontini-Cristiů?

Ohrožena je celá vaše rodina.

Absurdní!

Mussolini si průmyslníky ze severu předcházel. Potřeboval je. Věděl, že většinou jsou to úctyhodní kmeti s pevně zakořeněnými zvyky a způsoby, u nichž dosáhne mnohem více cukrem než bičem. Co mohlo Ducemu vadit na tom, když si hrstka starců jako Savarone hrála ty své bláznivé hry? Jejich doba již minula.

Ale na druhé straně je Savarone jenom jeden, samostatný, izolovaný od ostatních. Možná se z něj stal určitý symbol, ztělesnění odporu, a to už by bylo horší. Otec s těmi jeho zatracenými bláznivými partyzány! Šílenci, kteří pobíhají po polích a lesích kolem Campo di Fiori a hrají si na domorodé válečníky, co loví tygry a pronásledují lvy.

Kristepane! Jsou jako malé děti!

No nic, tomu je konec, padrone nepadrone. Jestli Savarone zašel příliš daleko a zkompromitoval rodinu, Vittorio těm klukovinám učiní přítrž. Před dvěma lety se vyjádřil zcela jasně, když řekl otci, že pokud převzal otěže rodinného podniku, drží ve svých rukou i všechno ostatní.

Náhle si Vittorio na něco vzpomněl. Před dvěma týdny odjel Savarone na pár dní do Curychu. Alespoň to tvrdil a Vittorio tehdy starého pána poslouchal jen na půl ucha. Ale během těch pár dní se vyskytla nečekaná komplikace a bylo třeba získat otcův podpis na důležitý dokument. Bylo to tak nutné, že Vittorio musel obvolat všechny curyšské hotely, aby otce našel - a neúspěšně. Nikdo o něm nevěděl, i když starého pána nebylo snadné přehlédnout.

A když se Savarone vrátil na Campo di Fiori, odmítl vysvětlit, kde byl a co dělal. Vyjadřoval se k uzoufání tajuplně a jen sliboval, že mu za několik dní svou nepřítomnost objasní. V Monfalcone prý dojde k nějakému incidentu a teprve potom Vittoriovi všechno řekne. Musí mu to říct.

O čem to k čertu jeho otec mluvil? Jaký incident v Monfalcone? Proč by se jich měla vůbec nějaká událost v Monfalcone dotýkat?

Nesmysl!

Ale Curych není žádná chiméra. Sídlí tam banky. Že by Savarone manipuloval s penězi? Že by převedl mimořádně velké částky z Itálie do Švýcarska? Provinil by se tak proti stávajícím zákonům, které podobné finanční transakce přísně zakazovaly. Mussolini potřeboval každou liru, které se dokázal zmocnit. A sám pánbůh ví, že rodina má v Ženevě a v Bernu dostatečné rezervy. Fontini-Cristiové si na nedostatek kapitálu ve švýcarských bankách rozhodně nemohli stěžovat.

Ale ať už Savarone udělal cokoliv, bylo to jeho poslední gesto. Jestli se otec nějak politicky zapletl, ať odjede někam, kde nemůže škodit, když bude někoho obracet na svou víru. Třeba do Ameriky.

Vittorio právě projížděl Varese a pomalu potřásal hlavou, předem si vědom své porážky. Co si to namlouvá? Savarone je Savarone. Hlava rodiny Fontini-Cristiů. Syn - bez ohledu na své nadání a schopnosti - není padrone.

Máte jít zadem kolem stájí.

A proč, proboha? Cesta kolem stájí začíná na severním okraji pozemku, pět kilometrů daleko od východního vjezdu. Ale Vittorio byl rozhodnut ji použít; otec musel mít nějaký důvod, proč mu to přikázal. Bezpochyby stejně absurdní jako ty hloupé hrátky, v nichž si tak liboval, ale situace vyžadovala zachovat zdání synovské poslušnosti. Na druhé straně se Vittorio pevně rozhodl, že tentokrát se otci postaví opravdu nekompromisně.

Co se stalo v Curychu?

Projel Varese a pokračoval k pět kilometrů vzdálené křižovatce, kde se na hlavní trasu napojovala odbočka na západ ke Campo di Fiori. Po dalších třech kilometrech dojel k severnímu vjezdu na pozemek rodinného sídla, odkud vedla prašná polní cesta ke stájím, vhodná spíše pro koně než pro automobily - právě tudy vyjížděli jezdci do polí a luk obklopujících les, v jehož středu stál rozlehlý dům, les protkaný četnými vodními toky plynoucími z hor na severu.

Kužely reflektorů vylouply ze tmy postavu mávající rukama. Starý Barzini, shrbený vrásčitý muž s větrem ošlehanou tváří, který celý svůj život sloužil rodině a patřil ke Campo di Fiori jako součást inventáře, signalizoval Vittoriovi, aby zastavil.

„Rychle, pane Vittorio!“ houkl stařec do otevřeného okénka vozu. „Auto nechte tady! Už nemáte čas!“

„Čas na co?“

„Před necelými pěti minutami jsem mluvil s padronem. Říkal, že jestli teď někdy přijedete, máte mu nejdřív zavolat telefonem ze stájí a teprve pak jít do domu. Už je skoro půl.“

Vittorio krátce pohlédl na hodiny v palubní desce. Osmadvacet minut po desáté. „Co se tady děje?“

„Pospěšte, signore! Prosím vás, rychle! Fascisti!“

„Jací fašisté?“

„Padrone vám všechno vysvětlí!“

Fontini-Cristi vystoupil z auta a následoval Barziniho po dlážděném chodníku k vratům do stájí. Vešli do sedlárny, kde vedle vystavených trofejí, dokazujících převahu koní z rodinného chovu, visely na stěnách pečlivě urovnané otěže, postroje, ohlávky a sedla. A také telefon, který spojoval stáje s domem.

„Co se děje, otče? Máš vůbec ponětí, kdo mně volal do Bellagia?“

„Basta!“ zahřměl Savarone do sluchátka. „Objeví se každým okamžikem! Německé přepadové komando!“

„Němci?“

„Ano. Řím očekává, že překazí poradu partyzánů, ale to je pochopitelně hloupost. Naruší jen rodinnou večeři. Nezapomeň! Přijel jsi na sváteční rodinné setkání, ale zdržel ses v Miláně.“

„Co mají Němci společného s Římem?“

„Vysvětlím ti to později. Hlavně nezapomeň…“

Vittorio náhle ve sluchátku zaslechl hučení výkonných automobilových motorů a skřípění pneumatik na štěrku. Od východní brány se k domu rychle blížila kolona vozidel.

„Otče!“ křikl do telefonu. „Týká se to tvé cesty do Curychu?“

„Možná,“ odpověděl Savarone po krátkém zaváhání. „Musíš zůstat, kde jsi…“

„Co se stalo? Co jsi dělal v Curychu?“

„V Curychu ne. Byl jsem v Champoluku.“

„Cože?“

„Později! Teď se musím vrátit k ostatním. Zůstaň, kde jsi! Drž se z dohledu! Promluvíme si, až odjedou.“

Vittorio uslyšel cvaknutí, jak otec zavěsil, a otočil se k Barzinimu. Starý stájník se prohraboval v zásuvce nízkého sekretáře a něco hledal. Vzápětí ze změti řemenů a popruhů vylovil pistoli a dalekohled a podal oba předměty Vittoriovi.

„Pojďte!“ vyzval mladého pána se zlostným pohledem v šedých očích. „Budeme se dívat. Však on jim padrone ukáže, zač je toho loket!“

Seběhli prašnou polní cestou k zahradám na svahu za domem. V místě, kde začínala dlažba, odbočili doleva a vyšplhali se na násep, který lemoval kruhovou příjezdovou cestu. Zalehli do trávy ponořené ve stínu a zahleděli se na prostranství jasně osvětlené reflektory nad portálem.

Od východní brány se ze tmy vynořily tři černé automobily, dlouhé, štíhlé, se silnými motory, a mířily k domu. Zastavily vlevo od zaparkovaných vozidel těsně před kamenným schodištěm, které vedlo k dubovým dveřím hlavního vchodu.

Z vozů vyskákali muži, do jednoho oblečení v černých oblecích a černých svrchnících, v rukou zbraně.

Zbraně!

Vittorio němě zíral a počítal. Sedm, osm, devět temných postav se rozběhlo po schodech ke vstupu. Vysoký muž, zřejmě velitel, který běžel v čele, zvedl ruku a naznačil ostatním, aby se postavili z obou stran vedle dveří. Levou rukou pak škubl za táhlo zvonku; v pravé držel pistoli svěšenou k boku.

Vittorio přiložil k očím dalekohled. Velitel stál s odvráceným obličejem a Vittorio zaostřil na jeho zbraň. Německý luger! Pohled na zbytek komanda mu prozradil, že všichni jsou ozbrojeni německými zbraněmi. Čtyři pistole luger, čtyři samopaly Bergmann MP38.

Vittoriovi se sevřel žaludek a mysl se mu horečně rozběhla na plné obrátky. Tohle že Řím dovolil? Neuvěřitelné!

Přesunul pohled ke třem černým automobilům. V každém někdo seděl, ale zadními skly viděl jen jejich zátylky ponořené do stínů. Vittorio se soustředil na nejbližší vůz a na postavu v něm.

Muž právě poposedl, ohlédl se přes pravé rameno a na hlavu mu dopadl paprsek světla z reflektoru nad vchodem. Měl krátce zastřižené prošedivělé vlasy s úplné bílým pramenem přímo nad čelem. Profil obličeje byl Vittoriovi povědomý. Ten bílý pruh ve vlasech už určitě kdysi viděl! Ale ať si lámal hlavu, jak chtěl, nedokázal ho nikam zařadit.

Dveře domu se otevřely. Stála v nich služebná, vyděšená pohledem na mohutného vysokého chlapa s pistolí v ruce. Vittorio pozoroval scénu před sebou a kypěl vztekem. Za tuto urážku mu Řím zaplatí! Dlouhán odstrčil služku a vběhl dovnitř, následován osmi muži s napřaženými zbraněmi. Dívka zmizela, jak se přes ni přehnalo lidské stádo.

Za tohle Řím draze zaplatí!

Z domu se ozvaly výkřiky. Vittorio jasně rozeznal uražený křik otce a hlasité námitky bratrů.

Když zaznělo zapraštění dřeva a řinkot rozbitého skla, Vittorio sáhl do kapsy pro pistoli, ale ucítil, jak mu zápěstí sevřel ocelový stisk.

Barzini. Starý stájník mu držel ruku a nahlížel mu přes rameno. „Je jich příliš mnoho a jsou ozbrojení. Nic byste proti nim nezmohl.“

Další zapraštění, tentokrát bližší. Levé křídlo mohutných dubových dveří se rozletělo a objevily se postavy. Jako první vyšly z domu vyděšené děti, některé s hlasitým pláčem. Za nimi ženy, Vittoriovy sestry a švagrové, a jeho matka s nejmladším vnoučátkem v náručí. Následovali muži, jeho otec a bratři, surově pohánění pažbami v rukou černě oděných mužů.

Ozbrojenci nahnali rodinu na dlážděné prostranství vedle příjezdové cesty za neustálých hlasitých protestů otce. Savarone se domáhal vysvětlení, kdo je zodpovědný za tak neslýchané násilí.

Ale tragédie měla teprve začít.

Když propukl masakr, Vittorio málem zešílel. Burácení ho ohlušilo, záblesky oslepily. Vrhl se kupředu a vší silou se snažil vyprostit ruku s pistolí. Kroutil se, škubal celým tělem v zoufalém úsilí uvolnit si krk a bradu z Barziniho sevření.

Černě odění muži zahájili palbu.

Ženy zalehly děti, jeho bratři se vrhli ke karům, jejichž zbraně rozsévaly plameny a smrt. Noc zahltily výkřiky hrůzy a bolesti. Nad ostře nasvětleným popravištěm se vznášely chuchvalce dýmu ze spáleného střelného prachu. Proudy střel zastavily těla uprostřed pohybu a k zemi se kácely zakrvácené mrtvoly. Salvy kosily děti a trhaly drobná tělíčka na kusy, kulky pronikaly očima i ústy otevřenými v posledním výkřiku agónie. Vzduchem vířily cáry masa, rozervaných vnitřností, úlomky kostí. Batole vypadlo matce z náručí jako beztvará krvavá hromádka. Ale Vittorio Fontini-Cristi se stále nedokázal osvobodit, aby se připojil k rodině.

Cítil, jak ho mrtvá tíha tiskne do trávy a jak mu ústa zacpává mozolnatá dlaň, takže nemohl vydat ani hlásku.

A pak do děsivé kakofonie střelby a lidských výkřiků zazněl hlas. Dunivý, znělý hlas, který se nenechal umlčet ani rachotem samopalů.

Byl to hlas jeho otce, doléhající k němu z propasti smrti.

„Champoluc… Curych je Champoluc… Curych je řeka… Champoluc…“

Vittorio zaryl zuby do prstů, které mu zacpávaly ústa, tak silně, že si málem vykloubil čelist. Na okamžik se mu dokonce podařilo vykroutit ruku, v níž svíral pistoli, a pokusil se zamířit a vystřelit, ale vzápětí ho Barzini znovu zalehl a zkroutil mu zápěstí. Vittorio zasténal bolestí a pustil zbraň. Mohutná dlaň, která mu držela ústa, mu teď tlačila obličej do studené země a přes rty mu stékala krev smíchaná s hlínou.

A pak naposledy zazněl hlas ze záhrobí.

„Champoluc!“

Smrt otce umlčela navždy.

3

30. prosince 1939

„Champoluc… Curych je Champoluc… Curych je řeka…“

Slova, výkřiky zkreslené předsmrtnou agónií. Před očima se mu míhaly záblesky plamenů z hlavní, kouř výstřelů a gejzíry tmavě rudé krve, v uších mu zněl šokovaný křik hrůzy, bolesti a umírání.

To není možné! Stal se svědkem popravy. Silní muži, roztřesené děti, manželky a matky. Jeho rodina…

Ach, bože všemohoucí!

Vittorio otočil hlavu a zabořil slzami zmáčený obličej do drsného prostěradla nataženého na primitivním dřevěném lůžku.

Byla to látka, ne promrzlá hlína - někdo ho musel přemístit. Poslední, co si pamatoval, byla nezdolná síla, která mu tiskla tvář do trávy na náspu nad příjezdovou cestou, síla, která mu nedovolila sebemenší pohyb, oči oslepené, v ústech krev…

Poslední záchvěvy tragédie mu zprostředkovaly pouze jeho uši.

„Champoluc!“

Svatá bohorodičko, to přece není možné!

Fontini-Cristiové zmasakrovaní pod světly Campo di Fiori. Celá rodina - až na jednoho. A poslední Fontini-Cristi přinutí Řím zaplatit strašlivou cenu. Stáhne Mussolinimu kůži z obličeje, kousek po kousku. Nakonec přijdou oči a dá si záležet, aby do nich nůž pronikal pěkně pomalu.

„Vittorio. Vittorio.“

Slyšel své jméno, ale současně ho nevnímal. Byl to jen šepot, naléhavý šepot, a šepoty jsou sny smrtelné agónie.

„Vittorio.“ Znovu ta tíha na jeho pažích. Hlas se ozýval kdesi v temnotě, kde se těsně nad ním skláněla tvář Guida Barziniho. Smutné oči hlavního stájníka se leskly v tlumeném světle.

„Barzini?“ Na víc se Vittorio nezmohl.

„Promiňte mi to. Neměl jsem však jinou možnost. Byl byste zahynul spolu s ostatními.“

„Ano. Já vím. Zastřelili by mě. Ale ve jménu božím, proč?“

„Němci. Víc v této chvíli nevíme. Němci si přáli smrt Fontini-Cristiů. Přejí si i vaši smrt. Hlídají všechny přístavy, letiště i silnice. Celá severní Itálie je neprodyšně uzavřena.“

„A Řím to připustil.“ Vittorio stále cítil v ústech pachuť krve a bolela ho čelist.

„Řím má strach a skrývá se,“ řekl Barzini tiše. „Jen málokdo se odváží promluvit.“

„A co říkají?“

„To, co chtějí Němci. Že Fontini-Cristiové byli zrádci, které zabili jejich vlastní lidé. Že rodina pomáhala Francouzům, posílala jim přes hranice zbraně a peníze.“

„Absurdní.“

„Celý Řím je absurdní. A plný zbabělců. Našli informátora. Visí nahý za nohy na Piazza dél Duomo, tělo prostřílené, jazyk přibitý k čelu. Partyzáni pod něj umístili ceduli s nápisem Tato svině zradila Itálii. Krev zrádce prýští ze stigmat Fontini-Cristiů.“

Vittorio se odvrátil. Vzpomínky pálily jako žhavé železo. Bílý kouř v bílém světle, těla znehybnělá v okamžiku smrti, stovky krvavých průstřelů, poprava dětí! „Champoluc,“ zašeptal.

„Co prosím?“

„Můj otec… Když umíral, když ho kulky trhaly na kusy, vykřikl to jméno. Champoluc. Něco se tam muselo stát.“

„Co to znamená?“

„Já nevím. Champoluc je vesnice v Alpách. Leží hluboko v horách. ‚Curych je Champoluc. Curych je řeka.‘ Tak to otec řekl. Vykřikl to v okamžiku smrti. Ale v Champoluku přece žádná řeka neteče.“

„V tom vám nepomůžu.“ Barzini se posadil s ustaraným pohledem a rozpačitě si promnul mozolnaté dlaně. „Ale nemáte moc času o tom uvažovat. Alespoň ne teď.“

Vittorio se ohlédl po statném starci, který seděl na okraji postele. Nacházeli se v nějakém srubu z hrubých klád, bez oken a s pootevřenými dveřmi asi čtyři metry daleko. V místnosti viděl několik dalších postelí, ale nedokázal je spočítat. Ubytovna pro zemědělské dělníky.

„Kde jsme?“

„Na druhém břehu jezera Maggiore. Na kozí farmě jižně od Bavena.“

„Jak jsme se sem dostali?“

„Dost divoce. Přivezli nás partyzáni. Čekali s rychlým autem u západní brány. Muž z Říma je lékař. Píchl vám injekci.“

„Vy jste mě odnesl z náspu až k bráně?“

„Ano.“

„Vždyť je skoro dva kilometry!“

„Možná. Jste sice vysoký, ale ne moc těžký.“ Barzini vstal.

„Zachránil jste mně život.“ Vittorio se zapřel dlaněmi o drsné prostěradlo, namáhavě se posadil a opřel se zády o stěnu.

„Když člověk ztratí život, pomstu nenalezne.“

„Rozumím.“

„Musíme se oba vydat na cestu. Vy mimo Itálii, já zpátky na Campo di Fiori.“

„Vy se vracíte?“

„Tam mohu být nejvíc prospěšný. A způsobit nepříteli největší škodu.“

Fontini-Cristi na Barziniho chvíli beze slova hleděl. Žasl, jak rychle se dříve nepředstavitelné stalo holou skutečností. Jak rychle reagují muži na násilí násilím a jak nutná je taková reakce! Ale Barzini má pravdu - teď není čas na úvahy, ty přijdou na řadu až později.

„Existuje nějaký způsob, jak se dostat z Itálie? Říkal jste, že celý sever je uzavřený.“

„Uzavřené jsou všechny obvyklé cesty. Je to štvanice vyhlášená Římem, ale řízená Němci. Existují i jiné cesty. Pokud vím, pomůžou vám Britové.“

„Britové?“

„Tak jsem to slyšel. Partyzáni s nimi byli celou noc ve spojení vysílačkou.“

Vysloužilému rozhrkanému farmářskému náklaďáku nesloužily brzdy a prokluzovala spojka, ale na rozbitých silnicích plných výmolů si vedl docela zdatně. Nemohl se přirozeně měřit s motocykly nebo služebními vozy, ale přepravit pár kusů nákladu z jedné farmy na druhou ještě zvládl - další starý hrkač s několika kozami na otevřené ložné ploše s rozbitými postranicemi nebyl v čistě zemědělské oblasti ničím nápadný.

Vittorio měl, stejně jako řidič, na sobě špinavé propocené hadry zemědělského nádeníka. Na cestu dostal rovněž pomačkaný, zprohýbaný a ušmudlaný osobní průkaz na jméno Aido Ravena, bývalý soldato semplice italské armády. Podle vzhledu musel u něj každý předpokládat jen minimální vzdělání, a v případě policejního výslechu se proto mohl omezit na jednoduché, odměřené a hrubé odpovědi s patrným nádechem nepřátelství.

Vyjeli za svítání a směřovali na jihozápad k Turínu, kde odbočili na jihovýchod k Albě, cíli své cesty. Pokud je nepotkají neočekávané komplikace, měli by tam dorazit za soumraku.

V kavárně na hlavním albském náměstí Piazza San Giorno se pak měli setkat se dvěma agenty vyslanými britskou MI6, jejichž úkolem bude dopravit uprchlíka na jih k moři a proniknout s ním řetězem policistů hlídajících pobřeží od Janova po San Remo. Podle toho, co Vittorio slyšel, střežili Italové hranice s německou důkladností.

Právě tato oblast pobřeží Janovského zálivu byla pokládána za nejzranitelnější. Dlouhá desetiletí sloužila jako hlavní brána do země korsickým pašerákům. Není divu, že Unio Corso, Korsický svaz, považoval tamější pláže a skalnaté útesy za své území a nazýval je „nechráněné břicho Evropy“. Korsičané tady znali každý kámen, každý metr písku.

To Britům plně vyhovovalo, protože Korsičany, kteří sloužili tomu, kdo nabídl nejvíce, často využívali. Unio Corso pomůže Londýnu propašovat Vittoria Fontini-Cristiho hlídkami a dopraví ho na moře k předem domluvenému místu setkání severně od Rogliana na pobřeží Korsiky, kde se v dohodnutém okamžiku vynoří ponorka Královského námořnictva a převezme uprchlíka na palubu.

Takové byly informace, které Vittoriovi sdělili muži, které považoval za blázny a jejichž akcím se vysmíval jako pitomým dětským hrám. Tito neupravení, drsní bandité s divokým pohledem v očích, kteří vytvořili neporazitelné spojenectví s mocnými a vlivnými, jako byl jeho otec, mu tedy zachránili život. A právě teď mu ho také zachraňují! Vyhublí venkované, kteří disponují přímým rádiovým spojením se vzdálenou Británií…, i když zase ne tak vzdálenou, protože nejbližší Britové čekají v Albě.

Jak? Proč? O co těm Angličanům proboha jde? Proč to dělají? A co dělají muži, jejichž existenci dosud sotva bral na vědomí a pro které neměl celý život slovo - kromě rozkazů? A zase - proč? Není přece jejich přítelem. Nepovažují ho možná za protivníka, ale za spojence určitě také ne.

Takové otázky cestou Vittoria Fontini-Cristiho znepokojovaly. Před jeho očima se v ostrém světle reflektorů odehrála strašlivá tragédie a on není schopen dostat se na kloub záhadě, proč pouze on přežil. Nevěděl ani, zda si vůbec přeje žít.

Jeli po prašné okresce plné zatáček, která vedla souběžně s hlavní silnicí z Turína do Alby, od níž je dělilo ještě asi deset dvanáct kilometrů. Partyzán za volantem byl očividně unavený, pod krví podlitýma očima, které celý den mhouřil proti pronikavým slunečním paprskům, se mu rýsovaly temné kruhy. Večerní stíny si teď s jeho zrakem podivně zahrávaly a záda ho neustálým napětím jistě nesnesitelně bolela. Až na několik zastávek, kdy čerpal naftu, neopustil od časného rána sedadlo řidiče.

„Nechte mě chvíli řídit,“ nabídl se Vittorio.

„Už jsme skoro na místě, signore. Vy tuhle silnici neznáte, já ano. Vjedeme do Alby od východu po hlavní. Na hranicích města asi bude vojenská hlídka. Víte, co máte říct.“

„Domnívám se, že bych měl mluvit co nejméně.“

Náklaďák se zařadil do hustšího provozu na Via Canelli a udržoval stejnou rychlost jako ostatní vozidla. Jak řidič předvídal, na hranicích města stáli před strážní budkou dva vojáci.

Z důvodu, který znali jen oni sami, mávli na rozhrkaný náklaďák, aby zastavil. Partyzán zajel na písčitou krajnici, zabrzdil, spustil okénko a čekal. Ke dveřím z jeho strany přistoupil seržant, zatímco vojín stál lhostejně vpravo vedle Vittoria.

„Odkud jedete?“ zeptal se seržant.

„Z farmy jižně od Bavena,“ odpověděl partyzán.

„To jste vážili dlouhou cestu s tak nicotným nákladem. Vidím, že vezete jenom pět ubohých koz.“

„Chovné kusy. Jsou to lepší zvířata, než vypadají. Deset tisíc lir za kozly a osm za samice.“

Seržant nakrčil obočí. „Ty sám teda na takovou cenu nevypadáš, paisane,“ poznamenal bez náznaku humoru. „Ukaž dokumenty.“

Partyzán vylovil z kapsy odřenou náprsní tašku, vytáhl z ní průkaz a podal ho vojákovi.

„Tady stojí, že jsi z Varalla.“

„Ve Varallu bydlím. Pracuju v Bavenu.“

„Na farmě jižně od Bavena,“ opravil ho seržant. „A co ty?“ To platilo Vittoriovi. „Ukaž papíry.“

Fontini-Cristi sáhl do náprsní kapsy - ruka minula pažbu pistole - a vytáhl průkaz, který předal řidiči a ten ho podal seržantovi.

„Sloužils v Africe?“

„Ano, seržante,“ odpověděl Vittorio stroze.

„U kterého pluku?“

Fontini-Cristi mlčel. Na tuhle otázku neměl odpověď. Mozek mu pracoval na plné obrátky ve snaze vydolovat z paměti nějaký název nebo číslo. „U sedmého,“ utrousil.

„Aha.“ Seržant mu vrátil průkaz a Vittorio vydechl, ale jeho úleva měla velmi krátké trvání. Voják škubl klikou a otevřel prudce dveře. „Vylezte! Oba! Dělejte!“

„Co? Proč? Jak to?“ protestoval partyzán hlasitě. „Musíme do večera dovézt náklad na místo! Už nemáme moc času!“

„Vylezte!“ Seržant vytasil z černého koženého pouzdra u pasu armádní pistoli a mířil jí střídavě na oba muže. „Vytáhni ho ven! A hlídej ho!“ štěkl rozkazovačně na vojína, který stál na druhé straně kabiny.

Vittorio se pátravě zadíval na řidiče. Partyzánovy oči ho nabádaly, aby poslechl, ale současně aby zůstal ve střehu a připraven k akci.

Seržant odvedl oba muže na krajnici a hnal je k otevřeným úzkým dveřím strážní budky. Vedle ní stál dřevěný sloup; z izolátoru nahoře visel ke střeše drát telefonního vedení.

Večerní provoz na Via Canelli zhoustl, nebo tak alespoň Vittoriovi připadal. Většinou osobní vozy občas vystřídalo nákladní auto ne nepodobné tomu, kterým přijeli. Mnozí řidiči při pohledu na dva civilisty, které vojáci odváděli pod namířenými zbraněmi, zřetelně zpomalili a vzápětí zase šlápli na plyn v obavě, aby se do něčeho nezapletli.

„Nemáte žádné právo nás zdržovat!“ hulákal partyzán. „Neudělali jsme nic nezákonného. Není přece žádný zločin vydělávat si na živobytí!“

„Ale je trestné podávat nepravdivé informace, paisane.“

„Žádné nepravdivé informace jsme vám nedali. Jsme dělníci z Bavena. Přísahám při matce boží, že je to pravda!“

„Pozor na jazyk,“ varoval seržant sarkasticky, „jinak rozšíříme obvinění ještě o svatokrádež. Lez dovnitř!“

Strážní budka byla uvnitř ještě stísněnější, než vypadala ze silnice, pouhý metr padesát na dva metry, sotva dost místa pro čtyři osoby. Pohled partyzánových očí Vittoriovi napověděl, že omezený uzavřený prostor pro ně znamená určitou výhodu.

„Prohledej je!“ rozkázal seržant.

Vojín položil pušku na podlahu, opřel ji hlavní o stěnu a chystal se splnit rozkaz, ale řidič nečekaně zvedl ruce k hrudi a přitáhl si kabát k tělu, jako kdyby něco skrýval. Vittorio jeho odpor nechápal, protože věděl, že partyzán není ozbrojený.

„Vy mě chcete okrást,“ zanaříkal řidič roztřeseným hlasem. „Vojáci jsou zloději!“ vyhrkl snad až příliš hlasitě.

„Nás tvoje liry nezajímají, paisane. Po silnici jezdí lepší auta než ta tvoje rachotina. Sundej ty pracky a nech se prohledat.“

„Ani v Římě nesmíte nikoho bezdůvodně obtěžovat. Sám il Duce říká, že s dělníky nelze zacházet jako se zvířaty! Já u nás pochoduju s fašistickou gardou a můj kolega bojoval v Africe!“

O co tomu chlapovi jde? uvažoval Vittorio. Proč tu hraje takovou scénu? Vždyť ty vojáky zbytečně naštve.

„Nepokoušej mou trpělivost, ty prase! Hledáme chlapa od Maggiore. Všechna kontrolní stanoviště mají rozkaz po něm pátrat. Vás jsme zastavili, protože máte na autě značku z toho okresu… Pracky nahoru! Dělej!“

„Baveno! Žádné Maggiore. Jsme z Bavena! Věřte nám! Proč bychom měli lhát?“

Seržant sjel pohrdlivým pohledem k Vittoriovi. „Žádný voják, který bojoval v Africe, nepřizná, že sloužil u sedmého pluku. Ten byl totiž s ostudou rozpuštěn za zbabělost před nepřítelem.“

Seržant sotva domluvil, když partyzán zařval na Vittoria: „Teď, signore! Postarejte se o toho druhého!“

Řidič máchl rukou dolů k pistoli v seržantově dlani, která mu z deseti centimetrů mířila na břicho. Náhlý útok a naprosto nečekaný hlasitý křik ve stísněné budce seržanta zcela zaskočily. Vittorio však neměl čas sledovat dění kolem sebe a mohl jen doufat, že jeho společník ví, co dělá. Vojín se vrhl k pušce. Levou rukou uchopil hlaveň a pravou natáhl k pažbě. Fontini-Cristi se do něj opřel a plnou silou ho přirazil ke stěně. Sevřel mu oběma rukama spánky a několikrát mu udeřil hlavou o tvrdá neohoblovaná prkna. Vojínovi spadla čepice, ve vlasech nad čelem se objevil pramen krve a bezvládné tělo se svezlo k zemi.

Vittorio se otočil. Partyzán natlačil seržanta do kouta a bušil do něj pažbou jeho vlastní zbraně. Vojákův obličej se změnil v nechutnou krvavou masku.

„Pohyb!“ křikl partyzán, když se seržant skácel v bezvědomí. „Přivezte auto před dveře. Natlačte ho co nejtěsněji k budce. A nechte běžet motor.“

„Hned to bude,“ odpověděl Fontini-Cristi, zmatený nevídanou brutalitou předchozích třiceti vteřin a prudkým obratem situace.

„Signore!“ zastavil ho řidič, když už byl jednou nohou ze dveří.

„Ano?“

„Půjčte mi, prosím, svou pistoli. Ty armádní bouchačky jsou strašně hlasité.“

Fontini-Cristi na okamžik zaváhal, ale pak podal zbraň partyzánovi, který zatím strhl telefonní aparát - staromódní typ s kličkou - ze zdi.

Vittorio obratně manévroval s volantem a přistavil náklaďák těsně k strážní budce. Kvůli úzké krajnici musela kola na levé straně zůstat na vozovce a Vittorio jen doufal, že koncová světla svítí dostatečně jasně, aby je nikdo v teď už znatelně silnějším provozu nepřehlédl a nenarazil do nečekané překážky.

Partyzán vyšel ze strážnice a zavolal do otevřeného okénka vedle spolujezdce: „Vytůrujte motor, signore. Co nejhlasitěji.“

Fontini-Cristi poslechl a sešlápl plynový pedál. Partyzán vběhl zpátky do budky. V pravici svíral Vittoriovu pistoli.

Dva výstřely, hluboké, tlumené exploze, náhlé zlověstné výbuchy v hluku spěchajících aut a vytočeného naftového motoru. Vittorio tupě zíral před sebe, jeho emoce byly neuspořádanou směsicí úžasu, strachu a kupodivu i smutku. Vstoupil do světa násilí, jemuž nerozuměl.

Partyzán vyběhl z budky a přirazil za sebou úzké dveře. Vyskočil na pravé sedadlo, zabouchl za sebou a pokynul Vittoriovi, že může jet. Fontini-Cristi několik okamžiků počkal na mezeru v hustém proudu vozidel a povolil spojku. Stařičký náklaďák poslušně vyrazil.

„Na Via Monte je servis, kde můžeme auto schovat. Přestříkají ho tam a namontují nové poznávací značky. Z garáže je to na Piazza San Giorno necelý kilometr, který snadno ujdeme pěšky. Řeknu vám, kde máte odbočit.“ Partyzán vrátil Vittoriovi pistoli.

„Díky,“ zamumlal Fontini-Cristi a schoval zbraň do náprsní kapsy. „Zabil jste je?“

„Samozřejmě,“ zněla prostá odpověď.

„Předpokládám, že jste to musel udělat.“

„Přirozeně. Vy odjedete do Anglie, signore, ale já zůstanu tady. Mohli mě identifikovat.“

„Chápu,“ řekl Vittorio váhavě.

„Ve vší úctě a bez urážky, signore Fontini-Cristi, ale já si nemyslím, že opravdu chápete. Pro lidi, jako jste vy z Campo di Fiori, musí být tohle všechno úplně nové. Pro nás ne. My vedeme válku už dvacet let. Já sám už deset.“

„Válku?“

„Ano. Kdo myslíte, že cvičí vaše partyzány?“

„Co tím chcete říct?“

„Jsem komunista, signore. A dnes musí komunisté učit mocné kapitalisty, jako jsou Fontini-Cristiové, bojovat.“

Vittorio pevně sevřel volant. Slova jeho společníka jej sice překvapila, ale kupodivu ho nechala chladným. „To jsem nevěděl,“ opáčil tiše.

„Jak příznačné,“ poznamenal partyzán. „Nikoho z vás nikdy nenapadlo se na to zeptat.“

4

30. prosince 1939

ALBA

V hlučné přeplněné kavárně nezůstal volný jediný stůl. Vittorio následoval partyzána lesem temperamentně gestikulujících rukou a neochotně se rozestupujících postav k pultu, kde si objednali kávu s místní pálenkou.

„Tamhle jsou,“ ukázal partyzán k rohovému stolu, kde seděli tři neoholení dělníci ve špinavých pracovních šatech.

„Jak to víte? Měl jsem za to, že se máme setkat s dvěma muži, a oni jsou tři. Kromě toho si nemáme kam sednout. U jejich stolu je jenom jedna prázdná židle.“

„Podívejte se na toho udělaného chlapa vpravo. Má na botách skvrny od oranžové barvy. Poznávací znamení. To je náš Korsičan. Druzí dva jsou Britové. Jděte k nim a řekněte: ‚Cesta proběhla bez problémů.‘ To bude stačit. Muž s botama od barvy vstane a vy se posadíte na jeho židli.“

„A co vy?“

„Za chvíli se k vám připojím. Musím si ještě promluvit s tím Korsičanem.“

Vittorio poslechl a zamířil ke stolu. Urostlý dělník s oranžovými skvrnami na obuvi s otráveným povzdechem vstal a Fontini-Cristi zaujal jeho místo. Slova se ujal Brit, který seděl naproti němu. Mluvil gramaticky správnou, ale až příliš školskou italštinou.

„Naše nejhlubší soustrast. Absolutní hrůza. Dostaneme vás ven.“

„Děkuji. Nechcete raději mluvit anglicky? Znám ten jazyk docela obstojně.“

„Výborně,“ ocenil druhý britský agent. „Nevěděli jsme, jak jste na tom s angličtinou, protože jsme měli strašně málo času si o vás něco zjistit. Dnes ráno jsme odletěli z Lakenheathu a v Pietra Ligure nás vyzvedli Korsičané.“

„Všechno se to seběhlo moc rychle,“ řekl Vittorio. „Pořád se nemůžu z toho šoku probrat.“

„To je jasné,“ souhlasil první agent. „Jak byste mohl? Ale ještě nemáme vyhráno. Budete muset vzít rozum do hrsti. Naše rozkazy jsou jasné. Dopravit vás do Londýna, a to za každou cenu. Bez vás se nesmíme vrátit.“

Vittorio přejel pohledem z jednoho agenta na druhého. „Můžu se zeptat na důvod? Pochopte, prosím, jsem vám nesmírně zavázán, ale váš zájem mi připadá poněkud neobvyklý. Netrpím přehnanou skromností, ale současně nejsem naivní blázen. Proč jsem pro Brity tak důležitý?“

„Ať se propadnu, jestli to víme,“ odpověděl druhý agent. „Ale můžu vám říct jedno. Včera v noci u nás propukl pravý blázinec! Od půlnoci do čtyř do rána jsme seděli na velitelství letectva. Všechny vysílačky blikaly jako vánoční stromky, nažhavené, až se z nich kouřilo. Asi víte, že spolupracujeme s Korsickým svazem.“

„Ano, řekli mně to.“

Zástupem hostů se k jejich stolu protlačil partyzán, který přivezl Vittoria. Přitáhl si jedinou volnou židli a se sklenkou pálenky v ruce se posadil. Rozhovor pokračoval v italštině.

„Na Via Canelli jsme měli trochu problémy. Kontrolní stanoviště. Museli jsme zlikvidovat dva vojáky.“

„Jakou máme podle vás rezervu?“ zeptal se agent po Vittoriově pravici, štíhlý muž, o něco vyšší než jeho partner. Když viděl Vittoriův nechápavý výraz, vysvětlil: „Ptám se, kolik času nám zbývá, než vyhlásí poplach.“

„Do půlnoci,“ odpověděl Ital. „Než je přijde vystřídat další směna. To, že nezvedají telefon, nikoho nevzrušuje, protože tady jsou telefony častěji v poruše než v provozu.“

„Dobrá práce,“ ocenil agent naproti Vittoriovi. Měl kulatější obličej než jeho krajan, byl klidnější a mluvil pomaleji, jako by pečlivě vážil každé slovo. „Vy jste bolševik, že?“

„Ano,“ potvrdil partyzán nakvašeně.

„Nemusíte se hned čertit,“ uklidňoval ho agent. „Jsem rád, že s vámi mohu spolupracovat. Vy komunisti jste aspoň spolehliví.“

„Děkuji MI6 za poklonu.“

„Mimochodem,“ vmísil se druhý Brit, „já jsem Kaštan. Kolega si říká Ořech.“

„Vaše jméno samozřejmě známe,“ řekl Ořech Vittoriovi.

„A moje jméno není důležité,“ poznamenal partyzán s úsměvem. „Já s vámi nepojedu.“

„Probereme si další postup, ano?“ navrhl Kaštan a bylo vidět, že potlačuje netrpělivost. „A nejen náš únik, ale i jiné věci. Londýn má zájem na vybudovaní spolehlivých kanálů pro pravidelnou komunikaci.“

„Věděli jsme, že s tím přijdete.“

Trojice profesionálů se ponořila do debaty, která Vittoriovi připadala velmi neobvyklá. Mluvili o trasách, kódech, heslech a rádiových frekvencích, jako kdyby probírali ceny akcií na burze. Zmínili se o nezbytnosti eliminovat, zabít některé osoby v určitých funkcích - nebyly to lidské bytosti, živoucí stvoření, ale rušivé faktory, které je třeba odstranit.

Co je to za lidi? uvažoval Fontini-Cristi. „Ořech“, „Kaštan“ a bolševik beze jména, jen s falešným osobním průkazem, muži, kteří zabíjejí lhostejně, bez afektu - a bez nejmenších výčitek svědomí. Při vzpomínce na Campo di Fiori, na oslepující bílé světlo a na smrt si však Vittorio uvědomil, že i on by dnes dokázal klidně zabít, brutálně a ve vzteku připravit někoho o život, ale rozhodně by o tom nemohl mluvit tak věcně jako jeho společníci.

„…dostanou nás na rybářskou loď, kterou pobřežní hlídka dobře zná. Je vám to jasné?“ zeptal se Ořech a chvíli trvalo, než si Vittorio uvědomil, že otázka platí jemu.

„Promiňte,“ omlouval se. „Byl jsem myšlenkami někde jinde.“

„Máme před sebou dlouhou cestu,“ napomenul ho Kaštan. „Osmdesát kilometrů k pobřeží a pak nejméně tři hodiny na moři. Může se toho spousta přihodit.“

„Budu se snažit dávat pozor.“

„Snaha nestačí!“ vyštěkl Ořech a ani se nepokusil zakrýt podráždění. „Nevím, co máte společného s ministerstvem zahraničí, ale faktem zůstává, že vaší záchraně dávají šéfové absolutní prioritu. Jestli vás nedopravíme do Anglie, jsme na odstřel, takže vám radím, abyste poslouchal! Korsičané nás dopraví k pobřeží. Cestou čtyřikrát vyměníme vozidlo…“

„Moment!“ vyhrkl partyzán a sevřel Ořechoví zápěstí. „Ten chlap, co tady s vámi seděl. Ten s botama od barvy. Kde jste se s ním setkali? Rychle!“

„Tady v Albě. Asi před dvaceti minutami.“

„Kdo koho kontaktoval?“

Britové si vyměnili letmý, ale o to ustaranější pohled. „On nás,“ odpověděl Ořech.

„Vypadněte odsud! Okamžitě pryč! Jděte přes kuchyň!“

„Cože?“ Kaštan se ohlédl k pultu.

„Odchází!“ vyhrkl partyzán. „Přitom měl na mě počkat!“

Mohutný muž si skutečně razil cestu ke dveřím. Snažil se odejít pokud možno nenápadně jako host, který si potřebuje jen odskočit.

„Myslíte…,“ začal Ořech.

„Myslím, že v Albě je najednou spousta chlapů se skvrnami od barvy na botách. Čekají na cizince, kteří nápadně často klopí zrak.“ Komunista vstal od stolu. „Kontaktní heslo bylo prozrazeno. To se stává. Korsičané ho budou muset změnit. A teď jděte!“

Oba Angličané - neuspěchaně a velmi klidně - odsunuli židle. Vittorio je napodobil a také vstal. Natáhl ruku a zatahal partyzána za rukáv. Komunista sebou polekaně trhl; měl oči jen pro mohutného dělníka a už už se chystal vyběhnout za ním.

„Chtěl bych vám poděkovat.“

Partyzán jen zamrkal. „Ztrácíte čas.“

Britové věděli přesně, kde hledat kuchyň a samozřejmě také zadní vchod. Vyběhli do špinavé uličky s popelnicemi přetékajícími odpadky srovnanými podél zdi s oprýskanou omítkou. Ulička spojovala hlavní třídu s náměstím San Giorno, ale byla tak zaneřáděná, že jen málo lidí ji používalo jako zkratku.

„Tudy!“ zavelel Ořech. Zabočil vlevo a vzdaloval se od náměstí. „Pospěšte si!“

Trojice proběhla uličkou a nenápadně se vmísila mezi chodce na rušné hlavní třídě. Ořech a Kaštan okamžitě zvolnili do vycházkového kroku a Vittorio se přizpůsobil. Oba agenti ho obstoupili jako tělesná stráž.

„Bolšoun se možná mýlí,“ uvažoval Kaštan nahlas. „Náš Corso třeba venku zahlédl nějakého kamaráda. Byl zatraceně přesvědčivý.“

„Korsičané mluví svým vlastním jazykem,“ poznamenal Vittorio a omluvil se kolemjdoucímu, do kterého málem narazil. „Copak to náš člověk při rozhovoru s ním nepoznal?“

„Tohle nedělejte,“ napomenul ho Ořech důrazně.

„Co nemám dělat?“

„Nesmíte být tak pitomě zdvořilý! Podívejte se, co máte na sobě za šaty! Ale abych odpověděl na vaši otázku. Korsičané všude využívají místních kontaktů - stejně jako my. Samozřejmě na té nejnižší úrovni. Předání vzkazu a podobně.“

„Chápu,“ řekl Fontini-Cristi a zahleděl se na muže, který si říkal Ořech. Agent kráčel zcela nenuceně, ale jeho oči neustále propátrávaly ulici ponořenou do noční tmy, s níž svádělo marný boj několik blikavých lamp a osvětlených výkladních skříní. A když se Vittorio ohlédl na jeho krajana, spatřil úplně stejný obrázek napjaté pozornosti, s níž pozoroval obličeje kolemjdoucích, projíždějící automobily a temné výklenky na obou stranách ulice. „Kam jdeme?“ zeptal se.

„K místu setkání, které nám Korsičan určil,“ odpověděl Ořech.

„Ale vždyť ho podezříváte, ne?“ namítl Fontini-Cristi.

„Nepoznají nás,“ vysvětloval Kaštan, „protože nebudou vědět, koho mají hledat. Bolševik dohoní Korsičana na náměstí. Jestli je všechno v pořádku, přijdou spolu. Když ne… Váš přítel je schopný chlapík. Přijde sám.“

Ulice lemovaná obchody se stáčela doleva a ústila na náměstí s kruhovou fontánou, plnou odhozených papírů, odpadků a prázdných lahví. Na římse posedávali muži i ženy a máchali si ruce ve vodě, zatímco po dlažbě pobíhal houf dětí pod nedbalým dohledem rodičů.

„Protější ulice je Via Ligata.“ Ořech si zapaloval cigaretu a máchl rukou, v níž držel zápalku, k proluce mezi domy, která se nejasně rýsovala za hustou sprškou z vodotrysku. „Vede k nábřeží. O dvě stě metrů dál z ní odbočuje postranní ulička, kde na nás má podle Korsičana čekat taxík.“

„Není ta postranní ulička náhodou taky slepá?“ Kaštan tu otázku položil lhostejným tónem s nádechem pohrdání, jako kdyby ani neočekával odpověď.

„Ty mně snad čteš myšlenky. Taky mě to napadlo. Takže to zjistíme. Vy,“ obrátil se Ořech na Vittoria, „zůstanete s mým partnerem a uděláte přesně to, co vám řekne.“ Agent odhodil zápalku a rychlým krokem zamířil přes dlažbu náměstí k fontáně. Když ho od kamenné balustrády dělilo posledních pár metrů, zpomalil a pak k Vittoriově úžasu zmizel, jako kdyby se rozplynul v davu.

„Je ve formě, co říkáte?“ poznamenal Kaštan.

„Zmizel. Vůbec ho nevidím.“

„Taky byste neměl. Za vhodného osvětlení je to při správném provedení velmi účinný trik.“ Kaštan pokrčil rameny. „Jdeme. Držte se těsně vedle mě a mluvte. A taky gestikulujte. Vy Italové vždycky máváte rukama jako větrný mlýn.“

Angličanova poznámka vyvolala Vittoriovi na rtech úsměv. Když se rozhlédl po náměstí, nemohla mu uniknout rozmáchlá gesta doprovázející hlučný hovor a vypichující každý otazník a vykřičník. Má nás dobře přečtené, uznal v duchu a nemohl než obdivovat rozhodnost a profesionalitu obou agentů. Náhle ho Kaštan popadl za rukáv, přitáhl ho k sobě a oba se vklínili na uprázdněné místo, které se uvolnilo na obrubě fontány. Fontini-Cristi se ulekl; domníval se, že se chtějí co nejrychleji a nejnenápadněji dostat do Via Ligata.

Ale pak pochopil. Britovy zkušené oči profesionála postřehly, co amatérovi uniklo - signál.

Vittorio seděl se sklopenýma očima po agentově pravici. Jako první si všiml obnošených bot se skvrnami od oranžové barvy na popraskané odřené kůži. Jediné nehybné nohy v zástupu pohybujících se postav. Pak pozvedl zrak a ztuhl. Partyzán, jenž ho sem přivezl, podpíral mohutné Korsičanovo tělo, jako kdyby pomáhal kamarádovi, který to poněkud přehnal s pitím. Ale jejich kontakt nebyl opilý. Hlava se mu klimbala na krku, otevřené oči hleděly do míhajících se stínů. Byl mrtvý.

Vittorio se zaklonil, uhranutý pohledem na úzký krvavý potůček, který smáčel Korsičanovu košili a po kamenné obrubě stékal do kalné vody fontány, kde v tlumeném svitu pouličních lamp tvořil sotva rozeznatelné kruhy a spirály.

Partyzán svíral v dlani vlhkou látku košile a tiskl ji na ránu, aby omezil krvácení, a Vittorio potlačil šok, když v jeho ruce rozeznal rukojeť nože.

„Doufal jsem, že se u mě zastavíte,“ řekl komunista Angličanovi.

„Málem jsme přešli,“ odpověděl Kaštan gramaticky dokonalou italštinou. „Ale pak jsem si všiml té dvojice, která před okamžikem vstala ze zábradlí. Vaši lidé, předpokládám.“

„Ne. Ale když jste se přiblížili, řekl jsem jim, že můj kamarád bude zvracet. Je to samozřejmě past. Nastražili rybářskou síť - nevědí, co v ní uvízne. Včera v noci se jim podařilo odhalit heslo a kontaktní proceduru. V ulicích se pohybuje minimálně tucet provokatérů. Obklíčili oblast a loví naslepo.“

„Oznámíme to Korsičanům.“

„Nepřátelům to stejně moc nepomůže. Heslo by se zítra tak jako tak změnilo.“

„Taxík je tedy léčka?“

„Ne, jenom návnada. Nepřátelé nechtějí nic ponechat náhodě. Taxík odveze kořist do sítě. Kam přesně, to ví jen řidič, vysoký důstojník tajné policie.“

„Ale v okolí jich musí být mnohem víc.“ Kaštan pozvedl ruku k ústům a zamyslel se.

„Jistě.“

„Ale kdo konkrétně?“

„To nemáme šanci zjistit. Kde je Ořech?“

„Teď už nejspíš ve Via Ligata. Rozdělili jsme se pro případ, kdybyste měl nějaké problémy.“

„Můžete se zase spojit. Já jsem problémy neměl.“

„Ano, to vidím.“

„Pro smilování boží,“ vydechl Fontini-Cristi. Už nedokázal déle mlčet. „Sedíte uprostřed plného náměstí, držíte v náručí mrtvolu a tlacháte jako pouliční klepny!“

„Musíme si některé věci probrat, signore. Buďte tiše a poslouchejte.“ Partyzán se otočil zpátky k Angličanovi, který Vittoriův výbuch okázale ignoroval. „Dám vám dvě minuty, abyste se sešel s Ořechem. Potom nechám tady našeho přítele z Korsiky sklouznout po břiše do bazénu, aby byl nůž v zádech dobře vidět. Propukne pořádný zmatek. Já sám začnu křičet jako první, a pěkně hlasitě. To postačí, aby…“

„A my nespustíme z očí taxík,“ přerušil ho Kaštan.

„Ano. Jakmile se chaos rozšíří, sledujte muže, kteří se spolu budou domlouvat, a ty, kdo vyrazí k náměstí, aby zjistili, co se děje.“

„A pak se zmocníme toho taxíku a vypadneme odsud,“ potvrdil agent rozhodným tónem. „Dobrá práce. Už se těším na další pokračování.“ Angličan vstal a položil Vittoriovi ruku na rameno, aby ho následoval.

„Tohle si zapamatujte, třeba vám to někdy pomůže,“ řekl Vittoriovi partyzán, který stále objímal mohutné nehybné tělo na rušném náměstí ponořeném do šera. „Rozhovor uprostřed davu bývá často nejméně nebezpečný. A nůž se v takovém prostředí prakticky nedá vystopovat.“

Fontini-Cristi se na něho pátravě zadíval; nevěděl s jistotou, jestli komunista myslí svá slova jako výtku, nebo jako dobrou radu.

„Nebojte se, na něco takového těžko zapomenu.“

Vešli do Via Ligata. Ořech pomalu kráčel po protějším chodníku a blížil se k postranní uličce, kde na ně mělo podle Korsičana čekat taxi. Lampy vrhaly ještě tlumenější světlo než na náměstí.

„Tamhle je. Pospěšte si,“ vyzval agent Vittoria anglicky. „Dělejte delší kroky, ale nesmíte běžet.“

„Neměli bychom přejít na druhou stranu a připojit se k němu?“ zeptal se Vittorio.

„Ne. Jeden muž přecházející ulici není tak nápadný jako dvojice… Dobře. Teď se zastavte.“

Kaštan vylovil z kapsy krabičku zápalek a jednu z nich škrtl. V okamžiku, kdy vzplála, s ní zamával a odhodil ji na zem, jako kdyby se popálil. Vzápětí rozžal druhou a přidržel si ji u konce cigarety, kterou si vložil mezi rty.

Než se k nim Ořech připojil, uplynula dobrá minuta. Stáli těsně při zdi, a když Kaštan svému kolegovi vysvětlil partyzánovu taktiku, trojice mlčky vplula do proudu chodců a po chvíli se ocitla naproti ústí úzké uličky. Deset metrů od nároží se v temnotě rýsovala silueta taxíku.

„To je mi náhoda,“ poznamenal Ořech, opřel pravou nohu o výstupek ve zdi a povytáhl si ponožku. „Opravdu je slepá.“

„Vojáci nemohou být daleko. Máš nasazený polštář? Já ne.“

„Já jo. Nasaď si ho.“

Kaštan se otočil k budově a z náprsní kapsy saka vytáhl automatickou pistoli. Druhou rukou sáhl do jiné kapsy, vyňal z ní asi deset centimetrů dlouhý perforovaný kovový válec a našrouboval ho na hlaveň. V okamžiku, kdy zbraň schovával, k nim dolehly od náměstí hlasité výkřiky.

Zprvu se ozývaly ojediněle a izolovaně, téměř nesrozumitelné volání, ale vzápětí zesílily a slily se v jednolitý řev.

„Polizia!“

„A quale punto polizia.“

„Assassinio!“

„Omicidio!“ Z náměstí prchaly ženy s dětmi, následované muži, kteří vykřikovali rozkazy a informace, adresované všem a nikomu. V halasném zmatku Vittorio rozeznal známý hlas: „Uomo con arancia scarpe,“ muž s oranžovými botami. Partyzán plnil svůj úkol skutečně na výbornou.

A pak se sám objevil v davu prchajícím po chodníku. Zastavil se tři metry od Vittoria a obou Angličanů a z plných plic zvolal: „Viděl jsem ho! I ty druhé! Stál jsem těsně vedle něho! Ten chlap měl boty od barvy. Zavraždili ho! Bodli ho nožem do zad!“

Z temného portálu budovy se vynořila mužská postava, přeběhla ulici a zamířila rovnou k partyzánovi. „Hej! Vy tam! Pojďte sem!“

„Co je?“

„Jsem policista. Co jste viděl?“

„Policie! Díky bohu! Pojďte se mnou! Byli dva! Muži! Ve svetrech…“

Než se tajný vzpamatoval, partyzán se rozběhl a razil si cestu davem zpátky k náměstí. Policista zaváhal, ohlédl se na druhou stranu k ústí matně osvětlené uličky a zamával na trojici, která stála před taxíkem a o něčem se horečně radila. Dva muži se okamžitě oddělili a spěchali za policistou, který sledoval partyzána mizejícího na náměstí.

„Ten, co zůstal u auta, je určitě řidič,“ prohlásil Ořech. „Jdeme!“

Následující okamžiky Vittoriovi splynuly v rozmazanou skvrnu. Následoval oba agenty přes Via Ligata do úzké slepé uličky. Řidič taxíku se uvelebil na předním sedadle. Ořech přistoupil k autu, otevřel dveře a beze slova namířil zbraň. Ozvalo se tlumené zaštěknutí a řidič se skácel na volant. Ořech vklouzl dovnitř a odtlačil mrtvolu na vedlejší sedadlo.

„Sedněte si dozadu!“ křikl Kaštan na Vittoria. „Hoďte sebou!“

Ořech otočil klíčkem v zapalování. Nenápadný postarší fiat skrýval pod oprýskanou karoserií nový a podle zvuku velmi silný motor. Vittorio neomylně poznal značku Lamborghini.

Automobil vyrazil, odbočil vpravo na Via Ligata a nabíral rychlost. „Podívej se do přihrádky na rukavice,“ vyzval Ořech přes rameno kolegu. „Tahle kraksna patří někomu moc důležitému. Podle mě by klidně mohla závodit v Le Mans.“

Kaštan se natáhl přes opěradlo a mrtvého italského řidiče. Otevřel přihrádku a vytáhl z ní svazek papírů. Když se odstrkoval od palubní desky, automobil se povážlivě zahoupal, jak Kaštan s nohou na plynu škubl volantem, aby předjel dva pomalé náklaďáky. Mrtvola sklouzla ze sedadla. Ořech ji popadl za krk, zcela nepietně ji posadil zpátky a zapřel ji do rohu.

Fontini-Cristi sledoval odpornou scénu a nevěřil svým očím. Chtělo se mu zvracet. Na náměstí za sebou nechali ve fontáně mrtvého Korsičana, jemuž ze zakrvácené košile na zádech trčí rukojeť nože, a teď se řítí v policejním voze maskovaném jako taxík, na předním sedadle zhroucené další tělo, provrtané kulkou. A pár kilometrů odsud leží ve strážní budce na Via Canelli dva mrtví vojáci, zastřelení komunistou, který mu zachránil život. Vittoriův mozek nedokázal tu přemíru násilí a smrti vstřebat. Zadržoval dech a mobilizoval zdravý rozum, aby nezešílel.

„Ale! Copak to tady máme?“ zvolal Kaštan a pozvedl papírovou kartu, kterou studoval ve zcela nedostatečném osvětlení kabiny. „Proboha, to je volná vstupenka kamkoliv.“

„Předpokládám, žes našel vnitrostátní propustku,“ poznamenal Ořech a přibrzdil před ostrou zatáčkou.

„Přesně tak! Tohle vozidlo je majetkem ufficiale segreto. Ti mají přístup k samotnému Mussolinimu.“

„Něco podobného jsem tušil,“ souhlasil Ořech a pokýval hlavou. „Motor v téhle škatulce šlape jedna báseň.“

„Je to lamborghini,“ podotkl Vittorio tiše.

„Cože?“ Ořech musel zesílit hlas, aby ho bylo slyšet v burácení motoru vytočeného na rovné silnici do nejvyšších otáček. Projížděli předměstím Alby.

„Říkám, že je to lamborghini.“

„No jo,“ opáčil Ořech, kterému jméno značky očividně nic neříkalo. „A každopádně můžete pokračovat - myslím s italskými reáliemi. Než se dostaneme na pobřeží, budeme vaše slova určitě potřebovat.“

Kaštan se k Vittoriovi otočil, příjemný obličej v temnotě sotva rozeznatelný. Promluvil tiše, ale důrazná naléhavost v jeho hlase nemohla nikomu uniknout.

„Pochopitelně vím, jak je pro vás tohle všechno nové, nečekané a určitě málo příjemné. Ale váš přítel bolševik měl pravdu. Snažte se toho co nejvíce zapamatovat. Nejobtížnější na naší práci není ji vykonat, ale zvyknout si na ni, jestli chápete, jak to myslím. Hodně pomůže, když se smíříte se skutečností. Prostě je to tak a nedá se nic dělat. My jsme tím už dávno prošli, pro nás je to denní chleba. Jistě, často je to dost hrozné, ale někdo tu práci odvést musí, jak nám pořád tlučou do hlavy. A povím vám jedno - máte vzácnou příležitost vyzkoušet si práci v terénu na vlastní kůži. Prvotřídní praktický výcvik, co říkáte?“

„Ano,“ souhlasil Fontini-Cristi tiše a otočil se dopředu, pohled omámený pádící vozovkou vykrojenou ze tmy dvojicí reflektorů a mysl zaskočenou nenadálou otázkou.

Výcvik? A k čemu?

5

31. prosince 1939

CELLE LIGURE

Prožili dvě šílené hodiny. Sjeli z pobřežní magistrály, vynesli řidičovu mrtvolu do pole a svlékli ji donaha, aby ztížili identifikaci oběti.

Vrátili se na hlavní silnici a ujížděli k Savoně. Stanoviště silničních hlídek se podobala tomu na Via Canelli - budka u telefonního sloupu, před ní dva vojáci. Třemi kontrolami projeli bez obtíží. Kartička, která oznamovala, že automobil patří ufficiale segreto, Mussoliniho tajné policii, vyvolala pokaždé patřičný respekt a nemalé obavy. A ve všech případech mluvil Fontini-Cristi.

„Učíte se zatraceně rychle,“ poznamenal Ořech s nádechem příjemného překvapení v hlase. „A měl jste pravdu, když jste chtěl zůstat sedět vzadu. Spouštíte to okénko jako nějaký indický princ.“

Kužely reflektorů vylouply ze tmy tabuli s nápisem ENTRARE MONTENOTTE SUD.

Vittorio to jméno znal; jedno z městeček, která jsou jako korálky rozeseta kolem Janovského zálivu. Před deseti lety tudy s manželkou projížděl na jejich poslední společné cestě do Monte Carla. Výlet tehdy skončil o týden později její smrtí - v noci, v troskách automobilu, který jel příliš rychle.

„Myslím, že k pobřeží to máme nějakých patnáct dvacet kilometrů,“ řekl Ořech váhavě a přerušil Vittoriovy neveselé myšlenky.

„Sotva deset,“ opravil ho Fontini-Cristi.

„Vy to tady znáte?“ zajímal se Kaštan.

„Často jsem jezdíval na Cap Ferrat a do Villefranche.“ Proč jsi neřekl do Monte Carla? Pořád to pro tebe tolik znamená? „Obvykle po silnici od Turína, ale několikrát i podél pobřeží přes Janov. Montenotte Sud je známé malebnými hospůdkami.“

„A neznáte náhodou taky polní cestu, které vede ze Savony na sever přes nějaké kopce do Celle Ligure?“

„Bohužel ne. Kopce jsou tady všude… Ale Celle Ligure znám. Leží na pobřeží nedaleko Albisolly. Tam jedeme?“

„Ano,“ potvrdil Ořech. „Je to místo záložní schůzky s Korsičany. Kdyby se něco stalo, měli jsme se snažit dojet do Celle Ligure a vyhledat rybářské molo na jižním konci přístavu. Poznáme ho podle zeleného větrného rukávu.“

„No, něco se opravdu stalo,“ vmísil se Kaštan. „Jsem přesvědčený, že po Albě bloudí ten pravý Korsičan a láme si hlavu, kde jsme se ztratili.“

Několik desítek metrů před nimi stáli na silnici u dalšího kontrolního stanoviště dva vojáci. Jeden z nich držel přes prsa pušku, druhý signalizoval zdviženou pravicí pokyn k zastavení. Ořech zpomalil; silný motor přešel v tiché předení. „Tak si zopakujete ten svůj velkopanský výstup,“ vyzval Vittoria. „A buďte zatraceně arogantní.“ Angličan se držel uprostřed vozovky, aby naznačil, že se důležití cestující nehodlají zdržovat - zajíždět ke krajnici je zbytečné.

Velitel hlídky měl hodnost poručíka, jeho podřízený byl desátník. Důstojník přistoupil ke spuštěnému okénku řidiče a řízně rozcuchanému a neupravenému civilistovi za volantem zasalutoval.

Až příliš řízně, pomyslel si Fontini-Cristi znepokojeně.

„Prosím vaše dokumenty, signore,“ požádal voják zdvořile.

Až příliš zdvořile.

Ořech mu okénkem podal oficiální propustku a bodl palcem za sebe k zadnímu sedadlu.

Vittorio se ujal slova: „Jsme ufficiale segreto, janovská posádka. Máme zatraceně naspěch. Jedeme na důležitou schůzku do Savony. Naše papíry jste viděl, takže nás pusťte, ať se neopozdíme.“

„Omlouvám se, signore.“ Důstojník s přivřenýma očima pečlivě pročítal propustku, kterou naklonil k sobě. „Musím vás požádat o osobní doklady,“ pokračoval stejně zdvořile. „V noci je tady slabý provoz a podle rozkazu musím zkontrolovat každé vozidlo a všechny, kdo v něm jedou.“

Fontini-Cristi praštil pěstí do opěradla v předstíraném podráždění. „Na to nemáte právo! Nedejte se mýlit naším vzhledem. Jedeme služebně do Savony a už teď máme zpoždění!“

„Ano, chápu. Ale musím si prohlédnout…“

Jenže on ty papíry nečte, uvědomil si Fontini-Cristi. V tak slabém osvětlení by si je nikdo nenaklonil k sobě, ale když už, tak od těla, aby na ně dopadlo více světla. Ten voják zdržuje a snaží se získat čas! A desátník se zatím přesunul k pravým dveřím fiatu; pušku sice stále držel na prsou, ale levou rukou sevřel předpažbí pod hlavní. Každý lovec ten postoj znal - připraven k palbě.

Fontini-Cristi hlasitě zaklel. „Jak se jmenujete?“ vyštěkl. „Kdo je váš nadřízený důstojník? Tohle vám přijde draho!“

Ořech za volantem poposedl a zkroutil ramena v marné snaze nahlédnout nenápadně do zpětného zrcátka. To Fontini-Cristi ve svém hraném vzteku podobné problémy neměl. Pohodil hlavou a odsunul se za Kaštana, jako kdyby jeho podráždění dosáhlo vrcholu.

„Vy jste mě snad neslyšel, vojáku! Chci okamžitě vaše jméno a jméno vašeho velícího důstojníka.“

A ve zpětném zrcátku to spatřil - daleko vzadu, téměř mimo dosah zorného pole, sjel ze silnice automobil a zastavil na krajnici tak, že pravá kola skončila na poli vedle vozovky. Vystoupili z něj dva muži a pomalu zamířili k nim.

„…Marcheti, signore. Mým nadřízeným je plukovník Balbo z janovské posádky.“

Vittorio zachytil v zrcátku Ořechův pohled. Neznatelně přikývl, pomalu natočil hlavu k zadnímu oknu a současně poklepal Kaštanoví na zátylek. Agent pochopil.

Fontini-Cristi nečekaně otevřel zadní dveře auta. Desátník sklopil hlaveň pušky. „Odložte zbraň, corporale. Když už mě váš velitel tak neomaleně zdržuje, můžu ten čas využít trochu užitečněji. Jsem major Aido Ravena, příslušník ufficiale segreto z Říma. Provedu inspekci vašeho stanoviště. A také si ulevím.“

„Signore!“ zvolal důstojník, který stál na druhé straně kapoty fiatu.

„To mluvíte se mnou?“ zeptal se Vittorio arogantně.

„Omlouvám se, pane majore.“ Důstojník se neovládl a střelil očima vpravo k silnici za zastaveným automobilem. „Ve strážnici není toaleta…“

„Ale vnitřnosti máte určitě v pořádku, člověče. Chodit do pole musí být nepříjemné. Možná by s tím Řím mohl něco udělat a nechat příslušné zařízení instalovat. Uvidíme.“

Fontini-Cristi zamířil ráznými kroky k otevřené budce. Jak očekával, desátník šel za ním. Rychle prošel dveřmi a v okamžiku, kdy dovnitř vstoupil i poddůstojník, se Vittorio otočil, zavrtal mu ústí pistole pod bradu a současně levou rukou sevřel hlaveň jeho pušky a odklonil ji stranou.

„Stačí, když zakašlete, a budu nucen vás zabít,“ zašeptal Vittorio. „A to bych nerad.“

Desátník v šoku vytřeštil oči; rozhodně neměl žaludek na nějaké hrdinství. Fontini-Cristi mu odebral pušku a polohlasně udílel přesné rozkazy.

„Zavolejte důstojníka. Řekněte mu, že používám váš telefon a že nevíte, co máte dělat. Řekněte, že volám na posádku do Janova a sháním plukovníka Balba. Dělejte!“

Desátník zavolal do tmy a v hlase mu zněla působivá směsice zmatku a strachu. Fontini-Cristi se přitiskl zády ke stěně za dveřmi. Důstojníkova odpověď prozrazovala jeho vlastní obavy, jestli se náhodou nedopustil fatálního omylu, který by pro něj mohl mít dalekosáhlé následky.

„Já jenom poslouchám rozkazy! Dostal jsem rozkaz z Alby!“

„Řekněte mu, že plukovník Balbo už jde k telefonu,“ zašeptal Vittorio.

Desátník poslechl a Vittorio zaslechl spěšné kroky - důstojník běžel od auta ke strážnici.

„Jestli chcete žít, poručíku, sundejte si opasek s pistolí. Uvolněte přezku a pak si stoupněte vedle desátníka.“

Poručík zůstal jako omráčený. Poklesla mu brada a hrůzou otevřel ústa. Fontini-Cristi ho pobídl hlavní pušky do břicha. Šokovaný důstojník zalapal po dechu a odložil pás s pistolí v pouzdru.

„Odzbrojil jsem je,“ zvolal Vittorio anglicky. „Ale teď nevím, co mám dělat.“

„Co máte dělat?“ zazněl zvenčí tlumený Kaštanův hlas. „Proboha, vy jste učiněný zázrak! Pošlete důstojníka ven. Upozorněte ho, že na něj míříme nabitými pistolemi. Řekněte mu, ať si ihned stoupne k okénku vedle řidiče. Potom už se o něho postaráme.“

Fontini-Cristi přeložil poručíkovi instrukce a důstojník, postrčeny Vittoriovou puškou, se vyřítil ze strážnice, oběhl zepředu vůz a postavil se vedle pravých dveří fiatu.

Za několik vteřin se po silnici rozlehlo jeho volání: „Hej, vy z Alby! Tohle není to auto! Spletl jsem se!“

Uběhlo několik okamžiků, než odpověděly dva zjevně rozzlobené hlasy: „Co se stalo? Co je to za lidi?“

Vittorio viděl, jak se ze tmy na krajnici vynořují dva muži, vojáci, s puškami v rukou.

„Tajní z Janova,“ odpověděl důstojník. „Taky hledají auto z Alby.“

„Proboha! Kolik jich je?“

Důstojník náhle odskočil od spuštěného okénka a vrhl se na břicho před auto.

„Střílejte! Střílejte! Jsou to…“

Zazněly tlumené výstřely britských pistolí. Kaštan vyskočil pravými zadními dveřmi a kryt kapotou zahájil palbu na přicházející vojáky. Odpověděl mu výstřel z pušky, vypálený už bez míření, jak prst umírajícího v křeči stiskl spoušť. Kulka se neškodně zaryla do asfaltu. Velitel silniční hlídky se rozběhl do pole na druhé straně silnice, aby vyhledal spásný úkryt pod rouškou tmy. Ořech vypálil rychle třikrát za sebou, tichá plesknutí doprovázely záblesky z hlavně. Důstojník vykřikl, zlomil se v zádech a padl k zemi.

„Fontini!“ křikl Ořech. „Zabijte toho chlapa a rychle se vraťte.“

Desátníkovi se chvěly rty a po tvářích se mu koulely slzy. Slyšel tlumené výstřely i výkřiky a porozuměl rozkazu, který Vittorio dostal.

„Ne!“ odmítl Fontini-Cristi.

„Zatraceně!“ zařval Ořech. „Udělejte, co vám říkám! Tady jste pod mým velením! Nemáme čas a nemůžeme nic riskovat!“

„Mýlíte se,“ namítl Fontini-Cristi. „Určitě bychom ztratili víc času a podstoupili větší riziko, kdybychom nenašli cestu do Celle Ligure. Tenhle voják ji jistě zná.“

Znal. Vittorio řídil a desátník seděl vedle něho. Fontini-Cristi už dokázal, že kdyby se dostali do potíží, bude schopen je zvládnout.

„Uklidněte se,“ řekl italsky vyděšenému poddůstojníkovi. „Když nám pomůžete, nic se vám nestane.“

„Ale co se mnou bude? Obviní mě z dezerce!“

„Nesmysl. Obklíčili jsme vás a donutili namířenými zbraněmi, abyste šel s námi. Použili jsme vás jako živý štít. Neměl jste na vybranou.“

Do Celle Ligure dojeli ve tři čtvrtě na jedenáct a rybářskou vesnici našli tak pozdě v noci téměř liduprázdnou. Většina obyvatel vstávala kolem čtvrté ráno a do postele chodila nejpozději v deset. Fontini-Cristi zajel na pískem vysypané parkoviště za rybím trhem, odkud se otevíral přes širokou hlavní ulici a nábřeží výhled na klidnou mořskou hladinu a přístav.

„Kde jsou hlídky?“ zajímal se Ořech. „Kde se při obchůzce setkávají?“

Desátník zprvu působil zmateně a Vittorio mu musel dotaz několikrát zopakovat a vysvětlit. „Když sloužíte tady a obcházíte přístav, kde se obracíte a jdete zpátky?“

„Aha, už chápu.“ Desátníkovi se očividně ulevilo; bylo jasné, že se jim opravdu snaží pomoci. „Tady, v této části vesnice ne. O kousek dál. Tam… Ne, na druhé straně.“

„Tak kde, sakra!“ Ořech se na zadním sedadle předklonil a neurvale popadl Itala za vlasy.

„Takto se nikam nedostanete,“ upozornil ho Fontini-Cristi anglicky. „Ten člověk je vyděšený jako králík.“

„Já taky!“ odsekl britský agent. „Tamhle naproti vidím přístaviště se zeleným větrným rukávem a tam má u mola kotvit loď, kterou musíme najít. Nevíme, co se děje za našimi zády, a přístav bude plný vojáků s nabitými puškami. K vyvolání poplachu v celé oblasti stačí jediný výstřel a my nemáme ponětí, jaké rozkazy místní posádka obdržela! Věřte, že jsem zatraceně vyděšený.“

„Kde? Kde přesně, desátníku?“ naléhal Kaštan.

„Ve vedlejší ulici. Už si vzpomínám.“

„Je to asi sto metrů, co říkáte?“ obrátil se Kaštan na Vittoria. „A ulice dole u nábřeží je zhruba stejně daleko.“

„Co máš v úmyslu?“ zeptal se kolegy Ořech. Pustil Italovy vlasy, ale ruce nechal výhružně položené na opěradle.

„To samé, co ty,“ odpověděl Kaštan. „Zmocníme se strážného v polovině jeho trasy, protože tak máme největší naději, že nás při tom nikdo neuvidí. Jakmile ho zlikvidujeme, vyrazíme k tomu zelenému rukávu, kde se, doufám, objeví jeden či dva Korsičani.“

Přešli širokou ulici a úzkou uličkou se vydali k přístavu. Temnotu vyplňoval zápach rybiny a rytmický skřípot dobré padesátky loděk a člunů přivázaných k úvazníkům. Všude visely rybářské sítě a na provazech nad moly se houpalo několik rozsvícených luceren. V dálce zněly tiché tóny harmoniky a od přístavních hrází doléhalo šumění příboje.

Vittorio a Kaštan nenuceně kráčeli uličkou, zatímco Ořech s desátníkem se drželi ve stínu za nimi. Zvuk jejich kroků tlumila vlhká prkna, která nahrazovala dlažbu, a za necelou minutu už stáli na dřevěném můstku na nábřeží, lemovaném kovovým zábradlím.

„Vidíte hlídku?“ zeptal se Fontini-Cristi tiše.

„Ne. Ale slyším ji,“ odpověděl agent. „Při chůzi ťuká na zábradlí. Poslouchejte.“

Vittoriovi trvalo několik vteřin, než ve skřípotu dřeva na vodě rozeznal kovové zvuky, ale pak už se nemohl mýlit - nepravidelný klapot; unavený strážný plnící nudnou povinnost.

Několik desítek metrů před nimi se ve světle lampy na nábřeží objevila postava vojáka s puškou pověšenou přes levé rameno hlavní k zemi. Kráčel podél zábradlí a pravou rukou do něj bezděky vyklepával trhaný rytmus.

„Až dojde k nám, požádejte ho o cigaretu,“ přikázal Kaštan klidně. „Předstírejte, že jste opilý. Já udělám to samé.“

Strážný se přiblížil na pět metrů. V okamžiku, kdy spatřil neznámou dvojici, pozvedl zbraň a zarachotil uzávěrem.

„Stát! Kdo tam?“

„Dva rybáři… bez kuřiva,“ zablekotal Fontini-Cristi. „Hele, kámo, buď vod tý lásky a dej nám dvě cíga… Stačilo by jedno, vemem si ho napůl.“

„Jste ožralí jak prasata.“ Voják si odplivl. „A co tady vůbec pohledáváte? Dnes v noci platí ve vesnici zákaz vycházení a do přístavu nikdo nesmí. Celý den to hlásili v místním rozhlase.“

„Zašli jsme si za holkama do Albisolly,“ vysvětloval Vittorio a se škytnutím se opřel o zábradlí, aby neupadl. „Slyšeli jsme akorát muziku a vrzání postelí, ha ha ha.“

„Nádhera,“ zamumlal Kaštan.

Strážný potřásl znechuceně hlavou a se sklopenou puškou zamířil k domnělým opilcům. Cestou sáhl do kapsy blůzy pro balíček cigaret. „Vy Ligurini jste horší než Neapolitáni. Sloužil jsem tam, tak to můžu porovnat.“

Fontini-Cristi viděl, jak se ze tmy za vojákem blíží Ořech. Přinutil desátníka ulehnout na záda při ústí uličky a poddůstojník se v obavě o život neodvážil pohnout. Britský agent držel v každé ruce jakousi cívku.

Než si Vittorio uvědomil, co se děje, Ořech přiskočil s nataženými pažemi k vojákovi. Bleskurychlým pohybem mu přehodil přes hlavu drát a prudce přitáhl a současně se mu kolenem zapřel do zad. Voják se křečovitě otřásl a svezl se k zemi. Jediný zvuk, který Vittorio zaznamenal, byl trhaný, hrůzně působící výdech a žuchnuti těla na vlhké dřevo při pádu.

Kaštan přiběhl k desátníkovi a přiložil mu pistoli ke spánku. „Ani slovo! Rozumíš?“ Rozkaz nepřipouštěl žádné pochybnosti. Poddůstojník mlčky vstal.

Fontini-Cristi se zahleděl na strážného u svých nohou. V nezřetelném osvětlení spatřil, čeho se obával. Hlava částečně oddělená od těla, z proříznutého krku se řinul hustý proud krve. Ořech tělo přetočil a prostrčil je úzkou mezerou pod zábradlím do vody. Tiché šplouchnutí a za mrtvolou se zavřela hladina.

Kaštan si vzal pušku, která vypadla vojákovi z rukou. „Jdeme. Tudy,“ řekl anglicky.

„Pojďte,“ vyzval Fontini-Cristi rozklepaného desátníka a položil mu ruku na rameno. „Nemáte na vybranou.“

Zelený rukáv schlíple visel na stožáru, ve vzduchu se nepohnul ani větříček. Na molu, které zasahovalo dál do moře než ostatní, byla obsazena sotva polovina úvazníků. Čtveřice mužů sestupovala po schodech, v čele oba agenti, váhavě a s rukama v kapsách. Vittorio zřetelně cítil jejich neklid a obavy.

Bez varování a sebemenšího hluku se vedle nich vynořili muži se zbraněmi v rukou, kteří se skrývali na palubách zakotvených loděk. Pět, ne, šest postav oblečených jako rybáři.

„Nejste náhodou Jiří Pátý?“ zeptal se chraplavě rybář, který stál na přídi trauleru nejblíže k uprchlíkům.

„Díky bohu,“ vydechl Kaštan úlevou. „Máme za sebou těžký den.“

Jakmile muži uslyšeli angličtinu, jejich zbraně zmizely za opasky a v kapsách. Obstoupili skupinku a spustili jeden přes druhého.

Mluvili korsickým nářečím.

Jeden z nich, podle všeho vůdce, se obrátil k Ořechoví. „Jděte na konec mola. Máme jeden z nejrychlejších traulerů v Bastii. O toho Itala se postaráme. Nenajdou ho celý měsíc!“

„Ne!“ Fontini-Cristi vstoupil mezi oba muže a sežehl Kaštana pohledem. „Dali jsme mu slovo. Když bude spolupracovat, necháme ho žít.“

Ořech odpověděl za svého kolegu a v jeho šepotu zaznělo neskrývané podráždění. „Tak moment. Hodně jste nám pomohl, to uznávám, ale tuhle akci neřídíte. Běžte k tomu zatracenému člunu a nepleťte se do věcí, do kterých vám nic není.“

„Neodejdu, dokud ten člověk nebude v bezpečí zpátky na nábřeží. Dali jsme své slovo!“ Obrátil se k desátníkovi. „Vraťte se. Nic se vám nestane. Až dojdete k uličce, kudy jsme sem přišli, škrtněte zápalkou.“

„A když řeknu ne?“ Ořech držel desátníka za blůzu a nepouštěl.

„V tom případě zůstanu tady.“

„Do prdele práce!“ zaklel Ořech a poddůstojníka pustil.

„Jděte kousek s ním,“ požádal Vittorio jednoho z Korsičanů, „aby ho vaši lidé nechali projít.“

Korsičan si odplivl do vody.

Desátník se rozběhl k nábřeží, co mu síly stačily, a Fontini-Cristi se ohlédl na oba Angličany.

„Omlouvám se, ale pro dnešek už bylo zabíjení až moc,“ řekl nevzrušeně.

„Jste pitomý blázen,“ ušklíbl se Ořech.

„Pospěšte si!“ naléhal vůdce Korsičanů. „Musíme vyrazit. Za skalisky je moře hodně neklidné. A vy jste blázni,“ dodal tiše.

Zamířili ke konci dlouhého mola a jeden po druhém přeskočili okrajník na palubu velkého trauleru. Dva Korsičané zůstali na hrázi u úvazníků a začali odmotávat olejem nasáklá silná lana, zatímco kapitán nastartoval motory.

Seběhlo se to náhle a velmi rychle.

Od nábřeží zazněla salva, doprovázená výkřiky vojáků, a tmu prořízl silný reflektor. A pak zaslechli desátníka.

„Tam jsou! Na konci mola! Rybářský trauler! Vyhlaste poplach!“

Jednoho z Korsičanů zasáhla kulka, ale v posledním okamžiku se mu naštěstí podařilo lano uvolnit.

„Světlo! Sestřelte to světlo!“ křikl Korsičan z otevřené kormidelní kabiny a s motory vytočenými na plný výkon zamířil na volné moře.

Kaštan s Ořechem odšroubovali z hlavní tlumiče, které na větší vzdálenost omezovaly přesnost zásahu. Ořech opustil úkryt za okrajníkem jako první. Nadzvedl se a opakovaně tiskl spoušť, předloktí zapřené o dřevěné zábradlí.

Reflektor v dálce se rozprskl a zhasl, ale současně kolem Ořecha zasvištěly kulky a třísky rozštípaného dřeva. Agent zavrávoral a vykřikl bolestí.

Střela mu rozdrtila ruku.

Ale to už Korsičan otočil kormidlem a rychle plující rybářský člun zmizel pod ochranou tmy na širém moři, Celle Ligure šťastně za zády.

„Naše cena vzrostla, Angláni!“ zvolal vůdce Korsičanů od kormidelního kola. „Za tuhle pitomost nám pořádně zaplatíš, ty zasraný blbče,“ pokračoval a s pohledem upřeným na Vittoria, který se krčil pod okrajníkem, si vztekle odplivl.

Ořech, celý zpocený, se opřel o hromadu lan složených na palubě.

Ve svitu hvězd, který se odrážel od vodní tříště před přídí, Fontini-Cristi viděl, jak Angličan vyděšeně zírá na krvavou masu v místě, kde měl ještě před okamžikem ruku, a svírá si zápěstí. Vstal a zamířil ke zraněnému. Cestou odtrhl spodek košile. „Ukažte, zavážu vám to,“ nabídl se. „Musíme zastavit krvácení a…“

Ořech ucukl. „Nepřibližujte se ke mně,“ procedil zuřivě. „Ty vaše zasrané principy nás přišly sakra draho.“

Silný vítr zvedal na neklidné hladině vysoké vlny, kterými se pomalu prodírali už déle než půl hodiny. Díky dokonalým informacím a úplatkům projeli Korsičané bez obtíží blokádou, která svírala ligurské pobřeží, a na širém moři už nemuseli tak spěchat.

Pak Vittorio spatřil v dálce těsně nad vlnami blikající modré světélko. Jeden z Korsičanů si stoupl na příď člunu a se svítilnou v ruce začal vysílat vlastní signál. Používal zvýšený okraj paluby jako clonu a střídavým spouštěním a zvedáním lampy napodobil intervaly zhasínání modrého disku, který se rýsoval na obzoru asi kilometr daleko.

„To se s nimi nemůžete spojit vysílačkou?“ zeptal se Kaštan zbytečně hlasitě.

„Nepřátelé vaše rádiové frekvence monitorují,“ odsekl Korsičan. „Za minutu bychom měli na krku všechny hlídkové čluny z okolí. A všechny podplatit nemůžeme.“

Obě plavidla zahájila na rozbouřené hladině opatrný krouživý přibližovací manévr, připomínající pomalý tanec. Většinu pohybů obstaral hbitější rybářský trauler, zatímco mohutný podmořský nájezdník jen vyčkával, až k němu Korsičané z levoboku připlují. Ponorka svou velikostí a temným majestátem Vittoria doslova fascinovala.

Obě plavidla se přiblížila na patnáct metrů a ponorka se na mohutných vlnách nad nimi tyčila přímo hrozivě. Na její palubě viděl Fontini-Cristi čtyři námořníky, kteří se nakláněli přes kovové zábradlí. Dva muži uprostřed manipulovali s nějakým strojem.

Vzduchem proletělo silné lano a dopadlo na rybářskou loď. Dva Korsičané k němu skočili a sevřeli ho pevně v rukou, jako kdyby jim chtělo vlastní silou vyklouznout. Přivázali lano k bubnu navijáku upevněného na přídi a mávli na námořníky na ponorce.

Vzápětí následovalo druhé lano a s ním vak z pevného plátna s kovovými kruhy na okrajích. K jednomu z nich bylo připevněno klubko drátu, který vedl na palubu podmořského člunu. Korsičané otevřeli vak a vytáhli z něj změť popruhů. Fontini-Cristi okamžitě věděl, co to je - závěsný postroj, který se používá v horách k dopravě osob přes propasti a rozsedliny. Kaštan, který měl co dělat, aby se na rozhoupané palubě udržel, přistoupil k Vittoriovi. „Vypadá to trochu divoce,“ křikl do skučícího větru, „ale je to docela bezpečné.“

„Pošlete napřed svého kolegu,“ zvolal Fontini-Cristi v odpověď. „Je zraněný a potřebuje co nejrychleji ošetření.“

„Vy máte absolutní přednost. A upřímně řečeno, kdyby se ten postroj měl utrhnout, budu raději, když to vyzkoušíme na vás!“

Fontini-Cristi seděl na železné palandě v malé kajutě s plechovými stěnami a popíjel kávu z velkého porcelánového hrnku. Přes ramena si přetáhl deku s emblémem Královského námořnictva, ale pořád na sobě cítil vlhké studené šaty. Nepohodlí a zima mu nevadily; byl vděčný za to, že ho nechali o samotě.

Pak se miniaturní dveře kajuty otevřely. Vešel Kaštan s náručí šatstva, které složil na pryčnu.

„Tady máte něco suchého na převlečení. Bylo by hloupé, kdybyste teď měl odpadnout kvůli zápalu plic, co říkáte?“

„Díky.“ Vittorio vstal. „Jak je na tom váš přítel a jeho ruka?“

„Lodní doktor se bojí, že už s ní v životě nepohne. Ještě mu to neřekl, ale Ořech to stejně tuší.“

„Je mi to líto… Zachoval jsem se jako naivní blázen.“

„Ano,“ souhlasil Angličan prosté. „Opravdu jste naivní.“ Bez dalšího slova odešel a dveře nechal otevřené.

Úzká ulička mezi kajutami náhle ožila nečekaným hlukem. Muži vybíhali ze dveří a mířili všichni jedním směrem, ale jestli na příď, nebo na záď, to Fontini-Cristi nedokázal určit. Z reproduktoru na stěně se ozvalo neutuchající pronikavé zapískání. Bouchání kovových dveří, křik zesílil.

Vittorio vyšel se zatajeným dechem do chodby. Pluli pod hladinou a na lodi vypukla panika! Co se děje?

V běhu do něj narazil britský námořník, ale jeho obličej žádnou paniku neprozrazoval, ani strach nebo obavy. Ten muž se bezstarostně smál!

„Šťastný nový rok, kamaráde!“ hulákal námořník. „Je půlnoc! Máme rok 1940! Nové desetiletí!“

Námořník odběhl a prudce otevřel dveře na konci chodby. Za nimi Fontini-Cristi rozeznal jídelnu. Muži, kteří se tam shromáždili, nastavovali hrnky, do nichž jim dva důstojníci nalévali whisky. Rozjívené výkřiky se mísily s bujarým smíchem a někdo spustil Aula Lang Syne. Kovové stěny se rozechvěly tóny velebné písně.

Nové desetiletí.

Staré skončilo v hrůze smrti. Všude smrt, nejstrašnější v oslepujícím bílém světle na Campo di Fiori. Otec, matka, bratři, sestry…, děti. Mrtví. Mrtví během okamžiku brutálního násilí, které se mu nesmazatelně vypálilo do mysli. Ta hrůzná vzpomínka s ním zůstane do konce života.

Proč? Proč? Tak nesmyslná smrt!

A pak si Vittorio vzpomněl. Savarone tvrdil, že odjíždí do Curychu. Ale jel někam jinam, do Curychu ne.

Odpověď musí hledat tam, kde byl cíl otcovy cesty. Jenže kde?

Vittorio se vrátil do kajuty a posadil se na okraj železné pryčny.

Začalo nové desetiletí.

ČÁST DRUHÁ

6

2. ledna 1940

LONDÝN

Pytle s pískem.

Londýn se stal městem pytlů s pískem. Ve dveřích, v oknech, ve výkladních skříních obchodů, narovnány do hromad na nárožích. Pytle s pískem představovaly symbol. Na druhé straně kanálu La Manche se Hitler zapřísahal zničením Británie. Britové brali jeho sliby vážně a v tichosti se připravovali na nejhorší.

Pozdě v noci předchozího dne, prvního dne nového desetiletí, přistálo neoznačené letadlo z Mallorky s Vittoriem na palubě na vojenské základně RAF v Lakenheathu. Zástupci Admirality odvedli Vittoria do operační místnosti letiště, kde si ověřili jeho totožnost, a když se přesvědčili, že je to skutečně on, kdo se bezpečně ocitl na britské půdě, jejich hlasy se zklidnily a byly najednou plné zdvořilosti. Nechtěl by si pan Fontini-Cristi po namáhavé cestě odpočinout? Vyhovoval by mu hotel Savoy? Tam se přece příslušníci rodiny během pobytu v Londýně obvykle zdržovali. Nevadilo by mu, kdyby se zítra přesně ve čtrnáct nula nula dostavil na poradu v budově Admirality? Zpravodajská služba, pátá sekce. Spojenecké operace.

Samozřejmě. Zajisté. Proboha svatého, ano! Proč jste si vy Angličané dali se mnou takovou námahu a udělali, co jste udělali? Musím to vědět, ale nebudu se vyptávat a počkám, až mi to řeknete sami.

Recepční v Savoyi ho vybavil toaletními potřebami a pyžamem včetně hotelového županu. Vittorio si napustil do obrovské vany vřelou vodu a ponořil se do ní na tak dlouho, až mu kůže na konečcích prstů svraštěla a zbělela. Pak se posadil ke stolku, vypil hodně sklenek brandy a konečně ulehl do postele a usnul.

Požádal, aby ho vzbudili v deset, ale jak se ukázalo, zbytečně - v půl deváté už byl vzhůru. Objednal si na pokoj anglickou snídani a čekání si zkrátil telefonátem do krejčovského salonu Norcross na Savile Row. Potřebuje okamžitě slušné šaty! Nemůže přece chodit po Londýně ve vypůjčeném pršiplášti a mizerně padnoucích kalhotách, které mu věnoval agent s krycím jménem Kaštan na palubě ponorky kdesi uprostřed Středozemního moře.

Když zavěsil, uvědomil si, že kromě deseti liber, které mu věnoval jeden z mužů na letišti, nemá vůbec žádné peníze, ale usoudil, že by neměl být žádný problém nechat si převést potřebnou částku ze Švýcarska. Zatím neměl čas zamýšlet se nad všedními záležitostmi obyčejného života, protože měl co dělat, aby se vůbec udržel naživu.

Čeká mě spousta práce, pomyslel si Fontíni-Cristi. Už jenom proto, abych zaplašil strašné vzpomínky na Campo di Fiori, musím vyvíjet nějakou činnost a přinutit mozek soustředit se na každodenní maličkosti. Podstatné záležitosti budu řešit, až nastane vhodná chvíle. Kdybych si s nimi měl pořád lámat hlavu, určitě bych se zbláznil.

Ach, bože, prosím tě, dovol mi myslet na drobnosti! Dej mi čas, abych si zachoval zdravý rozum.

Poprvé ji spatřil ve vstupní hale hotelu Savoy, když čekal, až mu vedoucí směny opatří peníze potřebné pro nejbližších pár dní. Seděla v pohodlném křesle a četla The Times, na sobě slušivou uniformu ženských pomocných sborů - Vittorio netušil, u kterého vojska. Zpod důstojnické brigadýrky se štítkem se valily kaskády tmavě kaštanových vlasů a dopadaly ve vlnách na ramena. Lemovaly obličej, který Fontini-Cristi už kdysi viděl; tu tvář si musel zapamatovat každý. Ale v jeho mysli se vynořila mladší verze obličeje, který teď viděl před sebou. Ženě v hale mohlo být kolem pětatřiceti, kdežto jeho vzpomínka nebyla starší než dvaadvacet třiadvacet let. Výrazné lícní kostí, nos spíše keltský než klasický anglický - ostrý, lehce nakrčený vzhůru, dokonalý doplněk svěžích plných rtů. Do očí jí neviděl, ale věděl z minulosti, jak vypadají - ostře modré; tak nápadnou barvu Vittorio u žádné ženy nikdy předtím ani potom neviděl.

Ty oči v jeho vzpomínkách zastínily všechno ostatní. Rozzlobené modré oči, které se do něj zavrtávají, rozzlobené a přetékající pohrdáním. S podobnou reakcí se v životě setkal jen zřídka a tehdy ho silně podráždila.

Proč si to pamatoval? Kdy se to stalo?

„Pane Fontini-Cristi!“ Vedoucí denní směny vyšel z kanceláře pokladníka a s obálkou v ruce svižně kráčel k Vittoriovi. „Tisíc liber, jak jste si přál.“

Vittorio převzal obálku a schoval ji do náprsní kapsy pláště. „Děkuji.“

„Objednali jsme pro vás limuzínu s řidičem, pane. Měla by za chvíli dorazit. Můžete se klidně vrátit do svého apartmá, zavoláme vám.“

„Počkám tady,“ odmítl nabídku Vittorio. „Jestli tyhle šaty nevadí vám, já v nich také vydržím.“

„Ale prosím vás, signore! Pro nás je vždy velkou ctí přivítat pod touto střechou někoho z Fontini-Cristiů. Připojí se k vám i ctěný pan otec? Doufáme, že se mu daří dobře a že je zdráv.“

Británie mašíruje za dunění bubnů do války a zaměstnanci Savoye se zajímají o zdraví rodinných příslušníků.

„Ne, otce neočekávám.“ Vittorio neviděl žádný důvod, proč by měl zacházet do podrobností. Zvěst o tragédii tedy dosud do Anglie nedorazila, a pokud ano, zapadla jako bezvýznamná mezi mnohem důležitějším válečným zpravodajstvím. „Mimochodem, neznáte náhodou tu dámu v uniformě, která sedí tamhle v křesle?“

Vedoucí se nenápadně ohlédl přes sporadicky zaplněnou halu. „Zajisté, pane. Je to paní Spaneová. Tedy, měl bych říct bývalá paní Spaneová. Rozvedli se a pan Spane se znovu oženil. U madam si tím nejsem jistý, ale předpokládám, že se také provdala. Moc často ji u nás nevídáme.“

„Říkáte Spaneová?“

„Ano, pane. Podle uniformy slouží u protiletecké obrany. Tam jsou velmi schopní lidé, jen co je pravda.“

„Děkuji.“ Vittorio naznačil, že další služby už od vedoucího směny nebude vyžadovat. „Počkám teď na svůj vůz.“

„Zajisté. Jak si přejete, pane. Kdybychom mohli váš pobyt jakkoliv zpříjemnit, prosím neváhejte a obraťte se na nás.“ Zaměstnanec hotelu se zdvořile uklonil a odešel.

Fontini-Cristi se pozorně zadíval na ženu v křesle, která právě zkontrolovala čas na náramkových hodinkách a znovu se začetla do novin.

Jméno Spane si zapamatoval - v anglické výslovnosti znělo stejně jako Spain, Španělsko - a kvůli jménu si zapamatoval i muže, který ho nosil. Už je tomu deset, ne, jedenáct let. Doprovázel tehdy otce do Londýna na jednání s firmou De Havilland, aby se něčemu přiučil. Byla to součást jeho přípravy na převzetí rodinného impéria. Spane mu byl představen jednou večer v hotelu Les Ambassadeurs. Byl to muž mladistvého vzhledu, o dva nebo tři roky starší než Vittorio, jemuž Angličan připadal jako trochu zábavný, ale v podstatě únavný společník. Rodina vlastnila výstavné sídlo v přepychové londýnské čtvrti Mayfair a Spane plnými hrstmi užíval plodů práce svých předků, aniž k nim čímkoliv přispěl, snad kromě důvěrné znalosti dostihového prostředí. Savarone ho bytostně nesnášel a před svým nejstarším synem se svou averzí netajil, což Vittoria přirozeně vybídlo, aby se Spaneovými navázal bližší známost.

Ale vztah skončil velmi rychle a Vittorio si náhle vzpomněl na všechny podrobnosti. To, že mu to na mysl nepřišlo okamžitě, bylo dalším důkazem, jak dokonale ji ze své paměti vymazal - ne tu ženu v křesle hotelové haly, ale vlastní manželku.

Jeho manželka cestovala před dvanácti lety do Londýna s nimi. Padrone doufal, že její přítomnost tvrdohlavého a přelétavého syna trochu umravní. Jenže Savarone tehdy svou snachu ještě tak dobře neznal. O rok později už by se podobné chyby nedopustil. Opojná atmosféra Mayfairu ve vrcholící společenské sezóně na mladou ženu zapůsobila jako nejsilnější povzbuzující prostředek.

Spane ji neodolatelně přitahoval. Jestli svedl on ji, nebo naopak ona jeho, to Vittorio nezjistil a ani ho to nezajímalo, protože sám si našel odpovídající náhradu, která ho dokázala plně zaměstnat.

A pak došlo k nechutné konfrontaci, kdy si musel vyslechnout řadu ostrých výčitek, doprovázených zlostným pohledem modrých očí.

Vittorio vstal a zamířil přes halu ke křeslu. Když se přiblížil, paní Spaneová k němu pozvedla zrak. Okamžik váhání a nejistoty vystřídalo náhlé poznání a v modrém pohledu se opět objevilo pohrdání, na něž si Fontini-Cristi tak živě vzpomínal. Necelou vteřinu si oba hleděli do očí a pak se žena vrátila k novinám.

„Paní Spaneová?“

Modré oči se zvedly. „Jmenuji se Holcroftová.“

„Už jsme se setkali.“

„To je pravda. Vy jste Fontini…“ Odmlčela se.

„Fontini-Cristi. Vittorio Fontini-Cristi.“

„Ano. Už je to dávno. A teď mě laskavě omluvte. Mám před sebou nabitý den, na někoho tady čekám a později už nebudu mít čas si ty noviny přečíst.“ Odvrátila se a otočila stránku.

Vittorio se usmál. „Dáváte mi svou nelibost najevo skutečně velmi účinně.“

„Pro mě je to dost snadné,“ opáčila, aniž pozvedla zrak.

„Paní Holcroftová, už je to, jak říkáte, dávno. Jistý anglický básník napsal, že nic tak neprospívá změně jako roky.“

„Tentýž anglický básník ovšem tvrdí, že leopard své skvrny nikdy nemění. Opravdu mám moc práce. Přeju vám dobrý den.“

Vittorio se uklonil a chtěl odejít, když vtom si všiml lehkého, téměř nepostřehnutelného zachvění ženiných rukou. Paní Holcroftová tedy neoplývá takovou sebedůvěrou, jak by její chování naznačovalo, pomyslel si - a zůstal. Nedokázal by vysvětlit proč, vždyť v tak smutných chvílích, jaké prožíval, by měl být člověk sám. Strašné vzpomínky na bílé světlo a smrt pálily jako pekelný plamen a Vittorio neměl sebemenší chuť se o ně dělit. Na druhé straně si chtěl s někým promluvit. S kýmkoliv; o čemkoliv.

„Považujete mou omluvu za dětinské chování před dvanácti lety za příliš pozdní lítost?“

Žena v uniformě poručíka vzhlédla od novin. „Jak se daří vaší manželce?“

„Zemřela před deseti lety na následky zranění při autonehodě.“

Pohled neuhnul, ale nepřátelství o stupínek roztálo. Rozpačité zamrkání. „Promiňte.“

„Je na mně, abych se omluvil. Před dvanácti lety jste hledala vysvětlení. Nebo povzbuzení. Neposkytl jsem vám ani jedno, ani druhé.“

Žena zvlnila rty v náznaku úsměvu a v očích jí zaplál - alespoň Vittoriovi to tak připadalo - paprsek tepla. „Byl jste tehdy velmi arogantní mladý muž. A obávám se, že já sama jsem ve stresu a pod tlakem okolností neoplývala právě důstojností a nadhledem. Dnes už bych se pochopitelně zachovala jinak.“

„Ty naše tehdejší pošetilé hry byly hluboko pod vaši úroveň. Měl jsem to pochopit.“

„Vy opravdu dokážete člověka odzbrojit… A myslím, že to už by na dané téma stačilo.“

„Nechtěli byste vy a váš manžel se mnou dnes povečeřet, paní Holcroftová?“ Slyšel slova, která mu vyšla z úst, ale nebyl si jistý, zda je skutečně pronesl. Podlehl prvotnímu impulzu, danému okamžiku.

Chvíli si ho prohlížela, než odpověděla otázkou. „Myslíte to vážně, že?“

„Přirozeně. Opustil jsem Itálii poněkud ve spěchu. Dokonce i šaty, které mám na sobě, jsou laskavým darem vašich krajanů. Londýn jsem naposled navštívil před dlouhými lety a mám zde jen velmi málo známých.“

„Chcete mě snad vyprovokovat?“

„Co prosím?“

„Inu, říkáte, že jste opustil Itálii ve spěchu a že na sobě máte cizí šaty. Takové prohlášení vyvolává jisté otázky.“

Vittorio zaváhal. „Byl bych vám vděčný,“ řekl tiše, „kdybyste projevila pochopení, jehož se mně před dvanácti lety nedostávalo. Nechci na ty otázky odpovídat. Ale rád bych s vámi povečeřel… Samozřejmě i s vaším manželem,“ dodal spěšně.

Neuhnula pohledem a v očích jí zablikala zvědavost. Pak našpulila rty a Vittorio poznal, že se rozhodla. „Můj manžel se jmenoval Spane. Holcroftová je moje dívčí jméno. Jana Holcroftová. A povečeřím s vámi.“

Jejich rozhovor přerušil hotelový dveřník. „Signore Fontini-Cristi! Váš vůz, pane.“

„Děkuji,“ odpověděl Vittorio s pohledem upřeným na Janu Holcroftovou. „Už jdu.“

„Jak si přejete, pane.“ Dveřník se uklonil a odkráčel.

„Mohu se pro vás večer zastavit? Nebo pro vás poslat svého šoféra?“

„Benzín je stále vzácnější. Sejdeme se tady. V osm?“

„V osm. Arrivederci.“

„Na shledanou.“

Vittorio Fontini-Cristi kráčel rozlehlou chodbou v budově Admirality, doprovázen fregatním kapitánem Neylandem, který si ho vyzvedl ve vrátnici. Mořský vlk středního věku měl buď velmi vysoké mínění o sobě, nebo naopak velmi nízké mínění o Italech. Navzdory Vittoriově plynné angličtině mluvil v jednoduchých větách a často zesiloval hlas, jako kdyby něco vysvětloval mentálně zaostalému dítěti. Fontini-Cristi byl přesvědčen, že námořní důstojník jeho odpovědi vůbec neposlouchá. Člověk přece nevyslechne líčení smrti, pronásledování a útěku a pak odpoví takovými banalitami jako: „Neříkejte,“ nebo: „To je divné, nemyslíte?“ případně: „Janovský záliv dokáže být v prosinci pěkně bouřlivý, že?“

Vittorio nad tím v duchu mávl rukou a potlačil negativní reakci na chování fregatního kapitána vděčnou vzpomínkou na výkon starého Norcrosse ze Savile Row.

Zatímco námořní důstojník šel ke dnu, zkušený krejčí nabýval ve Vittoriových očích nadpozemské velikosti. V několika hodinách ho dokázal obléci od hlavy k patě.

Maličkostí. Soustřeď se na každodenní drobností.

A hlavně musíš zachovat klid, ledový klid a sebekontrolu, ať už tě na té poradě čeká cokoliv a kdokoliv. Co to vlastně je, ta pátá sekce zpravodajské služby? Musí se toho tolik naučit, porozumět mnoha novým věcem, skutečnostem, které zatím dalece přesahují jeho chápání. Při neosobním výčtu hrůzných událostí, kterých se stal na Campo di Fiori svědkem, nesmí připustit, aby mu prožité utrpení zatemnilo úsudek. Líčení tragédie tedy bude opravdu chladné a odtažité.

„Tudy, kamaráde.“ Neyland vedl Vittoria ke goticky klenutým dveřím, které by patřily spíše do exkluzivního pánského klubu než do budovy státní vojenské instituce. Otevřel jedno z křídel, bohatě zdobené mosazným kováním, a dal návštěvníkovi přednost.

V rozlehlé místnosti neviděl Fontini-Cristi nic, co by opravilo jeho dojem, že se ocitl v přepychovém klubu. Dvě obrovská okna s výhledem na nádvoří, velmi solidní nábytek, těžké závěsy, zdobné lampy. I tři muži, usazení u mahagonového stolu uprostřed parketové podlahy, působili vznešeně. Dva měli na sobě uniformu, ale Vittorio podle nárameníků a stužek vyznamenání na prsou nedokázal určit, k jakému druhu zbraní patří a jaké záslužné činy vykonali. Třetí, v civilním obleku a s navoskovaným knírkem, vyzařoval auru diplomata. Takoví lidé bývali častými hosty v Campo di Fiori. Mluvili obvykle tiše a jejich slova mívala dvojznačný význam. Civilista seděl v čele stolu, vojáci po stranách. Prázdná židle zjevně čekala na Vittoria.

„Pánové,“ ohlásil fregatní kapitán Neyland, jako kdyby uváděl prosebníka u královského dvora, „signore Savarone Fontini-Cristi z Milána.“

Vittorio sjel natvrdlého Angličana sžíravým pohledem; ten hlupák ho určitě neposlouchal nebo nepochopil ani slovo z toho, co mu cestou řekl.

Trojice u stolu povstala jako jeden muž. „Dovolte, abych se představil, pane,“ ujal se slova civilista. „Jsem Anthony Brevourt a řadu let působím jako britský velvyslanec u dvora řeckého krále Jiřího Druhého v Aténách. Po mé levici stojí viceadmirál Hackett z Královského námořnictva, po pravici brigádní generál Teague, příslušník vojenské zpravodajské služby MI6.“

Následovaly formální úklony a pak poněkud koženou atmosféru prolomil Teague, když obešel židli a přistoupil k Vittoriovi s nataženou pravicí.

„Rád vás vidím, pane Fontini-Cristi. Už jsem dostal předběžné hlášení. Muselo to pro vás být dost hrozné.“

„Děkuji.“ Vittorio potřásl generálovi rukou.

„Posaďte se, prosím.“ Brevourt ukázal Vittoriovi na prázdnou židli a sám se také usadil zpátky do čela stolu. Sedli si i oba důstojníci; Hackett dost formálně, dalo by se říci i pompézně, Teague klidně a nenuceně. Pak generál vytáhl z kapsy cigaretové pouzdro a nabídl Vittoriovi.

„Děkuji, ale nechci.“ Kdyby si s těmito muži zapálil, navodilo by to přátelskou atmosféru, tedy pocity, které nesdílel a nechtěl je ani vyvolat. Další z lekcí jeho otce.

Brevourt rychle přešel k věci. „Myslím, že bychom neměli ztrácet čas. Jistě chápete zdroj našich obav. Jde o zásilku z Řecka.“

Fontini-Cristi se zadíval na velvyslance a pak na oba důstojníky; všichni tři na něj hleděli v napjatém očekávání. „Z Řecka? Ale já o žádné zásilce z Řecka vůbec nic nevím. Zato vím, jak neskonalou vděčnost cítím, vděčnost, kterou slovy nedokážu vůbec vyjádřit. Zachránili jste mi život v situacích, kdy kolem mě umírali lidé. Co více vám mohu říct?“

„Myslím,“ pokračoval Brevourt naléhavě, „že bychom nejraději slyšeli o mimořádné zásilce, kterou rodina Fontini-Cristiů obdržela od východního ortodoxního mnišského řádu, který sídlí v Xenopě.“

„Co prosím?“ Konsternovaný Vittorio nechápal jediné slovo. Zřejmé došlo k velkému a politováníhodnému omylu.

„Jak jsem již uvedl, pracuji jako velvyslanec v Aténách. V průběhu dlouholeté a namáhavé služby se mi podařilo v celé zemi navázat řadu diplomatických vztahů a spojení, a to včetně vysoko postavených kruhů řeckokatolické církve. Navzdory politickým zmatkům, které Řecko v posledních letech prožívá, si totiž pravoslavná církev zachovala významné postavení.“

„To zajisté ano,“ souhlasil Vittorio, „ale nemám sebemenší ponětí, co to má společného se mnou.“

Teague se předklonil do oblaku dýmu a zabodl se očima do Vittoria. „Prosím vás, pane Fontini-Cristi. Dobře víte, že my jsme svůj podíl odvedli. Sám říkáte - a myslím, že vaše slova jsou zcela na místě -, že jsme vám zachránili život. Vyslali jsme své nejlepší agenty, zaplatili tisíce liber Korsičanům, vystavili jsme vysokému riziku v nepřátelských vodách ponorku, kterých máme zoufalý nedostatek, a uvedli jsme do chodu sotva zaktivovanou vzdušnou únikovou cestu. A to vše jen proto, abychom vás dostali z Itálie.“ Brigádní generál se odmlčel, oklepal popel z cigarety a neznatelně se pousmál. „Život každého člověka je možná posvátný, ale pochopitelně existují jisté hranice, pokud se týká úsilí o jeho prodloužení.“

„Mám-li mluvit za námořnictvo,“ navázal Hackett s potlačovanou nevolí, „splnili jsme poslušně rozkazy, které přišly z nejvyšších vládních míst, aniž bychom znali více než nejzákladnější fakta. Ohrozili jsme mimořádně důležité operace a naše rozhodnutí mohlo v nejbližší budoucnosti stát život desítek a stovek lidí. A to nemluvím o obrovských nákladech, které dosud nebyly úplně vyčísleny.“

„Tito pánové - i samotná vláda - jednali na mou naléhavou žádost,“ řekl velvyslanec Brevourt odměřeně. „Byl jsem nade vší pochybnost přesvědčen, že vás musíme dostat z Itálie. Za každou cenu. Jednoduše řečeno, pane Fontini-Cristi, nešlo nám o váš život. Potřebujeme od vás získat informace, které se týkají konstantinopolského patriarchátu. Taková je tedy situace. A teď prosím, mluvte. Kde skončil náklad ze Soluně? Kde je ukryt trezor?“

Vittorio hleděl Brevourtovi upřeně do očí, až ho začalo pálit pod víčky. V místnosti zavládlo ponuré mlčení. Fontini-Cristi z narážek pochopil, že se ocitl v centru pozornosti nejvyšších vládních kruhů Velké Británie, ale v nejmenším netušil, z jakého důvodu.

„Nemůžu vám říct něco, o čem nic nevím.“

„Náklad ze Soluně.“ Brevourtův hlas jako by krájel vzduch. Podrážděně pleskl dlaní o stůl, a i když to nebylo vzteklé gesto, zaznělo jako výstřel. „Dva mrtví na nákladním nádraží v Miláně. Jeden z nich byl duchovní. A vy jste se s tím vlakem setkal. Někde kolem Banja Luky, severně od Terstu nebo u Monfalcone, v Itálii nebo ve Švýcarsku, prostě někde. A teď nám řekněte kde!“

„Já jsem neměl s žádným vlakem nic společného, signore. Nevím nic o Banja Luce ani o Terstu. Monfalcone… Ano. Podle mého otce mělo v Monfalcone dojít k nějakému incidentu. Ale nic bližšího mně k tomu neřekl. Prohlásil, že všechno vysvětlí až po zmíněné události. Dříve ne.“

„A co ti dva mrtví na nádraží v Miláně?“ naléhal Brevourt jako buldok zakousnutý do kořisti.

„Četl jsem o tom v novinách, ale nepokládal jsem to za důležité.“

„Byli Řekové.“

„To jsem se taky dočetl.“

„Vy jste je viděl. Mluvil jste s nimi. Přivezli vám tu zásilku.“

„Žádné Řeky jsem neviděl, s žádnými jsem nemluvil a nic mi nepřivezli.“

„Ach, bože můj,“ zašeptal zničeně Brevourt a všem u stolu bylo jasné, že velvyslanec své zděšení nepředstírá, aby zapůsobil na návštěvníka.

„Klid,“ varoval viceadmirál Hackett tupě.

Diplomat se zhluboka nadechl. „Mezi staršími xenopského řádu a italskou rodinou Fontini-Cristiů byla uzavřena dohoda,“ vysvětloval pomalu, jako kdyby si sám potřeboval urovnat myšlenky. „Jednalo se o nepředstavitelně důležitou záležitost. Tato dohoda byla naplněna někdy mezi devátým a šestnáctým prosincem, což jsou data, kdy vlak se zbožím odjel ze Soluně a přijel do Milána. V třetím voze za lokomotivou vezl tento vlak bednu s nesmírně cenným nákladem, tak cenným, že jeho přeprava byla naplánována po jednotlivých izolovaných etapách. Existovala ovšem celková strategie, představovaná sérií dokumentů, kterými byl na cestu vybaven jistý mnich z Xenopy, jenž dodávku doprovázel. Když splnil úkol, kněz dokumenty zničil. Pak zastřelil strojvůdce a hned nato sám spáchal sebevraždu. Pouze on věděl, kam má být zásilka dopravena, kde má být ta bedna ukryta. On a lidé odpovědní za její převzetí. Fontini-Cristiové.“ Brevourt se odmlčel, hluboko vsazené oči upřené na Vittoria. „Taková jsou fakta, pane, jak mi je sdělil informátor z patriarchátu. Když navíc uvážíme, jaké úsilí vyvinula naše vláda na vaši záchranu, doufám, že jsme vás přesvědčili, že by bylo vhodné, kdybyste nám požadované informace poskytl.“

Fontini-Cristi poposedl a odvrátil pohled od napjaté velvyslancovy tváře. Bylo mu jasné, že ho trojice u stolu podezřívá z přetvářky, a věděl, že je bude muset přesvědčit o opaku. Ale nejdříve si musí všechno promyslet. Dobrá, takže znám důvod, který je vedl. Záhadný vlak ze Soluně přiměl britskou vládu, aby podnikla mimořádné kroky, jejichž cílem bylo - jak to řekl Teague? -prodloužení jeho života. Ovšem Brevourt se vyjádřil zcela jednoznačně. Nešlo o Vittoriův život, ale o informace, kterými podle jejich názoru disponuje.

A právě v tom se osudově mýlí.

Mezi devátým a šestnáctým prosincem. Dvanáctého odjel Savarone do Curychu. Jenže v Curychu nebyl a odmítl synovi prozradit, kde se zdržoval… Brevourt má všechny důvody být zděšený. Přesto zbývaly nezodpovězené otázky. Vittorio stále nechápal celkový obraz.

„Mějte, prosím, se mnou trpělivost,“ obrátil se na diplomata. „Říkáte Fontini-Cristiové. Mluvíte v množném čísle. Otec a čtyři synové. Otec se jmenoval Savarone. Fregatní kapitán Neyland mě mylně představil právě tímto jménem.“

„Ano.“ Brevourt promluvil tak tiše, že ho Vittorio sotva slyšel. Jako kdyby byl postaven tváří v tvář skutečnosti, s níž se odmítá smířit. „Ujišťuji vás, že mi to neuniklo.“

„Takže Řekové vám sdělili jediné jméno. Savarone. Nemám pravdu?“

„Sám to nemohl zvládnout.“ Znovu ten neslyšný šepot. „Vy jste nejstarší syn; vedete rodinný podnik. Jistě vás informoval. Potřeboval vaši radu, vaši pomoc. Víme zcela pozitivně, že musel připravit více než dvacet dokumentů nutných k tomu, aby se zásilka dostala na místo určení. Potřeboval vás.“

„Chápu, že právě tomu si přejete - a asi dost zoufale - uvěřit. A protože jste tomu věřili, podnikli jste mimořádné kroky k záchraně mého života. Chtěli jste mě dostat z Itálie, protože jste se dozvěděli, co se stalo v Campo di Fiori.“

„První informace, které jsme dostali od partyzánů,“ vysvětloval Teague, „byly vzápětí potvrzeny z Řecka. Řecká ambasáda v Římě měla vaši rodinu pod dohledem, i když její zaměstnanci zřejmě nevěděli proč. Spojka v Aténách kontaktovala pana velvyslance a ten se okamžitě spojil s námi.“

„A vy nám teď tvrdíte,“ utrousil Brevourt ledově, „že to všechno bylo k ničemu.“

„Já nic netvrdím. Konstatuji fakta. V období, o kterém mluvíte, musel můj otec náhle odjet. Tvrdil, že do Curychu. Tehdy jsem tomu bohužel nevěnoval pozornost, ale o pár dní později jsem z naléhavých důvodů potřeboval, aby se vrátil do Milána. Snažil jsem se ho sehnat. Obvolal jsem všechny hotely v Curychu, ale bezúspěšně. Odmítl mi říct, kde byl. Taková je pravda, pánové, a vaše přání na ní nic nezmění.“

Oba důstojníci se vyčkávavě zadívali na diplomata. Brevourt se na židli pomalu opřel - gesto marnosti a vyčerpání. Sklopil zrak k desce stolu a chvíli trvalo, než promluvil.

„Máte svůj život, signore Fontini-Cristi. Kvůli nám všem doufám, že jsme za něj nezaplatili příliš vysokou cenu.“

„Na to vám pochopitelně odpovědět nemohu. O čem se Řekové dohodli s mým otcem?“

„Na tohle zase nemohu odpovědět já,“ prohlásil Brevourt, oči stále upřené ke stolu. „Zdá se, že někde někdo věřil, že právě on disponuje dostatečným vlivem a dostatečnými prostředky, aby tento úkol zvládl. Asi oprávněně, ale to se možná nikdy nedozvíme…“

„Co vlastně vezl ten vlak ze Soluně? Co je ukryto v trezoru, o kterém jste mluvil? Co vás přimělo udělat to, co jste udělali?“

Anthony Brevourt nakrčil obočí a zahleděl se na Vittoria. „To bohužel nevím,“ zalhal.

„To je absurdní.“

„Chápu, že vám to tak připadá. Tuším, že se jedná o nesmírně vzácné historické dokumenty, jejichž odhalení by mělo dalekosáhlé důsledky. Jejich cena se ovšem nedá vyjádřit. Je to abstraktní hodnota.“

„A na základě tak vágní domněnky jste přiměl britské úřady k tak závažnému rozhodnutí? Na vládní úrovni?“

„Ano, pane. A udělal bych to znovu. A to je všechno, co k této věci řeknu.“ Brevourt vstal od stolu. „Nemá smysl dále pokračovat. Možná se s vámi spojí někdo jiný. Přeji vám dobrý den, signore Fontini-Cristi.“

Oba důstojníci, šokovaní velvyslancovým chováním, zaraženě mlčeli. Vittorio vstal ze židle, uklonil se a beze slova zamířil ke dveřím. Než za sebou zavřel, naposled se na Brevourta ohlédl, ale setkal se jen s lhostejným pohledem.

Otočil se a překvapilo ho, když uviděl dva uniformované strážné v přísném pozoru a mezi nimi fregatního kapitána Neylanda. Pátá sekce zpravodajské služby, odpovědná za spojenecké operace, nechtěla nic riskovat a postavila před dveře konferenčního sálu ozbrojenou hlídku.

Neyland nasadil užaslý výraz; očividně čekal, že se výslech protáhne.

„Vidím, že už vás propustili.“

„Nevím o tom, že bych byl zadržen.“

„To byl jen takový řečnický obrat,“ hájil se Neyland.

„Dost neobratně zvolený,“ ušklíbl se Fontini-Cristi. „Doprovodíte mě ven? Nebo se tomu říká eskortovat?“

„Doprovodím. Musím vás odepsat.“

U východu z budovy Admirality se Neyland podíval na hodinky a oznámil strážnému návštěvníkovo jméno. Pan Fontini-Cristi byl požádán, aby podpisem potvrdil čas odchodu. Vittorio poslechl, a když se otočil, fregatní kapitán mu předpisově zasalutoval a srazil na mramorové podlaze podpatky. Vittorio odpověděl formální úklonou a prošel majestátními dvoukřídlými vraty na ulici.

Scházel po čtvrtém schodu, když k němu dolehl naléhavý výkřik. Vynořil se z oslepujícího víru bílého světla a rachotu výstřelů automatických zbraní.

„Champoluc… Curych je Champoluc… Curych je řeka!“

Víc nic. Jen zoufalý křik, bílé světlo a rozstřílená krvavá těla.

Stál na mramorovém schodišti a před očima mu znovu běžel strašlivý film.

„Curych je řeka! Champoluc…“

Vittorio měl co dělat, aby ovládl hluboké pohnutí. Stál jako solný sloup, zhluboka dýchal a jen nejasně si uvědomoval, že se lidé na chodníku i na schodišti zastavili a zírají na něj. Uvažoval, jestli se nemá otočit a vrátit se dlouhou chodbou do konferenčního sálu páté sekce zpravodajské služby.

Po několika vteřinách, už uklidněný, dospěl k rozhodnutí. Možná se s vámi spojí nikdo jiný. Ať tedy přijdou. S úhořovitým diplomatem Brevourtem, který mu očividně lhal, se Vittorio o své tajemství nepodělí.

„Když dovolíte, sire Anthony,“ začal viceadmirál Hackett, „podle mého názoru jsme se mohli dozvědět mnohem víc…“

„Souhlasím,“ přerušil ho zjevně podrážděný brigádní generál Teague. „Máme sice s admirálem v mnoha věcech rozdílné názory, ale v tomhle se shodujeme, sire Anthony. Sotva jsme pronikli pod povrch. Investovali jsme obrovské lidské i materiální zdroje a prakticky nic za ně nezískali. Měli jsme se pokusit…“

„Bylo by to zbytečné,“ povzdechl si Brevourt znaveně a pomalu zamířil k oknu s těžkými závěsy. „Viděl jsem mu to v očích. Fontini-Cristi mluvil pravdu a nic netajil. Naše informace ho šokovaly. Ten člověk nic neví.“

Hackett si odkašlal - předehra k námitce. „Nezdálo se mi, že by měl pěnu u huby. Působil velmi vyrovnaně.“

Diplomat hleděl nepřítomně z okna na nádvoří. „Kdyby měl pěnu u huby,“ řekl tiše, „držel bych ho na té židli celý týden. Choval se přesně tak, jak takoví lidé reagují na znepokojující novinky. Jeho překvapení bylo příliš opravdové, aby bylo hrané.“

„S vaším dovolením, sire,“ vmísil se Teague chladně, „moje pochyby přetrvávají. Fontini-Cristi si možná ani neuvědomuje, co všechno ví. Druhotná informace z doslechu často vede k primárnímu zdroji. V naší branži se s tím setkáváme dnes a denně. Jsem nucen protestovat proti vašemu postupu, sire Anthony.“

„Beru vaši námitku na vědomí. Nic vám ostatně nebrání si s ním promluvit. Jasně jsem to přece naznačil. Ale ubezpečuji vás, že se nedozvíte nic nového.“

„Jak si můžete být tak zatraceně jistý?“ odsekl generál, jehož podráždění rychle přerůstalo v těžko ovladatelný vztek.

Brevourt se s bolestným výrazem ve vlhkých očích odvrátil od okna. „Protože jsem znal jeho otce. Setkal jsem se s ním před osmi lety v Aténách. Savarone Fontini-Cristi tam přijel jako emisar - diplomaté říkají neutrální zprostředkovatel - své vlády. Nikomu jinému z Říma by Řekové nevěřili. Okolnosti jsou pro náš případ irelevantní, důležité jsou metody, které Fontini-Cristi používal. Starý pán byl přímo posedlý smyslem pro diskrétnost. Dokázal pohnout ekonomickou horou a vyjednat nejsložitější mezinárodní kontrakty, protože všechny zúčastněné strany věděly, že jeho slovo má větší váhu než jakákoliv podepsaná smlouva. Kupodivu se ho všichni kvůli tomu tak trochu báli. Lidé mívají obvykle strach z těch, kdo mají neotřesitelné morální zásady. Naše jediná naděje spočívala ve víře, že potřeboval pomoc svého syna, a proto ho informoval. Bohužel se ukázala jako lichá.“

Teague potřeboval několik okamžiků, aby diplomatova slova strávil, a pak se předklonil s rukama opřenýma o desku stolu. „Co bylo v tom vlaku ze Soluně? V tom proklatém trezoru?“

Brevourt si odpověď dlouho rozmýšlel a oběma důstojníkům bylo jasné, že ať řekne cokoliv, bude to všechno, co řekne.

„Dokumenty ukryté před světem čtrnáct století. Dokumenty, které by mohly rozvrátit křesťanský svět, postavit církev proti církvi…, možná i národ proti národu. Dokumenty, které by donutily miliony lidí volit, na kterou stranu se postaví ve válce tak ničivé, jako je ta Hitlerova.“

„A tím,“ přerušil ho Teague otázkou, „rozdělit ty, kdo bojují proti Německu?“

„Ano. Nevyhnutelně.“

„V tom případě bychom se měli modlit, aby ty dokumenty nespatřily světlo světa,“ uzavřel Teague.

„A modlit se velmi snažně, generále. Neuvěřitelné. Stovky let lidé ochotně obětovali své životy, aby uchránili svatou nedotknutelnost těch dokumentů. Teď zmizely a všichni, kdo věděli, kde jsou ukryty, jsou mrtví.“

ČÁST TŘETÍ

7

Od ledna 1940 do září 1940

EVROPA

Na starožitném stolku v apartmánu hotelu Savoy zazvonil telefon. Vittorio stál u arkýřového okna a pozoroval lodě, pomalu plující v deštivém odpoledni po Temži. Podíval se na hodinky. Přesně půl páté, takže nevolá nikdo jiný než Alec Teague z MI6.

V posledních třech týdnech se Fonrini-Cristi o brigádním generálovi hodně dozvěděl - kromě jiného také to, že pracovník zpravodajské služby dokáže být až nesnesitelně puntičkářský. Když řekne, že zavolá kolem půl páté, pak to bude přesně v šestnáct třicet. Alec Teague řídil svůj život podle chronometru, což také vysvětlovalo jeho úsečnou řeč hraničící se strohostí.

Vittorio zvedl sluchátko. „Ano?“

„Fontini?“ Zpravodajský důstojník byl rovněž zastáncem stručnosti, pokud se týká jmen. Proč dodávat „Cristi“, když stačí „Fontini“?

„Buďte zdráv, Aleku. Čekal jsem, že zavoláte.“

„Mám ty papíry,“ vychrlil Teague. „A instrukce pro vás. Na ministerstvu zahraničí se hodně ošívali. Můžu jen hádat, jestli jim leželo na srdci vaše blaho, nebo spíše obava, že vystavíte vládě pěkně mastný účet.“

„Ujišťuji vás, že to druhé, Aleku. Můj otec byl známý jako ‚tvrdý vyjednávač‘. Abych byl upřímný, nikdy jsem ten termín pořádně nepochopil. Copak se v obchodech dá vyjednávat ‚měkce‘?“

„V tom vám neporadím.“ Bylo jasné, že Teague je myšlenkami někde jinde. „Myslím, že bychom se měli co nejdříve sejít. Jaký máte dnes večer program?“

„Večeřím se slečnou Holcroftovou. Za daných okolností mohu ovšem schůzku zrušit.“

„Holcroftovou? Ach ano, myslíte paní Spaneovou.“

„Dává přednost svému dívčímu jménu.“

„Ani se jí nedivím. Spane je zatracený blázen. Nechápu, jak si mohl někdo vzít takového pitomce.“

„Snaží se ze všech sil na bývalého manžela zapomenout.“

Teague se rozesmál. „Kurážná holka. Určitě by se mi líbila.“

„Což znamená, že ji neznáte. A současně jste mi chtěl naznačit, že mě necháváte sledovat, protože jste věděl, koho si vzala, aniž jsem vám to řekl.“

Teague se znovu rozesmál. „Je to pro vaše dobro, ne kvůli nám.“

„Tak mám tu schůzku zrušit?“

„To nebude nutné. Kdy asi tak skončíte?“

„Skončíme?“

„Myslím s večeří. A sakra, já zapomněl, že jste Ital.“

Vittorio se usmál. Alec je upřímný chlapík, co na srdci, to na jazyku. „Asi v půl desáté. Samozřejmě doprovodím dámu domů… V deset? Počítám, že se mnou chcete mluvit ještě dnes.“

„Obávám se, že je to nutné. Podle instrukcí máte odjet už zítra ráno. Čeká vás Skotsko.“

Restaurace se jmenovala U Srnky a nacházela se ve čtvrti Holborn. Personál natáhl kvůli zatemnění přes okna černé závěsy a upevnil jejich okraje připínáčky, aby ven nepronikl ani paprsek světla. Vittorio seděl u rohového stolku v baru, odkud se mu otevíral nerušený výhled do haly a ke krytému vchodu. Přijede každou minutou, pomyslel si a musel se usmát, když si uvědomil, jak se na ni těší.

Věděl přesně, kdy se u Jany odehrála ta změna, kdy se začal rychle rozvíjet vzájemný vztah, který zakrátko nádherně vyvrcholí v pohodlné posteli. Nedošlo k tomu tehdy v hotelové hale, ani při prvním společném večeru. Tato setkání pokládal jen za příjemné rozptýlení; nic víc nehledal, po ničem jiném netoužil.

Všechno začalo o pět dní později, když seděl sám ve svém pokoji. Někdo zaklepal na dveře, a když otevřel, stála v chodbě Jana. Vittorio si nevšiml, že drží výtisk londýnských The Times.

„Pro smilování boží, co se stalo?“ vyhrkla.

Beze slova ji pozval dál; nevěděl, jak otázku myslí. Podala mu noviny. V levém spodním rohu na první straně Vittorio uviděl zakroužkovaný článek.

MILÁN, 2. ledna (Reuters) - Italští vládní úředníci převzali řízení všech podniků holdingu Fontini-Cristi Industriale a uvalili na případ přísné informační embargo. Již několik dní se nepodařilo kontaktovat žádného příslušníka rodiny Fontini-Cristiů a policie uzavřela rodinné sídlo v Campo di Fiori. O osudu mocné dynastie průmyslníků vedené Savaronem Fontini-Cristim a jeho nejstarším synem Vittoriem se šíří nejrůznější dohady a spekulace. Obvykle spolehlivé zdroje naznačují, že se rodina stala terčem útoku italských nacionalistů, protože některá rozhodnutí z nedávné doby byla pokládána za nepřátelská italským národním zájmům. Očití svědkové popisují nález zohavené mrtvoly „informátora“ na Piazza del Duomo, u níž bylo objeveno písemné sdělení, které podporuje domněnku, že rodina byla zlikvidována. Oficiální místa v Římě vydala pouze stručné prohlášení, v němž se uvádí, že Fontini-Cristiové byli nepřátelé státu.

Vittorio odložil noviny a odešel na druhý konec pokoje, co nejdál od ní. Věděl, že to myslela dobře, a její zájem jí nevytýkal. Přesto nedokázal přemoci podrážděnou zlobu. Mučivý zážitek patřil jen jemu a nechtěl se o něj s nikým dělit. Proč se plete do věcí, do kterých jí nic není?

„Promiňte,“ omluvila se tiše. „Předpokládala jsem… Nemám právo zasahovat vám do soukromí.“

„Kdy jste to četla poprvé?“

„Před necelou půlhodinou. Někdo mi nechal ty noviny na stole. Zmínila jsem se o vás svým přátelům. Neviděla jsem žádný důvod, proč bych o vás měla mlčet.“

„A přišla jste rovnou sem?“

„Ano.“

„Proč?“

„Dělala jsem si o vás starosti,“ odpověděla prostě a její upřímnost na Vittoria silně zapůsobila. „A teď půjdu.“

„Prosím vás…“

„Chcete, abych zůstala?“

„Ano. Myslím, že ano.“

A tak jí všechno řekl. Zprvu vyrovnaným hlasem, ale věty postupně získávaly náboj a spád, jak se Vittorio ve vyprávění propracovával ke strašné noci bílého světla a smrti v Campo di Fiori. Vyschlo mu v krku a najednou nechtěl pokračovat.

A tehdy udělala Jana něco podivného. Vůbec se nepokusila překlenout mezeru mezi křesly, která je dělila, ale přinutila ho mluvit dál.

„Pro smilování boží, řekněte to. Všechno!“ zašeptala, ale šepot zazněl jako přísný rozkaz a Vittorio se ve svém zmatku a zmučené sklíčenosti podvolil.

Když domluvil, zalila ho vlna úlevy, jako kdyby z něj kdosi po mnoha dnech sňal přetěžké břímě. Jistě, ne na trvalo, bolest a žal se zase vrátí, ale pro tu chvíli se mu vrátil duševní klid; skutečně ho našel, nemusel nic předstírat.

Jana pochopila, co jemu stále unikalo, a také to řekla.

„Opravdu jste věřil, že tu hrůzu můžete navěky držet v sobě? Nevymluvit se, neslyšet vlastní slova? Co jste si o sobě myslel? Že jste nadčlověk?“

Co si o sobě myslel? Vittorio nevěděl. Nikdy ho nenapadlo uvažovat, jaký je vlastně člověk. Ta otázka ho nezajímala - alespoň od určité hranice. Je Vittorio Fontini-Cristi, nejstarší syn muže jménem Savarone. Teď bude muset zjistit, co je kromě toho. Uvažoval, jestli by se Jana mohla stát součástí jeho nového života. Nebo bude jeho světem jenom nenávist a válka, které všechno ostatní pohltí? Uvědomoval si ovšem, že válka - a nenávist - představují odrazový můstek, který ho vrátí zpět do života.

Proto také vůbec nic nenamítal, když ho krátce po nepříjemném Brevourtově výslechu v budově Admirality navštívil Alec Teague. Naopak, Vittorio ještě brigádního generála z MI6 povzbuzoval. Teague si pochopitelně přišel pro informace. Zajímala ho každá maličkost, která by mu pomohla objasnit pozadí událostí - zdánlivě nedůležité útržky rozhovorů, bezprostřední dojmy, poznámky řečené na okraj nebo bezdůvodně opakovaná slova, cokoliv, co by mohlo mít třeba jen vzdálenou spojitost s vlakem ze Soluně. Ale Vittorio od generála také něco chtěl, a proto se nebránil a naservíroval mu veškeré informace, které měl. Řeka, která mohla, ale nemusela mít spojitost s Curychem, horská oblast v italských Alpách kolem osady Champoluc, kde však žádná řeka neteče. Pouhé izolované střípky, ale Teague se neúnavně vyptával dál na všechno možné.

A zatímco se generál zkoušel ze všech možných úhlů dopátrat pravdy, Vittorio z něj vytáhl, jaké možnosti by pro něj MI6 mohla mít. Mluvil plynně anglicky a italsky a jeho znalosti němčiny a francouzštiny byly více než slušné. Důvěrně znal prostředí velkých průmyslových společností a v minulých letech jednal s nejdůležitějšími osobnostmi finančního světa po celé Evropě. Něco by se pro něj určitě našlo.

Teague slíbil, že se poptá, a včera Vittoriovi oznámil, že mu zavolá dnes kolem půl páté - něco se rýsuje. Odpoledne přesně v šestnáct třicet zazvonil telefon a generál Vittoriovi řekl, že má pro něj „instrukce“. Takže se něco našlo a Fontini-Cristi uvažoval, o co přesně půjde a hlavně, proč tak náhlý odjezd do Skotska.

„Čekáte dlouho?“ Jana Holcroftová stála v tlumeném osvětlení baru těsně vedle stolu.

„Promiňte, upřímně se omlouvám.“ Jak to, že jsem si jí nevšiml, když přicházela, káral se v duchu. Vždyť jsem celou dobu hleděl do haly a na dveře! „A ne, nečekám dlouho,“ dodal.

„Byl jste úplně duchem nepřítomný. Díval jste se přímo na mě, a když jsem se usmála, vy jste se zamračil. Doufám, že jste tím nechtěl naznačit…“

„Nebesa, kdepak! Máte pravdu, byl jsem duchem nepřítomný. Konkrétně ve Skotsku.“

„Co prosím?“

„Řeknu vám to u stolu. Všechno, co vím, což je velmi málo.“

Vrchní je odvedl k připravenému stolu a oba si objednali pití. „O Teagueovi už jsem vám vyprávěl,“ začal Vittorio. Přidržel Janě zápalku a pak sám labužnicky potáhl z cigarety.

„Ano. To je ten chlapík z rozvědky, že? Moc jste mi o něm neřekl. Jenom to, že je to slušný člověk, který se moc vyptává.“

„Musí. Je to jeho práce. Zajímá se o mou rodinu.“ Vittorio Janě o vlaku ze Soluně neřekl, protože ji nechtěl zbytečně zatěžovat. „Několik týdnů jsem na něho naléhal, aby mi sehnal práci.“

„U rozvědky?“

„Kdekoliv. Připadal mi jako ideální pomocník, protože má řadu styků na nejrůznějších místech. Shodli jsme se, že mám jisté schopnosti, které by se někomu mohly hodit.“

„Co budete dělat?“

„To ještě nevím. Ale ať to bude cokoliv, začnu ve Skotsku.“

Číšník přinesl objednané nápoje a Vittorio mu krátce poděkoval, dobře si vědom, že Jana z něj nespouští zrak.

„Ve Skotsku jsou výcvikové tábory,“ řekla tiše. „Mnohé podléhají nejpřísnějšímu utajení. Hotové pevnosti. Ploty, ozbrojené stráže…“

Vittorio se usmál. „Takže tak tajné zase nejsou.“

Jana mu úsměv vrátila. Kompletní vysvětlení si přečetl v jejích očích, protože slovy je pouze naznačila. „Mají tam dokonalou protileteckou obranu. Propracovaný systém včasného varování s překrývajícími se sektory, kterými by nepřátelské letouny, a to včetně lehkých jednomotorových, pronikly jen s největšími obtížemi.“

„To si dokážu představit. Šéf směny v Savoyi se přímo rozplýval, jak schopní lidé u vás pracují.“

„Však také musíme pravidelně procházet náročným výcvikem. Školí nás na všemožné systémy, dokonce i na ty, které jsou teprve ve fázi vývoje. Každý sektor je zabezpečen jinak než sousední, aby se vyloučila možnost selhání. Kdy odjíždíte?“

„Zítra.“

„Ale? A na jak dlouho?“

„To nevím.“

„Aha, to už jste říkal.“

„Ještě dnes v noci se sejdu s Teaguem. Po večeři. Ale žádný spěch, jsme domluvení na půl jedenácté. Počítám, že pak budu moudřejší.“

Jana několik vteřin mlčela a pak se podívala Vittoriovi upřeně do očí. „Přijel byste po schůzce s Teaguem ke mně? Do mého bytu? Abyste mi všechno řekl?“

„Velmi rád.“

„Je mi jedno, kolik bude hodin.“ Položila ruku na jeho. „Chci být s vámi.“

„Já také.“

Generál Alec Teague svlékl důstojnický plášť a spolu s brigadýrkou jej odložil na hotelové křeslo. Rozepnul si uniformu, uvolnil horní knoflíček košile a povolil kravatu a složil své mohutné tělo na měkkou pohovku, což doprovázel úlevným výdechem. Pak se zazubil na Vittoria, který stál u protějšího křesla, a prosebně zvedl ruce dlaněmi dopředu.

„Jsem na nohou od sedmi ráno a myslím, že si zasloužím, abyste mi nabídl drink. Čistá whisky by byla úplně nejlepší.“

„Jistě.“ Vittorio přistoupil k malému baru zabudovanému ve stěně, nalil do dvou nízkých sklenek jantarově hnědou tekutinu a vrátil se ke konferenčnímu stolku.

„Paní Spaneová je mimořádně atraktivní žena,“ poznamenal Teague. „A měl jste pravdu, skutečně raději používá své dívčí jméno. V jejích záznamech na ministerstvu letectva je uvedeno poručík Holcroftová a teprve za tím v závorce Spaneová.“

„Poručík?“ Vittoriovi připadlo hodnostní označení bůhvíproč směšné. „V tak vojenských termínech jsem o ní neuvažoval.“

„Ano. Vím, jak to myslíte.“ Teague rychle dopil a odložil sklenici na stolek, ale když mu Vittorio gestem naznačil, že dolije, generál odmítl. „Děkuji, to stačí. Musíme si vážně promluvit a čas letí.“ Rozvědčík se podíval na hodinky a Fontini-Cristi uvažoval, jestli si těch třicet vteřin na společenskou konverzaci opravdu naplánoval.

„Co bude ve Skotsku?“

„V příštích čtyřech až šesti týdnech vaše trvalé bydliště. Pokud ovšem přijmete nabízené podmínky. Bojím se, že příjem není na úrovni, na kterou jste zvyklý.“ Teague se usmál. „Pro vaši informaci jsme vám po pečlivé úvaze přidělili hodnost kapitána a s ní i odpovídající plat. Přesnou částku ovšem v hlavě nenosím.“

„Na penězích nezáleží. Ale jedno nechápu. Podle vás mám na výběr, jestli tu práci přijmu, nebo ne, a přitom jste mi do telefonu řekl, že už pro mě máte instrukce. Jak tomu mám rozumět?“

„Nemůžeme vás k ničemu nutit. Můžete tu práci klidně odmítnout a na instrukce zapomenout. Ale abych ušetřil čas, předběžně jsem tu nabídku vaším jménem přijal. Pevně věřím, že se nějak dohodneme.“

„Dobrá, tak o co jde?“

„Stručně se odpovědět nedá, pokud vůbec. Upřímně řečeno, záleží hlavně na vás.“

„Na mně?“

„Ano. Oba víme, za jak dramatických okolností jsme vás dostali z Itálie, ale zdaleka nejste jediný Evropan, který utekl z kontinentu do Anglie. Jsou vás tady desítky. A to nemluvím o Židech a komunistech, kteří prchají po stovkách a tisících. Mám na mysli lidi stejného typu, jako jste vy. Přišli k nám obchodníci, podnikatelé, technici, vědci z univerzit, lidé, kteří z nejrůznějších důvodů - rádi bychom věřili, že hlavně kvůli morálnímu odporu vůči nacismu - nemohli pracovat doma. Takže takto si stojíme.“

„Nechápu. Jak si stojíme? A kde?“

„Ve Skotsku. Máme tam čtyřicet či padesát nažhavených emigrantů z Evropy, všechno úspěšní lidé ve svém oboru, kteří hledají vůdce.“

„A tím mám být podle vás já?“

„Čím déle o tom přemýšlím, tím víc jsem přesvědčený, že právě vy jste ideální typ. Řekl bych, že pro to máte přirozenou kvalifikaci. Pohyboval jste se ve vysokých průmyslových a finančních kruzích, znáte jazyky. A především jste byznysman se styky po celé Evropě. Proboha, člověče, vždyť váš rodinný podnik, to bylo hotové impérium! A vy jste stál v jeho čele! Stačí přizpůsobit se novým podmínkám. Budete dělat přesně to, co v posledních pěti deseti letech, jenže naopak.“

„O čem to mluvíte?“

„O špatném řízení,“ vysvětloval generál spěšně. „Ve Skotsku máme muže, kteří pracovali v důležitých profesích a na špičkových pozicích v nejvýznamnějších evropských městech. Jeden krok logicky vyplývá z druhého, ne?“

„Tak o tohle vám jde? Chápu. Oba hledáme odpovědi na své otázky.“

Teague se na pohovce předklonil. „Doba je hektická a složitá,“ řekl po krátkém zamyšlení. „Otázek je mnohem víc než odpovědí. Ale jedno řešení nám leželo přímo před nosem, jenže my jsme ho neviděli. Cvičili jsme ty muže pro nesprávné poslání. Lépe řečeno, nevěděli jsme, pro jaké poslání je vlastně máme připravovat. Měli jsme jen vágní představu - kontakty s místním hnutím odporu, rutinní předávání informací, nic světoborného. Ale existuje mnohem lepší možnost, a snad mi odpustíte, když řeknu, že jsme přišli na přímo geniální strategický tah. Základní koncepce je jednoduchá. Pošleme ty lidi zpátky s úkolem vyvolávat chaos a narušit tak zázemí nepřítele. Nemluvím o sabotážích, na ty máme dost jiných dobrovolníků, ale o byrokratických zmatcích, prostě o managementu naruby. Ti lidé se vrátí ke svým původním povoláním a postaví všechno na hlavu. Účetní knihy, kde nebude sedět má dáti a dal. Nesmyslně přesměrované dodávky. Nepřesné nákladové listy. Permanentní zásobovací problémy. Chaos v továrnách. Prostě exemplární zmatek na všech frontách a za každou cenu.“

Teague byl vzrušený a jeho nadšení nakažlivé a Vittorio se jen obtížně dokázal soustředit na otázku, která ho nejvíce zajímala. „Ale proč musím odjet hned ráno?“

„Řeknu vám to bez obalu. Varoval jsem ministerstvo, že kdyby došlo k dalšímu zpoždění, mohli bychom vás ztratit.“

„K jakému dalšímu zpoždění? Co to plácáte? Nejsem tady ani…“

„Protože,“ skočil mu do řeči Teague, „pravý důvod, proč jsme vás vytáhli z Itálie, zná v celé Anglii sotva pět lidí. To, že o vlaku ze Soluně nevíte absolutně nic, je totálně zaskočilo. Vsadili do té hry víc, než si umíte představit, a prohráli. Informace, které jste mi dal, vedly jen do slepé uličky. Poslali jsme agenty do Curychu i do Bernu, do Terstu i do Monfalcone, ale s nulovým výsledkem. Nezjistili vůbec nic. Proto jsem přišel s jinou verzí, proč jsme vás zachránili. Mimochodem, pár lidem jsem tím dost pomohl. Řekl jsem, že ta operace, kterou jsem vám před chvílí nastínil, byl váš nápad. A šéfové na to skočili! Proč taky ne? Jste přece Fontini-Cristi! Tak co, přijímáte?“

Vittorio se usmál. „Exemplární zmatek na všech frontách a za každou cenu. To tady ještě skutečně nebylo. A opravdu by to mohlo fungovat. Vidím řadu možností, ale jestli jsou reálné, nebo je zde jenom přání otcem myšlenky, to momentálně odhadnout nedokážu. Uvidíme. Každopádně přijímám.“

Teague se rozpačitě pousmál. „Je tady ještě jedna maličkost. Vaše jméno…“

„Viktor Fontine?“ Jana, usazená vedle něho na pohovce v obývacím pokoji svého kensingtonského bytu, vyhřátého poleny plápolajícími v krbu, se hlasitě rozesmála. „Typická britská nestoudnost! Vždyť oni vás zkolonizovali!“

„A současně ze mě udělali důstojníka,“ zazubil se kapitán Viktor Fontine, zamával úřední obálkou a položil ji na stůl. „Teague byl k popukání. Chodil kolem toho jako kolem horké kaše, až jsem si připadal jako v biografu. ‚Musíme pro vás vymyslet nějaké jméno. Snadno zapamatovatelné a dostatečně jednoduché pro rádiové vysílání.‘ napínal mě. Dostanu krycí jméno, jak vzrušující, říkal jsem si. Očekával jsem něco dramatického. Třeba drahokam a za ním číslo. Nebo nějaké zvíře. Jenže Teague prostě a jednoduše vzal moje pravé jméno, usekl druhou polovinu a poangličtil je,“ Viktor se rozesmál. „Zvyknu si. Však to není na celý život.“

„No, mám-li mluvit sama za sebe, tak nevím. Každopádně se pokusím. Ale chápu, že svým způsobem to muselo být pro vás zklamání.“

„Všichni musíme něco obětovat. Na druhé straně… Nemýlím se, když předpokládám, že capitano je vyšší hodnost než poručík?“

„Poručík rozhodně nemá v úmyslu vám něco rozkazovat. Mám dojem, že ani jeden z nás si na armádní dril moc nepotrpí. A tenhle byt nejsou žádná kasárna. Ale vyprávějte. Co Skotsko?“

Stručně vylíčil základní fakta a záměrně mluvil dost mlhavě. Neuniklo mu, že ty neobvykle modré pátravé oči vidí hlouběji, že s jistotou vědí, co se skrývá za neurčitými formulacemi, a tuší, co přinese budoucnost. Jana měla na sobě bledě žlutý župan, který dával vyniknout tmavě hnědým vlasům. Pod pootevřenými širokými klopami se rýsovala bílá noční košile a Viktor věděl, že chce, aby si jí všiml, že v něm chce vyvolat touhu po doteku. Pochopil, že není potřeba spěchat nebo složitě manévrovat, a cítil se nádherně. V jednom okamžiku svého monologu jí položil dlaň na rameno. Jana ho pohladila po prstech, a když končil, položila si jeho ruku na klín a sevřela ji v dlaních.

„Takže cílem je vyvolat naprostý chaos všude, kde to bude jen trochu možné,“ uzavřel.

Chvíli mlčela a jen mu pátravě hleděla do očí a pak se usmála. „Vynikající nápad. Teague má pravdu, možnosti jsou vskutku obrovské. Řekl vám, jak dlouho se ve Skotsku zdržíte?“

„Jen neurčitě. Několik týdnů.“ Vyprostil ruku z jejích dlaní, nenuceně ji objal a naprosto přirozeně ji přitáhl k sobě. Jana se mu opřela čelem o hrudník a Viktor jí líbal vlasy. Odtáhla se a podívala se na něj, stále tím pátravým modrým pohledem. Pak se k němu naklonila s pootevřenými rty, uchopila ho za ruku a zavedla si ji pod župan k prsům. Když se jejich rty dotkly, Jana zasténala a otevřela ústa.

„Už je to tak dávno,“ vydechla po chvíli.

„Jsi krásná,“ odpověděl, zatímco jí hladil vlasy a líbal oči.

„Jaká škoda, že musíš pryč. Chtěla bych, abys zůstal tady se mnou.“

Stáli před pohovkou. Pomohla mu sundat sako a na chvíli mu přitiskla tvář na prsa. Znovu se políbili. Objali se - zprvu jemně a něžně, ale postupně se stále větší silou a naléhavostí. Viktor jí položil ruce na ramena a krátce ji od sebe odsunul, aby se pokochal pohledem na její obličej. „Bude mi po tobě strašně smutno,“ řekl modrým očím. „Tolik jsi mi toho dala.“

„A ty jsi mi dal to, čeho jsem se bála,“ odpověděla a zvlnila rty v nesmělém úsměvu. „Bála jsem se, že to najdu. Měla jsem strach se na to i těšit. Nebesa, chvílemi jsem byla polomrtvá hrůzou!“

Vzala ho za ruku a odvedla ke dveřím do ložnice. Lampa ze slonové kosti na nočním stolku zalévala prostě zařízenou místnost s bledě modrými stěnami nažloutlým bělavým svitem. Postel zakrýval bílomodrý hedvábný přehoz se složitým květinovým vzorem. Ložnice působila na Viktora nesmírně mírumilovným dojmem, tak vzdálená od hrůz války, překrásná jako její majitelka.

„Tato místnost dýchá teplem a nádherným pocitem soukromí,“ zašeptal, unesen prostou jímavou krásou. „Je to mimořádné místo, protože patří tobě a ty se o ně staráš… Mluvím jako blázen, že?“

„Mluvíš jako Ital,“ odpověděla s tichým pousmáním, modré oči přetékající láskou a touhou. „Ráda se s tebou o to teplo a soukromí podělím. Chci, abys je sdílel se mnou.“

Přistoupili každý k jedné straně postele a společně složili hedvábný přehoz. Hleděli si přitom do očí, a když se jejich prsty dotkly, jako by mezi nimi přeskočila elektrická jiskra. Jana obešla postel; cestou si uvolnila župan a rozvázala pásek noční košile. Jemná látka sjela z ramen a odhalila plná kulatá ňadra s vystouplými tmavými bradavkami.

Objal ji a jeho vlhká ústa hledala její v žáru něžného citu. Přitiskla se k němu celým tělem. Ještě nikdy v životě necítil Viktor tak vášnivou touhu, tak absolutní vzrušení. Její dlouhé nohy se roztřásly, když se k němu vší silou přitiskla. Otevřela ústa, její rty překryly jeho, z hrdla jí unikalo slastné zasténání.

„Ach, bože můj, vezmi si mě, Vittorio! Rychle, rychle, má lásko!“

Na generálově pracovním stole zazvonil telefon. Alec Teague mrkl na nástěnné hodiny a pak i na zápěstí. Za deset minut jedna. Zvedl sluchátko.

„Teague.“

„Tady Reynolds ze sledovačky, pane. Chci podat hlášení. Stále je v bytě slečny Holcroftové v Kensingtonu. Domníváme se, že se zdrží až do rána.“

„Výborně. Přesně podle plánu.“

Škoda že neslyšíme, co si povídají. Mohli jsme to zařídit, pane.“

„To by bylo zbytečné, Reynoldsi. Poznamenejte si, že ráno je třeba kontaktovat Parkhursta na ministerstvu. Ať dají Holcroftové flexibilní rozvrh. A kdyby to šlo nějak v tichosti zařídit, ať ji pošlou na kontrolu varovného systému kolem zátoky Loch Torridon ve Skotsku. Tak, a já končím a jdu se domů trochu vyspat. Dobrou noc.“

8

Záliv, či spíše fjord Loch Torridon leží západně od vysočiny a otevírá cestu od pobřeží Skotska k Hebridám. V nedalekém vnitrozemí se z hor do hlubokých roklin řítí divoké bystřiny průzračně čisté ledové vody a v některých místech tvoří ohraničené hluboké bažiny. Výcviková základna se rozkládala na úzkém plochém pruhu země mezi kopci a zátokou, zasazená do divoké krajiny, izolovaná, nepřístupná a střežená ozbrojenými hlídkami se psy. Nejbližší obec, vesnice s jedinou hlavní ulicí lemovanou několika obchody a pokračující jako polní cesta k moři, ležela deset kilometrů na severovýchod.

Strmé svahy hor přerušovaly černé strže, zpola skryté pod vysokými stromy v hustém křovinatém porostu. A právě v kopcích kolem základny absolvovali emigranti z celé kontinentální Evropy náročný, přímo vražedný výcvik zaměřený na zvýšení tělesné zdatnosti. Šlo to těžce a pomalu, protože frekventanti kurzu nebyli vojáci, nýbrž obchodníci, podnikatelé, učitelé a vědci nezvyklí na takovou námahu.

Jako společný jmenovatel je spojovala nenávist k nacistickému Německu. Kromě dvaadvaceti rodilých Němců nebo Rakušanů se do výcviku zapojilo osm Poláků, devět Holanďanů, sedm Belgičanů, čtyři Italové a tři Řekové. Třiapadesát kdysi ctihodných občanů, kteří se před několika měsíci rozhodli opustit svou vlast.

Byli srozuměni s tím, že je jednoho dne pošlou zpátky, ale jak poznamenal Teague, zatím šlo jen o mlhavou představu konečného cíle. Nejasně definované poslání ve vzdálené budoucnosti ovšem nemohlo utišit dychtivou touhu emigrantů po odplatě a ve čtyřech přízemních domcích uprostřed základny se začala šířit nespokojenost a frustrace, ještě posilovaná každodenními zprávami o nových a nových vítězstvích německých zbraní.

Pro smilování boží! Kdy? Kde? Jak? Tady jenom plýtváme silami!

Není divu, že velitel tábora přivítal kapitána, který se mu představil jako Viktor Fontine, poněkud ustaraně. Byl to důstojník z povolání ze staré školy s odměřeným chováním, absolvent několika kurzů zaměřených na výzvědnou činnost a tajné operace.

„Nebudu předstírat, že tomu moc rozumím,“ prohlásil hned při prvním setkání. „Mé instrukce jsou hodně nejasné, ale předpokládám, že tak to má být. Strávíte u nás asi tři týdny - kolik času přesně, to závisí na rozkazech brigádního generála Teaguea - a budete trénovat s mužstvem jako jeden z nich. Budete dělat všechno co oni, žádné speciální zacházení.“

„Ano. Samozřejmě.“

S těmito slovy vstoupil Viktor do světa Loch Torridonu, podivně pokrouceného a spletitého světa, který měl sotva co společného s jeho dosavadními životními zkušenostmi. Přesto tušil, aniž pořádně věděl proč, že co se tady naučí, naváže na lekce, jichž se mu dostalo od otce, a ovlivní a snad i předurčí zbývající roky jeho života.

Vyfasoval uniformu, maskovací bojovou kombinézu a výstroj včetně pušky a pistole (bez nábojů), bajonetu, který současně sloužil jako nůž, ruksaku s jídelní miskou a příborem a srolované deky. Pak se přesunul na ubikaci, kde se mu dostalo neformálního uvítání doprovázeného minimem slov a nulovou zvědavostí. Tito muži žili bezprostřední minulostí a nevyhledávali přátelství.

Denní hodiny vyplňoval náročný, vyčerpávající výcvik, noci trávili nad kódy a mapami, než ulehli ke krátkému spánku, aby alespoň trochu ulevili rozbolavělým tělům. Postupně začal Viktor pokládat Loch Torridon za svým způsobem pokračování her, na které si pamatoval z mládí. Jako by se vrátil na univerzitu a zase soutěžil se spolužáky na hřišti, na tenisovém kurtu nebo na žíněnce, běžel proti stopkám - jenže tady atletickou dráhu nahradily strmé horské svahy. Další rozdíl spočíval v tom, že spolužáci v Loch Torridonu byli úplně jiní. V drtivé většině starší - a žádný z nich neměl ponětí, jaké to je jmenovat se Fontini-Cristi. Kromě útržkovitých rozhovorů se s nikým nesblížil, a tak bylo snadné uzavřít se do ulity a bojovat sám se sebou, což je snad nejkrutější souboj, jaký si člověk dokáže představit.

„Ahoj. Já jsem nějaký Michailovič.“ Muž, který s vyčerpaným úsměvem Viktora oslovil, sebou žuchl na zem a těžce oddechoval. Pak sundal popruhy a nechal si ruksak s plnou polní sjet z ramen, aby si co nejvíce užil desetiminutové přestávky mezi namáhavým pochodem a taktickým cvičením.

„Mně říkají Fontine,“ představil se Viktor. Ten člověk se na základně Loch Torridon objevil spolu s jiným novým rekrutem teprve před týdnem a ve svých pětadvaceti letech byl nejmladším účastníkem kurzu.

„Vy jste Ital, že? Bydlíte v baráku číslo tři.“

„Ano.“

„Já jsem Srb. Bydlím v jedničce.“

„Mluvíte velmi dobře anglicky.“

„Můj otec je exportér… Byl exportér. Vždycky říkal, že nejvíc peněz leží v anglicky mluvících zemích.“ Michailovič vytáhl z kapsy kombinézy balíček cigaret a nabídl Viktorovi.

„Děkuji, ale nechci. Právě jsem jednu dokouřil.“

„Bože, bolí mě celé tělo,“ povzdechl si Srb s úšklebkem a zapálil si cigaretu. „Nechápu, jak to zvládají ti staříci.“

„Jsme tady o něco déle než vy.“

„Nemyslím vás, ale ty ostatní.“

„Díky.“ Viktor nechápal, na co si Michailovič stěžuje. Urostlý, vypracovaná postava samý sval s býčí šíjí a širokými rameny. Připadlo mu divné, že se ten člověk vůbec nepotí. Měl úplně suché čelo, zatímco jemu po něm stékaly do očí těžké slané krůpěje.

„Utekl jste z Itálie, ještě než z ní Mussolini udělal Hitlerovu služku, co?“

„Tak nějak.“

„Ustašovci mají v úmyslu to samé. Zaprodají Jugoslávii Němcům. Pamatujte na má slova.“

„Myslíte?“

„Určitě, i když to zatím moc lidí neříká nahlas. Můj otec to tušil. A nemlčel.“ Michailovič potáhl z cigarety a přimhouřil oči. „Popravili ho,“ dodal tiše.

Viktor se na mladíka ohlédl se soucitným pohledem. „Upřímnou soustrast. Vím, jak to bolí.“

„Opravdu?“ Srb udiveně vzhlédl.

„Opravdu. Ale promluvíme si později. Teď se musíme soustředit na manévry. Naším úkolem je proniknout lesem na vrchol kopce na protější straně údolí, aniž by nás někdo spatřil.“ Vstal a napřáhl pravici. „Můžeme si tykat. Vittorio… Viktor. A tvoje křestní jméno?“

Srb podávanou ruku pevně stiskl. „Petrid. To je řecké jméno. Můj otec byl Řek.“

„Vítej v Loch Torridonu, Petride Michailoviči.“

Jak plynuly dny, vztah mezi Viktorem a Petridem přerostl v přátelství. Všimli si toho i seržanti a spárovali je, aby je nasazovali proti početným hlídkám při nácviku infiltrace do nepřátelského terénu. Dokonce Petridovi dovolili přestěhovat se k Viktorovi.

Viktor sám měl pocit, jako by náhle vstal z mrtvých jeden z jeho mladších bratrů - zvědavý, často vyplašený, ale silný a poslušný. Petrid do jisté míry vyplnil prázdné místo v jeho životě a zmírnil bolest vzpomínek. Pokud jejich vztah něčím trpěl, pak snad jen přemírou otevřenosti ze strany Srba. Byl to mimořádně ukecaný chlapík, který neustále kladl nějaké otázky a bez rozpaků se svěřoval se svými osobními záležitostmi a problémy, přičemž od Viktora očekával, že mu oplatí stejnou mincí.

Viktor ovšem nemohl překročit určitou hranici. Příčilo se to jeho povaze. S hrůzným zážitkem v Campo di Fiori se svěřil pouze Janě; nikomu jinému své srdce neotevře. Občas bylo nutné Petrida Michailoviče odkázat do patřičných mezí.

„Jsi můj přítel, ne zpovědník.“

„Měl jsi někdy svého zpovědníka?“

„Vlastně ani ne. To byl jen takový slovní obrat.“

„Tvoje rodina byla určitě nábožensky založená.“

„Proč myslíš?“

„Tvoje skutečné jméno. Fontini-Cristi. To znamená studnice Kristova, ne?“

„V jazyce mrtvém už dlouhá staletí. Moje rodina nebyla pobožná v obvyklém slova smyslu. A hodně dlouho.“

„Já jsem silně, skutečně velmi silně věřící.“

„Na to máš samozřejmě právo.“

Přišel pátý týden a uplynul, aniž se Teague ozval. Viktor uvažoval, jestli snad na něho nezapomněli. Nebo že by si to v MI6 rozmysleli a celou operaci zrušili? Ale ať už dopadne akce jakkoliv, život ve výcvikovém táboře mu pomohl odpoutat mysl od sebezničujících vzpomínek a cítil se jako znovuzrozený, silný a plný odhodlání.

Na dnešní den připravili důstojníci cvičení, kterému říkali „dlouhý hon“. Všechny čtyři ubikace operovaly samostatně a každá dostala přidělený svůj pětačtyřicetistupňový koridor, vymezený patnáctikilometrovou vzdáleností od základny. Z každého baráku vyrazili dva muži s čtvrthodinovým náskokem a jejich úkolem bylo co nejdéle unikat „lovcům“ - zbývajícím spolubydlícím.

Seržanti přirozeně obsazovali do role „návnady“ nejschopnější dvojici z každé ubikace a z baráku číslo tři byli na trať vysláni Viktor a Petrid.

Sbíhali po prudkém kamenitém svahu k lesu na břehu zátoky.

„A teď rychle!“ zavelel Viktor, když vběhli do hustého porostu. „Uhneme doleva. Bláto. Vlez do bláta! A polámej co nejvíc větví.“

Uběhli asi padesát metrů, přičemž lámali všechny větve v dosahu a dávali si záležet, aby za sebou zanechali hluboké šlápoty v rozbředlém pruhu měkké hlíny, který se vinul mezi stromy. Pak vydal Viktor další rozkaz.

„Stát! To by stačilo. A teď opatrně. Vyrobíme několik otisků směrem k tvrdé zemi… Výborně. Tak, teď se vrátíme přesně ve vlastních stopách. Přes bláto… Paráda. A teď zpátky!“

„Zpátky?“ nechápal Petrid. „Kam zpátky?“

„Na okraj lesa, na místo, kudy jsme přišli. Máme k dobru ještě osm minut, to bohatě stačí.“

„A co potom?“ Srb se na Viktora zadíval pohledem, jako kdyby se obával, že se jeho starší přítel pomátl.

„Vylezeme na strom a schováme se.“

Viktor si vybral košatou borovici vyčnívající z ostrůvku nižších stromů a rychle vyšplhal k prvním větvím. Petrid ho následoval s nadšeným výrazem v chlapecké tváři. Ve třech čtvrtinách výšky stromu se oba muži usadili v pevné rozsoše, každý z jedné strany kmene. Husté jehličí je spolehlivě skrylo před zraky pronásledovatelů, ale oni sami viděli na zem docela zřetelně.

„Zbývají ještě dvě minuty,“ zašeptal Viktor, když zkontroloval čas na náramkových hodinkách. „Polámej všechny suché nebo uvolněné větvičky a pořádně se zahnízdi, aby nás neprozradil zbytečný praskot.“

Za dvě a půl minuty pod nimi proběhli „lovci“ a Viktor se naklonil k mladému Srbovi.

„Dáme jim ještě minutu a pak slezeme. Půjdeme na druhou stranu údolí. Je tam hluboká rokle. Bude to dobrá skrýš.“

„Co by kamenem dohodil od startovní čáry.“ Petrid se zazubil. „Jak tě vůbec něco takového napadlo?“

„Tys asi neměl žádné sourozence, že? To sis v dětství moc neužil. Mezi naše nejoblíbenější hry patřila ‚na četníky a na zloděje‘.“

Michailovičův úsměv zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. „Mám mnoho bratrů,“ prohlásil poněkud záhadně a odvrátil se.

Viktor neměl čas ani náladu nad jeho slovy hloubat. V posledních sedmi osmi dnech se Srb choval dost podivně. Jednu chvíli zachmuřený, hned nato překypující veselím. A pořád kladl otázky, které dalece přesahovaly rámec několika týdenního přátelství. Viktor se podíval na hodinky. „Slezu první. Když nikoho neuvidím, zatřepu větví. To bude signál, že můžeš taky dolů.“

Seskočili z nejnižší větve a přikrčení se rozběhli k okraji lesa. O tři sta metrů dál narazili na rozeklaný hřeben tyčící se nad hlubokou strží, vymletou ve skále vodou a ledovým větrem - dokonalý přírodní úkryt. Sešplhali na dno a vyškrábali se na římsu na protějším svahu, kde se uchýlili do hustého křoví. Viktor, celý udýchaný, se posadil a opřel se zády o skalní stěnu. Pak rozepnul náprsní kapsu kombinézy a vytáhl balíček cigaret. Petrid seděl před ním s nohama svěšenýma přes okraj srázu. Římsa byla sotva dva metry široká a půl druhého metru hluboká. Viktor opět zkontroloval čas. Už nemusel šeptat.

„Za půl hodiny slezeme na druhé straně a překvapíme poručíka. Cigaretu?“

„Ne, díky,“ odpověděl drsně Michailovič, otočený k Viktorovi zády.

Zlobný tón nešlo přeslechnout. „Co se děje? Jsi snad zraněný?“

Petrid se otočil a zavrtal se do přítele pohledem. „I tak by se to dalo říct.“

„Ani nebudu zkoušet se v tobě vyznat. Buď ses poranil, nebo ti nic není. Nemám náladu na slovní hříčky.“ Viktor se rozhodl, že pokud Michailovič upadl do jedné ze svých depresivních nálad, raději si rozhovor s ním odpustí. Napadlo ho, že pod maskou okaté nevinnosti se v Petridu Michailovičovi skrývá psychicky značně nevyrovnaný mladík.

„Ty si, Viktore, vybíráš, co tě bude zajímat a co ne, nemám pravdu? Přizpůsobuješ si okolní svět k obrazu svému. Stačí lusknout prsty a to, co ti nevyhovuje, zmizí.“

„Raději mlč. Podívej se, jak je tady krásně. Zapal si a nech mě na pokoji. Začínáš mě otravovat.“

Michailovič pomalu vytáhl nohy na římsu a s pohledem zabodnutým Viktorovi do očí naléhal: „Nesmíš mě jen tak odvrhnout. Nemůžeš. Já jsem se s tebou podělil o svá tajemství. Upřímně a dobrovolně. A teď se mi musíš otevřít i ty.“

Viktora se náhle zmocnil nevysvětlitelný strach. „Obávám se, že si náš vztah vykládáš poněkud mylně. Nebo že bych se já zmýlil v tvé orientaci?“

„Neurážej mě!“

„Chci si pouze ujasnit…“

„Můj čas už vypršel!“ Petrid zvýšil hlas téměř do výkřiku a vytřeštil oči. „Přece nejsi hluchý! Přestaň se tvářit, že mně nerozumíš!“

„Pojďme odsud,“ navrhl Viktor klidně. „Vrátíme se do tábora. Cvičení skončilo.“

„Moje jméno,“ zašeptal Michailovič, jednu nohu skrčenou pod mohutným tělem. „Od samého počátku jsi odmítal přiznat, že ti něco říká. Petrid!“

„Je to tvoje jméno. A co má být?“

„Copak ty jsi ho nikdy dříve neslyšel? Tohle mi chceš naznačit?“

„Pokud ano, nemohlo to být v žádné významné souvislosti. Jinak bych si ho pamatoval.“

„Lžeš! Tak se jmenoval ten kněz! Mnich! A ty jsi toho kněze znal!“ Petridův hlas se zajíkl ve výkřiku ryzího zoufalství.

„Znal jsem řadu duchovních, ale žádného toho jména…“

„Kněz ve vlaku! Muž oddaný slávě boží! Muž, jenž kráčel ve světle milosti božího díla. Nemůžeš, nesmíš ho zapřít!“

„Ach, svatá panno,“ zašeptal Viktor téměř neslyšně, otřesen náhlým poznáním. „Soluň. Vlak ze Soluně.“

„Ano. Nejsvětější náklad. Dokumenty, které jsou krví, duší nezničitelné, neposkvrněné církve! A tys je od nás převzal!“

„Ty jsi kněz z Xenopy,“ vydechl Viktor, jako by tomu pořád nemohl uvěřit. „Proboha svatého, ty jsi mnich z Xenopy.“

„Celým svým srdcem! Celou svou myslí i duší i tělem!“

„Jak ses sem dostal? Jak se ti podařilo proniknout na základnu?“

Michailovič složil pod sebe i druhou nohu - šelma připravená ke skoku. „Na tom nezáleží. Musím se dozvědět, kam jste ten trezor odvezli, kde jste ho ukryli. A ty mi to řekneš, Vittorio Fontini-Cristi! Nemáš na vybranou.“

„Řeknu ti přesně to, co jsem řekl Britům. Vůbec nic nevím! Angličané mně zachránili život! Proč bych jim měl lhát?“

„Protože jsi dal své slovo.“

„A komu?“

„Svému otci.“

„Ne! Zabili ho, než mi mohl cokoliv prozradit! Jestli se o ten vlak tak zajímáš, tohle přece musíš vědět!“

Žár v knězově pohledu náhle pohasl, jako kdyby mu oči zahalil těžký závoj. Přimhouřil víčka, sáhl pod blůzu, vytáhl malou automatickou pistoli s krátkou hlavní a palcem uvolnil pojistku. „Ty jsi jen bezvýznamný člověk,“ zašeptal. „Oba jsme bezvýznamní. Na nás nezáleží.“

Viktor zatajil dech a přitáhl kolena k tělu. V příští vteřině se mu naskytne jediná šance zachránit si život - prudce vykopne a pokusí se tomu šílenci vyrazit zbraň z ruky. Kdyby se mu podařilo kopnout Michailoviče druhou nohou do zad, mohl by ho srazit přes okraj římsy do rokle. Jinou možnost už mít nebude.

K Viktorovu neobyčejnému překvapení kněz náhle promluvil - změněným hlasem, bezbarvým, jako kdyby zpíval žalm. „Mluvíš pravdu,“ řekl a zavřel oči. „Řekls mi pravdu,“ zopakoval omámeně

„Ano.“ Viktor se zhluboka, velmi zhluboka nadechl. Když vypouštěl vzduch z plic, věděl, že nastává rozhodující okamžik. Napjal svaly…

Petrid vstal. Pod maskovací kombinézou se zvedal mohutný hrudník. Ale ústí hlavně již nemířilo na Viktora, Michailovič roztáhl paže jako při ukřižování. Kněz pozvedl hlavu k nebi a zvolal: „Věřím v jediného boha, všemohoucího otce! Pohlédnu do očí našeho pána a nezakolísám!“

Kněz z Xenopy ohnul pravou paži v lokti a přitiskl si hlaveň pistole ke spánku.

Vystřelil.

„Vaše první oběť,“ řekl nevzrušeně generál Teague, usazený na židli u stolku naproti Viktorovi v malé kanceláři.

„Já jsem ho nezabil!“

„Nezáleží na tom, jak se to stalo nebo kdo stiskl spoušť. Výsledek je stejný.“

„A proč? Kvůli tomu vlaku, kvůli tomu zatracenému, proklatému vlaku! Kdy to skončí? Kdy se té noční můry zbavím?“

„Byl to váš nepřítel. Víc k tomu nemám co říct.“

„Jestli byl, měl jste o tom vědět a varovat mě! Mám si snad myslet, že jste neschopný hlupák?“

Teague podrážděně přehodil nohu přes nohu. „Pozor na jazyk! Takto se s generálem nemluví, kapitáne!“

„S potěšením převezmu vaši funkci a ten chlív vyčistím,“ ušklíbl se Viktor a vrátil se k papírům ve velké žluté obálce, která ležela na stole.

„Takhle to v armádě nechodí.“

„To je také jediný důvod, proč si pořád držíte to své teplé místečko. Jako můj ředitel byste nevydržel ani týden.“

„Já nevěřím svým uším,“ prohlásil Teague s nepředstíraným úžasem. „Sedím tady a nechávám se peskovat od nějakého zeleného rekruta.“

Fontine se rozesmál. „Nepřehánějte. Dělám jenom to, co jste po mně chtěl.“ Ukázal na obálku. „Doladit a vylepšit operaci Loch Torridon. V rámci prověrky zabezpečení jsem se pokusil zjistit, jak se tomu knězi z Xenopy, který si říkal Michailovič, podařilo proniknout na základnu.“

„A podařilo se?“

„Myslím, že ano. Tyhle osobní spisy mají jeden společný základní nedostatek. Chybí tady jakákoliv finanční rozvaha. Povídání, úvahy, nepočítaně slov, ale velmi málo čísel. Tohle by se mělo napravit - všude, kde to bude možné -, ještě než definitivně vybereme ty, kdo se do akce zapojí.“

„O čem to proboha mluvíte?“

„O penězích. Lidé jsou na ně pyšní, protože symbolizují jejich úspěchy. A peníze je možné vystopovat, ověřit jejich původ. Všude jsou záznamy. Chci přehled o stavu majetku každého frekventanta našeho kurzu. Nejlepší by byly účetní výkazy. O Petridu Michailovičovi tady není vůbec nic.“

„Účetní…“

„Výkazy,“ dokončil Viktor. „Finanční přehledy totiž poskytují nejpřesnější, nejhlubší obraz o lidském charakteru. Všichni jsou vesměs podnikatelé nebo uznávaní odborníci a rádi se pochlubí. Však uvidíte, jak ochotně poslechnou. A kdo se bude zdráhat, na toho si pořádně posvítíme.“

Teague natáhl nohy. „Souhlasím,“ řekl uznale. „Máme na to i příslušné formuláře.“

„Jestli ne,“ usmál se Viktor, „zajděte si pro ně do kterékoliv banky nebo zprostředkovatelské firmy. Čím podrobnější, tím lepší.“

„Jistě. A kromě toho? Jak postupujete?“

Fontine pokrčil rameny a máchl rukou k vysokému stohu spisů na stole. „Pomalu. Pročetl jsem si několikrát všechny materiály, udělal si poznámky, seřadil je podle profesí a schopností. Detailní pozornost jsem věnoval zemi původu a jazykovým znalostem kvůli optimálnímu geografickému nasazení. Ale kam mě to dovede, tím si zatím moc jistý nejsem. Uvidíme. Ale trvá to dlouho.“

„A je to spousta práce,“ dodal Teague. „Varoval jsem vás, vzpomínáte?“

„Ano. Ale taky jste řekl, že je to užitečná práce. Doufám, že jste se nemýlil.“

Brigádní generál se na židli předklonil. „Přidělím vám k ruce jednoho z nejlepších mužů v rozvědce. Po celou dobu trvání akce bude sloužit jako vaše spojka a zajišťovat kontakt s agenty. Je to hotový kouzelník. Zná víc kódů a šifer než deset kryptologů dohromady. Je rozhodný, rychlý a dravý jako žralok. Přesně takového člověka potřebujete.“

„Na to si ještě počkáme.“

„Ne tak dlouho, jak si myslíte.“

„Kdo to je? Kdy se s ním setkám?“

„Jmenuje se Geoffrey Stone. A přijel se mnou.“

„On je tady?“

„Ano. Bezpochyby si šel prohlédnout vysílačky a šifrovací tabulky. Chci totiž, aby byl do akce zapojen od samého začátku.“

Viktor nevěděl proč, ale generálova informace ho znepokojila. Chtěl pracovat sám, bez rušivého rozptylování. „No dobře. Nejspíš se s ním setkáme v kantýně, že?“

Teague se usmál a podíval se na hodinky. „Nevím, jestli budete mít náladu na večeři v kantýně.“

„Ve vojenské kantýně se nevečeří, Aleku. Tam se pouze jí.“

„Aha. To jsem nevěděl. Ale když odhlédneme od kulinářských záležitostí, mám pro vás - věřím, že dobrou - zprávu. Někdo, koho znáte, právě služebně navštívil tento sektor.“

„Sektor? Loch Torridon je sektor?“

„Ano. Sektor systému včasného varování protiletecké obrany.“

„Dobrý bože! Jana? Jana je tady?“

„Dozvěděl jsem se to předevčírem večer. Přijela sem z pověření ministerstva. Pochopitelně netušila, že jste tady - dokud jsem ji včera nesehnal a neprozradil jí to. Zastihl jsem ji na stanici Moray Firth na pobřeží.“

„Aleku, už vám někdo řekl, že jste hrozný manipulátor?“ Fontine se rozesmál. „A ani se to nesnažíte utajit. Jak dlouho se zdrží? Kde vlastně je?“

„Přísahám, že to nevím,“ prohlásil generál s přesvědčivou nevinností v hlase. „Ale můžete se jí zeptat sám. Na kraji městečka je taková útulná hospůdka. Od půl šesté tam na vás bude čekat.“

Bože můj, jak se mi po ní stýskalo! Jak mi chyběla! Viktor žasl; dosud si neuvědomoval, jak hluboký cit ho k ní váže. V duchu znovu viděl její obličej s ostrými, a přesto jemnými rysy; vlnité tmavé vlasy, které jí jako vodopád stékaly na ramena; nádherné modré oči. „Doufám, že od vás dostanu propustku, abych se mohl vzdálit z tábora.“

Teague přikývl. „Jistě. A taky vám zajistím auto. Ale do vašeho odjezdu zbývá dost času a můžeme ho rozumně využít. Podívejme se na detaily. Chápu, že jste sotva začal, ale k nějakým závěrům jste už snad došel.“

„Ano. Máme zde třiapadesát mužů. Jestli bude operace probíhat tak, jak bych si představoval, pochybuju, že jich přežije víc než polovina…“

Probírali nejrůznější podrobnosti dobrou hodinu a Fontine měl dojem, že čím šířeji své představy rozvíjí, tím ochotněji je generál přijímá. Výborně, pomyslel si, protože toho po něm budu hodně chtít včetně náboru nových talentů pro Loch Torridon. Ale pak se jeho myšlenky vrátily k Janě.

„Doprovodím vás na ubikaci,“ vycítil Teague jeho netrpělivost. „Na minutku bychom se ale mohli zastavit v důstojnickém klubu. Slibuju, že déle to trvat nebude. Měl byste se seznámit s kapitánem Stonem. Teď už tam na nás asi čeká.“

Ukázalo se, že kvůli kapitánovi Geoffreymu Stoneovi nebylo nutné zajít až do baru pro důstojníky. Když sešli po schůdcích od dveří budovy velitelství základny, Viktor spatřil vysokou postavu ve vojenském plášti. Muž stál otočený zády asi deset metrů daleko a hovořil se štábním seržantem. Držení těla připadalo Viktorovi - svým poněkud nevojenským svěšením ramen - povědomé, ale nejvíce ho zarazila jeho pravá ruka, navlečená v nepřirozeně velké rukavici, pod níž se nejspíš skrývala bandáž.

Muž se otočil; Fontine se zastavil uprostřed kroku a zadržel dech.

Kapitána Geoffreye Stonea už znal - jako agenta s krycím jménem Ořech. Obvaz na ruce byl památkou na střelné zranění, které utrpěl na molu v Celle Ligure.

Objali se. Žádný z nich nepromluvil, protože slova se jim oběma zdála zbytečná. Od posledních chvil, které trávili společně, uplynulo deset týdnů, deset týdnů je dělilo od nádherných, vzrušujících okamžiků milování.

V ubytovacím hostinci ho uvítala starší žena, usazená v houpacím křesle za recepčním pultem.

„Poručice Holcroftová dorazila asi před půlhodinou. Vy jste asi ten kapitán, na kterýho čeká, i když podle vašich šatů se to nedá poznat. Říkala, že když budete chtít, máte jít nahoru. Je to upřímná holka, mluví na rovinu, žádný pokoutnosti, to teda jo. Po schodech nahoru a potom doleva. Pokoj číslo čtyři.“

Viktor tiše zaklepal na dveře a srdce mu bušilo v hrudi jako zamilovanému studentíkovi. Maně ho napadlo, jestli Jana cítí podobné napětí.

Stála ve dveřích s rukou na klice, pátravé oči ještě modřejší a ještě pronikavější, než jak si je pamatoval. Ano, viděl v nich napětí, ale i důvěru a odvahu.

Vešel a vzal ji za ruku. Jana zavřela a přistoupila k němu; neuspěchaně se objali. Když se jejich rty dotkly, mohli oba zapomenout na všechny otázky - v tichu pokoje byla odpověď zcela zřejmá.

„Neumíš si představit, jak jsem se bála,“ zašeptala Jana. Držela Viktorův obličej v dlaních a něžně ho líbala na rty.

„Ale umím, protože já jsem se také bál.“

„Nevěděla jsem, co mám říct.“

„Ani já ne. Takže se bavíme o svých pochybnostech a nejistotě. Myslím, že jsme nedopadli tak špatně.“

„Nezdá se ti to dětinské?“ Přejížděla mu mazlivě špičkami prstů po čele a po tvářích.

„Ani ne. Když člověk někoho tak silně chce…, potřebuje, není divu, že se obává, že jeho cit zůstane neopětován.“ Vzal její ruku do dlaní a políbil ji, pak rty a nakonec jemné tmavé vlasy, které zasazovaly půvabné rysy obličeje do zdobného rámu. Potom ji objal a přitáhl k sobě, pevně přidržel a zašeptal: „Opravdu tě potřebuju. Moc jsi mi chyběla.“

„Jsi milý, že to říkáš, drahý, ale nemusíš. Já to nevyžaduju a nikdy to od tebe nebudu chtít.“

Viktor se lehce odtáhl, pohladil ji a zahleděl se do tmavomodrých hlubin. „Ty to tak necítíš?“

„Jistě že cítím. Úplně stejně.“ Přitulila se k němu a políbila ho na krk. „Myslím na tebe až příliš často. A to jsem hodně zaměstnaná žena.“

Viktor věděl, že po něm touží stejně silně a vášnivě jako on po ní. Napětí, které oba vnímali, se přestěhovalo z myslí do těl a uvolnit je mohli pouze aktem lásky. Ale bobtnající naléhavá touha kupodivu nevolala po uspěchaném milování. Objímali se a mazlivě hladili, šeptali něžná slůvka s pomalu vzrůstajícím vzrušením.

Ach bože, jak já ji miluji.

Leželi nazí a vyčerpaní pod přikrývkou. Jana se opřela o loket a vztáhla ruku. Pohladila Viktora na rameni a pak přejela špičkami prstů po kůži až ke stehnu. Její tmavé vlasy mu padaly na hrudník a zakrývaly jemný obličej, pronikavé modré oči i plná ňadra, jejichž dráždivý dotek vnímal všemi smysly. Objal ji a přitiskl k sobě - signál, že se ještě milování nenasytil. A v tom okamžiku tělesného sblížení si Vittorio Fontini-Cristi uvědomil, že tu ženu nechce nikdy ztratit.

„Jak dlouho se můžeš v Loch Torridonu zdržet?“ zeptal se a přitáhl si její obličej k sobě.

„Ty jsi nenapravitelný svůdce postarších dívek,“ zašeptala a zasmála se mu do ucha. „Dobře víš, že momentálně se mnou cloumá erotická nedočkavost, posilovaná vzpomínkou na zcela nedávné velmi intimní potěšení, a zeptáš se, jak dlouho se zdržím! Samozřejmě navždy - dokud se za tři dny nebudu muset vrátit do Londýna.“

„Tři dny! To je lepší než dva a ještě lepší než jeden.“

„Lepší k čemu? Aby se z nás stali blábolící idioti?“

„Vezmeme se.“

Jana zvedla hlavu a dlouze se mu zadívala do očí. „Prožil jsi a ještě prožíváš období velkého žalu. A hrozného zmatku.“

„Ty si mě nechceš vzít?“

„Celým svým srdcem, drahý. Přála bych si to víc než cokoliv jiného na světě…“

„Ale neříkáš ano.“

„Jsem tvoje i bez svatby. Nemusíš si mě brát.“

„Ale já se s tebou chci oženit. Je na tom něco špatného?“

„Naopak, nic správnějšího si neumím představit. Ale musíš si být zcela jistý.“

„A ty si jistá jsi?“

Přitiskla se tváří k jeho obličeji. „Ano. Ale jde o tebe. Ty musíš vědět jistě, že to chceš.“

Odhrnul jí vlasy z obličeje a odpověděl jí pohledem.

Velvyslanec Anthony Brevourt seděl za obrovským psacím stolem ve své pracovně zařízené ve viktoriánském stylu. Blížila se půlnoc; domácnost se uložila ke spánku a londýnské ulice potemněly. Ale na střechách domů, v parcích a v člunech na řece nesčetní muži a ženy pozorovali nebe a tiše mluvili do vysílaček v očekávání útoku, o němž všichni věděli, že dříve či později přijde a předznamená začátek náletů a obléhání.

Brevourt měl k dispozici strategické rozbory a odhady situace a věděl, že napadení Británie nacistickým Německem je záležitost maximálně několika týdnů, ale přesto nedokázal soustředit myšlenky na nadcházející hrůzy, které nevyhnutelně změní dějiny. Jeho pozornost přitahovala jiná katastrofa, ne tak bezprostředně hrozící, ale se stejně závažnými důsledky. Její podstatu odhalovaly materiály ve složce, která ležela na stole. Brevourt se zadíval na štítek s vlastnoručně napsaným krycím jménem, které sám zvolil - pro sebe a velmi omezený okruh zasvěcených.

SOLUŇ

Jedno slovo, jméno, tak prosté a jednoduché na pohled a tak složité svým významem.

Jak se to proboha mohlo stát? Co si ti lidé vlastně mysleli? Jak mohli doufat, že přesun nákladu přes několikeré státní hranice zůstane zcela nepovšimnut? Klíč k záhadě představují osoby, které se na akci podílely.

Zazvonil telefon ukrytý v uzamčené spodní zásuvce stolu. Brevourt ji odemkl a zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Loch Torridon,“ zněla energická odpověď.

„Můžete mluvit, Loch Torridone. Jsem sám.“

„Subjekt se včera oženil. Vzal si kandidátku.“

Brevourt na okamžik zatajil dech a pak dlouze vydechl.

„Londýne, jste tam? Slyšíte mě?“ ozval se znepokojený hlas na druhém konci linky.

„Ano, Loch Torridone, slyšel jsem vás. Tohle je víc, než v co jsme mohli doufat, nemyslíte? Co Teague? Má radost?“

„To zrovna ne. Byl by dal přednost intimnímu poměru bez manželství. Domnívám se, že na tohle nebyl připravený.“

„Asi ne. Kandidátka by mohla stát v cestě. Teague se s tím bude muset smířit. Soluň je pro nás absolutní priorita.“

„Ale MI6 to nesmíte říct, Londýne.“

„Můžu vás ujistit,“ prohlásil Brevourt ledově, „že v tomto okamžiku už MI6 nemá k dispozici žádné materiály týkající se Soluně. Tak zněla dohoda, Loch Torridone.“

„Správně. Neměli jsme jinou možnost.“

„Dobře. V nejbližší době odjíždím s Churchillem do Paříže. Můžete se se mnou spojit obvyklými kanály přes ministerstvo zahraničí. Heslo Maginot. Ministersky předseda si přeje být podrobně informován.“

9

LONDÝN

Fontine vplul do proudu chodců mířících k Paddingtonskému nádraží. V ulicích panovalo tísnivé ticho a najednou podivně odcizené oči si nedůvěřivě prohlížely okolí.

Francie padla.

Lidé si u stánků na Marylebone mlčky kupovali noviny. Tak je to pravda. To, čeho se všichni obávali, se skutečně stalo. Neporazitelný nepřítel vítězně stanul na protějším břehu Lamanšského kanálu.

Trajekty mezi Calais a Doverem už nepřevážely davy rozesmátých turistů na dovolenou, ale podnikaly jiné cesty; všichni o nich slyšeli. Lodě teď vyplouvaly od francouzského pobřeží pod rouškou tmy a v jejich podpalubí se krčili muži i ženy - mnozí zranění a krvácející a všichni zoufalí - přikrytí sítěmi a plachtami a přiváželi s sebou líčení bolesti a porážky, pokoření Normandie a Rouenu, Štrasburku a Paříže.

Fontine si vzpomněl na slova generála Teaguea: Základní koncepce je jednoduchá. Pošleme ty lidi zpátky s úkolem vyvolávat chaos a narušit tak zázemí nepřítele… Exemplární zmatek za každou cenu!

Zázemím nepřítele se stala celá Evropa a kapitán Viktor Fontine byl připraven vyslat do tohoto zázemí své „manažery naruby“ z Loch Torridonu.

Z původních třiapadesáti adeptů zůstalo čtyřiadvacet. Další budou, pomalu a velmi selektivně, následovat, aby zaplnili mezery vzniklé v důsledku nevyhnutelných ztrát. Čtyřiadvacet připravených představovalo nesourodou směsici mužů stejně odlišných jako odhodlaných, stejně vynalézavých jako nevyzpytatelných.

Němci, Rakušané, Belgičané, Poláci, Holanďané a Řekové, ale jejich národnost nehrála roli, protože pracovní síly se na příkaz říšského ministerstva průmyslu, které potřebovalo zintenzívnit výrobu na okupovaných územích, denně přesouvaly z jedné země do druhé. S dalšími vítězstvími německých vojsk tento trend ještě zesílí. Nikoho nepřekvapilo, když v továrně ve Stuttgartu pracoval holandský technik nebo dělník. Jen několik dní po dobytí Paříže byly zahájeny transporty belgických pracovních sil do zabraných textilek v Lyonu.

Na základě těchto informací začali členové hnutí odporu zkoumat požadavky na nové pracovníky s jasně definovaným cílem nalézt dočasné „zaměstnání“ pro čtyřiadvacet zkušených odborníků.

V chaosu, který vznikl v důsledku až fanatické posedlosti co nejvyšším výkonem, panoval v podmaněné Evropě trvalý hlad po kvalifikované pracovní síle. Koncerny jako Krupp a I. G. Farben musely vyslat své nejlepší odborníky, aby dohlíželi na rozjezd továren v okupovaných zemích, a ti pak doma chyběli. Němečtí průmyslníci si trpce stěžovali v Berlíně na tuto situaci, která vedla k obrovským organizačním zmatkům a manažerským chybám a ve svém důsledku znatelně snižovala výkonnost německého hospodářství i úřadů.

Do tohoto prostředí teď měli být infiltrováni absolventi výcviku v základně Loch Torridon na skotském pobřeží. Ve Viktorově londýnské kanceláři se scházely informace od kurýrů a agentů s podrobnostmi o volných místech.

Frankfurt, Německo. Subdodavatel koncernu Messerschmitt potřebuje tři ředitele závodů.

Krakov, Polsko. Automobilka hledá konstruktéry pro výrobu podvozků.

Antverpy, Belgie. Správa železnic si stěžuje na závažný nedostatek odborníků na logistiku.

Mannheim, Německo. Státní tiskárna a vydavatelství shání překladatele znalé technické problematiky.

Turín, Itálie. Nedostatek strojních inženýrů v letecké továrně; zdroj: partyzáni.

Linec, Rakousko. Berlín kritizuje neúnosně vysoké náklady při výrobě látek. Továrna naléhavě potřebuje schopné účetní.

Dijon, Francie. Okupační jednotky potřebují právníky; zdroj: právní oddělení Wehrmachtu… (Celí Francouzi, pomyslel si Viktor. Uprostřed porážky hledá galská mysl útěchu v uplatňování zákonů.)

A tak dále. Desítky požadavků, desítky možností, jejichž počet bude ještě narůstat s neúnavnou snahou Němců o maximální produktivitu.

Spousta práce, která čeká, až se jí chopí emigranti vyškolení v Loch Torridonu. Problém se redukoval na vhodné rozmístění a Fontine osobně dohlédne na konkrétní specifika. V kufříku nosil malý proužek lepicí pásky, která se dala opakovaně připevnit na kteroukoliv část těla. Lepidlo vykazovalo vysokou pevnost, ale snadno se rozpouštělo jednoduchým přípravkem, roztokem vody, citrónové šťávy a cukru.

Páska skrývala čtyřiadvacet teček s mikrofilmy, které obsahovaly miniaturizované fotografie a stručný přehled schopností a dovedností absolventů, které budou využity v souladu s doporučeními vedoucích představitelů hnutí odporu v jednotlivých zemích. Sehnat čtyřiadvacet pracovních míst nebude problém…, pochopitelně dočasných, protože v následujících měsících všeobecná poptávka po kvalifikovaných profesionálech rozhodně nepoleví.

Ale pěkně popořádku. Na čelném místě Viktorových povinností teď stála služební cesta předem neodhadnutelné délky. Seskočí padákem na území okupované Francie, konkrétně v Lotrinsku nedaleko švýcarských hranic. První několikadenní jednání bylo naplánováno do Montbéliardu, malého městečka s výhodnou strategickou polohou, protože umožňovalo snadný přístup příslušníkům podzemního hnutí ze severní a střední Francie i z jižní části Německa.

Z Montbéliardu zamíří Viktor na sever a podél Rýna se přemístí do Wiesbadenu, kde se shromáždí zástupci antinacistických skupin z Brém, Hamburku, Berlína a ze severních a západních oblastí Říše. Z Wiesbadenu se v utajení přemístí do Prahy a odtud dále do Polska, do Varšavy. Náplní porad bude zajištění koordinace a časového postupu, doladění podrobností o udržování spojení, upřesnění hesel a tisíce jiných důležitých položek včetně převzetí originálů pracovních a osobních dokumentů jako podkladů pro padělatelské oddělení v Londýně.

Z Varšavy se Fontine vrátí do Lotrinska, kde se rozhodne, zda zamíří na jih do své milované Itálie. Kapitán Geoffrey Stone byl zásadně proti. Se svým názorem se agent známý Viktorovi jako Ořech netajil - vše italské v něm vyvolávalo hlubokou nenávist a odpor, jejichž původ bylo nutné hledat na přístavním molu v Celle Ligure a jejichž prvotním popudem bylo střelné zranění, které utrpěl v důsledku italské naivity a zrady. Stone neviděl žádný rozumný důvod, proč na Itálii plýtvat vzácnými lidskými zdroji; existuje spousta důležitějších míst a národ neschopných břídilů je sám sobě největším nepřítelem.

Fontine došel k nádraží a postavil se do fronty čekající na autobus do Kensingtonu. Teprve v Londýně objevil, že veřejná hromadná doprava má své nesporné kouzlo (dříve by ho ani nenapadlo ji použít) - z důvodu kritického nedostatku pohonných hmot se o služební vozidla vždy dělilo několik pasažérů a v autobuse ho na rozdíl od auta nikdo nezatahoval do rozhovoru.

V některých dnech si ovšem domů odnášel k prostudování přísně tajné dokumenty a tehdy mu generál Teague jeho nově objevený požitek prostě a jednoduše zakázal, protože by to znamenalo příliš velké riziko. Dnešní večer nebyl výjimkou, ale Viktor svého nadřízeného po jisté námaze zpracoval - v autě s ním měli jet dva další důstojníci a on potřebuje přemýšlet. Navíc je to jeho poslední noc v Anglii a musí se rozloučit s Janou.

Teague kapituloval, ale osobně zkontroloval zámek a řetěz, kterým měl Fontine připoutaný kufřík k zápěstí.

Konečně přijel autobus a Viktor nastoupil. Protlačil se zaplněnou chodbičkou k volnému sedadlu vpředu u okna. Zahleděl se ven a jeho myšlenky zabloudily nejprve do Skotska.

Loch Torridon. Jsou připraveni a základní koncepce diverzní operace je nepochybně správná. Skutečně mohou umístit své agenty na důležitá místa po celé okupované Evropě. Teď už zbývá jen realizace zvolené strategie. Rozhodující budou výsledky jeho výletu na kontinent, kde se pokusí najít optimální umístění pro vhodné osoby… Pak propukne chaos.

Jeho odjezdu nestálo nic v cestě, ale Viktor dosud nebyl připraven Janě oznámit, že nastal dlouho očekávaný okamžik.

Po návratu ze Skotska se nastěhoval do jejího bytu v Kensingtonu, protože odmítla jeho nabídku, že může zajistit mnohem větší a pohodlnější bydlení. Týdny, které prožil pod její střechou, považoval za nejkrásnější období svého života.

Jenže teď musí odjet a každodenní společné štěstí vystřídá strach. Co na tom, že tisíce a tisíce jiných rodin prožívaly totéž. Statistika nepřináší útěchu.

Na příští zastávce bude vystupovat. Červnový soumrak pozlatil koruny stromů a projasnil domovní průčelí. Kensington je klidná a tichá čtvrť, tolik vzdálená hrůzám války. Viktor vykročil po opuštěném chodníku, když vtom něco zaujalo jeho pozornost a přinutilo ho odvrátit zrak od vchodu do domu, kde Jana bydlela. V posledních měsících se naučil nedávat najevo starosti a stres, a tak teď předstíral, že mává neviditelnému sousedovi v okně přes cestu. Musel přimhouřit oči před zapadajícím sluncem, a proto si zřetelněji všiml malého austinu šedé barvy zaparkovaného na protější straně ulice. To auto už jednou viděl - před pěti dny. Živě si na to vzpomínal. Spolu se Stonem jeli do Chlemsfordu navštívit a vyslechnout jednu Židovku, která až do německého vpádu pracovala na radnici v Krakově, a cestou zajeli k čerpací stanici v Brentwoodu.

Šedý sedan značky Austin zastavil u stojanu hned za nimi. Viktor by mu asi vůbec nevěnoval pozornost, kdyby se pumpař hlasitě nepodivil nad skutečností, že do nádrže načerpal pouhých šest litrů benzínu a byla plná.

„Nejste trošku moc chtivej?“ ušklíbl se čerpadlář.

Řidič jen rozpačitě zamrkal, nastartoval a rychle odjel.

Fontine si ho všiml, protože řidič měl na krku bílý kněžský kolárek. Muž, který seděl za volantem šedého austinu u protějšího chodníku, byl také kněz.

A upřeně Viktora pozoroval.

Fontine klidně došel k brance u domu. Stiskl kliku, prošel brankou, otočil se a zavřel ji za sebou. Kněz se ani nepohnul a oči za silnými skly brýlí si ho stále prohlížely. Viktor došel ke vchodu a vstoupil do domu. Přibouchl dveře, spěšně přistoupil k úzkému oknu s výhledem na ulici a nenápadně odsunul zatemňovací závěs.

Kněz naklonil hlavu a hleděl na horní okna domu. Groteskní tvář, pomyslel si Viktor. Nebývalé úzká a téměř mrtvolně bledá, skla brýlí extrémně tlustá.

Viktor pustil závěs a rychlými kroky vyrazil chodbou ke schodišti. Bral dva schody najednou a za okamžik už odemykal dveře jejich bytu v třetím patře. Uvnitř hrálo rádio - Jana je doma. Slyšel ji, jak si v ložnici prozpěvuje, ale potřeboval se dostat co nejrychleji k oknu, a tak se nezdržoval pozdravem. Navíc nechtěl manželku zbytečně znepokojovat.

Z poličky na stěně vedle krbu vysunul kožené pouzdro vložené mezi dvě knihy a vytáhl z něj dalekohled. Pak přistoupil k oknu a přiložil dalekohled k očím.

Kněz za volantem právě hovořil s někým na zadním sedadle malého automobilu. Viktor si prve nevšiml, že by v autě ještě někdo seděl. Zadní část vozu halil stín a on se soustředil na muže za volantem. Přesunul pohled dozadu a zaostřil.

Zděšeně strnul a do hlavy se mu nahrnula krev.

Zlý sen! Zlý sen, který už tolikrát prožil! Zlý sen, který ho málem připravil o rozum.

Bílý pramen v krátce ostříhaných vlasech! Tu bílou skvrnu už viděl. Z náspu u silnice… v automobilu… pod oslepujícím světlem… a pak zaburácely výstřely a přinesly smrt!

Campo di Fiori!

Muž na zadním sedadle šedého austinu dole na ulici tehdy seděl v jiném automobilu, také vzadu. Viktor se na něj díval shora z temnoty stejně jako dnes, jenže tisíce kilometrů daleko od Kensingtonu. Jeden z německých velitelů! Jeden z německých katů!

„Proboha! Tys mě ale polekal.“ Jana vešla do místnosti. „Co tam…?“

„Běž k telefonu a sežeň Teaguea! Okamžitě!“ křikl Viktor. Odložil dalekohled a začal se potýkat s kombinačním zámkem kufříku.

„Co se děje, drahý?“

„Udělej, co ti říkám!“ Musel zmobilizovat veškerou sílu vůle, aby si vybavil v paměti příslušnou kombinaci; zámek konečně povolil.

Jana vrhla na manžela polekaný pohled, ale už se na nic neptala a rychle vytáčela generálovo číslo.

Fontine odběhl do ložnice a otevřel prádelník, kde mezi košilemi přechovával služební pistoli. Vytrhl ji z pouzdra a se zbraní v ruce proběhl obývacím pokojem ke dveřím na chodbu.

„Viktore! Stůj! Proboha svatého…“

„Řekni Alekovi, ať sem co nejrychleji přijede! Řekni mu, že dole na ulici je Němec z Campo di Fiori!“

Viktor se řítil dolů úzkým schodištěm, v běhu šmátral palcem pod hlavní a uvolňoval pojistku. Na posledním odpočívadle pod prvním patrem zaslechl zvuk vytáčeného motoru. Vztekle zařval a prolétl chodbou ke vchodu. Trhl klikou, rozrazil dveře tak prudce, že bouchly do stěny, a sprintoval k brance.

Šedý austin ujížděl ulicí. Fontine prokličkoval mezi chodci a vběhl do vozovky. Ozvalo se zakvílení pneumatik, jak dva řidiči museli dupnout na brzdy, aby ho nepřejeli. Výkřiky žen i mužů… Viktor je chápal - rozcuchaný šílenec, který v sedm večer běží ulicí s pistolí v ruce, je zajisté důvodem ke znepokojení a vyvolání poplachu. Ale podobnými úvahami se teď nemohl zdržovat; pro něj existoval jen šedý austin a muž s bílým pruhem ve vlasech, který sedí na zadním sedadle.

Kat z Campo di Fiori.

Na nejbližší křižovatce zahnul malý sedan vpravo. Ach, bože můj, to ne! V řídkém večerním provozu - jen několik taxíků a pár soukromých automobilů - řidič austinu prudce zrychloval a proplétal se mezi vozidly. Na semaforu naskočila červená! Austin odvážně projel, přičemž se jen tak tak vyhnul srážce se zásobovací dodávkou. Ta zabrzdila a zakryla Viktorovi výhled…

Ztratil je. Fontine se zastavil, ruku s pistolí svěšenou podél těla. Prudce oddechoval a po čele se mu řinul pot. Ale něco přece jen získal. Státní poznávací značka austinu se skládala ze čtyř číslic a Viktor tři z nich zachytil.

„Podle registrace patří předmětný automobil řeckému velvyslanectví. Atašé, který ho používá, tvrdí, že s vozem někdo dnes pozdě odpoledne bez jeho vědomí odjel.“ Teague mluvil tak rychle, až se zadýchal, znepokojený nejen zřejmě falešnou informací, ale zejména samotným incidentem. Operace Loch Torridon si v této fázi podobné zádrhely prostě nemohla dovolit.

„Proč ten Němec? Kdo to vůbec je? Co je, to vím!“ Viktor mluvil tiše, hlas zlomený emocemi.

„Rozjeli jsme rozsáhlé pátrání, do kterého jsme nasadili všechno, co máme k dispozici. Deset zkušených detektivů prověřuje všechny záznamy daleko do minulosti. Dal jste policejnímu kreslíři dobrý popis a sám jste uznal, že portrét podezřelého je docela věrný. Jestli ho ve spisech máme, najdeme ho.“

Fontine vstal z křesla a zamířil k oknu. Závěsy však už byly zataženy, aby ven neproniklo světlo, a tak se nepřítomně zadíval na velkou mapu Evropy, která visela na stěně generálovy kanceláře. Ze silného kartonu vyčnívaly červené hlavičky dvanácti špendlíků.

„Vlak ze Soluně, že?“ Položil tu otázku tónem, který napovídal, že odpověď nepotřebuje.

„To by vysvětlovalo přítomnost toho Němce… Pokud to vůbec je Němec,“ poznamenal Teague.

„Řekl jsem to snad jasně!“ vyjel Viktor a otočil se ke generálovi. „Byl tam! Byl v Campo di Fiori! Už tehdy se mi zdálo, že jsem ho kdysi viděl.“

„A nevzpomněl jste si kde?“

„Zatím ne. Někdy mě to přivádí k šílenství! Ale vzpomenout si nemůžu, kdybych se rozkrájel!“

„Už jste zkoušel asociace? Vraťte se do minulosti. Uvažujte o městech, o hotelech. Začněte třeba nějakým obchodním jednáním. Vaše rodina přece investovala i v Německu, ne?“

„Vyzkoušel jsem úplně všechno. Výsledkem je velká tlustá nula. Vidím jenom ten obličej, a to ještě nezřetelně. Zato na ten bílý pramen v hlavě si pamatuju naprosto jasně.“ Viktor se vrátil a unaveně usedl do křesla. Opřel se, zavřel oči a přikryl si je rukama. „Ach, bože můj, Aleku, já jsem k smrti vyděšený.“

„Ujišťuji vás, že k tomu nemáte žádný důvod.“

„Vy jste tu noc v Campo di Fiori nebyl.“

„V Londýně se nic podobného opakovat nebude! Ani nikde jinde, když už jsme u toho. Zítra ráno doprovodí ozbrojená stráž vaši manželku na ministerstvo, kde předá svou agendu - spisy, mapy, poznámky - jinému důstojníkovi. Příslušní úředníci mě ubezpečili, že do odpoledne může být všechno vyřízeno. No a potom ji odvezou do velmi pohodlného, izolovaného a naprosto bezpečného útočiště na venkově. Tam zůstane až do vašeho návratu nebo dokud toho chlapa nenajdeme. A nezlomíme,“ dodal Teague výhružně.

Fontine svěsil ruce a tázavě se na generála zadíval. „Kdy jste to zařídil? Vždyť jste nemohl mít čas…“

Teague se usmál, ale nebyl to ten rozčilující úsměv, na který byl u něj Viktor zvyklý; skrývala se v něm vlídná něžnost. „Postupovali jsme podle nouzového plánu, který jsme připravili, když jste se oženil. V den vaší svatby, abych byl přesný.“

„Bude v bezpečí?“

„Jako nikdo jiný v Anglii. Upřímně řečeno, vedly nás dva motivy. Bezpečnost vaší ženy má přímý vliv na váš duševní stav. Musíte splnit úkol, abych já mohl splnit ten svůj.“

Teague se zadíval na hodiny na stěně a pak na náramkové hodinky. Ty na zdi se od posledního seřízení o minutu opozdily. Kdy to bylo? Osm, nejvýš deset dní. Tak to ne! Bude je muset vrátit hodináři na Leicester Square, ať se na ně znovu podívá, a tentokrát pořádně.

Tahle posedlost časem je asi pěkně hloupá, řekl si generál v duchu snad posté a v uších mu zněly posměšné přezdívky, kterými ho pokřtili jeho podřízení. Chronometr Alec, Stopky Teague. Kolegové ho často popichovali, že by se tak nestaral o čas, kdyby měl doma ženu a malé děti, které by vyžadovaly jeho péči. Ale rozhodl se už před lety - v profesi jako jeho je rodina přítěží.

Nebyl pochopitelně žádný mnich a jeho životem prošlo několik žen, ale sňatek nepřipadal v úvahu.

Pasivní myšlenky vyvolaly aktivní úvahu: Fontine a jeho manželství. Ten Ital je rozený organizátor, přesně typ člověka, jakého operace Loch Torridon vyžadovala. Ale teď se do cesty postavila nečekaná překážka - jeho žena.

Zatracená práce! Generál spolupracoval s Brevourtem, protože Fontini-Cristiho skutečně potřeboval. Pokud by „normální“ milostný vztah s anglickou dívkou prospěl oběma účelům, budiž, byl ochoten ho akceptovat. Jenže tohle zašlo příliš daleko!

A teď? Kam se sakra Brevourt zašil? Vzdal se. Nejdřív vymámí z vlády přímo nemožné kvůli jakémusi nákladu ze Soluně a pak si prostě a jednoduše zmizí.

Nebo že by velvyslanec svůj náhlý nezájem pouze předstíral? Zdá se, že sir Anthony dobře ví, kdy zatroubit k ústupu a spočítat ztráty po zahanbující prohře, uvažoval generál, který od Brevourta nedostal, pokud se týká Viktora, žádné další instrukce. Fontine se stal výlučnou akvizicí MI6. Jen tak. Vypadá to, že Brevourt chce vykopat mezi sebou a tím Italem a jeho zatraceným vlakem co nejhlubší příkop. Když mu Teague oznámil, že mnich z Xenopy pronikl až na dobře střeženou základnu, velvyslanec projevil jen mdlý zájem a připsal epizodu zbloudilému fanatikovi. Že by lhostejnost pouze předstíral?

Vysoce nepravděpodobné u muže, který přinutil celý Whitehall skákat podle své píšťalky. Kněz z Xenopy nemohl jednat na vlastní pěst. Věděl to Teague a věděl to samozřejmě i Brevourt. Velvyslanec zareagoval zcela nepřirozeně a jeho náhlá odtažitost byla velmi podezřelá.

A pak ta žena, Fontineova manželka. Když se objevila, Brevourt po ní skočil jako ostřílený agent. Dokonalá provizorní kotva. Lze na ni apelovat a využít ji. Kdyby se Fontine začal náhle chovat divně, kdyby se s ním někdo spojil nebo kdyby naopak on vyhledal kontakt, který by mohl mít spojitost s vlakem ze Soluně, mohli nasadit slečnu Holcroftovou a přikázat jí, aby hlásila všechno, co zjistí. Jako věrná vlastenka by jistě poslechla.

Ale že vztah skončí manželstvím? To nikoho ani ve snu nenapadlo. Klasická ukázka špatného řízení! Přikazovat můžete milence, manželce už ne.

A i tento vývoj situace přijal Brevourt s nezájmem, který musel být nutně hraný.

Teague věděl, že se děje něco, čemu nerozumí. Měl nepříjemný pocit, že vláda MI6 - a to znamená i jeho - jenom využívá a že toleruje Loch Torridon v naději, že Brevourta dovede k naplnění vyššího cíle, než je pouhé narušení hospodářského potenciálu nepřítele.

Dovede ho k tajemství vlaku ze Soluně.

Souběžně vedle sebe běží tedy dvě strategie - jednak Loch Torridon, jednak pátrání po dokumentech z Konstantinopole. Do první akce ho zapojili, ale od druhé ho odřízli.

Odřízli a nechali mu na krku ženatého zpravodajského důstojníka, což je obvykle nejzranitelnější element každé tajné operace. Do třetí hodiny ranní zbývalo deset minut. V devět odjede s Fontinem do Lakenheathu, aby ho doprovodil a vyslal do akce. Muž s bílým pramenem vlasů. Kreslený portrét, který neodpovídal žádné z tisíců fotografií nebo popisů, pátrání, jež nevedlo nikam. Desítka pracovníků MI6 stále prohledávala archivy. Agent, který odhalí totožnost podezřelého, může očekávat, že ho nadřízení při příštím povyšování určitě nepřehlédnou. Zazvonění telefonu vytrhlo generála ze zamyšlení. „Ano?“

„Tady je Stone, pane. Myslím, že něco mám.“

„Hned jsem dole.“

„Jestli by vám to nevadilo, raději bych zašel za vámi a probral tu záležitost mezi čtyřma očima. Připadá mi to trochu přitažené za vlasy.“

„Souhlasím.“

Co Stone vypátral, že to vyžaduje taková bezpečnostní opatření?

„Tady je portrét, který Fontine odsouhlasil, pane generále.“ Kapitán Geoffrey Stone stál před generálovým stolem a položil na psací podložku uhlovou kresbu. Paží si neohrabaně přidržoval k tělu velkou obálku, zaklínanou nad zmrzačenou pravou rukou v rukavici. „Neodpovídá podobě žádného člověka v Himmlerových spisech, ani v materiálech týkajících se jiných německých činitelů, a to včetně kolaborantských kruhů v Polsku, v Československu, ve Francii nebo na Balkáně.“

„A co Itálie? Prověřili jste Italy?“

„To byl náš prvotní záměr. Bez ohledu na to, co Fontine tvrdí, že v Campo di Fiori viděl. Je přece Ital. Fontini-Cristiové si nadělali mezi fašisty řadu nepřátel. Ale nenašli jsme nikoho, kdo by se třeba jen vzdáleně podobal té kresbě nebo odpovídal popisu. A potom jsem, pane, začal přemýšlet o našem subjektu. O jeho manželství. Něco takového jsme neočekávali, že, pane?“

„Ne, kapitáne, to jsme skutečně nečekali.“

„Malé vikářství ve Skotsku. Anglikánský obřad. Nepřipadá vám to podivné?“

„Ne. Proč?“

„Já jsem v italském sektoru pracoval, pane. Tam má dominantní vliv katolická církev.“

„Fontine není nábožensky založený. Kam vlastně míříte?“

„Hned to vysvětlím. Všechno je otázka míry, nemyslíte? Člověk není nikdy pouze to nebo ono. Zejména člověk, který vládl takovou mocí a vlivem. Prostudoval jsem si tedy jeho materiály. Máme fotokopie každého zatraceného kousku papíru, který se nám podařilo sehnat. Včetně žádosti o povolení ke sňatku a oddacího listu. Do kolonky ‚náboženstvi“ uvedl jediné slovo: ‚křesťan‘.“

„K věci, prosím.“

„Hned to bude, pane. Jeden poznatek většinou vede k druhému. Neskutečně bohatá a mocná rodina v přísně katolické zemi, a přesto poslední přeživší syn odmítá jakékoliv spojení s církví.“

Teague přimhouřil oči. „Pokračujte, kapitáne.“

„Prostě odmítal víru. Možná podvědomě, to nevíme. Křesťan? To přece není určení náboženství! Nehledali jsme toho správného Itala, zaměřili jsme se chybným směrem.“ Stone uchopil obálku do levé ruky, otevřel ji a vytáhl z ní novinový výstřižek - černobílou zrnitou fotografii prostovlasého muže s bílým pramenem v jinak tmavé hřívě. Snímek byl pořízen před oltářem katedrály svatého Petra. Muž měl na sobě černý kněžský šat. Klečel a vzhlížel ke kříži. A nad hlavou se mu vznášely natažené ruce, které držely třírohý kardinálský klobouk.

„Proboha!“ vydechl Teague.

„Vatikánské materiály. Zaznamenáváme každé povýšení v církevní hierarchii.“

„Ale tohle…“

„Ano, pane. Subjekt se jmenuje Guillamo Donatti a je to jeden z nejmocnějších kardinálů kurie.“

10

MONTBÉLIARD

Letoun zahájil devadesátistupňový obrat asi v kilometrové výšce. Byla jasná noc. Fontine stál u otevřeného poklopu a vítr se do něj opíral s takovou silou, až se obával, že ho vysaje z trupu, než zhasne červená žárovka nad jeho hlavou a nahradí ji bílé světlo - signál k seskoku. Pevně sevřel madla vedle otvoru a zapřel se silnými podrážkami o ocelovou podlahu trupu bombardéru De Havilland.

Myslel na Janu. Zpočátku důrazně protestovala proti svému, jak říkala, uvěznění. Své postavení na ministerstvu si vydobyla týdny a měsíci „zatraceně tvrdé práce“ a teď je má během několika hodin hodit za hlavu? Ale pak najednou zmlkla, protože, jak Viktor s jistotou usoudil, viděla bolest v jeho očích. Chtěla, aby se jí vrátil, a jestli izolace na venkově jeho bezpečnému návratu pomůže, podvolí se.

Myslel také na brigádního generála. Částečně na to, co mu Teague řekl, a zejména na to, co zůstalo nevysloveno. MI6 získala stopu k německému katovi, netvoru v lidské kůži s bílým pramenem vlasů na hlavě, který chladnokrevně pozoroval hrůzu v Campo di Fiori. Rozvědka předpokládala, že jde o vysoko postaveného příslušníka Himmlerovy tajné policie, muže který se záměrně vždy drží v pozadí, aby ho nikdo nemohl identifikovat. Podle některých náznaků působil pravděpodobně na německém konzulátu v Aténách.

Předpoklady, náznaky, nic určitého. Teague před ním určitě něco tajil. Přes veškeré své zkušenosti se nedokázal vyvarovat drobných chyb. Svým chováním prozradil, že záměrně něco opomíjí, a pak velmi nepřesvědčivě přešel k tématu, které nemělo s operací žádnou souvislost.

„Je to standardní procedura, Fontine. Pokaždé, když vysíláme svého člověka do akce, zaznamenáváme jeho, řekněme oficiální, vztahy k církvi. Stejně jako rodný list nebo cestovní pas…“

Ne, nemám k církvi žádný formální vztah. Ne, nejsem katolík a není to nic mimořádného. I v Itálii žijí nekatolíci. Ano, jméno Fontini-Cristi by se opravdu dalo přeložit jako „studnice Kristova“. Ano, rodina po staletí oddaně vyznávala katolickou víru, ale před několika desítkami let svazek s církví i s Vatikánem přerušila. Ovšem není pravda, že by této odluce přikládal nějaký význam; sotva kdy o ní přemýšlel, natož aby se jí vážně zabýval.

Co tím brigádní generál sledoval?

Červené světélko zhaslo. Fontine pokrčil kolena, jak ho naučili instruktoři při parašutistickém výcviku, a zadržel dech.

Rozsvítila se bílá žárovka. Poklepání na rameno - energické, pevné, uklidňující. Fontine přehmátl na držadlech vedle otvoru v trupu, zaklonil se a švihem vyskočil do zuřivého proudu vzduchu, který se do něj opřel jako gigantická vlna a okamžitě ho strhl za mohutný letoun.

Letěl volným pádem. Natáhl nohy a cítil, jak se mu popruhy padáku zarývají do stehen. Prudce předpažil a pak rozepjal ruce do šípové pozice. Roztažení končetin splnilo předpokládaný účel - stabilizovalo let volným prostorem a Viktor se mohl soustředit na temnou zemi pod sebou.

Tam jsou! Dvě signální světla, dole vlevo.

Fontine upažil pravici proti dorážejícímu větru a pak zatáhl za malý kroužek vedle padákové pojistky. Nad hlavou se mu objevil krátký záblesk, který vzápětí pohasl jako sfouknutá svíčka, ale těm, kdo čekali na zemi, stačil, aby ho zahlédli. A to už Viktor škubl za gumovou rukojeť padákové pojistky. Z obalu na zádech vystřelilo složené plátno a hned nato následovalo prudké škubnutí, které mu vyhnalo vzduch z plic a přinutilo ho zatnout všechny svaly.

Plul oblohou, pomalu se otáčel v půlkruzích a klesal k zemi.

Porady v Montbéliardu dopadly nad očekávání dobře. Viktor se až divil, že i v tak nehostinném a primitivním prostředí - opuštěné skladiště, stodola, kamenitá pastvina - probíhaly schůzky stejně hladce a konstruktivně jako jednání nejvyššího vedení nadnárodní společnosti, a sám si připadal jako konzultant z mateřské firmy. Cíle všech diskusí s představiteli hnutí odporu, kteří přijeli do Lotrinska, byly shodné - plánované rozmístění zkušených odborníků, kteří emigrovali do Británie a teď se mají vrátit na kontinent.

Každá oblast průmyslu trpěla vážným nedostatkem manažerů, protože všechny továrny na stále se rozšiřujících okupovaných územích byly přebudovávány a bičovány k maximálnímu výkonu. Jenže německá posedlost produktivitou vykazovala kritickou slabinu - vrcholové řízení zůstávalo v Berlíně a každý požadavek muselo schválit říšské ministerstvo průmyslu a zbrojení. Příkazy se schvalovaly a vydávaly stovky kilometrů daleko od míst, kde se měly realizovat.

A tyto příkazy bylo možné cestou zachytit, požadavky změnit - ať už u zdroje, nebo v ministerských kancelářích infiltrovaných na úrovni subalterních úředníků.

Bude snadné vytvořit požadované pracovní místo, přemístit nebo nahradit potřebné odborníky. Chaos způsobený horečnou snahou Berlína o okamžité dosažení maximální produktivity plodil strach a alibismus. Málokdo si dovolil zpochybnit nějaký příkaz.

Byrokratické prostředí v okupované Evropě uzrálo pro spuštění operace Loch Torridon.

„Odvezeme vás k Rýnu a v Neuf-Brisachu se nalodíte na říční člun,“ oznámil Viktorovi Francouz a přistoupil k malému oknu v penzionu na rue du Bac v Montbéliardu. „Váš doprovod bude vybaven potřebnými dokumenty. Podle osobních dokladů jste zaměstnán na lodi a podle pověsti jste silák se slepičím mozkem, nádeník, který se většinu času opíjí laciným vínem.“

„To by mohlo být zajímavé.“

RÝN

Nebylo. Spíše velmi namáhavé, fyzicky vyčerpávající a duševně ubíjející, kvůli odpornému zápachu v podpalubí téměř nesnesitelné. Řeka se hemžila německými hlídkami, které neustále zastavovaly plavidla a podrobovaly posádky nekompromisním, až brutálním výslechům. Rýn sloužil podzemnímu hnutí jako dopravní tepna, po níž proudily zprávy i lidé, a nevyžadovalo žádnou zvláštní představivost, aby to nacistické policii došlo. A protože špinaví nádeníci stejně nic jiného nezasluhovali, strážní se rádi oháněli pažbami pušek i holemi, které zanechávaly na tělech bolavé modřiny. Viktorovo krytí sice svůj účel splnilo, ale bylo velmi málo příjemné. Pil hodně podřadného vína a často se přinutil ke zvracení, aby jeho dech získal pach charakteristický pro alkoholiky s propitým mozkem.

Nad vodou ho držel jeho doprovod, díky kterému si uchoval zdravý rozum. Jmenoval se Lübok a Fontine věděl, že riziko, které on sám podstupuje, je zanedbatelné ve srovnání s nebezpečím, jež hrozí jeho průvodci.

Lübok byl Žid a homosexuál. Světlovlasý, modrooký baletní mistr středního věku, jehož rodiče se před třiceti lety vystěhovali z Československa do Německa. Kromě němčiny ovládal plynně řadu slovanských jazyků a podle dokladů pracoval jako překladatel pro Wehrmacht. Spolu s papíry u sebe nosil několik osvědčení na hlavičkovém papíru nejvyššího armádního velitelství, která dokládala jeho oddanou věrnost Říši.

Hlavičkové papíry byly pravé, Lübokova loajalita falešná. Působil jako kurýr a přenášel zprávy zejména do Polska a Československa. Při plnění úkolů se svou orientací nijak netajil, naopak ji spíše vystavoval na odiv, protože bylo obecně známo, že takoví lidé se v důstojnických kruzích běžně pohybují. Strážní nemohli vědět, kdo patří nebo nepatří k oblíbencům vysoko postavených mužů, kteří hledají uspokojení svých pudů s jinými muži. Stárnoucí tanečník byl chodící encyklopedií pravd, polopravd a vyložených drbů, týkajících se sexuálních praktik a úchylek armádnich velitelů v každém sektoru nebo oblasti, které navštívil. Tyto znalosti představovaly jeho zbraň i štít.

Lübok se k účasti na operaci Loch Torridon přihlásil dobrovolně a souhlasil, že doprovodí agenta MI6 z Montbéliardu přes Wiesbaden do Prahy a dále na východ až do Varšavy. A jak cesta pokračovala a dny a kilometry ubíhaly, Fontine k němu cítil stále silnější vděk. Lübok byl skutečně nejlepší. Pod solidně ušitým oblekem se skrýval silný muž, jehož ostrý jazyk a pronikavý pohled prozrazovaly inteligenci a ohnivý temperament.

VARŠAVA

Lübok řídil a Viktor v uniformě plukovníka Wehrmachtu, který byl podle dokladů odpovědný za dopravu v okupovaném Polsku, seděl v postranním vozíku motocyklu. Vyjeli z Lodže po silnici směrem na Varšavu a krátce před půlnocí dojeli na poslední kontrolní stanoviště.

Lübok se k hlídkám choval s povýšenou arogancí a trousil jména armádních i esesáckých velitelů v jasně srozumitelném náznaku, co vojáky čeká, pokud je zbytečně zdrží. I teď na strážné jeho vystupování zapůsobilo a projevili pramalou služební horlivost, pokud se týká kontroly. Mávli rukou, že motocykl může pokračovat, a Lübok s Viktorem vjeli do hlavního města obsazeného Polska.

Jejich očím se naskytl obraz zkázy. I v noční tmě všude viděli hromady trosek v liduprázdných ulicích. V oknech hořely svíčky, protože dodávka elektrické energie byla prakticky zastavena. Ze sloupů visely potrhané dráty a u obrubníků smutně postávaly automobily odstavené kvůli nedostatku pohonných hmot, některé dokonce převrácené na střechu, takže připomínaly obrovský hmyz.

Z Varšavy se stalo mrtvé město, jehož ulicemi procházeli jen ozbrojení dobyvatelé - ve skupinách, jako by se mrtvoly, kterou měli na svědomí, sami báli.

„Jedeme do Kasimiru,“ informoval Lübok tiše Viktora, „kde na vás čekají představitelé odboje. Ještě asi deset ulic.“

„Co je to Kasimir?“

„Stará budova na Krakovském bulváru. Řadu let tam sídlila univerzita, dnes ji Němci používají jako kasárna a kanceláře.“

„A tam jedeme?“

Lübok se usmál do opuštěné temnoty. „To, že se nacisté usadili v budově bývalé univerzity, ještě neznamená, že by se z nich stali géniové. Obslužný personál celého komplexu tvoří vesměs odbojáři z podziemnoj, z podzemního hnutí. Přesněji řečeno z jeho zárodku.“

Lübok zaparkoval motocykl do úzké mezery mezi dvěma štábními automobily uprostřed Krakovského bulváru naproti hlavního vstupu do Kasimiru. Až na strážné v budce u brány byla ulice prázdná. Svítily jen dvě pouliční lampy, ale z travnatého nádvoří univerzitního areálu zářilo několik reflektorů na ozdobné fasády středověkých budov.

Ze stínu vystoupil německý strážný v hodnosti vojína. Přistoupil k Lübokovi a tiše mu něco řekl - polsky. Lübok přikývl a voják zamířil k hlavní bráně Kasimiru.

„Patří k odboji,“ vysvětlil Lübok. „Ohlásil se smluveným heslem. Řekl, že máte jít dovnitř jako první. Ptejte se na kapitána Neumanna, blok sedm.“

„Kapitán Neumann,“ zopakoval Fontine. „Blok sedm. Co dál?“

„On je náš dnešní kontakt v Kasimiru. Zavede vás k ostatním.“

„A co vy?“

„Mám počkat deset minut a pak přijít za vámi. Já hledám plukovníka Schneidera z bloku číslo pět.“

Viktorovi se zdálo, že je Lübok neobvykle nervózní, jako kdyby ho něco znepokojilo. Tušil proč. Dosud nikdy se nestalo, že by šli na schůzku s představiteli hnutí odporu odděleně. „Neobvyklý postup, že? Vidím, že se vám to moc nelíbí.“

„Určitě mají své důvody.“

„Ale vy nevíte jaké a ten chlapík vám je nesdělil.“

„Je to jenom poslíček. Ten nic neví.“

„Bojíte se léčky?“

Lübok se na Viktora upřeně zadíval a zamyšleně odpověděl: „Ne, to je vyloučeno. Velitel této oblasti byl zkompromitován. Vyfotografovali jsme ho. Nebudu vás unavovat detaily, prostě máme v rukou důkazy o jeho náchylnosti k dětem. Ukázali jsme mu snímky a řekli mu, že pochopitelně existují negativy. Žije ve strachu z odhalení a nás nechává na pokoji… V Berlíně je velmi dobře zapsán a je to Goringův blízký přítel. Ne, žádná past nám nehrozí.“

„Ale přesto vám něco dělá starosti.“

„Zbytečně. Znal heslo. Je vždy komplikované a musí se použít naprosto přesně. Uvidíme se později.“

Fontine se vysoukal z nepohodlného a stísněného přívěsného vozíku a přes široký bulvár zamířil k bráně Kasimiru. Držel se vzpřímeně, ztělesnění arogance, připraven prokázat se falešnými papíry, které mu umožní vstup.

Kráčel po nádvoří a zaznamenal, že po stezkách procházejí dvojice a trojice německých vojáků. Ještě před rokem by zde potkal studenty a profesory, kteří spolu diskutují o vážných akademických tématech, ale dnes narazil na dobyvatele, kteří tady vyhledali klidné útočiště před troskami a zkázou za vnějšími zdmi komplexu. Jejich rozkazy za sebou nechávaly mrtvé, zmrzačené a hladové, ale teď spolu tiše rozmlouvali za chůze po upravených cestičkách, lhostejní k následkům svých činů.

Campo di Fiori. V Campo di Fiori plála světla. Ale i tam zůstaly znetvořené mrtvoly.

Viktor zapudil vzpomínky ze své mysli; nemohl si dovolit polevit v ostražitosti a soustředění. Přímo před sebou viděl vchod do bloku číslo sedm, zdobený lomený portál, pod nímž na jediném mramorovém schodě stál v pozoru strážný v uniformě Wehrmachtu.

Fontine ho poznal - voják, který šeptem polsky hovořil s Lübokem na Krakovském bulváru. „Jste velmi schopní,“ ocenil tiše německy.

Strážný přikývl, pak stiskl kliku a otevřel dveře. „Teď buďte rychlý. Vy použijte schodiště vlevo. Na prvním odpočívadle se s vámi setkají.“

Fontine rychle prošel dveřmi do rozlehlé mramorové haly, zamířil ke schodišti a stoupal nahoru. Uprostřed první řady schodů však zpomalil. V mozku mu zaklinkal poplašný zvonek.

Hlas toho vojáka, jeho němčina. Neobvyklá volba slov, podivný jazyk. Teď buďte rychlý… Vy použijte schodiště…

Dávejte pozor na zvláštnosti v řeči. Na příliš spisovnou nebo naopak hovorovou mluvu. Na nesprávně volené koncovky nebo vazby. Lekce z Loch Torridonu.

Ten voják není Němec! Jenže proč taky? Vždyť patří k odboji. Ovšem hnutí odporu by neriskovalo…

Na podestě se objevili dva němečtí důstojníci a namířili na Viktora pistolemi.

„Vítejte v Kasimiru, signore Fontini-Cristi,“ promluvil ten vpravo.

„Prosím, nezastavujte se, padrone,“ dodal druhý. „Musíme si pospíšit.“

Mluvili italsky, ale zjevně to nebyla jejich mateřština. Fontine poznal jejich původ. Ti důstojníci nebyli Němci - stejně jako nebyl Němec strážný u vchodu -, ale Řekové. Vlak ze Soluně!

Za sebou Viktor zaslechl cvaknutí natahovaného uzávěru a rychlé kroky. Za několik vteřin se mu do zad zavrtala hlaveň pistole a popohnala ho po schodech nahoru.

Neměl kam utéct, nenapadl ho žádný zastírací manévr, kterým by odpoutal pozornost útočníků. Ze všech stran na něj mířily nabité zbraně, pozorné oči sledovaly každý pohyb jeho rukou.

Kdesi nahoře se dlouhou chodbou rozléhal smích. Možná kdyby vykřikl, kdyby vyvolal poplach, že do nepřátelského tábora pronikl nepřítel… Soustředné kruhy myšlenek mu vyvolávaly v hlavě chaos.

„Kdo jste?“ Slova. Začni u slov. Když bude zvyšovat hlas postupně, na první pohled přirozeně, podstatně tím sníží riziko, že někdo stiskne spoušť. „Vy přece nejste Němci.“

Hlasitěji. Teď hlasitěji.

„Co tady děláte?“

Hlaveň pistole mu vyjela po zádech a neurvale se zavrtala do týla. Viktor se leknutím zastavil. Do ledvin ho udeřila zaťatá pěst a Viktor se zapotácel, až ho mlčky zírající Řek, který stál před ním, musel zachytit, aby neupadl.

Nadechl se, aby vykřikl, protože jinou šanci neviděl. Smích nad hlavou zněl hlasitěji a přibližoval se. Někdo zamířil dolů po schodech.

„Varuju vás…“

Náhle ho někdo popadl za zápěstí a zkroutil mu obě ruce za záda. Vzápětí mu obličej zakryl kus hadru napuštěny štiplavě páchnoucí tekutinou.

Oslepený Viktor lapal po dechu, a když mu neurvalé ruce strhly uniformu, pokusil se vyprostit paže a bránit se. Ale sotva se ohnal, ucítil ve svalu na rameni ostré bodnutí a uvědomil si, že mu do těla proniká dlouhá injekční jehla. Instinktivně zvedl ruce, aby se bránil - byly volné. Volné, ale ochablé a už je nemohl účinně použít. Odpor byl marný.

Znovu zaslechl smích, který mu v uších zazněl s ohlušující intenzitou. Sotva vnímal, jak ho kdosi postrkuje ze schodů.

Pak ztratil vědomí.

„Zrazujete ty, kdo vám zachránili život.“

Fontine otevřel oči a s obtížemi zaostřil pohled. V levém rameni mu bodalo palčivou bolestí. Natáhl pravou ruku a sáhl si na bolavé místo.

„Cítíte protilátku,“ ozval se hlas, který nejspíš patřil postavě nejasně se rýsující v rozmazaném stínu. „Zůstává po ní bolestivá podlitina, ale jinak vám nemůže ublížit.“

Viktorovi se začalo před očima rozjasňovat. Seděl na betonové podlaze opřený zády o kamennou zeď. U protější stěny asi šest metrů daleko stála mužská postava. Nacházeli se na vyvýšeném nástupišti uprostřed dlouhého tunelu, vyraženého ve skále hluboko pod zemí. Pod plošinou byly položeny kolejnice, popraskané a zrezivělé stářím. V zaprášených výklencích vytesaných v kameni plápolalo několik tlustých svíček.

Fontine zaostřil pohled na muže před sebou. Měl na sobě černý oblek a kolem krku bílý kněžský límeček. Duchovní.

Měl holou hlavu - vyholenou, ne plešatou. Pětačtyřicet až padesát let, štíhlé tělo, vyzáblá asketická tvář.

Vedle kněze stál strážný v uniformě Wehrmachtu. Oba Řekové převlečení za německé důstojníky postávali u železných dveří v levé stěně tunelu.

„Sledovali jsme vás od Montbéliardu,“ oznámil kněz. „Tady jste tisíce kilometrů od Londýna. Angličané vám nepomohou. Nemůžou. Máme k dispozici únikové trasy na jih, o kterých vůbec nevědí.“

„Angličané?“ Fontine zíral na kněze a snažil se pochopit. „Vy přece patříte ke xenopskému řádu.“

„Patříme,“ potvrdil kněz.

„Proč tedy bojujete proti Angličanům?“

„Protože Brevourt je lhář. Nedodržel slovo.“

„Brevourt?“ vydechl užasle Viktor. To je přece nesmysl! „Vy jste se zbláznili! Všechno, všechno, co dělá, dělá vaším jménem! Pro vás!“

„Nedělá to pro nás, ale pro Anglii! Chce dokumenty z Konstantinopole získat pro Anglii! Na rozkaz Churchilla! Ty dokumenty představují silnější zbraň než stovky armád a oni to moc dobře vědí! My už je nikdy neuvidíme!“ Duchovní spaloval Viktora divokým pohledem rozšířených očí.

„Vy tomu věříte?“

„Nedělejte ze sebe blbce!“ vyštěkl mnich z Xenopy. „Když Brevourt nedodržel slib, rozluštili jsme váš tajný kód. Zachytili jsme zprávy, komunikaci mezi… řekněme zúčastněnými stranami.“

„Vy jste se zbláznili!“ Fontine usilovně přemýšlel. Anthony Brevourt se vytratil. Už několik měsíců se neozval a Viktor o něm nic nevěděl. „Říkáte, že jste mě sledovali už od Montbéliardu. Proč? To, co chcete, já nemám! A nikdy jsem neměl! Já o tom zatraceném vlaku nic nevím!“

„Michailovič vám věřil,“ řekl kněz tiše. „Já ne.“

„Petrid…“ Viktorovi vyvstal před očima obrázek mladého mnicha, který si vzal život na skalnatém útesu nad zátokou Loch Torridon.

„Nejmenoval se Petrid…“

„Vy jste ho zabili!“ vyhrkl Fontine. „Zabili jste ho stejně jistě, jako kdybyste sami stiskli spoušť. Jste šílenci! Všichni jste šílenci!“

„Selhal a věděl, co se od něj očekává. Tak zněla dohoda.“

„Jste nemocní! A nakazíte každého, koho se dotknete! Můžete mně věřit nebo nemusíte, ale já vám naposledy říkám, že informace, které chcete, nemám!“

„Lžete!“

„Jste blázen!“

„Tak mi vysvětlete, proč cestujete s Lübokem. To mi řekněte, signore Fontini-Cristi. Proč Lübok?“

Viktor sebou škubl; šok, který v něm vyslovení jména jeho průvodce vyvolalo, ho přiměl zapřít se pevně o stěnu. „Lübok?“ zašeptal nevěřícně. „Jestli víte, co dělá, znáte také odpověď na svou otázku.“

„Loch Torridon?“ zeptal se kněz sarkasticky.

„Před několika dny jsem ani nerušil, že nějaký Lübok existuje. A i dnes o něm vím jenom tolik, že dělá dobře svou práci. Je Žid, je… Podstupuje obrovské riziko.“

„Pracuje pro Řím!“ zaburácel mnich z Xenopy. „Předává do Říma nabídky! Vaše nabídky!“

Viktor mlčel, úžasem neschopen slova. Mnich z Xenopy pokračoval tichým, vemlouvavým tónem: „Nezdá se vám to divné? Ze všech možných adeptů, kteří vás mohli doprovázet okupovanou Evropou, je vybrán právě Lübok. Jen tak se objeví v Montbéliardu. Vy si opravdu myslíte, že tomu uvěříme?“

„Věřte si, čemu chcete. Toto je naprosté šílenství.“

„Je to zrada!“ Kněz znovu pronikavě zvýšil hlas a odstoupil ode zdi. „Degenerovaný zvrhlík, kterému stačí zvednout telefon a může vydírat půlku Berlína! A co by vás mělo nejvíce urážet, je to pes, který slouží té obludě…“

„Fontine! K zemi!“ zazněl z černé hlubiny tunelu pronikavý povel, jehož zvuk se odrážel od kamenných stěn a přehlušil i vzrušený hlas kněze. Lübok.

Viktor se odrazil, prolétl vzduchem, překulil se a tvrdě dopadl pod nástupiště mezi rezavé koleje. Nad hlavou mu svištěly kulky a vzápětí tunelem otřásly dva výstřely z pistolí bez tlumiče.

V blikavém světle Fontine viděl, jak z temnoty vybíhá Lübok v doprovodu dalších mužů se štěkajícími zbraněmi v rukou. Několikrát vypálili a bleskurychle se zase stáhli do úkrytu za skalní výstupek.

V několika vteřinách bylo po všem. Kněz z Xenopy padl po zásahu do krku - kulka mu odtrhla levé ucho. Z posledních sil se doplazil k okraji nástupiště a vytřeštěnýma očima, z nichž vyprchával život, se zadíval na Viktora. Šepot umírajícího zněl jako chraplavé sípáni.

„My… nejsme vaši nepřátelé… Pro smilování boží… Vraťte nám ty dokumenty…“

Zazněl poslední tlumený výstřel a knězova lebka nad Viktorovou hlavou doslova vybuchla.

Fontine ucítil, jak mu někdo sevřel levou paži nad loktem a snaží se ho postavit. Do ramene a hrudi mu vystřelila bodavá bolest.

„Vstávejte!“ zavelel Lübok. „Ty výstřely byly určitě slyšet až nahoru. Musíme pryč!“

Rozběhli se do tunelu. Tmou prošlehl kužel světla z baterky. Lübokův muž, který skupinu vedl, šeptal polsky instrukce a Lübok je překládal Viktorovi.

„Dvě stě metrů před námi je jeskyně mnichů. Tam budeme v bezpečí.“

„Cože?“

„Jeskyně mnichů,“ zopakoval Lübok, který těžce oddechoval námahou. „Historie Kasimiru je stará mnoho století. Obyvatelé potřebovali únikové cesty.“

Po rukou a kolenou se proplazili nízkým a úzkým průlezem vyhloubeným ve skále, který je dovedl do prostorné jeskyně. Mnohem čerstvější vzduch napovídal, že dutina musí mít spojení s povrchem, skryté někde v temné hlubině.

„Musíme si promluvit,“ vyhrkl Fontine.

„Vím, na co se chcete zeptat, a můžu vám hned odpovědět. Kapitán Hans Neumann je německý důstojník oddaný Říši a jeho bratranec pracuje na gestapu. Plukovník Schneider dnes nebyl uveden na rozpisu služeb a to nás přivedlo na správnou stopu. Pak už jsme věděli, že nám nastražili past… Upřímně řečeno, neočekávali jsme, že vás v tunelu najdeme. Měli jsme obrovské štěstí. Mířili jsme do bloku sedm.“ Lübok se otočil ke svým soudruhům a vyměnil si s nimi několik polských vět, které pak Viktorovi přeložil. „Počkáme tady asi patnáct minut. To by mělo stačit. Potom budeme pokračovat do sedmičky, kde dokončíte své poslání podle plánu.“

Fontine popadl Lüboka za rameno a odvedl ho z doslechu odbojářů. Dva z nich měli rozsvícené baterky a Viktor byl rád, že v jejich světle vidí svému průvodci do tváře.

„To nebyla německá léčka! Ti muži tam na nástupišti byli Řekové! Jeden z nich byl kněz!“ Fontine šeptal, ale naléhavost v jeho hlase nemohla nikomu uniknout.

„Co to melete?“ opáčil Lübok nevzrušeně, v očích nevinnou prázdnotu.

„Byli z Xenopy!“

„Odkud?“

„Slyšel jste dobře.“

„Slyšel, ale nemám sebemenší ponětí, o čem mluvíte.“

„K čertu s vámi, Lüboku! Kdo vlastně jste?“

„Mám bohudíky mnoho tváří pro mnoho lidí.“

Viktor popadl světlovlasého Čecha za klopy kabátu a Lübokovi se zablesklo v očích chladným hněvem. „Řekli mi, že pracujete pro Řím. Že předáváte do Říma nabídky. Jaké nabídky? Co to má znamenat?“

„To já nevím,“ odpověděl Čech důrazně.

„Pro koho pracujete?“

„Pro řadu lidí. Proti nacistům. Víc vědět nepotřebujete. Snažím se vás udržet naživu a starám se, abyste úspěšně završil svou misi. Ale jak to dělám, do toho vám nic není.“

„A o Soluni nevíte nic?“

„Město v Řecku, na pobřeží Egejského moře… A teď mě laskavě pusťte.“

Viktor povolil sevření, ale Lüboka nepouštěl. „Pro případ, že mezi tu řadu lidí, o které jste mluvil, patří i ti, kdo se zajímají o vlak ze Soluně - já nic nevím a nikdy jsem nic nevěděl!“

„Pokud na to někdy přijde řeč, i když si nedokážu představit, že by k tomu mohlo dojít, můžu vás ujistit, že váš vzkaz předám. Tak, a teď bychom se snad mohli konečně věnovat vašemu jednání ve Varšavě, ano? Rozhovory musí být uzavřeny ještě dnes v noci. Na ráno je zajištěno místo v letadle pro dva vojenské kurýry. Před rozedněním musím být na letišti a všechno prověřit. Poletíme do Müllheimu nedaleko hranic mezi Francií a Švýcarskem, odkud se během noci přesuneme do Montbéliardu. Váš pobyt na kontinentu končí.“

„My poletíme?“ Viktor svěsil ruce. „Německým letadlem?“

„Ano. Díky velmi znepokojenému varšavskému veliteli. Viděl několik filmů, v nichž hrál hlavní roli. Čirá pornografie.“

11

LETOVÝ KORIDOR MNICHOV-ZÁPAD

Trojmotorový fokker stál na stojánce. Mechanici prověřovali důležité agregáty a doplňovali palivové nádrže. Časně ráno odstartovali z Varšavy a po krátkém mezipřistání v Praze dorazili do Mnichova, kde většina pasažérů vystoupila.

Čekal je poslední úsek cesty do Müllheimu. Viktor se vrtěl na nepohodlné sedačce vedle zdánlivě klidného Lüboka ve ztichlé kabině letadla, v níž kromě nich seděl jediný cestující, starší nadporučík, který měl namířeno na dovolenou do Stuttgartu.

„Škoda že jich s námi neletí víc,“ zašeptal Lübok starostlivě. „Při tak malém počtu pasažérů se může stát, že nás v Müllheimu pilot vůbec nepustí z kabiny, protože bude chtít rychle natankovat a odstartovat na další cestu do Stuttgartu, kde zase nabere spoustu lidí.“

Přerušil ho dunivý zvuk nejistých kroků na kovových schůdkách do letadla, doprovázený chraptivým smíchem, který zněl stále hlasitěji, jak se noví cestující blížili ke dveřím kabiny. Lübok zamrkal na Viktora a usmál se ulehčením. Pak se pohodlně opřel a začetl se do novin, které cestou rozdával stevard. Viktor se ohlédl, aby se podíval, kdo přistoupil.

Tři důstojníci německé branné moci a mladá žena ve světlém plášti. Dva vojáci ji postrkovali uličkou a třetí ji hrubě posadil. Nic nenamítala, naopak, smála se a pitvořila. Ke všemu ochotná hračka.

Bylo jí asi osmadvacet let a měla příjemný, i když rozhodně ne atraktivní obličej s ustaraným výrazem, napjatým, jako kdyby se podvědomě něčeho bála. Světle hnědé vlasy byly silně nalakované, protože jí je vítr nerozcuchal, linky kolem očí příliš výrazné, rtěnka nepřirozeně červená, na tvářích husté nánosy pudru.

„Na co čumíš?“ zazněla hlasitá otázka, která přehlušila i zvuk vytáčených motorů. Mluvčím byl asi třicetiletý německý důstojník, svalnatý a s širokým hrudníkem. Protáhl se kolem svých společníků a zamířil k Viktorovi. Ten byl nyní v civilu, jinak by důstojníka okamžitě spéroval. V duchu zuřil bezmocí, ale nechtěl vyvolat konflikt.

„Promiňte,“ omlouval se Viktor s nesmělým úsměvem. „Nechtěl jsem být nezdvořilý.“

Důstojník přimhouřil oči; bezpochyby hledal záminku ke konfliktu a rvačce. „Máme tady nějakého slušňáka,“ prohodil k dvojici v uniformách. „Jen si ho poslechněte, poseru!“

„Nechtěl jsem vás urazit.“

Jeden důstojník si posadil ochotnou ženštinu na klín, druhý stál v chodbičce. „Hele, slušňák nechtěl nikoho urazit! To je od něj pěkné, co říkáte?“

Oba důstojníci posměšně zahýkali, žena se hlasitě rozesmála. Trochu hystericky, pomyslel si Viktor a odvrátil se v naději, že mu neurvalec dá pokoj. Vztek v něm jen bublal.

Ne. Přes opěradlo se natáhla mohutná tlapa a popadla ho za rameno. „Tak to by stačilo!“ zavrčel voják. „Zvedněte se, vy dva, a mažte dopředu,“ dodal k Lübokovi.

Lübok naznačil Viktorovi pohledem, aby bez odporu poslechl. „Jistě.“ Oba muži se zvedli a beze slova rychle odkráčeli do přední části kabiny. Za nimi se ozvalo otevírání lahví. Vojenský večírek mohl začít.

Fokker se rozjel po betonové ranveji a odlepil se od země. Lübok pustil Viktora k oknu a sám se posadil na krajní sedadlo. Fontine se zahleděl na oblohu a pak se uzavřel do své soukromé ulity. Třeba se mi podaří usnout a poslední úsek cesty proběhne rychle, zadoufal a zavřel oči.

Ale hlavou se mu neustále honily zneklidňující myšlenky, které mu nedovolovaly spát, myšlenky na mnicha z Xenopy, s nímž se za tak pohnutých okolností setkal v podzemním tunelu pod Kasimirem.

Cestujete s Lübokem. Lübok pracuje pro Řím. Lübok.

My nejsme vaši nepřátelé. Pro smilování boží, vraťte nám ty dokumenty.

Vlak ze Soluně. Stále ho pronásleduje. Trezor s církevními dokumenty dokáže násilím rozdělit muže, kteří bojují proti společnému nepříteli.

Zadní část kabiny se otřásala smíchem a pak za sebou Viktor zaslechl naléhavý šepot.

„Ne! Neotáčejte se! Prosím!“ Stevarda, který seděl přes úzkou chodbičku, bylo sotva slyšet. „Nevstávejte. Jsou z přepadových jednotek. Nechte je na pokoji. Potřebují se jenom uvolnit. Raději předstírejte, že nic nevidíte.“

„Přepadové jednotky?“ zašeptal Lübok. „V Mnichově? Ty jsou přece rozmístěny na severu, kolem Baltu.“

„Tyhle ne. Operují v horách za italskými hranicemi. Popravčí komanda. Je jich mnoho…“

Na Viktora jeho slova zapůsobila jako blesk ohlašující bouři. Vydechl, svaly na břiše mu ztvrdly jako kámen. Popravčí komanda…

Sevřel opěrky sedadla a prohnul se v zádech. Pak se zase opřel, natáhl krk a ohlédl se přes rameno do zadní části kabiny. To, co spatřil, mu vyrazilo dech.

Křiklavě nalíčená dívka ležela na podlaze, kabát otevřený, až na potrhané spodní prádlo nahá, nohy roztažené, poskakující zadnice. Důstojník Wehrmachtu s kalhotami staženými ke kolenům se nad ní skláněl s naběhlým penisem. Druhý voják, rovněž bez kalhot, jí klečel u hlavy a z rozparku trenýrek mu trčel ztopořený úd. Držel dívku za vlasy a přejížděl jí po obličeji přirozením. Žena otevřela ústa a se zasténáním ho přijala. Třetí důstojník seděl na opěrce. Trhaně dýchal, nakláněl se k dívce a hnětl jí levou rukou holá ňadra do rytmu kmitající pravice, kterou onanoval.

„Animali!“ Fontine vyskočil ze sedadla, strhl Lübokovu ruku, která mu svírala zápěstí, a vrhl se dozadu. Příslušníci Wehrmachtu strnuli úžasem, neschopní pohybu. Masturbující důstojník zalapal po dechu. Viktor ho popadl za vlasy a udeřil mu hlavou o kovový rám sedačky. Ozvalo se hrůzné zapraskání lebeční kosti a sprška krve potřísnila obličej vojáka, který se dobýval ženě mezi nohy. Kalhoty stažené ke kolenům mu omezovaly pohyb a důstojník se svalil na nahé tělo, natažené ruce marně hledající oporu. Překulil se v úzké chodbičce na záda a přitlačil dívku k podlaze. Viktor zvedl pravou nohu, dupl vojákovi na měkký nechráněný krk a přitlačil. Pod kůží naběhly žíly jako tmavě fialové provazy. Němec vytřeštil oči a obrátil je vzhůru, až zůstala vidět jen děsivě bezvýrazná rosolovitá bělma.

Do dívčiných výkřiků se ozvalo zmučené zavytí třetího důstojníka, který se vztyčil z kovové podlahy a běžel k zadní přepážce kabiny, spodní prádlo pocákané krví.

Fontine po něm skočil; voják mu v posledním okamžiku uhnul a hmátl pod blůzu uniformy. Viktor věděl, co hledá - čtyřpalcový parašutistický nůž v pochvě upevněné pod levým podpaždím. A to už se zablýskala čepel, krátká a ostrá jako břitva, a mihla se Viktorovi před obličejem.

Fontine se přikrčil, připravený ke skoku, ale vtom mu hrdlo sevřela silná paže. Ohnal se za sebe loktem, ale stisk nepovoloval. Zoufale lapal po dechu a snažil se vyprostit. Další svištící čepel, tentokrát dlouhá, se mihla vzduchem a zaryla se Němci do hrudníku - byl mrtev, ještě než bezvládné tělo tupě žuchlo na podlahu.

Viktor, vysvobozený ze smrtícího sevření, ucítil, jak mu na obličeji přistála facka, silná, až to plesklo, a zabolela. Lübok.

„Tak dost! To stačí! Kvůli vám zemřít nechci!“

Viktor se zmámeně otočil. Zbývající dva důstojníci Wehrmachtu měli proříznutá hrdla. Dívka se odplazila a zvracela mezi sedadly. Stevard ležel v chodbičce a Viktor nevěděl, jestli je mrtvý, nebo pouze v bezvědomí.

Zbýval postarší nadporučík na dovolené - před několika okamžiky jen tupě zíral, ochromený hrůzou, ale teď stál ve dveřích pilotní kabiny s pistolí v ruce.

Dívka se náhle rozkřičela. „Oni nás zabijí!“ ječela a zvedala se do kleku. „Ach, bože! Proč jste to udělali?“

Viktor se na ni zadíval a zavrtěl hlavou. „Že se ptáte zrovna vy,“ vydechl.

„Ano, já! Ach, bože můj!“ Přitáhla si k tělu špinavý plášť, jak se snažila zakrýt svou nahotu. „Oni mě zabijí! Já nechci umřít!“

„A to chcete žít takto?“

Žena mu hleděla do očí pološíleným pohledem. „Vytáhli mě z tábora,“ zašeptala třesoucím se hlasem. „Byla jsem s tím srozuměná. Když jsem chtěla - nebo potřebovala -, dávali mi drogy.“ Vyhrnula si pravý rukáv a odhalila řadu zarudlých vpichů, která se táhla od zápěstí až k lokti. „Ale smířila jsem se s tím, protože jsem mohla přežít.“

„Bestia!“ zaburácel Fontine a napřáhl ruku. „Mně je srdečně jedno, jestli taková troska jako ty žije, nebo chcípne. Kvůli tobě jsem to neudělal!“

„Co se stalo, nedá se odestát,“ uklidňoval ho spěšně Lübok a položil mu ruku na rameno. „Už toho nechte. Vypořádal jste se s nimi a to stačí, jasné?“

Fontine zamrkal pod silou Lübokova pohledu. Ztěžka vydechl a ukázal na nadporučíka, který stál mlčky u dveří s vytasenou zbraní. „On také patří k vám?“ zeptal se užasle.

„Ne,“ odpověděl Lübok. „Je to Němec, který ještě neztratil svědomí. Neví, kdo jsme. Až přistaneme v Müllheimu, bude v bezvědomí, nevinný divák, který může vypovídat, jak se mu zlíbí. Domnívám se, že toho vyšetřovatelům moc neřekne. Zůstaňte s ní,“ dodal a zamířil k mrtvolám v zadní části kabiny. Sklonil se a odebral důstojníkům zbraně a doklady. U jednoho z nich našel pouzdro s injekční stříkačkou, jehlami a šesti ampulemi s narkotikem. Přinesl je dívce, která seděla u okna vedle Viktora. Vděčně dárek přijala, a aniž se na svého souseda podívala, odlomila ampulku, naplnila stříkačku a zapíchla si jehlu do levého předloktí. Pak opatrně pouzdro sbalila a schovala je do kapsy zakrváceného kabátu, opřela se a zhluboka se nadechla. „Cítíte se líp?“ zeptal se Fontine.

Ohlédla se po něm už klidnějšíma očima, v nichž se teď zračila spokojenost. „Vy to nechápete, kapitáne. Já nic necítím. Nemám city, jenom přežívám - když to jde.“

„Co budete dělat?“

Odvrátila zrak a otočila se k oknu. „Žít, když to půjde,“ odpověděla tiše, zasněně, jako kdyby se náhle ocitla někde mimo realitu. „To už ale nezáleží na mně, spíše na vás.“

Stevard ležící v chodbičce se zavrtěl, potřásl hlavou a klekl si. Než se mohl zorientovat, přiskočil k němu Lübok a přiložil mu hlaveň ke spánku.

„Pokud nechcete zemřít, uděláte v Müllheimu přesně to, co vám řeknu.“

Stevard poslušně přikývl.

Fontine vstal. „Co bude s tou dívkou?“ zašeptal.

„Co by s ní mělo být?“ odsekl Lübok.

„Chtěl bych ji vzít s námi.“

Čech si znaveně povzdechl a prohrábl si vlasy. „Ach, kristepane! No jo, buď ji odvedeme, nebo ji musíme zabít. Za kapku morfia by mě kdykoliv identifikovala.“ Zadíval se na dívku. „No dobře. Odveďte ji dozadu, ať se dá trochu do pořádku. Visí tam čistý plášť. Může si ho obléct.“

„Díky,“ řekl Viktor.

„Neděkujte,“ usadil ho Lübok. „Kdybych se domníval, že je to lepší řešení, na místě bych ji zlikvidoval. Ale může se nám ještě hodit. Stýkala se s příslušníky přepadové jednotky, o jejíž existenci jsme dosud nevěděli.“

Bojovníci z hnutí odporu čekali na automobil na polní cestě jižně od Lorrachu nedaleko francouzsko-švýcarských hranic. Viktor se převlékl z ušpiněného obleku, místo něj dostal sice obnošené a potrhané, ale čisté šatstvo. Za soumraku překročili Rýn. Dívku odvedli na základnu odbojářů v horách; byla pod silným vlivem narkotik, motala se a mluvila z cesty, než aby ji mohli vzít s sebou do Montbéliardu.

Stevarda prostě vzali stranou a zastřelili. Viktor, poučený neblahou zkušeností s jiným desátníkem jiné armády na nábřeží v Celle Ligure, k tomu neřekl ani slovo.

Když přistáli na druhém břehu řeky, Lübok přikročil k Viktorovi a napřáhl pravici. „Tady se rozloučíme.“

Fontine překvapeně zamrkal. Podle původního plánu ho měl Lübok doprovodit až do Montbéliardu, kde na něj možná čekají další instrukce z Londýna. Uchopil nabízenou pravici a zaprotestoval: „Jak to? Myslel jsem…“

„Já vím. Ale došlo ke změně plánu. Ve Wiesbadenu se vyskytly nějaké problémy…“

Viktor sevřel ruku svého průvodce oběma dlaněmi. „Těžko se mi hledají slova. Vděčím vám za svůj život.“

„Vy byste pro mě jistě udělal totéž. V nejmenším o tom nepochybuji.“

„Jste stejně šlechetný jako odvážný.“

„Ten řecký mnich tvrdil, že jsem zdegenerovaný zvrhlík, který může vydírat půlku Berlína.“

„A mohl byste?“

„Pravděpodobně ano,“ odpověděl Lübok rychle a ohlédl se po Francouzovi, který na něj mával, aby se vrátil ke člunu; uklidnil ho pokývnutím - už jdu. Pak se otočil zpátky k Viktorovi. „Ale to není všechno,“ zašeptal a vymanil ruku z jeho sevření. „Ten kněz vám řekl i něco jiného. Že pracuji pro Řím. Vy jste tvrdil, že nevíte, co to znamená.“

„Nevím, alespoň ne přesně. Ale na druhou stranu nejsem slepý. Musí to mít něco společného s vlakem ze Soluně.“

„Taky že má. Všechno se odvíjí od vlaku ze Soluně.“

„Takže vy opravdu pracujete pro Řím? Pro církev?“

„Církev není vaším nepřítelem. Věřte mi!“

„Řád z Xenopy také tvrdí, že není mým nepřítelem. Přesto nějakého mám, a velmi mocného. Jenže vy jste neodpověděl na mou otázku. Pracujete pro Řím?“

„Ano. Ale ne tak, jak si myslíte.“

„Lüboku!“ Fontine popadl stárnoucího Čecha za rameno. „Já si nic nemyslím! Já nic nevím! Copak to nedokážete pochopit?“

Lübok mu hleděl v šeru soumraku do očí, jako by v nich pátral po nejskrytějších hlubinách. „Věřím vám. Dal jsem vám řadu příležitostí, ale vy jste na žádnou nezareagoval.“

„Příležitostí? Jakých příležitostí?“

„Hej, vy tam!“ zavolal Francouz od člunu netrpělivě. „Musíme vyrazit!“

„Hned!“ křikl Lübok, aniž se ohlédl. „Tak naposledy,“ pokračoval k Viktorovi. „Existují muži - na obou stranách -, kteří jsou přesvědčeni, že válka je bezvýznamná lapálie v porovnání s informacemi, které podle jejich názoru nosíte v hlavě. Do značné míry s nimi souhlasím. Jenže vy ty informace nemáte a nikdy jste je neměl. Tuhle válku musíme tedy vybojovat - a zvítězit v ní! Je třeba uznat, že váš otec byl moudřejší než oni všichni dohromady.“

„Savarone? Co víte…“

„Už musím jít.“ Lübok uchopil Viktora za zápěstí a sundal jeho ruce ze svých ramen. „Pro to, co jsem udělal, jsem měl pádné důvody. Brzy se dozvíte víc, možná dřív, než vám bude milé. Ten kněz v Kasimiru měl pravdu. Opravdu existují bestie. On sám patřil mezi ně. Pak jsou zde i jiní. Ale neklaďte vinu církvím, jsou nevinné. Mají ve svých řadách fanatiky, ale samotné za nic nemohou.“

„Hej! Máme odjet bez vás?“ zaznělo od řeky.

„Už běžím,“ zavolal Lübok. „Sbohem, Fontine. Kdybych si jen na okamžik myslel, že ty informace máte, byl bych je z vás vytáhl i za cenu krutého mučení. Nebo bych vás zabil. Ale vy jste upřímný. Opravdu nic nevíte. Teď už vám dají pokoj - alespoň na chvíli.“

Čech se Viktora lehce dotkl na tváři a rozběhl se ke člunu.

Nad polem nedaleko Montbéliardu zablikala modrá světla přesně pět minut po půlnoci. V odpověď se okamžitě rozzářily dvě řady malých ohníčků, které vyznačily přistávací dráhu. Letoun zakroužil a začal se snášet k zemi.

Fontine s kufříkem v ruce se rozběhl přes pole. Když dosprintoval k rolujícímu letadlu, otevřela se dvířka v trupu. Stáli v nich dva muži, přidržovali se rámu a natahovali ruce. Viktor hodil kufřík dovnitř, zachytil podávanou ruku, zrychlil krok a odrazil se. Ochotní pomocníci ho vytáhli do kabiny. Ležel na břiše a sípavě oddechoval, zatímco dvířka se s bouchnutím zavřela. Jeden z mužů křikl na pilota a vzápětí zaburácely motory plnou silou. Letoun zrychlil, za několik okamžiků se ocasní kolečko odlepilo od země a o několik vteřin později již nabírali výšku.

Fontine zvedl hlavu a po kolenou se přiblížil k žebrované stěně trupu naproti dveřím. Přitáhl si kufřík a opřel se o studený kov.

„Proboha!“ ozvalo se ze tmy s překvapeným zděšením. „To jste vy?“

Viktor se prudce ohlédl k nerozeznatelné postavě, jíž patřil ten poplašený hlas. Okny otevřené pilotní kabiny pronikl paprsek měsíčního svitu a Viktorův pohled padl na pravou ruku v černé rukavici.

„Stone? Co vy tady děláte?“

Ale Geoffrey Stone zaraženě mlčel. Měsíc se vyhoupl z mraků a ozářil prázdný trup letadla. Stone měl rozšířené oči a nehybné rty v šoku pootevřené.

„Stone? Jste to vy?“

„Ach, proboha svatého. Naletěli jsme! Tak se jim to přece povedlo!“

„O čem to mluvíte?“

„Dostali jsme hlášení, že jste mrtvý,“ vysvětloval Stone monotónním hlasem. „Prý vás chytili v Kasimiru a popravili. Řekli nám, že unikl jen jeden. Měl prý vaše papíry…“

„Kdo?“

„Váš průvodce. Lübok.“

Viktor se postavil na nejistých nohou a přidržel se kovové tyčky, která trčela z vibrující stěny trupu. Jednotlivé kousky skládanky do sebe začaly zapadat. „Kdy jste tu informaci dostali?“

„Hlášení jsme zachytili dnes ráno.“

„Od koho přišlo? Kdo je poslal?“

„Řecká ambasáda,“ zašeptal Stone neslyšně.

Dal jsem vám řadu příležitostí, ale vy jste na žádnou nezareagoval… Existují muži, kteří jsou přesvědčeni, že válka je bezvýznamná lapálie… Pro to, co jsem udělal, jsem měl pádné důvody. Brzy se dozvíte víc, možná dřív, než vám bude milé… Teď už vám dají pokoj - alespoň na chvíli…

Lübokův tah. Ráno před odletem z Varšavy, kdy údajně kontroloval letiště, odeslal do Londýna falešnou zprávu.

Nevyžadovalo žádnou zvláštní inteligenci, aby si člověk dokázal představit, co tím sledoval.

„Jsme odsouzeni k nečinnosti. Prozradili jsme se, a tím postavili sami sebe mimo hru. Budeme se navzájem pozorovat, ale nikdo se neodváží přistoupit k činu nebo přiznat, co hledá a o co mu jde. Nemůžeme si to dovolit.“ Brevourt vyhlédl z okna na nádvoří Admirality. „Patová situace,“ dodal tiše.

Na druhé straně stál u dlouhého stolu rozzuřený brigádní generál Alec Teague, jinak byla místnost prázdná.

„Na to vám zvysoka kašlu,“ soptil generál. „Mě hlavně zaráží vaše nehorázné zneužití vojenské zpravodajské služby! Ohrozil jste celou síť našich agentů! Operace Loch Torridon mohla skončit katastrofou!“

„Vymyslete novou strategii,“ opáčil Brevourt nepřítomně, pohled stále upřený na dlažbu nádvoří. „Je to vaše práce, nebo ne?“

„Jděte k čertu!“

„Proboha svatého, Teague, nechte toho!“ Brevourt se otočil od okna. „Copak jste si opravdu myslel, že konečné rozhodnutí bylo moje?“

„Myslím si, že jste toho, kdo to rozhodnutí vydal, obelhal a zmanipuloval! Měl jste se nejdřív poradit se mnou!“

Brevourt se nadechl k odpovědi, ale pak se zarazil a jenom pokývl hlavou, když zamířil ke stolu. „Možná máte pravdu, generále,“ uznal. „Řekněte mi, jako odborník, kde jsme udělali chybu?“

„Lübok,“ odpověděl Teague ledově. „Zradil vás. Vzal od vás peníze, ale potom si to rozmyslel a spojil se s Římem. Vsadili jste na špatného koně.“

„Byl to přece váš člověk. Měli jste ho v evidenci.“

„Ale ne pro takovou práci. Pletl jste se nám do řemesla.“

„Může se pohybovat po celé Evropě,“ pokračoval Brevourt překvapivě žalostným hlasem, jako kdyby ho generál nebyl přerušil. „Je nedotknutelný. Kdyby se od něj Fontini-Cristi záměrně oddělil, Lübok ho mohl kamkoliv sledovat, dokonce i do Švýcarska.“

„Vy jste to očekávali, že?“

„Upřímně řečeno, očekávali. Vy umíte své zboží dobře prodávat, generále. Uvěřil jsem vám. Domníval jsem se, že duchovním otcem operace Loch Torridon byl opravdu Fontini-Cristi. Připadalo mi to naprosto logické. Ital se vrací na kontinent pod dokonalým krytím, aby všechno připravil pro zdárný průběh akce, ale ve skutečnosti sleduje vlastní cíle.“ Brevourt se znaveně posadil a složil ruce na desku stolu.

„A to vás nenapadlo, že kdyby tomu tak bylo, obrátil by se především na nás?“

„Ne. My mu jeho pozemky nebo továrny vrátit nemůžeme.“

„Vy ho neznáte,“ prohlásil Teague přesvědčeně. „Nikdy jste si totiž nedal tu práci. To byla vaše první chyba.“

„Předpokládám, že ano. Většinu života jsem strávil v palácích prohnanosti obklopen samými lháři. Prosté pravdy snadno unikají pozornosti.“ Brevourt náhle zvedl hlavu. Pohled na ztrhanou bledou tvář a oči zapadlé únavou vzbuzoval lítost. „Vy jste tomu nevěřil, že ne? Nevěřil jste, že je mrtvý.“

„Ne.“

„Ale pochopte, že já jsem nemohl nic riskovat. Přijal jsem vaše tvrzení, že Němci by ho určitě nepopravili, že by ho pustili a pak ho nenápadně sledovali, aby zjistili, co všechno ví, a využili ho. Ale to hlášení potvrzovalo opak. Usoudil jsem tedy, že jestli je opravdu mrtvý, zabili ho fanatici z Říma nebo z Xenopy. A ti by to neudělali, pokud by se předtím nedozvěděli, jaké tajemství skrýval.“

„V tom případě by byl ovšem trezor jejich, a ne váš. Jenže ty dokumenty především Anglii nikdy nepatřily.“

Velvyslanec odvrátil zrak, ztěžka se opřel a zavřel oči. „Ale také jsme nemohli připustit, aby padly do rukou šílenců. Rozhodně ne v této době. Naštěstí teď už víme, kdo je ten římský fanatik. Vatikán si Donattiho pohlídá. A dostalo se nám ujištění, že i patriarchát omezí své aktivity.“

„Což byl pochopitelně Lübokův záměr.“

Brevourt otevřel oči. „Myslíte?“

„Podle mého názoru ano. Lübok je Žid.“

Brevourt otočil hlavu a zadíval se na Teaguea. „Už se vám nebudu do ničeho plést, generále. Pokračujte ve své válce; ta moje ustrnula na mrtvém bodě.“

Anton Lübok prošel přes Václavské náměstí a zamířil ke schodišti kostela. Do chrámové lodi prosvítalo širokými okny odpolední slunce.

Lübok se zastavil u pravé řady lavic a podíval se na hodinky. Přišel přesně.

Z apsidy oddělené závěsem se objevil kněz a pomalu kráčel ke zpovědnicím. U čtvrté se krátce zastavil - signál pro očekávaného návštěvníka.

Lübok vyšel volným krokem podél lavic a pozorně si prohlížel asi desítku věřících, kteří šeptali své modlitby. Nikdo mu nevěnoval žádnou pozornost, a tak uklidněn rozhrnul závěs a zmizel ve zpovědnici, osvětlené mihotavým plamínkem svíčky. Poklekl a naklonil se k přepážce.

„Odpusťte mi, otče, neboť jsem hřešil,“ začal tiše. „Můj hřích je nepředstavitelně těžký. Poskvrnil jsem tělo a krev Ježíše Krista.“

„Člověk nemůže poskvrnit Syna božího,“ zazněla správná replika, „jenom sám sebe.“

„Ale my jsme byli stejně jako On stvořeni k obrazu našeho Pána.“

„Jsme jen ubohým a velmi nedokonalým obrazem.“ Opět správná odpověď.

Lübok pomalu vydechl; heslo bylo kompletní. „Řím?“ zeptal se tiše.

„Ano, jsem spojka.“ Slova, i když pronesená šeptem, rezonovala zpupnou arogancí.

„Nemyslel jsem, že jste město, vy zatracený blázne!“

„Pozor na jazyk! Tady jste v chrámu Páně.“

„V chrámu, který vy hanobíte,“ zašeptal Lübok. „Jako ho hanobí všichni, kdo pracují pro Donattiho.“

„Mlčte! My jsme cesta Kristova.“

„Vy jste ta nejhorší špína! Váš Kristus by vám plivl do tváře.“

Dech za přepážkou přetékal potlačovanou nenávistí. „Budu se modlit za vaši duši,“ ozvalo se s nucenou pokorou. „Co víte o Fontini-Cristim?“

„Nestará se o nic jiného než o Loch Torridon. Ve svých odhadech jste se těžce zmýlili.“

„To není pravda!“ Knězův šepot zesílil do vzteklého zachrčení. „Jsme si naprosto jistí, že sleduje i jiný cíl.“

„Od okamžiku, kdy jsme se setkali v Montbéliardu, se ode mě na krok nehnul. Kromě kontaktů, o kterých víme, se s nikým nespojil.“

„Ne! Tomu nikdy neuvěříme!“

„Za několik dní už na tom, čemu věříte, nebude vůbec záležet. Jste vyřízení. Všichni. Dobří lidé se už o to postarají.“

„Co jsi to udělal, Žide?“ Hlas za přepážkou se zajíkl nenávistí.

„Co bylo nutno udělat, otče.“ Lübok vstal. Levou rukou vytáhl z kapsy nůž a pravou náhle strhl tenkou přepážku oddělující ve zpovědnici hříšníka od kněze.

Duchovní byl mohutného vzrůstu a v černém kněžském šatu působil jako nepřemožitelný obr. Z obličeje zrůzněného nenávistí plápolaly oči dravce.

Lübok vytáhl z kapsy obálku a položil ji na pultík před šokovaného kněze. „Tady máte své peníze. Vraťte je Donattimu. Chtěl jsem vidět, jak vypadáte.“

„Poslechněte si i zbytek,“ zasyčel duchovní. „Jmenuji se Gaetamo. Enrici Gaetamo. A přijdu si pro vás.“

„O tom pochybuju,“ odsekl Lübok.

„Nepochybujte,“ štěkl Gaetamo tiše.

Lübok si kněze chvíli měřil pohledem. Když se jejich oči střetly, světlovlasý Čech si naslinil prsty, natáhl ruku ke svíčce a zhasil nesmělý plamínek. V nastalé tmě rozhrnul závěs a vyšel ze zpovědnice.

ČÁST ČTVRTÁ

12

Domek byl postaven na velkém pozemku, součásti bývalého panského sídla nedaleko Aylesbury in Bucks. Obklopoval ho elektřinou nabitý plot a hlídali psi vycvičení k zabíjení lidí.

Vstup byl možný pouze přes ocelovou bránu situovanou na konci příjezdové silnice, která vedla mezi otevřenými lukami. Cesta se u hlavní budovy vidlicovitě rozdvojovala, další větvení by pak návštěvníka dovedla k jednotlivým menším domkům.

Celkem byste jich mezi stromy napočítali čtrnáct. Obývali je muži a ženy, kteří potřebovali bezpečné útočiště - přeběhlíci a jejich rodiny, dvojití agenti, odhalení kurýři, všichni vděčné cíle pro kulky vrahů.

Jejich domovem se teď stal Janin domek a Viktorovi se líbila jeho odloučenost od ostatních. Každou noc se totiž na obloze s železnou pravidelností objevovaly letouny Luftwaffe a až sem byl vidět odlesk londýnských požárů. Začala bitva o Británii.

A začala i operace Loch Torridon.

V několikatýdenních intervalech Viktor opouštěl jejich malý domeček v hrabství Oxfordshire, ale vždy s klidnou myslí, protože Janě nehrozilo žádné nebezpečí. Teague přemístil hlavní stan operace do sklepních místností sídla MI6, kde se zcela stíral rozdíl mezi dnem a nocí. Muži pracovali na směny čtyřiadvacet hodin denně. Obsluhovali krátkovlnné vysílačky, přijímali, třídili a analyzovali zprávy, na dokonalých zařízeních kopírovali doklady potřebné v okupované Evropě - pracovní knížky, cestovní propustky, pověření ministerstva zbrojního průmyslu. Před vysláním do terénu nebo do výcvikového střediska byli do sklepních prostor pravidelně povoláváni agenti, aby si vyslechli poslední instrukce, které pro ně měli připraveny kapitáni Fontine a Stone.

I Viktor často odlétal z letecké základny v Lakenheathu nad nepřátelské území, a tehdy si pokaždé uvědomoval, že Teague měl pravdu, když prohlásil, že bezpečnost jeho manželky přímo ovlivňuje jeho duševní pohodu. Vy odvedete svou práci, já zase tu svou, řekl tehdy generál.

Šílenci z Říma nebo z Xenopy nemohli Janu ohrozit a na ničem jiném nezáleželo. Vlak ze Soluně se stal bolestnou vzpomínkou. A válka pokračovala.

24. srpna 1940

ANTVERPY

(Zachycené a okopírované hlášení velitele okupačních sil v Antverpách říšskému ministrovi zbrojního průmyslu Albertu Speerovi.)

V oblasti železničního uzlu Antverpy panuje naprostý chaos! Nákladní vlaky přejíždějící přes řeku Seldu jsou kvůli nepozornosti při vydávání nakládkových listů nebezpečné přetíženy a způsobují narušení mostních konstrukcí. Jízdní řády a signály se mění bez předchozího upozornění. Na vině jsou němečtí úředníci! Nikdo nenese za nic odpovědnost a tresty jsou směšné. Nejsou vzácné případy, kdy se srazí protijedoucí vlaky na stejné koleji! Vlaky jsou směřovány na vlečky a náklady vykládány na rampách, které jsou nepřístupné pro automobilovou dopravu! Některé důležité zásilky se beze stopy ztrácejí! Situace je nadále neúnosná a já musím trvat na tom, aby říšské ministerstvo mnohem pečlivěji koordinovalo…

19. září 1940

VERDUN-SUR-MEUSE

(Výňatek z dopisu plukovníka Grepschedita, velitele úseku Verdun-Meuse, zástupci náčelníka právního odboru vrchního velitelství německé branné moci.)

… Bylo dohodnuto, že připravíme určitá pravidla, kterými se budeme řídit, aby se předešlo sporům mezi okupační správou a nepřátelskými jednotkami, které složily zbraně. Tato pravidla byla řádně rozeslána všem, koho se týkají. V poslední době však zjišťujeme, že kolují dodatečné oběžníky - vydané Vaší kanceláří! -, které vyloženě protiřečí obsahu předchozích instrukcí. Neustále propukají neshody, dokonce i s těmi, kdo nás vítají! Celé dny nedělám nic jiného, než poslouchám stížnosti. Naši důstojníci dostávají od spojek z Vašeho úřadu zcela protichůdné rozkazy, které jsou ovšem řádně podepsány a opatřeny příslušnými razítky. Marníme čas vyloženými podružnostmi a hlava nám jde kolem z problémů…

20. března 1941

BERLÍN

(Výtah ze zápisu z porady účetních kontrolorů říšského ministerstva financí a pracovníků hospodářské správy. Kopie - originál odstraněn.)

… Hlavní příčinou neustálých obtíží je nepořádek na říšském ministerstvu financí, které se dopouští závažných omylů při rozdělování finančních prostředků. Některé faktury zůstávají neproplaceny celé měsíce a lidé nedostávají včas výplaty, protože částky jsou špatně vykalkulovány nebo jsou peníze zasílány na jiné účty a často končí v jiných sektorech. Dva pěší pluky v Amsterdamu zůstaly úplně bez prostředků, protože příslušná dotace byla zaslána do Jugoslávie…

23. srpna 1941

BREST-LITEVSK

(Sdělení generála Guderiana zaslané kurýrní službou jeho nadřízenému veliteli generálu Bockovi do jeho hlavního stanu v Pripjati na Ukrajině. Zachyceno v Bialystoku a nedoručeno.)

… V posledních dnech ofenzívy jsme postoupili na vzdálenost dvoudenního pochodu od Minska. Do dvou týdnů překročíme Dněpr, pak Don a zaútočíme na Moskvu! Pro zachování dosavadní rychlosti postupu je ovšem životně důležité udržet v chodu komunikační kanály, zejména rádiové, a tady narážíme stále častěji na nepřekonatelné potíže. Konkrétně se jedná o nastavení frekvencí vysílaček. Více než polovina radiostanic naší divize je v podstatě nepoužitelných, protože vysílají na jiných, často nepřátelských frekvencích! Podle spojařů se jedná o výrobní problém. Nejhorší je, že nelze poznat, které zařízení má nesprávnou kalibraci. Osobně jsem zažil, že když jsem se chtěl spojit s Kleistem na jižním křídle Rundstedtovy armády, dovolal jsem se k našim jednotkám ve východní Litvě…

2. února 1942

BERLÍN

(Získáno ze složky obsahující korespondenci mezi Manfredem Probstem, ředitelem odboru říšského ministerstva průmyslu, a Hirem Kajanakou, který pracuje jako atašé na japonském velvyslanectví v Berlíně.)

Vážený pane řediteli,

Vzhledem k tomu, že jsme dnes skutečnými spojenci ve společném boji, musíme se stále snažit o dokonale přesné plnění úkolů, které nám ukládají naši vůdcové.

Ale abych přešel k věci, vážený pane řediteli. Jak jistě víte, vlády našich zemí se dohodly na společném vývoji radarových zařízení a určily pracovní skupinu, která se má zabývat příslušnými experimenty.

Vyslali jsme - letecky, a tedy za cenu nesmírného rizika - do Německa tým našich nejpřednějších odborníků v elektronice, aby se co nejrychleji zapojili do spolupráce s Vašimi experty. To se stalo před šesti týdny a dosud se nekonala jediná schůzka! Byl jsem informován, že naši nejlepší vědci byli omylem posláni do Greifswaldu na pobřeží Baltského moře. Upozorňuji Vás, vážený pane řediteli, že naši odborníci se nezajímají o raketovou, ale radarovou techniku. Žádný z nich bohužel neovládá německý jazyk a tlumočníci, kteří jim byli přiděleni, neumějí japonsky!

Před hodinou jsem dostal zprávu, že naši vědci jsou na cestě do Würzburgu, kde mají být umístěny silné rádiové vysílače. Vážený pane řediteli, my tady nemáme tušení, kde se Würzburg nachází, ale víme s jistotou, že naši vynikající vědci nemají zájem o vysílače, ale o radary!

Prosím Vás proto, abyste se co nejrychleji spojil s našimi odborníky a zajistil, aby se konečně rozběhla spolupráce na vývoji radarových systémů. Kdy se koná první schůzka společného týmu? Nechápu, proč musí naši experti bloudit po celém Německu…

25. května 1942

ST. VALÉRY-EN-CAUX

(Hlášení kapitána Viktora Fontinea, který seskočil padákem za nepřátelskými liniemi v oblasti Héricourtu a vrátil se na rybářské lodi, která přistála na ostrově Wight.)

… Posádky v pobřežním pásmu jsou vyzbrojovány v převážné většině útočnými zbraňovými systémy a v dané chvíli se zdá, že se nepřítel nezabývá myšlenkou na obranu. Dodávky jsou vypravovány v Essenu a míří přes Düsseldorf a státní hranice do Roubaix, odkud jsou rozdělovány jednotlivým divizím rozmístěným na atlantském pobřeží. Klíčem jsou pohonné hmoty. Rozmístili jsme své agenty ve skladech nafty a benzinu, kam od jisté doby přicházejí nesmyslné instrukce z říšského ministerstva průmyslu, podle kterých mají být pohonné hmoty okamžitě převezeny z Bruselu do Rotterdamu a odtamtud odeslány po železnici na východní frontu. Podle posledních zpráv je pětadvacetikilometrový úsek silnice mezi Bruselem a Louvainem zablokován tanky, obrněnými transportéry a nákladními automobily s prázdnými nádržemi. Samozřejmě nikdo za nic nemůže. Odhadujeme, že potrvá nejméně týden, než se zmatek vyřeší. Berlín vyšle své lidi a naši agenti budou přesunuti jinam. Doporučuji naplánovat na tuto dobu letecké údery…

(Poznámka: Velitelství operace Loch Torridon, k zařazení. Schválil: brigádní generál Teague. Věc: kapitán Viktor Fontine obdrží po návratu z ostrova Wight řádnou dovolenou a doporučuje se jeho povýšení na majora.)

Fontine spěchal z Londýna hempsteadskou silnicí. Mířil do hrabství Oxfordshire. Porada s generálem Teaguem a kapitánem Stonem mu připadala nekonečná. Bože můj! Pořád dokola a dokola. Stone, jeho řídící důstojník, ho po každém návratu z akce za německými liniemi vyslýchal jako sprostého zločince. Jistě, byla to původně jeho práce a byl pro ni vycvičen, ale kvůli zranění ruky ji už vykonávat nemohl a svůj vztek si teď vybíjel na Viktorovi. Donekonečna mu kladl drsným hlasem v rychlém sledu tytéž otázky k jednotlivým fázím operace ve snaze nachytat ho při omylu nebo chybě. Soucit, který Viktor k bývalému agentovi kdysi cítil, po několika měsících vyprchal. Měsících? Kristepane! Vždyť už je to téměř dva a půl roku!

Dnes večer byla Stoneova zdržovací taktika vskutku neodpustitelná. Letecké útoky na Británii sice polevily, ale nebezpečí stále hrozilo, a kdyby se rozezněly poplachové sirény, Viktor by se už z Londýna nedostal.

Jana může každou chvílí rodit. Před týdnem lékař řekl, že k porodu dojde v nejbližších čtrnácti dnech. Před týdnem, kdy Viktor odletěl z Lakenheathu do Francie a seskočil padákem nad pastvinami u Héricourtu.

Projel Aylesbury a v matném osvětlení přístrojové desky se podíval na hodinky. Čtvrt na tři. Už se těšil, jak se s Janou společně zasmějí - obvykle se vracíval z akcí v tu nejnemožnější hodinu.

Ale vracel se. Za deset minut bude doma.

V dálce za sebou uslyšel zavytí sirén, stoupajících a klesajících v pochmurné melodii. Strašný zvuk v něm už dávno nevyvolával strach, při kterém se svírá srdce. Čas otupil ostří obav a Viktor neustálým opakováním přivykl i hrůze náletů.

Odbočil vpravo na příjezdovou silnici k areálu bývalého panského sídla. Ještě čtyři kilometry a obejme manželku. Cesta byla prázdná a Viktor šlápl na plyn.

Jeho uši instinktivně pátraly po hluku bombardování, ale do vytí sirén se žádné vzdálené hřmění nevmísilo. A pak zaznamenal zvuky v místě, odkud by je rozhodně nečekal, a zatajil dech. Pozapomenutý strach se vrátil s mučivou intenzitou. Na okamžik zadoufal, že mu únava ošálila smysly…

Neošálila. Kdepak! Zvuky nad hlavou si nemohl s ničím splést. Na to je slyšel až příliš často, nad Londýnem i na mnoha místech na kontinentu za Lamanšským průlivem.

Bombardéry heinkel. Dvoumotorové německé bombardéry s dlouhým doletem. Přeletěly nad Londýnem. A jestli minuly hlavní město, pak se dalo očekávat, že zamíří na severozápad k muničním továrnám v okolí Birminghamu.

Proboha! Letouny ztrácejí výšku! Podle kvílivého vytí motorů zahájily prudký sestup.

Přímo nad ním!

Před ním!

Nálet! Letecký úder na klidnou venkovskou krajinu v Oxfordshire! Co tady chtějí bombardovat?

Ach, bože můj! Ježíšikriste!

Míří na nejbezpečnější místo v Anglii! Na bývalé panské sídlo, které je dokonale zabezpečeno proti útoku ze země, ale ne ze vzduchu!

Němci zahájili hloubkový nálet na jeho domov!

Fontine zabořil plynový pedál do podlahy. Celý se rozklepal, trhaně oddechoval, oči upřené na svištící silnici.

Pak vybuchlo nebe. Kvílení motorů přehlušilo hřmění, hřmení způsobené výtvory lidských rukou, jak začaly vybuchovat jedna za druhou letecké pumy. Nad okolními lesy se k obloze zvedly hrozivé bíložluté rozeklané jazyky plamenů.

Viktor dupl na brzdu, strhl volant a smykem odbočil k ocelové bráně. Byla otevřená.

Evakuace.

Znovu sešlápl plyn k podlaze a řítil se po dlouhém rovném úseku. Všude kolem něj zuřily požáry, vybuchovaly bomby, lidé zděšeně vybíhali z domků a v panice prchali do bezpečí.

Hlavní budova dostala přímý zásah. Celá levá přední zeď se zřítila, střecha se sesula do bizarního tvaru, k zemi se řítil vodopád cihel a trámů. K nebi vylétla spirála černošedého kouře a zaclonila výhled na šlehající plameny v pozadí, rozeklané, žluté, děsivé.

Ohlušující rána. Automobil poskočil, země se otřásla, vzduch zaplavila kanonáda střepin z rozbitého skla. Fontine ucítil na tváři pramínek krve, ale oči naštěstí přestály výbuch bez úhony.

Bomba dopadla sotva padesát metrů vpravo od silnice. Ve světle požárů Viktor viděl, jak hluboký kráter po sobě v hlíně zanechala. Strhl volant doprava, objel jámu a po upraveném trávníku se řítil k nezpevněné cestě, která vedla k jejich domku. Bomby nikdy nedopadají dvakrát na totéž místo, pomyslel si.

Silnici zatarasily polámané stromy, které teď stravoval nenasytný oheň.

Viktor vyskočil z auta a rozběhl se do planoucího pekla. Už viděl jejich domek. Výbuch bomby vyvrátil z kořenů staletý dub, jehož mohutný kmen dopadl plnou silou na doškovou střechu.

„Jano! Jano!“

Bože nenávisti, toto mi nesmíš udělat! Nesmíš! Podruhé už ne!

Kopl do dveří a vyrazil je z pantů. Uvnitř narazil na hromadu trosek. Rozbité židle, stoly, lampy, převrácené, rozdrcené na třísky. A plameny. Hořela pohovka, hořela střecha zhroucená pod tíhou stromu.

„Jano!“

„Tady…“

Hlas přicházel z kuchyně. Viktor proběhl úzkou chodbou a v prvním popudu se chtěl vrhnout na kolena v úpěnlivé modlitbě. Jana stála zády k němu, opírala se o roh příborníku, klepala se jako v zimnici a pokyvovala hlavou nahoru a dolů. Přiskočil k ní a objal ji kolem ramen, ale chvění neustávalo.

„Lásko moje!“

„Vittorio…“ Jana se náhle křečovitě otřásla a zalapala po dechu. „Ručníky… Ručníky, miláčku. A prostěradla. Myslím… Nejsem si jistá, ale zdá se mi…“

„Nemluv.“ Vzal ji do náruče a v odlesku požáru si všiml, že má obličej stažený bolestí. „Odvezu tě na ošetřovnu. Je tam doktor, sestry…“

„To nestihneme!“ přerušila ho ostře. „Už to přišlo.“ Zasténala bolestí. „Řeknu ti, co máš dělat a co potřebujeme.“

Viděl, že v ruce svírá nůž, který přidržovala pod proudem horké vody z kohoutku. Byla připravena rodit sama!

V nepřetržitém rachotu výbuchů Viktor slyšel, jak bombardéry odlétají a nabírají výšku. Nálet končil, němečtí piloti se dávno naučili respektovat anglické stíhačky spitfire.

Podle Janiných instrukcí Viktor posbíral pár ručníků a prostěradel a pak se přes hromadu trosek a šlehajícími plameny s manželkou v náručí probojoval před dům. Jako vyplašené zvířátko hledající úkryt před dravou šelmou se klopýtavě rozběhl k lesu a našel mělkou prohlubeň porostlou měkkou trávou.

Byli spolu. Šílenství smrti zuřící několik desítek metrů daleko nemohlo zabránit příchodu nového života. Viktor pomohl Janě přivést na svět dva chlapečky.

Narodili se synové, pokračovatelé rodu Fontini-Cristi.

Nad troskami líně stoupaly spirály kouře, výpary smrti zastiňující paprsky vycházejícího slunce. Všude samá nosítka. Mrtví se zakrytými obličeji. Živí a polomrtví obraceli oči k nebi, s otevřenými ústy ztělesnění šokovaného úžasu. Ambulance, hasičská auta, policejní hlídkové vozy.

Jana ležela v podivném vozidle s plátěnou stříškou, kterému se říkalo „mobilní zdravotní jednotka“ a za války nahrazovalo nedostatkové sanitky. Jeho synové byli u matky.

Lékař odhrnul plachtu, seskočil z auta a zamířil přes trávník k Viktorovi. Měl ztrhanou tvář; unikl smrti, ale teď žil s umírajícími.

„Má za sebou mimořádně obtížný porod, pane Fontine. Řekl jsem jí, že za normálních okolností by…“

„Bude v pořádku?“ přerušil ho Viktor.

„Ano, bude v pořádku. Ale bude potřebovat dlouhou, skutečně velmi dlouhou rekonvalescenci. A odpočinek. Již před několika měsíci jsem jí řekl, že mám podezření na mnohočetný porod. Vaše manželka není na dvojčata… řekněme stavěná. Svým způsobem je zázrak, že to zvládla.“

Fontine se na doktora překvapeně zadíval. „Nic mi o tom neřekla.“

„Nechtěla vás tím zatěžovat. Máte prý riskantní povolání a potřebujete se ně soustředit.“

„Můžu ji vidět?“

„Teď raději ne. Tvrdě spí. Děti nepláčou… Dopřejte jí klid.“

Lékař uchopil Viktora za loket a odváděl ho ke zřícené hlavní budově. Přistoupil k nim důstojník v uniformě majora a vzal Viktora stranou.

„Našli jsme, co jsme hledali. Věděli jsme, že něco podobného tady někde muselo být. Nálet byl příliš přesný. Ani německé přístroje nejsou tak citlivé a vizuální navádění jsme na základě šetření vyloučili. Nikdo neviděl žádné světelné signály, žádné značky.“

„Kam jdeme? A o čem to vlastně mluvíte?“ Viktor sice slyšel slova, ale jejich smysl mu unikal.

„…vysokofrekvenční vysílač.“

Viktor stále nechápal. „Promiňte, co jste to říkal?“

„Místnost zůstala nezničena. Vzadu, v pravém křídle budovy. Ten hajzl tam instaloval jednoduchý vysokofrekvenční vysílač.“

„Vysílač?“

„Ano. S jeho pomocí se Hunové trefili rovnou do černého. Naváděl je rádiový signál. Chlapci z MI5 a MI6 souhlasili, že vám to můžu ukázat. Musím říct, že docela ochotně. Báli se, že při všem tom zmatku někdo smaže stopy. Můžete se na vlastní oči přesvědčit, že jsme postupovali opatrně a žádný důkaz nezničili.“

Přes doutnající trosky a zřícené zdivo se propracovali až k pravému křídlu velké budovy. Major otevřel dveře a vedl Viktora rozlehlou chodbou, která byla nedávno rozdělena přepážkami na několik nových kanceláří.

„Rádiový signál mohl navést letouny nad cílovou oblast,“ uvažoval nahlas Fontine, spěchající vedle důstojníka, „ale jen na oblast, nikoliv na samotný cíl. Byly to bombardéry. Viděl a slyšel jsem je ze silnice. Nalétávaly v nejmenší možné výšce. K tomu potřebovaly něco přesnějšího než obyčejný vysokofrekvenční…“

„Když jsem řekl, že nikdo neviděl žádné světelné signály, měl jsem na mysli klasické značky, vedoucí od bodu A do B a pak do C. Jakmile se bombardéry přiblížily, ten hajzl prostě otevřel okno a začal zapalovat světlice. Podle toho, co jsme našli, jich musela být plná bedna.“

Dveře na konci chodby hlídali dva ozbrojení strážní. Důstojník otevřel a následován Viktorem vešel dovnitř.

Místnost zůstala jako zázrakem zcela nepoškozena. Na stolku u zdi stál otevřený kufřík. Vyčnívala z něho kruhová anténa napojená na vysílač zabudovaný do kufříku.

Důstojník ukázal do kouta na postel, kterou od dveří nebylo vidět.

Fontine strnul a vytřeštil oči.

Na posteli ležela mrtvola muže s ustřeleným zátylkem. Vedle pravé ruky pistole, levá i ve smrti svírala krucifix.

Muž měl na sobě černý kněžský šat.

„Zatraceně divné,“ utrousil major. „Podle papírů je to člen jakéhosi řeckého klášterního bratrstva. Řád z Xenopy.“

13

Slíbil to. Přísahal! Už nikdy více.

Janu s oběma dětmi odvezli v nejpřísnějším utajení do Skotska, do izolovaného domku v horách hrabství Dunblane severně od Glasgowa. Fontine odmítl věřit „dokonale zabezpečeným“ sídlům a rozhodně odmítl jakékoliv záruky MI6 nebo britské vlády. Spoléhal už jen sám na sebe. Využil vlastní finanční prostředky, zaměstnal řadu bývalých vojáků, které jednoho po druhém osobně - a velmi pečlivě - prověřil a proměnil domek s okolními pozemky v malou, ale skutečně neproniknutelnou pevnost. Nehodlal přistoupit na žádné Teagueovy návrhy nebo námitky, nehodlal poslouchat jeho omluvy. Pronásledovaly ho síly, jež nechápal, nepřátelé, které neznal a kteří neměli žádnou spojitost s válkou, a přesto byli její součástí.

Uvažoval, jestli se budou muset skrývat až do konce života. Matko boží, proč mně nevěří? Jak se s těmi fanatiky a vrahy spojit a vykřičet jim do očí, že nic neví? Vůbec nic! Před třemi lety, za svítání 9. prosince 1939, vyjel ze Soluně nákladní vlak a on o tom neměl nejmenší rušení. Dnes pouze ví, že ten vlak existoval. To je vše!

„Chcete tady zůstat do konce války?“ Generál Teague přijel do Dunblane na jednodenní návštěvu. Procházeli se v zahradě za domem pod dohledem ozbrojených hlídek, chránění vysokou cihlovou zdí. Naposledy se setkali před pěti měsíci a spojení udržovali pouze prostřednictvím speciálně zabezpečené telefonní linky -Viktor byl přece jen příliš součástí operace Loch Torridon a jeho informace a poznatky byly pro její zdárný průběh životně důležité.

„Vy mi nemůžete nic rozkazovat, Aleku. Nejsem britský občan, nepřísahal jsem věrnost koruně.“

„Nikdy jsem to nepokládal za potřebné. Zato jsem z vás udělal majora.“ Teague se usmál.

„Aniž bych byl formálně zařazen do služby?“ Viktor se nahlas rozesmál. „Dopustil jste se flagrantního zneuctění nejposvátnějších vojenských tradic.“

„To sice ano, ale účel světí prostředky.“ Generál se zastavil, předklonil se, aby utrhl stéblo trávy, a když se napřímil, pohlédl Viktorovi do očí. „Stone to sám nezvládne.“

„Jak to, že ne? My dva přece spolu mluvíme několikrát do týdne a já vám pokaždé řeknu všechno, co můžu. Stone jenom předává vaše rozhodnutí. Podle mě na tom není nic složitého a mělo by to fungovat.“

„Jenže to není totéž, jako když jste byl přímo zapojený, a vy sám to moc dobře víte.“

„Musí to stačit. Já nemůžu bojovat ve dvou válkách současně.“ Fontine se odmlčel dávnou vzpomínkou. „Savarone se nemýlil.“

„Kdo?“

„Můj otec. Určitě si uvědomoval, že náklad, který ten vlak vezl, dokáže udělat nepřátele i z lidí, kteří bojují o společné přežití.“

Došli na konec pěšiny. Třicet metrů daleko stál u zdi strážný; s úsměvem na ně zamával a pohladil hustou srst statné dánské dogy, která cloumala vodítkem a výhružně cenila zuby, vydrážděná pachem neznámého cizince.

„Jednoho dne stejně budete muset ten problém vyřešit. Vy, Jana, děti. Takto přece nemůžete strávit zbytek života.“

„Tohle jsem si říkal už tolikrát, že to ani nedokážu spočítat. Ale zatím si neumím řešení ani představit.“

„Já možná ano. Alespoň bych se o to rád pokusil. Navíc mám k dispozici tu nejlepší zpravodajskou službu na světě.“

Viktor se po generálovi se zájmem ohlédl. „Kde chcete začít?“

„Otázka nezní kde, ale kdy.“

„Tak kdy?“

„Až skončí válka.“

„Prosím vás, Aleku! Už nechci nic slyšet. Žádné strategické plány, žádné triky.“

„Žádné triky. Prostě jednoduchá dohoda. Potřebuju vás. Operace Loch Torridon vstupuje do nejsložitější fáze. Chci, aby byla úspěšně dotažena do konce.“

„Jste jako posedlý.“

„Vy taky. A právem. Ale o ‚Soluni‘ - to kódové jméno vymyslel Brevourt - se nedozvíte nic, dokud tuhle válku nevyhrajeme, za to vám ručím. A my ji vyhrajeme.“

Viktor hleděl generálovi upřeně do očí. „Chci fakta, ne řečnické cvičení.“

„Dobrá, máte je mít. Známe totožnost některých osob, o kterých nic nevíte. V zájmu vaší osobní bezpečnosti a v zájmu ochrany vaší rodiny vám nemohu prozradit, o koho se jedná.“

„Ten chlap z auta? Ten, kterého jsem viděl v Kensingtonu i v Campo di Fiori? Bílý pruh ve vlasech? Ten kat?“

„Ano.“

Viktor zatajil dech a musel bojovat s neodolatelným nutkáním popadnout Angličana za límec a vytřást z něj tajemství muže, který je zodpovědný za vyvraždění jeho rodiny. „Naučil jste mě zabíjet, Aleku, a pro tohle bych dokázal zabít.“

„Co byste tím získal? Dobře víte, že vás budu chránit s nasazením vlastního života. Důležité je, že jsme ho odstavili. Máme ho pod kontrolou. Pokud to ovšem opravdu je kat z Campo di Fiori.“

Fontine pomalu vydechl. Lícní svaly ho bolely přestálým napětím. „O kom dalším víte?“

„O dvou představených patriarchátu. Jejich totožnost odhalil Brevourt. Řídí řád z Xenopy.“

„To jsou přece lidé odpovědní za útok v Oxfordshire! Proboha svatého, jak můžete…“

„Nejsou,“ přerušil ho Teague spěšně. „Nálet je šokoval ještě víc než nás. Tvrdí, že vaše smrt je to poslední, co by si přáli. A já jim věřím.“

„Muž, který naváděl letadla, byl přece kněz! Mnich z Xenopy!“

„Nebo někdo, kdo se za něho vydával.“

„Spáchal sebevraždu,“ namítl Fontine tiše. „Předepsaným způsobem.“

„Nikdo nemá monopol na fanatiky.“

„Pokračujte.“ Viktor se otočil a vracel se po pěšině k domu, pryč od strážného se psem.

„Tihle lidé představují nejhorší druh nepřátel. Náboženští fanatici, kteří věří, že bojují ve svaté válce. Taková válka nepřipouští žádné vyjednávání, pouze násilnou konfrontaci. Ale my víme, kam přitlačit, známe lidi, jejichž rozkazy nelze neposlechnout. V případě potřeby může vláda vyvinout nátlak a vynutit si řešení. Alespoň takové, které vás jednou pro vždy dostane mimo ohnisko jejich zájmu. Sám byste to nedokázal. S naší pomocí ano. Vrátíte se?“

„Jestli se vrátím, zařídíte to? A pokud ano, zasvětíte mě do svých plánů?“

„Máte mé slovo. Připravíme operaci stejně precizně, jako jsme připravili Loch Torridon.“

„Co moje krytí v Londýně? Neprozradilo se?“

„V žádném případě. Žijete na neznámém místě ve Walesu. Veškeré telefonní hovory jsou směrovány na uzel ve Swansea a dál na sever. Vaše korespondence chodí na poštovní schránku ve vesnici Gwynliffen, kde ji vloží do jiné obálky a pošlou doporučené na moje jméno. Kdyby mě v tomto okamžiku někdo sháněl, Stone zavolá na číslo ve Swansea.“

„Kdo další ví, kde se zdržujeme?“

„Nikdo. Ani samotný Churchill.“

„Promluvím s Janou.“

„Ještě jedna věc.“ Teague položil Viktorovi ruku na rameno. „Slíbil jsem to Brevourtovi. Už vás nečekají žádné výlety na kontinent.“

„Jana bude ráda.“

Operace Loch Torridon přinášela bohatou žeň. Princip špatného řízení za každou cenu se stal trnem v patě německého válečného úsilí.

Tiskárnu v Mannheimu opustilo sto třicet tisíc výtisků Manuálu pro důstojníky okupační správy, v nichž byly nejdůležitější instrukce pozměněny v přesně opačném smyslu. Dodávky dílů pro továrnu Messerschmitt ve Frankfurtu skončily na montážních linkách letounů Štuka v Lipsku. V Kalači na ruské frontě s hrůzou zjistili, že tři čtvrtiny radiostanic vysílají na jiné než určené frekvenci. Chyby v technických výpočtech zapříčinily, že všechny kanóny ráže 75 milimetrů, které opouštěly Kruppovy ocelárny v Essenu, měly vadný odpalovací mechanismus. Textilka v polském Krakově používala k šití uniforem látku, která prošla chemickým saturačním procesem, a poslala vojákům na frontu dvě stě tisíc souprav, které při sebemenším doteku ohně okamžitě vzplály. V Němci zabrané letecké továrně v Turíně zavedli technologický postup, který měl za následek únavové praskliny nosníků křídel po dvaceti hodinách letu a celé stíhací perutě se doslova rozpadaly ve vzduchu.

Koncem dubna 1944 se agenti vycvičení na základně Loch Torridon soustředili na organizaci námořní hlídkové služby u pobřeží Normandie. Podle pečlivě vypracovaného scénáře změnili rozvrh nasazování válečných plavidel připravený velením námořní základny v Pointe de Barfleur a hlášení o výsledku jejich snahy odevzdal brigádní generál Teague na vrchním velitelství spojeneckých sil osobně do rukou Dwighta Eisenhowera.

V prvních jedenácti dnech června budou všechny noční a ranní námořní hlídkové plavby probíhat mimo pobřeží Normandie. Opakuji, ve dnech 1. až 11. června…

Odpověď amerického čtyřhvězdičkového generála a budoucího prezidenta zněla příznačně: „Ať do mě hrom bací…“

Pak došlo k vylodění a spojenecké armády nezadržitelně postupovaly do nitra Francie. V Lisabonu začala jednání s Badogliem a Grandim o sesazení Mussoliniho a italské kapitulaci.

Tento výlet generál Alec Teague majoru Fontineovi povolil. Zasloužil si ho.

A v malém hotelovém pokoji na předměstí Lisabonu se Viktor setkal tváří v tvář s vyčerpaným maršálem Badogliem. „Takže ultimátum nám přináší syn Fontini-Cristiů. Musí to pro vás být velké zadostiučinění.“

„Ne,“ odpověděl Viktor prostě. „Jen uspokojení.“

26. července 1944

WOLFSSCHANZE

(Výňatek ze zprávy gestapa o vyšetřování neúspěšného pokusu o atentát na Adolfa Hitlera v jeho hlavním stanu, tak zvaném Vlčím doupěti. Záznam odstraněn a zničen.)

… Podařilo se nám zlomit některé přímé pomocníky hlavního zrádce plukovníka von Stauffenberga. Při výslechu popsali rozsáhlé spiknutí, do kterého se zapojili i vysocí armádní velitelé, jako například generálové Olbricht, voň Falkenhausen a Hoepner a pravděpodobně i von Kluge a maršál Rommel. Spiknutí nemohlo dosáhnout takových rozměrů bez aktivní spoluúčasti nepřítele. Zrádci se vyhýbali běžným komunikačním kanálům a používali utajenou kurýrní síť. Důkladné vyšetřování odhalilo krycí jméno této dosud neznámé operace. Je skotského původu a označuje oblast nebo obec Loch Torridon… Dopadli jsme…

Alec Teague stál před mapou zavěšenou na stěně jeho kanceláře. Fontine seděl sklíčeně za generálovým psacím stolem, v očích výraz zdrceného žalu.

„Věděli jsme, že je to hazardní sázka,“ řekl Teague. „Prohráli jsme. Nemůžeme očekávat, že pokaždé zvítězíme. Váš problém je, že dosavadní ztráty byly překvapivě nízké. Nejste na ně zvyklý.“ Generál vytáhl několik špendlíků zapíchnutých do mapy a vrátil se ke stolu. Pak se posadil a promnul si oči. „Loch Torridon byla extrémně úspěšná operace. Máme všechny důvody být hrdí na svou práci.“

„Byla?“ opáčil Fontine. „Minulý čas?“

„Ano. Spojenecká pozemní ofenzíva k Rýnu bude zahájena 1. října. Vrchní velitelství předpokládá rozsáhlé dezerce a snaží se zabránit všem možným komplikacím. Naše operace by v této fázi přinesla více škody než užitku. V příštích týdnech odvoláme naše lidi a k poslednímu září Loch Torridon definitivně skončí.“

Viktorovi se zdálo, jako by s těmito slovy odcházela část života starého vojáka. Smutný pohled na brigádního generála - operace Loch Torridon pro něj znamenala nejskvělejší okamžik vojenské kariéry; výš už se nedostane. A Viktor si nedělal iluze, že by při rozhodování o jejím ukončení nehrála roli i žárlivost méně úspěšných důstojníků. Jenže rozhodnutí padlo, neodvolatelné rozhodnutí, a nepřipadá v úvahu se proti němu stavět. Teague je především voják.

Fontine analyzoval vlastní pocity. V prvním okamžiku neprožíval ani radost, ani zklamání, spíše se mu zdálo, jako by se zastavil čas. A pak, pomalu a bolestně, se mu do mysli začaly vkrádat neodbytné otázky. Jak dál? Co budu dělat? Kde je smysl mého života?

Jenže tyto vágní starosti rychle pominuly, nahrazeny posedlostí, která nikdy nezůstala úplně zapomenuta a teď náhle vyvstala s novou jasností. Odsunul židli a postavil se. „V tom případě se hlásím o splnění slibu,“ řekl generálovi. „Něco mi dlužíte. Musíme připravit další operaci. ‚Stejně precizně, jako jsme připravili Loch Torridon.‘ Tak nějak jste to formuloval, ne?“

„Ano. Dané slovo dodržím. Německo se nejpozději do roka položí. Již dnes řada jejich generálů uvažuje o kapitulaci. Šest, možná osm měsíců a je po válce. A v den, kdy skončí, zahájíme operaci Soluň. Stejně precizně jako Loch Torridon.“

14

Ukončení rozpracovaných akcí a stažení zbylých agentů do Británie trvalo celkem dvanáct týdnů. Operace Loch Torridon skončila a zůstalo po ní jen dvaadvacet kartotéčních skříní, které obsahovaly dokumentaci o jejích úspěších i nezdarech. Spisy byly zapečetěny a uloženy pod zámek v podzemním trezoru vojenské zpravodajské služby.

Fontine se vrátil do svého izolovaného a opevněného domku ve Skotsku za Janou a dvojčaty. Jednoho hocha pokřtili jménem Andrew po skotském patronovi svatém Ondřeji, druhého Adrian po několika přijatelných římských císařích. Hoši ovšem nebyli ani svatí, ani neprojevovali vlastnosti budoucích císařů. Bylo jim dva a půl roku a překypovali energií pro tento věk typickou.

Viktor prožil značnou část života obklopen dětmi svých bratrů, jenže tyto byly jeho, a už proto se odlišovaly. Pouze v nich bude pokračovat rod Fontini-Cristiů. Lékaři se shodli, že Jana už nemůže mít další děti. Zranění, která utrpěla při náletu a následném obtížném porodu, si vybrala krutou daň.

Viktor se cítil nesvůj. Po čtyřech letech horečné aktivity upadl náhle do naprosté nečinnosti. Pět měsíců ve dvaačtyřicátém roce, které v Dunblane strávil, nemohl považovat za období klidu. Janina rekonvalescence postupovala pomalu a s četnými nebezpečnými komplikacemi a on sám se dnem i nocí věnoval opevňování domku a okolních pozemků, takže napětí ani na okamžik nepolevilo.

Zato dnes ano a Viktor ten přechod snášel velmi obtížně. Stejně nesnesitelné mu připadalo čekání, kdy se konečně rozběhne operace Soluň. Pasivní nečinnost mu užírala nervy; nepatřil k lidem, kteří mohou jen tak vypnout. I když ho obklopovaly děti a manželka, domek v Dunblane se mu pomalu, ale jistě stával vězením. Na druhé straně Lamanšského průlivu, v Evropě, ve Středomoří, žijí muži, kteří ho hledají stejně usilovně, jako bude on pátrat po nich. Ale do té doby neměl absolutně nic na práci, a to ho ničilo.

Teague nevezme svůj slib zpátky, to bylo Viktorovi jasné, ale také se od něj neodchýlí. Operaci, která je dovede až k mužům ze Soluně, odstartuje teprve s koncem války, rozhodně ne dříve. S každou další vítěznou bitvou, s každým kilometrem postupu spojeneckých vojsk do nitra Německa se Viktorovi rozbušilo srdce nedočkavostí. Válka byla vyhraná; ještě sice neskonala, ale o jejím vítězi již nikdo nepochyboval. Lidé na celém světě se vrátí k normálnímu životu. Čekají je nelehká léta, nelehká rozhodnutí. Pro něj a pro Janu určí další osud síly, které hledají dokumenty odeslané z Řecka před pěti roky - za úsvitu 9. prosince 1939.

Viktorovi nezbývalo než sedět se založenýma rukama a prožívat hotové peklo.

Během nekonečného čekání dospěl k závažnému rozhodnutí. Po válce se do Campo di Fiori nevrátí. Když myslel na svůj dům a podíval se na svou ženu, viděl před sebou jiné manželky, zmasakrované pod ostrým světlem reflektorů. Při pohledu na své syny viděl jiné děti, bezmocné, vyděšené, rozstřílené kulkami vrahů. Mučivé vzpomínky zůstávaly až příliš živé. V Campo di Fiori by nedokázal žít. Nemohl by se vrátit na popraviště, k nikomu a k ničemu jen vzdáleně spojenému se strašlivou tragédií. Vybudují si nový život někde jinde. Rodinný podnik a ostatní majetek ovšem dostane nazpět, reparační soud v Římě už v tomto smyslu informoval Londýn.

A Viktor odpověděl. Prostřednictvím MI6 oznámil, že chce prodat továrny, pozemky a ostatní nemovitosti - s výjimkou Campo di Fiori - tomu, kdo předloží nejvyšší nabídku. Rodinné sídlo vyřeší odděleně.

Dny plynuly a nastal večer 10. března. Děti spaly v pokoji na druhé straně haly a do oken ložnice se opíraly poryvy studeného, ještě zimního větru. Viktor s Janou leželi pod přikrývkou a žhavé uhlíky v krbu vrhaly na strop žlutavé odlesky. Tiše spolu rozmlouvali - jako téměř každý den ve večerních hodinách.

„Barclayova banka se o všechno postará,“ vysvětloval Viktor. „Bude to v podstatě jednoduchá dražba. Udal jsem nejnižší možnou sumu za celkový prodej, ale jak si jednotlivé nemovitosti rozeberou, to už je věc kupců.“

„Jsou nějací zájemci?“ zeptala se Jana. Ležela na boku a opírala se o loket.

Fontine se nevesele zasmál. „Celá smečka. Většinou Švýcaři a Američané. Na poválečné rekonstrukci bude možné vydělat miliardy. Ti s výrobní základnou získají značnou výhodu.“

„Mluvíš jako ekonom.“

„To doufám. Můj otec by byl zklamaný, kdybych mluvil jinak.“ Odmlčel se.

Jana ho pohladila a odhrnula mu vlasy z čela. „Co tě trápí?“

„Přemýšlím. Brzy to skončí. Nejdřív válka, potom Soluň. Věřím Alekovi, že ji společně sprovodíme ze světa. Pomůže mi, i kdyby se měl uchýlit k vydírání diplomatů na ministerstvu zahraničí. Donutíme ty fanatiky smířit se s faktem, že o tom jejich prokletém vlaku s bezbožným nákladem vůbec nic nevím.“

„Domnívala jsem se, že převážel zbožné dokumenty,“ usmála se Jana.

„Nesmysl.“ Viktor zavrtěl hlavou. „Který bůh by tohle připustil?“

„Tak teď jsi mě dostal, drahý.“

Viktor se zvedl a ohlédl se k oknu. O ztemnělé tabule šustil březnový sníh unášený větrem, vlhký a těžký. „Do Itálie se vrátit nemůžu,“ řekl manželce.

„Já vím. Už jsme o tom přece mluvili. Chápu tvé důvody.“

„Ale tady také zůstat nechci. Myslím v Británii. Tady bych byl pořád Fontini-Cristi, syn mocné, ale vyvražděné italské rodiny. Realita, legenda a mýtus, všechno dohromady a rovným dílem.“

„Ale vždyť ty jsi Fontini-Cristi.“

Viktor se na Janu zadíval v tlumeném světle z krbu. „Mýlíš se. Už pět let jsem Fontine. Zvykl jsem si. Co si o tom myslíš ty?“

„Poangličtěním to jméno nic neztratilo.“ Jana se znovu usmála. „Snad jen vznešený nádech staré rodové šlechty.“

„Tak to i myslím,“ odpověděl spěšně. „Andrew s Adrianem by si do budoucnosti neměli odnášet takový nesmysl. Doba se změnila, zašlá sláva se už nikdy nevrátí.“

„Asi ne. Ale je mi trochu líto, když vidím, jak staré časy odcházejí. Doufám jen, že to bude změna k lepšímu.“ Jana náhle zamrkala a tázavě se na manžela zadívala. „Když nechceš zůstat v Británii ani se vrátit do Itálie, kde se tedy míníš usadit?“

„V Americe. Chtěla bys žít v Americe?“

Dlouhý pátravý pohled. „Jistě. Mohlo by to být vzrušující… Ano, myslím, žes našel správné řešení. Pro nás všechny.“

„A jméno? Tobě na něm stejně moc nezáleží, vid?“

Rozesmála se a pohladila ho po tváři. „Nezáleží. Provdala jsem se za muže, ne za jméno.“

„Mně záleží jen na tobě.“ Objal ji a přitiskl k sobě.

Harold Latham vystoupil z kabiny starého výtahu, opatřené místo dveří a stěn jen mosaznou mříží, a zahleděl se na orientační tabuli s šipkami a čísly. Před třemi lety ho převeleli do Barmy a od té doby se v budově centrály MI6 dost změnilo.

Povytáhl si sako nového obleku - pořád si nemohl zvyknout, že se z něj najednou stal civilista. A těch nových civilistů se brzy vynoří stovky a tisíce. Německo se zhroutilo. Latham vsadil pět liber, že formálně ohlásí kapitulaci ještě před Prvním májem. Chyběly tři dny… Na penězích mu za mák nezáleželo, důležité bylo, že je konečně po všem.

Pokrčil rameny a vydal se dlouhou chodbou ke Stoneově kanceláři. Starý dobrý Geoff Stone. Ořech k jeho Kaštanu. Vztekloun a nakonec chudák, s nímž si osud nepěkně zahrál, když kvůli jakémusi tvrdohlavému a zbytečně útlocitnému Italovi přišel na samém počátku války o pravou ruku.

Jenže na druhé straně mu ten úraz mohl docela dobře zachránit život. Spousta agentů se zdravýma rukama se z terénu vůbec nevrátila. Svým způsobem měl tedy Stone zatracené štěstí. Stejně jako já, pomyslel si Latham. V zádech a břiše mu zůstalo několik střepin, ale když si dá pozor, bude podle doktorů v pořádku. Skoro jako dřív, řekli mu, když ho ze zdravotních důvodů propouštěli ze služby.

Ořech a Kaštan přežili. Zvládli to! Sakra, to chce aspoň měsíc v lihu, abychom to pořádně oslavili!

Zkoušel Stoneovi zavolat, ale bez úspěchu. Strávil u telefonu dvě hodiny, opakovaně vytáčel číslo do bytu i do kanceláře, ale pořád se nikdo nehlásil. Nechávat vzkaz nemělo smysl. Lathamovy plány byly tak neurčité, že netušil, jak dlouho se v Londýně zdrží.

Raději ho rovnou navštívím, rozhodl se, když naposled zavěsil sluchátko. Vtrhnu k němu a zeptám se ho, proč mu tak dlouho trvalo, než tu podělanou válku vyhrál.

Dveře byly zamčené. Zaklepal, ale odpovědělo mu ticho. Zatraceně! Služba u vchodu zjistila podle záznamu, že Stone je v budově; respektive že se včera večer - a ostatně ani předevčírem -neodepsal, což ovšem v těchto hektických dnech, kdy pohovky v kancelářích běžně sloužily k nočnímu přespání, nebylo nic neobvyklého. Všechny zpravodajské služby pracovaly na plný výkon čtyřiadvacet hodin denně. Třídily se materiály a ničily záznamy, které mohly někoho kompromitovat - jen bůh ví, kolik lidských životů se tím zachrání. Až se usadí prach vítězství a porážky, budou informátoři mezi těmi, kdo přežili, nejméně oblíbení.

Zaklepal hlasitěji. Zase nic.

Ale úzkou mezerou mezi dveřmi a prahem prosvítalo světlo. Stone si asi na chvíli odskočil do kantýny nebo na záchod.

A pak sjel Latham pohledem na cylindrickou vložku zámku a zarazil se. Něco se mu nezdálo. Na zašlé mosazi ulpěla šedavá skvrnka, vpravo od klíčové dírky rozeznal drobný škrábanec. Bývalý agent s krycím jménem Kaštan se předklonil, aby lépe viděl. Povzdechl si, vytáhl z kapsy zápalky a škrtl, srdce náhle sevřené obavou z toho, co se chystal udělat.

Přidržel plamen pod šedou kapičkou, která po vteřině roztála a stekla. Pájka.

Stará, ale časem prověřená finta, kterou Ořech s oblibou používal. Za jejich společného působení ho Kaštan při tom mnohokrát pozoroval, a když se teď zamyslel, uvědomil si, že si nevzpomíná, jestli kdy podobný trik viděl u někoho jiného.

Roztavit kapku pájky a pomocí klíče ji vpravit do zámku. Tekutý měkký kov steče mezi stavítka a zablokuje je. Stále je možné vsunout klíč do dírky, ale nelze jím otočit a odemknout.

Vynikající taktika, pokud potřebujete trochu času navíc, abyste unikli z pasti, protože poskytne několik minut, aniž by vyvolala nežádoucí poplach. Zámek vypadá na první pohled úplně normálně, prostě jenom nejde odemknout. Inu, to se stává. Většina zámků je stará, není divu, že se občas zaseknou. V těchto případech člověk nezačne vykopávat dveře, ale zavolá zámečníka.

Potřeboval Ořech získat čas? Hrozilo mu nějaké nebezpečí?

Tady opravdu něco nehraje.

„Kristepane!“ vykřikl Teague, když se vyraženými dveřmi vřítil do kanceláře a hned začal chrlit rozkazy: „Ničeho se nedotýkejte! Sežeňte doktora! A nikomu ani slovo!“

„Je mrtvý,“ poznamenal tiše Latham, který stál vedle generála.

„Já vím,“ odsekl Teague stroze. „Potřebuju vědět, jak dlouho je mrtvý.“

„Kdo to je?“ zeptal se Latham a zadíval se na mrtvého muže. Mrtvola byla svlečená do trenýrek a obutá. Na nahém hrudníku se černala jediná díra po kulce, krev dávno zaschla.

„Plukovník Aubrey Birch. Měl na starosti trezor.“ Brigádní generál se ohlédl ke dvěma strážným u prahu kanceláře; třetí voják odběhl do druhého patra pro lékaře. „Nasaďte ty dveře zpátky. Nikoho nepustíte dovnitř a budete mlčet jako hrob. Vy pojďte se mnou, Lathame.“

Cestou výtahem do sklepení si Latham všiml, že Teague není jen šokovaný, ale také pořádně vyděšený.

„Co se tam podle vás stalo, pane?“

„Před dvěma dny jsem mu předal propouštěcí papíry. Nemůžu říct, že by měl zrovna radost.“

Latham chvíli mlčel, a když konečně promluvil, díval se rovnou před sebe. „Teď jsem civilista, takže to řeknu. Bylo to od vás zatraceně sprosté. Stone byl kdysi nejlepší agent, který pro vás pracoval.“

„Beru vaši připomínku na vědomí,“ odvětil důstojník chladně. „Vy jste kdysi používal krycí jméno Kaštan, že?“

„Ano.“

Teague se po očku zadíval na propuštěného zpravodajce; světélko na panelu signalizovalo, že zastavili v podzemí. „Nuže, náš Ořech byl pořádně červivý, pane Kaštane. Jenom nevím, jak hluboko se červ do jádra zavrtal, a to mi dělá velkou starost.“

Odsunuli mosaznou mříž, vyšli z výtahu a dali se vpravo k masivním ocelovým dveřím uzavírajícím chodbu. Byly zasazeny do neviditelného rámu a v horní části opatřeny okénkem z neprůstřelného skla. Vlevo na stěně viděl Latham pod tlačítkem zvonku štěrbinu se záklopkou, která připomínala miniaturní poštovní schránku, a nad ní kovovou tabulku s nápisem:

STŘEŽENÁ OBLAST

Nepovolaným vstup přísné zakázán!

Zazvoňte a vložte do schránky písemné povolení.

Teague přistoupil k okénku, stiskl tlačítko a promluvil autoritativním tónem: „Heslo Hyacint. Nezdržujte, prosím. Ověřte si mou totožnost vizuálně. Jsem brigádní generál Teague. Doprovází mě jistý pan Harold Latham, prověřený mnou osobně.“

Bzučivý zvuk, dveře se pootevřely a pak zajely do stěny. Důstojník, který stál za nimi, zasalutoval.

„Dobrý den, pane generále. Hyacint? Nás tady dole nikdo na mimořádný stav neupozornil.“

Teague odpověděl na pozdrav pokývnutím hlavy. „Sám jsem ho teď vyhlásil. Až do dalších rozkazů neopustí trezor ani kousek papíru. Co říká služební kniha docházky o plukovníku Birchovi?“

Důstojník se otočil ke kovovému stolku zapuštěnému do ocelové stěny. „Tady to máme, pane,“ a otevřel tlustý sešit v černých kožených deskách. „Plukovník Birch se odepsal předevčírem v devatenáct nula nula. Do služby má nastoupit zítra ráno přesně v sedm, pane.“

„Rozumím. Byl tady někdo s ním?“

Důstojník znovu nahlédl do záznamů. „Ano, pane. Kapitán Stone, pane. Odepsal se ve stejnou dobu.“

„Děkuji. Půjdu teď s panem Lathamem do trezoru číslo sedm. Dáte mi laskavě klíč? A číselnou kombinaci zámku.“

„Zajisté, pane.“

V místnosti s ocelovými stěnami se nacházelo dvaadvacet kartotéčních skříní. Teague se zastavil u čtvrté v řadě naproti dveřím. Nahlédl do lístku s ciframi a začal manipulovat kolečkem zámku v pravém horním rohu registratury, ale než ji otevřel, podal Lathamovi jiný lístek.

„Pomozte mi ušetřit čas,“ vyzval chraplavě bývalého podřízeného. „Najděte registračku se jménem Brevourt, B-r-e-v-o-u-r-t, a odemkněte ji.“

Latham si vzal lístek a přistoupil k levé řadě skříněk. Chvíli studoval štítky, a když objevil příslušný údaj, pustil se do otevírání.

Zámek s cvaknutím povolil. Teague se natáhl, vysunul druhou zásuvku zdola, dřepl si a začal procházet složky se spisy. Došel až na konec a pak znovu postup zopakoval, pomalu, aby nic nepřehlédl.

Nebyla tam. Složka nadepsaná Viktor Fontine zmizela.

Teague vrátil zásuvku na místo, napřímil se a ohlédl se po Lathamovi, který klečel u nejnižší zásuvky své skříně a zíral do otevřené složky s výrazem nevěřícího úžasu.

„Žádal jsem vás, abyste ji našel, ne četl,“ upozornil ho generál ledově.

„Tady dohromady nic ke čtení není,“ odpověděl Latham tiše. „Až na tohle,“ a zvedl jediný list papíru. „Co jste to, vy parchanti, udělali?“

Fotokopie. S černými okraji, vespod místo pro dvě schvalovací razítka. Oba muži dobře věděli, co to je.

Příkaz k popravě. Oficiální povolení k zabití člověka.

Teague zůstal stát u skříně. „Kdo je cílem?“ zeptal se dutě.

„Vittorio Fontini-Cristi.“

„Kdo likvidaci schválil?“

„Je tady razítko ministerstva zahraničí a Brevourtův podpis.“

„Kdo ještě? Musí být dva!“

„Ministerský předseda.“

„A úkolem byl pověřen kapitán Stone…“

Latham přikývl, i když mu generál nepoložil otázku, ale konstatoval fakt. „Ano.“

Teague se zhluboka nadechl a na okamžik zavřel oči. „Jak dobře jste Stonea znal?“ zeptal se, když je zase otevřel. „Jde mi hlavně o jeho metody.“

„Pracovali jsme spolu osmnáct měsíců. Byli jsme jako bratři…“

„Bratři? V tom případě vás, pane Lathame, upozorňuji, že i když jste mimo službu, pořád se na vás vztahuje zákon o utajovaných skutečnostech.“

15

Teague mluvil do telefonu mrazivě odměřeným tónem a pečlivě volil slova. „Od prvopočátku to byl váš člověk. Ode dne, kdy jsme ho převeleli na základnu Loch Torridon. Jeho zvědavost, jeho nekonečné otázky, Lübokovo jméno v našich záznamech, nejrůznější nástrahy. Hlásil vám každý Fontineův pohyb.“

„Nehodlám se omlouvat,“ zabručel na druhém konci linky Anthony Brevourt. „Z důvodů, které jsou vám dobře známy. Soluň zůstává i nadále nejvyšší prioritou ministerstva zahraničních věcí.“

„Chci vysvětlení toho příkazu k popravě! Nikdo nás nepožádal o vyjádření, nikdo nás neinformoval…“

„K jeho naplnění nemělo nikdy dojít,“ přerušil ho Brevourt. „Ten rozkaz byl naše pojistka. Vy možná věříte ve svou vlastní nesmrtelnost, generále, ale my ne. I když odmyslíme nálety, pořád pracujete jako stratég tajných operací, čili představujete potenciální terč pro atentátníka. Ten rozkaz měl Stoneovi v případě, že by vás zabili, umožnit okamžitý přístup k Fontineovi a jeho informacím.“

„To vám nakukal Stone? Přesvědčil vás?“

Velvyslanec odpověděl po krátkém zaváhání: „Ano, už před několika lety.“

„Řekl vám Stone také to, že Fontinea nenávidí?“

„Neměl ho rád. A nebyl sám.“

„Řekl jsem, že ho nenáviděl! Přímo patologicky.“

„Když jste to věděl, proč jste Stonea neodvolal a nenahradil ho někým jiným?“

„Protože se, sakra práce, dokázal ovládnout a nedával své pocity najevo! Dokud pro to měl důvod. Teď už ho nemá.“

„Nechápu…“

„Jste zatracený pitomec, Brevourte! Stone nám nechal fotokopii, originál si odnesl. Jste bezmocný a on chtěl, abyste si to uvědomil.“

„O čem to mluvíte?“

„Je na svobodě a v rukou drží dokument, který ho opravňuje Fontinea zabít. A nemá smysl snažit se ten rozkaz stornovat. Nemělo by to smysl už před dvěma roky! Má ten papír a je profesionál. Hodlá úkol splnit a dokument ukryje tam, kde ho nikdy nenajdete. Může britská vláda, můžete vy osobně nebo ministr zahraničí nebo samotný Churchill, může někdo z vás ospravedlnit tu popravu? Dá si vůbec někdo tu práci, aby ji alespoň komentoval?“

Brevourt odpověděl rychle a naléhavě: „Bylo to pouze bezpečnostní opatření, nic jiného.“

„Vskutku optimální řešení,“ opáčil Teague hořce. „Dost důrazné, aby otevřelo zamčené dveře, dostatečně dramatické, aby překonalo byrokratické překážky. Přímo slyším Stonea, jak vás zahrnuje argumenty, proč to musí být tak a ne jinak.“

„Musíme Stonea najít. Musíme ho zastavit.“ Teague slyšel ve sluchátku, jak Brevourt hlasitě oddechuje.

„Tak toto je první věc, ve které se shodujeme,“ prohlásil generál otráveně.

„Co hodláte udělat?“

„Především všechno řeknu Fontineovi.“

„Je to rozumné?“

„Je to férové.“

„Očekávám, že nás budete informovat. V případě potřeby každou hodinu.“

Teague se nepřítomně zadíval na nástěnné hodiny. Tři čtvrtě na deset. Oknem, přes které už nemusel stahovat zatemňovací závěsy, svítil do kanceláře měsíc. „Nejsem si jistý, jestli to bude možné.“

„Cože?“

„Vám leží na srdci hlavně náklad vyvezený před pěti lety z Řecka. Mně život Viktora Fontinea a jeho rodiny.“

„Nenapadlo vás, že ty dvě záležitosti spolu úzce souvisejí?“ zeptal se Brevourt odměřeně.

„Budu o tom uvažovat,“ odsekl Teague a zavěsil. Musím Fontineovi zavolat a varovat ho, pomyslel si, když se znaveně opřel na židli.

Zaklepání na dveře. „Vstupte.“

Objevil se Harold Latham s tenkou papírovou složkou v ruce, následován jedním z nejlepších vyšetřovatelů MI6, mužem středního věku, který měl za sebou kariéru velmi úspěšného kriminalisty ve Scotland Yardu, než ho do svých služeb získala zpravodajská služba.

Ještě před několika týdny by si agent Kaštan nedovolil vejít ke generálovi se zapálenou cigaretou. Dnes ano; pro Harolda Lathama to bylo důležité. Ale jeho nepřátelství polevilo, pomyslel si Teague. Kaštan je hlavně a především profesionál a status civilisty na tom nic nezmění.

„Zjistili jste něco?“ zeptal se brigádní generál.

„Jenom neprůkazné náznaky,“ odpověděl Latham. „Mohou něco znamenat, ale také nemusí. Ten váš člověk je fakt třída. Dokáže najít jehlu v kupce sena.“

„Poradil mi, kam se podívat,“ mírnil chválu vyšetřovatel. „Důvěrně zná zvyky hledané osoby.“

„Co teda máte?“

„Tady v budově vůbec nic. Kancelář zanechal čistou jako padlý sníh. Našli jsme jen služební materiály, spisy určené ke skartaci, všechno zcela legitimní. Zato v jeho bytě nám přálo štěstí. Je to pořádkumilovný a metodický člověk. Uspořádání ramínek ve skříni, šatstvo v prádelníku, toaletní potřeby… Všechno prostě nasvědčuje tomu, že Stone svůj odjezd plánoval dlouho dopředu.“

„Rozumím. A další náznaky?“

Odpovědi se ujal Kaštan; profesionál v něm potřeboval uznání. „Stone má jistý politováníhodný zlozvyk. Často lehává v posteli a dělá si poznámky. Slova, čísla, šipky, závorky, jména, kroužky. Říkal jsem tomu čmáranice. Než zmizel, vytrhl z notesu všechny popsané listy a spálil je. Zápisník jsme našli v zásuvce nočního stolku. Pochopitelně prázdný, ale tady ten váš kouzelník věděl, co s ním.“

„Písmo se protlačilo, pane,“ vysvětloval kriminalista. „Nebylo obtížné ho pod spektrografem vyvolat. Tady je výsledek.“ Vzal si od Lathama složku a podal ji generálovi.

Teague ji otevřel a zadíval se na spektrogram. Jak řekl Kaštan, papír obsahoval čísla, závorky, šipky a slova. Nesrozumitelný hlavolam, divoký nákres neuchopitelného významu.

A pak ze změti čar a znaků vyskočilo jméno.

Donatti.

Muž s bílým pruhem ve vlasech. Kat z Campo di Fiori. Jeden z nejmocnějších kardinálů kurie.

Operace Soluň začala.

„Jmenuje se Guillamo Donatti.“

Když Fontine to jméno uslyšel, měl pocit, že se v jeho paměti najednou otevřela tajemná komnata. Jako kdyby bylo klíčem, který odemkl dávno pohřbené vzpomínky.

Byl tehdy ještě dítě. Devět, možná deset let. Setmělo se, jeho bratři se nahoře chystali do postele. Už v pyžamu si zašel dolů pro knížku, ale zarazil ho vzrušený, zlostný křik z otcovy pracovny.

Zvědavý hoch přistoupil k pootevřeným dveřím a to, co uviděl uvnitř, ho tak překvapilo, že strnul jako opařený. V pracovně stál kněz, bušil pěstí do stolu a hlasem přeskakujícím vztekem ječel na jeho otce, oči zuřivě vytřeštěné.

Že si někdo dovolil takto se chovat v otcové přítomnosti, dokonce kněz, chlapce tak vyděsilo, že mimoděk hlasitě zalapal po dechu.

Kněz se prudce otočil, planoucí oči sežehly hocha nepříčetným pohledem - a tehdy Viktor spatřil bílou skvrnu v jeho vlasech. Dal se na panický útěk, vyběhl po schodech a zavřel se ve svém pokoji.

Druhého dne ráno vzal Savarone syna stranou a vysvětlil mu, co se stalo. Otec nikdy nenechával nezodpovězené otázky. Čeho se vzrušená hádka týkala, to už ve Viktorově paměti zavál nános času, ale vzpomněl si, že mu otec prozradil knězovo jméno. Guillamo Donatti, muž, který je skvrnou na cti Vatikánu, který vydává příkazy neinformovaným a vynucuje si jejich splnění vydíráním a zastrašováním. Tato slova si dítě dobře zapamatovalo. Guillamo Donatti, černá ovce kurie.

„Stone sleduje vlastní cíl,“ řekl Teague do telefonu ve své londýnské kanceláři a vrátil tak Viktora do přítomnosti. „Chce vás dostat za každou cenu a počítá, že ho za to někdo odmění. Nejdřív jsme hledali na nesprávných místech, ale už jsme ho vystopovali. Použil Birchovy doklady a s jejich pomocí si na základně v Lakenheathu zajistil vojenské kurýrní letadlo. Do Říma.“

„Letěl za kardinálem,“ upřesnil Fontine. „Nechtěl riskovat vyjednávání na dálku.“

„Přesně tak. Ale vrátí se a pokusí se vás zlikvidovat. No a my si na něho počkáme.“

„Ne,“ vyhrkl Fontine do sluchátka. „Uděláme to jinak. Nebudeme čekat. Půjdeme po něm.“

„Ale?“ ozval se Teague pochybovačně.

„Víme, že Stone je v Římě. Drží se pochopitelně v ústraní. Nejspíš u našich bývalých informátorů, ti jsou zvyklí ukrývat lidi.“

„Nebo u Donattiho.“

„Pochybuju. Bude trvat na neutrální půdě. Donatti je nebezpečný. Jeho chování je nepředvídatelné a Stone si to moc dobře uvědomuje.“

„Nevím, co máte v úmyslu, ale já nemohu…“

„Mohl byste vypustit do světa jistou fámu? Ze spolehlivých zdrojů?“ skočil generálovi do řeči Fontine.

„Jakou fámu?“

„Že udělám přesně to, co ode mě každý očekává. Vrátím se do Campo di Fiori. Z blíže nespecifikovaných osobních důvodů.“

„Vyloučeno! To rozhodně nepřipadá v úvahu!“

„Pro smilování boží!“ zakřičel Viktor do telefonu. „Přece se nemůžu celý život skrývat! Nechci se klepat strachem pokaždé, když moje žena nebo děti vyjdou z domu, že na ně čeká Stone nebo Donatti nebo popravčí komando! Slíbil jste mi konfrontaci. Teď o ni žádám.“

Na lince z Londýna se rozhostilo dlouhé ticho. „Ještě je tu řád z Xenopy,“ upozornil nakonec Teague.

„Jeden krok vede zákonitě k druhému. Od tohoto bodu se přece vaše úvahy vždycky odvíjely, ne? Řád bude muset přiznat barvu. Už nemůže dál mlžit a tajit pravdu. Důkazem budou Stone a Donatti. Jinak to skončit nemůže.“

„Máme v Římě své lidi. Ne mnoho…“

„My jich nepotřebujeme mnoho. Stačí pár. Můj pobyt v Itálii nesmí být v žádném případě spojován s MI6. Jako záminku použiju jednání u reparačního soudu. Vláda chce znárodnit naše továrny a pozemky. Soud zvyšuje cenu prakticky každý týden. Nechtějí, aby všechno skoupili Američané.“

„Reparační soud,“ řekl Teague; zřejmě si zapisoval poznámky.

„Existuje jistý člověk jménem Barzini,“ pokračoval Fontine. „Guido Barzini. Pracoval v Campo di Fiori, staral se o stáje. Mohl by nám pomoci. Byl už starý, ale jestli ještě žije, určitě bydlí nedaleko Milána. Pokuste se ho najít. Partyzáni o něm určitě vědí.“

„Guido Barzini,“ zopakoval generál. „Musím ovšem zajistit vaši bezpečnost.“

„Souhlasím. Ale nenápadně. Chceme je donutit, aby vylezli z díry, ne aby se zavrtali ještě hlouběji.“

„Jak hodláte postupovat, pokud na tu návnadu skočí?“

„To je jednoduché. Přinutím je, aby mě vyslechli.“

„A když - jak předpokládám - odmítnou?“

„Tak je zabiju,“ řekl Viktor.

Zpráva se rychle rozšířila. Padrone žije, vrátil se. Viděli ho v malém hotelu nedaleko dómu. Fontini-Cristi je v Miláně. Novinka pronikla i do Říma.

Někdo zaklepal na dveře hotelového pokoje. Barzini. Okamžik, na který se Viktor těšil a současně se ho obával, protože vyvolal vzpomínky na oslnivé bílé světlo a běsnění smrti. Potlačil je a vyšel přes pokoj hostu otevřít.

Starý stájník stál v chodbě. Kdysi svalnaté tělo pohublé a shrbené, jakoby ztracené v laciném černém kabátu z hrubé látky. Vrásčitá tvář, revmatické oči. Ruce, které tiskly svíjejícího se a zápolícího Viktora k zemi. Prsty, které mu zakryly ústa a zachránily mu tak život, byly zkroucené a třásly se.

Barzini padl na kolena a objal mladému pánovi nohy. „Je to pravda! Vy žijete!“

Viktorovi vyhrkly slzy do očí a v rozpacích nevěděl, co říci. Sklonil se k starci, pomohl mu vstát a objal ho. Pak ho mlčky uvedl do pokoje a posadil na pohovku. Nehledě na vysoký věk mu bylo jasné, že Barzini je těžce nemocný. Když mu nabídl něco k jídlu, stájník požádal o čaj a skleničku koňaku. Viktor zavolal pokojovou službu. Za minutu je číšník obsloužil, a když se Barzini posilnil, seznámil padrona s nejdůležitějšími událostmi, ke kterým v Campo di Fiori došlo od nočního masakru.

Krátce po odjezdu Němců obsadili rodinné sídlo fašističtí vojáci a dlouhé měsíce je hlídali. Personálu dovolili posbírat si věci a odejít - kromě pokojské, která se stala svědkem mnohonásobné vraždy. Tu zabili ještě té noci. Jediný, komu dovolili v Campo di Fiori zůstat, byl Barzini, protože ho pokládali za mentálně retardovaného.

„Nebylo to nic těžkého. Fascisti si vždycky mysleli, že všichni kolem nich jsou blázni, jenom oni ne. Jinak uvažovat nemohli, když se na sebe měli ráno podívat do zrcadla.“

Díky své profesi stájníka a správce mohl Barzini sledovat dění v Campo di Fiori. Největší překvapení mu připravili duchovní. Vojáci vpouštěli do domu skupinky knězů. Nikdy jich nepřijelo více než tři nebo čtyři najednou, ale vystřídalo se jich tam nepočítaně. Stařec si zprvu myslel, že je posílá Svatý otec, aby se modlili za klid a spásu duší Fontini-Cristiů, jenže knězi se svatým posláním by se chovali jinak než tito podivní návštěvníci s kolárky na krku. Nejdřív prohledávali hlavní budovu, pak hospodářská stavení a domky sloužících a nakonec skončili ve stájích. A hledali opravdu usilovně. Nic nezanedbali. Rozebrali nábytek, strhali obložení a tapety, proklepali stěny, jestli se v nich neskrývají zamaskované dutiny, vytrhali parkety - ne ve vzteku, ale odborně, jako zruční tesaři, a zase je usadili na původní místo. A rozkopali pozemek, jako kdyby narazili na naleziště zlata.

„Vyptával jsem se několika mladších páterů, co hledají, a mám dojem, že to sami pořádně nevěděli. Vždycky odpověděli: ‚Velké bedny. Velké dřevěné a železné bedny.‘ A pak jsem si všiml, že jeden starší kněz přichází každý den a kontroluje práci ostatních.“

„Asi šedesátiletý,“ poznamenal Viktor tiše. „S bílým pruhem ve vlasech.“

„Ano! To je on! Jak to víte?“

„Čekal jsem to. Jak dlouho pátrání trvalo?“

„Skoro dva roky. Neuvěřitelné. A potom najednou přestali.“

Barzini líčil, jak po odchodu Italů zabrala sídlo německá armáda a zřídila v Campo di Fiori přepychovou zotavovnu pro vysoké důstojníky Wehrmachtu.

„Zařídil jste, o co vás požádal ten Angličan z Říma, starý příteli?“ Fontine nalil Barzinimu další sklenku brandy; třas rukou se částečně zmírnil.

„Ano, padrone. V posledních dvou dnech jsem navštívil trhy v Lavenu, ve Varese a v Legnanu a několika vybraným mluvkům jsem zopakoval: ‚Dnes navštívím mladého pána. Vrací se. Jedu za ním do Milána. Ale nikdo o tom nesmí vědět!‘ Dozvědí se to, synu Fontini-Cristiů.“ Barzini se usmál.

„Ptal se vás někdo, proč trvám na tom, abyste se se mnou v Miláně sešel?“

„Většina ano. Řekl jsem, že si se mnou chcete soukromě promluvit a že je to pro mě velká čest. Opravdu je.“

„To by mělo stačit.“ Viktor zvedl telefon, oznámil hotelové ústředně číslo a čekal, až mu hovor spojí. „Až tahle záležitost skončí, byl bych rád, kdybyste odjel se mnou. Do Anglie a pak do Ameriky. Oženil jsem se, příteli. Signora se vám určitě bude líbit. Mám dva syny. Dvojčata.“

Barzinimu zazářilo v očích. „Máte syny? Bohu budiž poděkováno.“

Na druhém konci linky se nikdo nehlásil a Viktora to znepokojilo. Přece se dohodli, že je nezbytné, aby byl agent MI6 neustále telefonicky dosažitelný! Zaujal strategicky výhodné místo v půli cesty mezi Varese a Campo di Fiori a měl se stát hlavním komunikačním uzlem celé operace. Kde k čertu vězí?

Fontine zavěsil a vytáhl z kapsy náprsní tašku. Na kartičce ve skryté přihrádce měl další telefonní číslo. Do Říma. Nahlásil ho ústředně.

„Jak to myslíte, že se nikdo nehlásí?“ zeptal se kultivovaný anglický hlas.

„Dá se to snad vyjádřit jasněji?“ odsekl Fontine. „Nikdo se nehlásí! Kdy jste s ním mluvil naposled?“

„Asi před čtyřmi hodinami. Všechno šlo podle plánu. Byl v rádiovém kontaktu se všemi vozidly. Zprávu jste dostal, ne?“

„Jakou zprávu?“

„Tohle se mi nelíbí, Fontine,“ zaznělo po chvíli ticha.

„Jakou zprávu?“

„Oznámil, že ho asi vyhmátli, ale že si nemáme dělat starosti, že se s vámi spojí, až dorazíte do hotelu. Viděl auto. Projelo po hlavní silnici, která míjí hlavní bránu Campo di Fiori. Vy jste s ním vůbec nemluvil?“

Viktor potlačil touhu hlasitě zařvat. „Nemluvil. Nenechal mi ani žádný vzkaz. Jaké auto?“

„Zelený fiat. Savonská poznávací značka. To je okres u Janovského zálivu. Popis jednoho z cestujících odpovídal jistému Korsičanovi v policejní evidenci. Pašerák, který pro nás podle Londýna za války pracoval. Domníváme se, že ostatní byli také Corsi. No a potom on.“

„Předpokládám, že mluvíte o…“

„Ano. Čtvrtý muž v autě byl Stone.“

Stone skočil na návnadu. Ořech se vrátil do Celle Ligure, ke Korsičanúm, mezi kterými si našel společníky. A jako profesionál odstranil naši spojku ve Varese.

Eliminovat podpůrné síly. Znemožnit spojení. Loch Torridon.

„Děkuji,“ řekl Viktor muži v Římě.

„Poslyšte, Fontine!“ varoval spěšně hlas v telefonu. „Nic nedělejte! Zůstaňte, kde jste, a ani se nehněte!“

Viktor bez odpovědi zavěsil a otočil se k Barzinimu. „Potřebuju pár chlapů. Chlapů, kterým můžeme věřit a kteří jsou ochotní riskovat.“

Stařec v rozpacích odvrátil pohled. „Už to není, jak bývalo, padrone.“

„Co partyzáni?“ navrhl Fontine.

„Většinou komunisté. Teď se starají hlavně sami o sebe. Rozšiřují letáky, pořádají demonstrace. Jsou…“ Barzini se zarazil. „Moment. Znám dva muže, kteří nezapomněli. Skrývali se v horách a já jim nosil jídlo a zprávy od jejich rodin. Těm věřit můžeme.“

„Budou nám muset stačit.“ Viktor zamířil ke dveřím ložnice. „Jdu se převléct. Můžete se s nimi spojit?“

„Mám na ně telefon,“ odpověděl Barzini a vstal z pohovky.

„Zavolejte jim a požádejte je, aby přišli do Campo di Fiori, že se tam s nimi setkám. Pořád tam ještě obcházejí stráže?“

„Jenom noční hlídač. Dojíždí z Lavena. A já.“

Fontine se zastavil. „Znají ti dva zadní cestu ke stájím?“ zeptal se Barziniho.

„Najdou ji.“

„Výborně. Požádejte je, ať hned vyrazí a počkají na mě na začátku jezdecké stezky za stájemi. Doufám, že ji Němci nezlikvidovali.“

„Nebojte se, zůstala zachovaná. Co chcete dělat, padrone?“

„Přesně to, co ode mě každý očekává.“ Viktor si uvědomil, že zopakoval slova, která použil před pěti dny v rozhovoru s generálem Teaguem. Obrátil se a zašel do ložnice.

16

Lekce z Loch Torridonu se nezapomínají, pomyslel si Viktor, když stál před recepcí hotelu opřený lokty o mramorový pult a sledoval, jak se mu noční služba snaží vyjít vstříc. Požádal o půjčení automobilu - dost hlasitě, aby přilákal pozornost. Vzhledem k pozdní hodině šlo o těžko splnitelné přání; vozidla se obtížně opatřovala ve dne, natož uprostřed noci. Ale za dostatečnou sumu bylo k mání všechno. I finanční handrkování proběhlo natolik bouřlivě, aby upoutalo případného pozorovatele. A pak šaty, které měl na sobě - tmavozelené kalhoty, vysoké boty a hnědý lovecký kabát. Sezóna honů ještě dávno nezačala.

V hotelové hale se zdržovalo jen málo opozdilců. Několik obchodníků, kteří na nejistých nohou vrávorali ke svým pokojům po úspěšném jednání zakončeném v baru, rozhádaná manželská dvojice, která si vzájemně vytýkala nemožné chování, u pultu se právě zapisoval nervózní, podle oblečení zjevně bohatý mladík, na kterého čekala prostitutka postávající diskrétně opodál. A pak už jen černovlasý snědý muž s tváří námořníka ošlehanou větrem, který seděl v křesle, listoval v časopise a zdánlivě se vůbec nezajímal o dění kolem sebe. Korsičan, pomyslel si Viktor.

Člověk, který předá zprávu jiným Korsičanům. A Angličanovi jménem Stone.

Další postup se zjednodušil na správné načasování a koordinaci sledu událostí. Viktor teď musí zjistit, jestli někde na ulici - nejspíš schovaný ve stínu - opravdu čeká zelený fiat připravený ho nenápadně sledovat, jakmile dorazí pronajatý automobil. Jestli žádné podezřelé vozidlo neuvidí, najde si vhodnou záminku a počká, dokud se nepřátelé neobjeví.

Ukázalo se, že čekání nebude nutné. Fiat stál uprostřed sousedního domovního bloku. Kapitán Geoffrey Stone si byl svou kořistí skutečně jistý, protože zaparkoval před Viktorovým vozem směrem na silnici do Varese a do Campo di Fiori.

Barzini seděl vedle Viktora vpředu a začal se na něm projevovat vypitý koňak; hlava mu neustále padala na prsa.

„Spěte,“ poradil mu Fontine. „Čeká nás dlouhá cesta a chci, abyste byl odpočatý, až dojedeme na místo.“

Projeli otevřenou bránou Campo di Fiori a pokračovali po točité příjezdové cestě k domu. I když se Viktor duševně připravil, pohled na rodinné sídlo mu naplnil srdce bolestí a ve spáncích se mu rozbušil tep. Blížil se k popravišti a znovu prožíval zvukové a vizuální vjemy mučivé agónie. Věděl však, že nesmí podlehnout emocím. Lekce z Loch Torridonu: Nepozornost znamená smrtelné nebezpečí.

Zaťal břišní svaly a zabrzdil.

Barzini se probudil a zamžoural na něj. Z masivních dubových dveří nad mramorovým schodištěm se vynořil noční hlídač a posvítil si silnou baterkou na automobil a jeho posádku.

Barzini otevřel a vystoupil. „Přivážím syna Fontini-Cristiů. On je pánem tohoto domu.“

Hlídač sjel kuželem světla na Viktora, který rovněž vystoupil a stál vedle přední kapoty. „Je mi ctí, padrone,“ vydechl hlasem naplněným bázlivou úctou.

„Můžete se vrátit domů do Lavena,“ řekl mu Viktor. „Pokud vám to nevadí, použijte severní cestu. Stejně tudy asi jezdíte, protože to máte nejblíž.“

„Ano, severní cesta je mnohem kratší, signore. Děkuju vám mockrát, signore.“

„U stájí na mě možná čekají dva přátelé. Nebojte se, sám jsem je požádal, aby přijeli severní bránou. Jestli je uvidíte, buďte tak hodný a řekněte jim, že za nimi za chvíli zajdu.“

„Jistě, padrone, spolehněte se.“ Noční hlídač se uklonil na rozloučenou a spěšně sešel po mramorovém schodišti ke kolu, které bylo opřeno o živý plot lemující příjezdovou cestu. Nasedl, šlápl do pedálů a zmizel v temnotě.

„A teď rychle!“ vyzval Viktor Barziniho. „Řekněte mi, zůstaly telefony tam, kde byly? A co linka mezi domem a stájemi?“

„Ano. Linka funguje a jeden telefon je pořád v pracovně vašeho otce, druhý v hale.“

„Výborně. Jděte dovnitř a rozsviťte všechna světla v hale a v jídelně. Pak se vraťte do pracovny, nechte tam zhasnuto a stoupněte si k oknu. Až se setkám s vašimi přáteli, zavolám vám ze stáje a řeknu, co máte dělat. Korsičané se každou chvíli ukážou. Podle mě přijdou určitě pěšky. Dívejte se po světlech baterek, a kdybyste něco zahlédl, zavolejte.“

„Provedu. Padrone?“

„Ano?“

„Nemám žádnou zbraň. Na to jsou teď zákony.“

„Vezměte si moji.“ Viktor sáhl za opasek a podal starci pistoli. „Myslím, že ji nebudete potřebovat. Střílejte jen v bezprostředním ohrožení života.“

Za necelou půlminutu se v barevných oknech velké haly nad masivními hlavními dveřmi rozzářila světla. Viktor oběhl dům, na rohu se zastavil a čekal. To už svítily i lustry v jídelně, zatímco celá jižní část budovy tonula ve tmě.

Na silnici stále žádné známky života; Viktor neviděl, že by někdo rozsvítil baterku nebo alespoň škrtl zápalkou. Nic jiného neočekával. Stone jako profesionál bude postupovat s nejvyšší opatrností - stejně jako on.

Viktor se přikrčený rozběhl ke stájím a pozorně naslouchal, pátral po neobvyklých zvucích. Stone se mohl rozhodnout pro vstup severní bránou, ale Fontine to nepokládal za příliš pravděpodobné. Zrádce žene netrpělivost; rychle se přiblíží, odřízne kořisti ústupové cesty a obklíčí ji.

„Partyzáni? To jsem já, Fontini-Cristi.“ Viktor se opatrně blížil jezdeckou stezkou ke stájím, odkud se ozývalo neklidné rzáni těch několika málo starých koní, kteří přežili válku.

„Signore,“ sykl někdo z lesa vpravo od stezky. Fontine tam zamířil, ale vtom zazářila baterka z opačné strany a promluvil jiný hlas.

„Zůstaňte stát! Neotáčejte se!“

Viktor ucítil, jak mu na záda dopadla těžká ruka a přidržela ho na místě a současně mu do obličeje blesklo ostré světlo.

„To je on,“ zaznělo ze tmy.

Kužel světla se sklopil a Viktor zamrkal a promnul si oslepené oči. Ve tmě postupně rozeznal partyzána. Byl vysoký téměř jako on, na sobě obnošenou blůzu z amerických vojenských přebytků. Hned za ním se objevil jeho druh, mnohem menší, ale podsaditý, s mohutným hrudníkem.

„Proč jste nás zavolal?“ zeptal se dlouhán. „Barzini je starý a už mu to nemyslí. Souhlasili jsme, že budeme hlídat a případně vás varovat, ale nic jiného. Vyhověli jsme mu, protože mu hodně dlužíme, a taky kvůli starým časům. Fontini-Cristiové bojovali proti fašistům.“

„Děkuji vám.“

„Co po vás Korsičani chtějí? A ten Angličan?“ zeptal se druhý partyzán.

„Informace, které nemám. Ale oni tomu nevěří a…“ Viktor se odmlčel. Ze stájí se ozvalo tiché, unavené zafrkání, doprovázené dusotem kopyt. I partyzáni to slyšeli a zhasli baterku.

Zapraskání větve. Kamínek uvolněný podrážkou boty. Někdo se přibližoval stejnou cestou, jakou přišel Fontine. Partigiani se rozdělili. Podsaditý postoupil kupředu a zmizel v křoví, jeho druh se vydal opačným směrem. Viktor ustoupil doprava a přikrčil se na okraji stezky.

Ticho. Kroky skřípající po kamenitém povrchu zněly stále hlasitěji. A pak se objevila postava, nejasně se rýsující na pozadí temného lesa sotva metr před Viktorem.

V příští vteřině ze tmy mezi stromy zazářil mocný proud světla a ve stejném okamžiku štěkla pistole opatřená tlumičem.

Fontine skočil po nepříteli a zaklínil mu levé předloktí pod bradu. Pravou rukou nahmatal jeho zbraň a strhl hlaveň k zemi. Jak se muž prohnul v zádech, Viktor mu prudce zaryl koleno do spodní části páteře a připravil ho o dech. Pak vší silou škubl levou rukou, která svírala krk nepřítele, dozadu. Děsivé zapraskání znamenající konec. Baterka vyklouzla z bezvládných prstů.

Vysoký partyzán vyběhl z lesa s pistolí v ruce a zašlápl svítilnu do hlíny. Vzápětí se i s Viktorem vrhl zpátky do porostu, oba smíření se smutnou skutečností, že jejich spojenec je mrtev.

Nebyl, kulka ho jen škrábla na rameni. Ležel s otevřenými ústy a hlasitě oddechoval, oči rozšířené zděšením. Viktor poklekl vedle něho a roztrhl mu košili, aby prozkoumal zranění. Druhý partyzán zůstal stát a mířil pistolí na stezku.

„Pro smilování boží, vy zatracený blázne! Proč jste ho nezastřelil?“ Zraněný sykl bolestí. „Stačilo málo a dorazil by mě.“

„Nemám zbraň,“ vysvětlil Viktor nevzrušeně a setřel krev kolem rány.

„Ani nůž?“

„Ne.“ Fontine ovázal průstřel pruhem látky z košile a přitáhl uzel.

Partyzán uznale pokýval hlavou. „To máte teda kuráž. Mohl jste zůstat schovaný ve tmě. Můj kamarád má pistoli.“

„Vstávejte. Musíme se pohnout. Někde tu jsou další dva Korsičané. Chci je dostat, ale tiše, bez střelby.“ Viktor se sklonil a zvedl zbraň, která vypadla mrtvému z ruky. V zásobníku zůstaly čtyři náboje, tlumič patřil k těm nejkvalitnějším. Zavolal partyzána, který hlídal stezku, a promluvil k oběma mužům: „Chci vás požádat o pomoc. Můžete klidně odmítnout, pochopím to.“

„O co jde?“ zeptal se vyšší z dvojice.

„Další dva Korsičané jsou určitě nedaleko. Jeden pravděpodobně hlídá příjezdovou cestu, druhý se nejspíš skrývá vzadu v zahradě. Těžko říct. Angličan se rozhodně drží v blízkosti domu, aby byl z dohledu. Vím s jistotou, že mě Corsi nezabijí. Budou mě sledovat, ale střílet nezačnou.“

Zraněný ukázal na mrtvolu. „Tenhle se dvakrát nerozmýšlel, než stiskl spoušť.“

„Korsičané mě znají. Viděl, že to nejsem já.“

Domluvili si jednoduchý plán. Viktor se nebude skrývat; jako vnadidlo projde jezdeckou stezkou a za domem odbočí do zahrady. Partyzáni ho budou sledovat mezi stromy, aby je nepřátelé neviděli. Pokud se Fontine nemýlí, měl by se jeden z Korsičanů ukázat. Partyzáni ho zajmou nebo ve vší tichosti zabijí - přijatelnější řešení, protože Corsi za války vraždili Italy.

Stejný postup pak zopakují na hlavní příjezdové cestě. Partyzáni se budou držet za náspem a setkají se s Viktorem na křižovatce vzdálené asi půl kilometru. Třetí a poslední Korsičan se pravděpodobně skrývá někde mezi domem a jižní bránou. Logika napovídala, že Stone jako zkušený a opatrný profesionál rozmístil zálohy tak, aby kryly všechny únikové cesty.

„Nemusíte to pro mě dělat,“ zopakoval Fontine. „Samozřejmě vám štědře zaplatím, ale jestli odmítnete, nebudu se zlobit a…“

„Nechte si své peníze,“ přerušil ho zraněný, když se nejprve pohledem dotázal svého druha. „Taky jste nemusel pro mě udělat to, co jste udělal.“

„Ve stáji je telefon. Musím zavolat Barzinimu a pak vyrazíme.“

Předpoklady se do puntíku naplnily. Stone opravdu jistil obě přístupové trasy a zahradu a nože partyzánů bez slitování ukončily životy zbývajících Korsičanů.

Vrátili se ke stájím. Fontine byl přesvědčen, že ho Stone celou dobu sledoval ukrytý na náspu. Jistě trpěl, kořist se mu procházela téměř na dostřel. Ale Loch Torridon oba naučil předvídat reakce soupeře. Účinná zbraň.

„Kde máte auto?“ zeptal se Viktor partyzánů.

„U severní brány,“ odpověděl dlouhán.

„Přijměte, prosím, můj dík. Odvezte kamaráda k doktorovi. Barzini už bude vědět, kam vám mám poslat konkrétnější vyjádření své vděčnosti.“

„Toho Angličana chcete dostat sám?“

„To nebude problém. Má zmrzačenou ruku a Korsičané mu už nepomůžou. S Barzinim ho zvládneme. Jeďte k doktorovi.“

„Sbohem, signore,“ loučil se vysoký partyzán. „Náš dluh Barzinimu je vyrovnán. S vámi si nejsem tak jistý. Fontini-Cristiové byli kdysi pro tento kraj pravým požehnáním.“

„Ještě jednou vám mockrát děkuji.“

Partyzáni přikývli a vzápětí zmizeli ve tmě na cestě k severní bráně, zatímco Fontine zamířil stezkou ke stájím. Prošel kolem stání s několika přivázanými zvířaty a místnosti, kterou obýval Barzini, a vstoupil do sedlárny. Našel dřevěnou krabici a naplnil ji postroji, řemeny, několika srnčími parůžky a zažloutlými fotografiemi a diplomy v zaprášených rámech, které sundal ze stěn. Pak přistoupil k telefonu u dveří a stiskl tlačítko.

„Všechno v pořádku, příteli,“ uklidnil Barziniho.

„Díky bohu.“

„Co Angličan?“

„Čeká za příjezdovou cestou, schovaný ve vysoké trávě na náspu, kde…“ Barzini se zarazil.

„Chápu. Vyjdu teď ze stáje. Víte, co máte dělat. Pamatujte, že u dveří musíte mluvit pomalu a zřetelně. Ten Angličan už několik let italštinu nepoužíval.“

„Staří lidé mluví hlasitěji, než je nutné,“ řekl Barzini s nádechem humoru v hlase. „Špatně slyšíme a myslíme si, že všichni ostatní také.“

Fontine zavěsil a zkontroloval pistoli, kterou partyzán odebral mrtvému Korsičanovi. Pak odšrouboval tlumič, zastrčil zbraň do kapsy, zvedl bedničku a vyšel ze sedlárny do tmy.

Kráčel pomalu k příjezdové cestě lemované vysokým náspem. V tlumeném světle z oken u schodiště před hlavním vchodem se zastavil, položil bedýnku a protřepal si ruce. Pantomima měla naznačit, že náklad je těžší, než by se podle velikosti dalo soudit.

Vystoupil po schodech a udělal tu nejpřirozenější věc, která ho napadla - kopl do těžkých dubových dveří.

Za několik vteřin Barzini otevřel. Nenucený rozhovor nemohl vyvolat žádné podezření.

„Určitě nechcete, abych vám něco přinesl, padrone?“ zeptal se stařec zvýšeným hlasem nahluchlých. „Šálek čaje? Kávu?“

„Ne, příteli. Jděte si lehnout. Ráno nás čeká spousta práce.“

„Dobře. Koně dostanou dnes brzo nažrat.“ Barzini prošel kolem Viktora ke schodišti a odbočil doleva ke stájím.

Viktor stál v prostorné hale a rozhlížel se. Nic se nezměnilo; i Němci občas věděli, kdy si vážit krásy a nezničit ji. Otočil se a zamířil přes obrovský přijímací salon ke dveřím otcovy pracovny. Kráčel důvěrně známými místy, hruď se mu zmučeně svírala a dech v hrdle se zadrhával.

Vešel do pracovny, nejsvětější svatyně Savarona Fontini-Cristiho. Instinktivně se otočil vpravo; otcův masivní psací stůl se v šeru rýsoval na stejném místě jako vždycky. Položil na něj bedničku a rozsvítil stolní lampu se zeleným stínítkem. I ta zde stávala, co pamatoval. Nic se nezměnilo.

Viktor se posadil na otcovu koženou židli a vytáhl z kapsy pistoli. Položil ji na stůl vedle bedýnky tak, aby ji zepředu nebylo vidět.

Čekání začalo. Viktor si uvědomil, že Barzini podruhé drží v rukou jeho život. Pevnější oporu si nedokázal představit. Stařec se totiž nezastaví ve stáji, ale přes les obejde zahradu k zadnímu traktu domu, kde vstoupí dovnitř a počká si na Angličana.

Stone padne do pasti.

Minuty se vlekly k uzoufání pomalu. Fontine nepřítomně otevřel zásuvku psacího stolu, vylovil z ní stoh německých úředních dopisních papírů a začal je list po listu skládat na hromádky - pasiáns s velkými prázdnými kartami.

Čekal.

Nejdřív neslyšel vůbec nic, spíše jakýmsi šestým smyslem vycítil přítomnost vetřelce, která nezaměnitelně vyplňovala prostor. Pak do ticha zapraskaly parkety a následovaly dva troufalé, neskrývané kroky. Fontine sáhl po pistoli.

Z temnoty se náhle vynořil letící světlý předmět a mířil rovnou k němu. Na něho! Viktor prudce uhnul a ucítil na kůži dopadající kapky. Krev! Hlasité plesknutí masa o dřevo, jak na desce stolu přistála děsivá, odporná věc a ve světle lampy se odkutálela stranou.

Fontine prudce vydechl a měl co dělat, aby se nepozvracel.

Na stole ležela lidská ruka. Pravá ruka brutálně oddělená v zápěstí. Staré svraštělé prsty zkřivené jako dravci pařáty, jak se stáhly šlachy v okamžiku barbarského chirurgického zákroku.

Ruka Guida Barziniho, hozená šílencem, který ztratil vlastní končetinu na nábřeží v Celle Ligure.

Viktor, stále otřesený, vyskočil ze židle a hrábl po pistoli.

„Polož to! Okamžitě, nebo jsi mrtvý!“ vyštěkl Stone anglicky. Krčil se ve stínu za vysokým opěradlem křesla na druhé straně místnosti.

Viktor pustil zbraň a zvedl ruce. Zmobilizoval vůli. Musí přemýšlet! Musí přežít! „Zabil jste ho,“ vydechl dutě.

„Leží v lese. Divné, že jsem ho našel tam, a ne ve stáji.“

Fontine nehybně stál a smiřoval se s děsivou skutečností. Emoce musely stranou. „Ještě divnější je,“ poznamenal s nuceným klidem, „že ho tam nenašel váš Korsičan.“

Stone zareagoval. Jen slabý záblesk v očích, ale prozradil ho. „Ta procházka. Uvažoval jsem…,“ Angličan pokýval hlavou. „Ano, mohlo se vám to podařit. Mohl jste je zlikvidovat.“

„Já ne. Jiní.“

„Je mi líto, Fontini, ale na tohle vám neskočím.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Protože kdyby tu byl někdo jiný, nespoléhal byste se na nemocného starce. To by byla pitomost. Jste sice arogantní hajzl, ale hlupák rozhodně ne. Vím, že jsme sami. Jen vy a já. A ta bedýnka. Kristepane! Ta musela ležet v pořádně hluboké díře, když uvážím, kolik lidí ji hledalo.“

„Vidím, že jste se dohodl s Donattim,“ konstatoval Viktor.

„On si to myslí. Vidíte? Boží mlýny melou pomalu, ale jistě. Vy jste mě připravil o všechno, čeho jsem v životě dosáhl. Vyrostl jsem v liverpoolském slumu, ale vypracoval jsem se nahoru. A pak jste se před pěti lety objevil vy a na tom podělaném nábřeží jste mi všechno vzal. Ale teď to mám zpátky a ještě něco navíc. Můžu uspořádat největší aukci v dějinách lidstva.“

„A co chcete dražit? Staré zaprášené diplomy z dostihů? Lovecké trofeje?“

Stone s cvaknutím natáhl kohoutek revolveru. Do opěradla křesla udeřila pěst v silné černé rukavici a v temnotě zaplály divoké oči.

„Nechte těch vtipů! Dobře vám radím!“

„Já nežertuju. Nejsem hlupák, vzpomínáte? A vy si nemůžete dovolit mě zastřelit. Máte jedinou šanci - získat obsah toho trezoru. Když zklamete, někdo snadno vydá další příkaz k popravě. Mocní a vlivní lidé, kteří si vás před pěti lety najali, nemají rádi kompromirující spekulace.“

„Sklapni! Drž hubu!“ Stone vztekle máchl zmrzačenou rukou a uhodil do opěradla, až křeslo divoce zadunělo. „Tahle taktika na mě neplatí, ty hajzle! Používal jsem ji v době, kdy ty jsi o Loch Torridonu ještě neslyšel.“

„Operace Loch Torridon byla postavena na klamu. Na omylu. Na chybách! To bylo její základní východisko.“ Fontine odsunul nohou židli a o krok ustoupil a pak pozvedl ruce v odzbrojujícím gestu. „Pojďte, podívejte se na vlastní oči. Jste přece rozumný člověk. Nezabijete mě, dokud se nepřesvědčíte, co by vás ta kulka stála.“

„Ustupte! Dál!“ Stone obešel křeslo, zmrzačenou pravou ruku nataženou před sebe jako kopí. V levé svíral revolver s nataženým kohoutkem; stačí lehký dotek spouště, úderník dopadne na zápalku a kulka vylétne z hlavně.

Viktor poslechl a ustoupil s očima upřenýma na zbraň. Jeho okamžik přijde; musí přijít, jinak je s ním konec.

Angličan přistoupil ke stolu, každý krok pohybem unaveného člověka kypícího nenávistí, připraveného zabít při nejmenším náznaku odporu. Odvrátil pohled od Viktora a zadíval se na stůl. Na useknutou ruku Guida Barziniho. Na bedničku. A na hromadu zaprášeného haraburdí uvnitř.

„Ne,“ zašeptal. „Ne!“

Okamžik, na který Viktor čekal, přišel, signalizovaný zábleskem zklamání a šoku ve Stoneových očích. Přišel a už se nebude opakovat.

Viktor se přikrčil a jako pardál skočil přes stůl po namířené zbrani. Odklonila se jen o milimetry a na zlomek vteřiny, ale to bylo vše, v co mohl doufat.

Zaburácel ohlušující výstřel, ale to už Viktorova ruka srazila hlaveň stranou. Kulka ho o vlásek minula, zaryla se do desky stolu a vyslala do vzduchu spršku štěpin a třísek. Viktor sevřel Stoneovi zápěstí a vší silou, kterou ze sebe dokázal vyždímat, je zkroutil. Vnímal, jak mu do hlavy a krku buší silná kožená rukavice, ale bolest necítil. Stone ho opakovaně udeřil kolenem do rozkroku a do břicha, zbraň stále pevně v ruce. Pak Angličan nelidsky zaječel v návalu šíleného vzteku a Viktor pochopil, že pouhou silou ho nikdy nepřemůže.

Zbývalo mu jediné řešení. Na prchavý okamžik nehybně strnul a pak strhl Stoneovo zápěstí k sobě, jako kdyby si chtěl zarýt hlaveň do žaludku, ale jakmile se ho její ústí dotklo, prudce se otočil stranou a vší silou trhl rukou vzhůru.

Výstřel Viktora na vteřinu oslepil. Na tváři ucítil prudkou bolest od spáleného střelného prachu a byl přesvědčen, že kulka určená zrádci zasáhla jeho.

Ale pak tělo Geoffreye Stonea v jeho sevření ochablo a svezlo se k podlaze.

Fontine otevřel oči. Střela vnikla měkkou kůží pod bradou do hlavy, cestou vzhůru prolétla mozkem, roztříštila lebku a utrhla Stoneovi temeno.

A v krvavě šedé mozkové tkáni rozstříknuté po stole ležela useknutá ruka Guida Barziniho.

Viktor našel v lese starcovu mrtvolu a odnesl ji do stáje. Položil zmrzačené tělo na postel, zakryl je prostěradlem a pak nad ním postál v němé modlitbě. Neměl tušení, jak dlouho uvažoval o hrůze, bolesti a lásce a snažil se je pochopit.

Na Campo di Fiori padlo záhrobní ticho, záhada pohřbena, aby nebyla nikdy odhalena. Otec se s ním o tajemství nákladu ze Soluně nepodělil a syn po něm nebude pátrat. Jestli je chtějí odhalit jiní, prosím, ale on skončil. O zbytek ať se postará Teague.

Viktor opustil mrtvého přítele a kolem domu zamířil k pronajatému automobilu zaparkovanému na příjezdové cestě. Svítalo, první oranžové paprsky letního slunce skrápěly italskou venkovskou krajinu. Naposledy se ohlédl na domov svého dětství a nastartoval.

Les se kolem něj míhal tak rychle, až zelené listoví splývalo do jediné zelené šmouhy. Ručička tachometru vyšplhala k osmdesátce - na serpentinovité silnici vysekané mezi stromy! Věděl, že hloupě riskuje a že by měl přibrzdit, taková rychlost je krajně nebezpečná, ale noha odmítla poslechnout mozek.

Jenom pryč! Bože, pryč od té hrůzy!

Před uhánějícím vozidlem se otevřela poslední ostrá zatáčka, která ho dovede k jižní bráně. Za starých časů - kolik let již uplynulo? - bývalo zvykem v těchto místech zatroubit a varovat řidiče v protisměru. Dnes by to bylo zbytečné, pomyslel si Viktor a s úlevou si uvědomil, že tlak nohy na plynovém pedálu povolil; zdravé instinkty stále pracují. I tak projel vlásenku padesátkou a od pneumatik žalostně kvílejících ve smyku odlétla sprška kamínků. Vozidlo vyjelo ze zatáčky a na rovince Viktor automaticky zrychlil. Projede otevřenou bránou a zabočí na silnici do Varese. Pak přijde Milán.

A potom Londýn!

Nebyl si jistý, kdy si toho - jich - všiml. Myšlenky zalétly k rodině a oči se upíraly na vozovku.

Věděl jen, že dupl na brzdu tak silně, až ho setrvačnost vymrštila kupředu, volant se mu zaryl do hrudníku a čelem jen tak tak že nenarazil do předního skla. Automobil v oblaku prachu prolétl bokem napřed bránou a zastavil se půl metru před dvěma limuzínami, které blokovaly silnici za kamennými sloupy.

Viktor dopadl zpátky na opěradlo, které se ještě chvělo vibracemi po prudkém brždění a smyku všech čtyř kol. Několik vteřin mu trvalo, než se probral ze zděšení z hrozící srážky, a musel několikrát zamrkat, aby zaostřil pohled. Vztek se rozplynul v němém úžasu nad tím, co spatřil.

Vedle limuzín stálo pět mužů v černých oblecích. Kolem krku měli bílé kněžské límečky a lhostejně se na něho dívali. Pak se otevřely zadní dveře jednoho z automobilů a vyšel z nich šestý muž. Asi šedesátiletý, na sobě černý oblek duchovního.

A ve vlasech bílý pruh.

17

Kardinál měl oči fanatika a mluvil úsečným, přerývaným hlasem člověka posedlého utkvělým bludem. Pohyboval se pomalu, téměř vláčně, a ani na okamžik nedovolil, aby se pozornost diváků a posluchačů rozptýlila jinam. Vzhled kultivovaný dlouholetým pobytem v nejvyšších kruzích Vatikánu. Kardinál Donatti, orel lovící bezmocné vrabce. Stál mimo spravedlnost, protože spravedlnost ztělesňoval on sám.

Při pohledu na kata své rodiny se Viktor přestal ovládat. Zabiják ve jménu církve se opovážil přiblížit ke Campo di Fiori! Sprostá nestoudnost, která přesahovala lidské chápání, byla nad jeho síly. Vrhl se na odpornou kreaturu v kněžském hábitu; vzpomínka na hrůzu, jíž byl svědkem, v něm potlačila pud sebezáchovy i schopnost rozumně uvažovat.

Dokonale připravená léčka. Řidiči limuzín popojeli a odřízli mu cestu a muži v černém k němu přiskočili, než mohl Donattiho ohrozit. Zkroutili mu paže za záda a trhli jimi vzhůru, ruka se silnými prsty mu sevřela krk a donutila ho zaklonit hlavu. Viktor zaúpěl mučivou bolestí a začal se dusit, ale sluch i zrak mu zůstaly zachovány.

„Auto,“ pokynul Donatti tiše.

Tři kněží drželi Viktora a zbylí dva se rozběhli k pronajatému vozu a začali ho prohledávat. Fontine slyšel otevírání dveří, zavazadlového prostoru a kapoty motoru. Pak párání čalounění a kovový cinkot, jak dvojice začala automobil metodicky rozebírat. Prohlídka trvala třicet minut a Viktor celou dobu upřeně hleděl kardinálovi do očí. Prelát uhnul pohledem teprve ve chvíli, kdy oba kněží skončili a jednohlasně oznámili: „Nic tam není, Vaše Milosti.“

Donatti pokynul duchovnímu, jehož silné ruce držely Viktora pod krkem. Tlak povolil a Fontine nasucho polykal, paže stále zkroucené za zády. Pak kardinál promluvil.

„Kacíři z Konstantinopole zvolili dobře, když si pro svůj bezbožný záměr vybrali odpadlíky z Campo di Fiori, nepřátele Kristovy.“

„Zvíře! Řezníku! Kate!“ zasípal Viktor, svaly na krku a hrtan těžce pohmožděné. „Vyvraždil jsi naši rodinu! Viděl jsem tě!“

„Ano, myslel jsem si, žes to viděl.“ Kardinálův tichý hlas kypěl jedovatým vztekem. „Kdyby bylo třeba, sám bych se chopil zbraně a postřílel je. A vzato do důsledků, máš pravdu. V teologickém smyslu slova jsem byl opravdu katem.“ Donatti vytřeštil oči. „Kde je ta bedna ze Soluně?“

„Já nevím.“

„Však ty mi to řekneš, heretiku! Věř slovu opravdového kněze. Nemáš na vybranou.“

„Zadržujete mě proti mé vůli. Předpokládám, že ve jménu božím.“

„Ve jménu ochrany svaté matky církve. Ta stojí nad všemi zákony. Kde je náklad ze Soluně?“

Ty oči, ten vysoký, přeskakující hlas probudily léta zasunutou vzpomínku - malý chlapec za dveřmi otcovy pracovny. „Když je pro vás ta informace tak důležitá, proč jste zabili mého otce? Byl jediný, kdo to věděl…“

„Lež! To je lež!“ Donatti se s chvějícími rty zarazil.

Viktor chápal. Dotkl se odkrytého nervu. Kardinál se dopustil obrovské chyby nepředstavitelného dosahu a nedokázal si ji přiznat.

„Víte, že je to pravda,“ řekl tiše. „Teď už to víte, ale nedokážete se té pravdě podívat do očí. Proč? Proč musel můj otec zemřít?“

Kněz téměř šeptal. „Nepřátelé Kristovi nás zradili. Kacíři z Xenopy nás obelhali.“ A pak náhle zaburácel: „A byl to Savarone Fontini-Cristi, kdo nám tyto lži namluvil!“

„Co vám mohl on namluvit? Nevěřili jste mu, i když vám říkal pravdu!“

Kardinál se znovu roztřásl. „Ze Soluně vyjely dva vlaky,“ promluvil sotva slyšitelně. „V rozmezí tří dnů. O prvním jsme nevěděli. Druhý jsme zastavili v Monfalcone a postarali se, aby se k němu Fontini-Cristi nedostal. Netušili jsme, že Fontini-Cristi už převzal zásilku, kterou vezl první vlak. A ty nám teď řekneš, co se potřebujeme dozvědět. Co se musíme dozvědět!“

„Nemůžu vám říct něco, co nevím.“

Donatti pokynul svým společníkům a vyštěkl jediné slovo. „Začněte.“

Viktor ztratil ponětí o čase, protože čas se zastavil, zmizel a zůstala jen bolest. Mučivá, zničující, drásavá, bodavá bolest, jíž nebylo úniku. Odtáhli ho od brány Campo di Fiori a odvlekli do lesa. A tam ho kněží svaté apoštolské církve začali mučit. První přišla na řadu chodidla. Polámali mu všechny prsty na nohou, zkroutili kotníky, až je vymkli z kloubů. Následovaly rozdrcené holeně a zpřelámaná kolena. Potom rozkrok a břicho. Pro smilování boží! Nechte mě zemřít! A celou dobu nad ním stál, rozmazaný mlhou slz bolesti, prelát z papežské kurie s bílým pruhem ve vlasech.

„Mluv! Mluv, nepříteli Krista!“

Vykloubili mu paže v loktech a v ramenou. Zkroutili mu zápěstí, až mu popraskaly cévy a pod kůží naskákaly mrtvolně fialové fleky. Okamžiky blahé prázdnoty, kdy nesnesitelnou bolestí omdlel, přervaly ruce, které ho fackami přivedly zpět k vědomí.

„Mluv! Mluv!“ Slova se stala kladivy dunícími ozvěnou v ozvěně. „Mluv, nepříteli Krista!“

Znovu pustá prázdnota. Temnými tunely pocitů vnímal rytmus rozhoupaných vln a zdálo se mu, že visí volně ve vzduchu, že plave, a tajemný hlas z hlubin mozku mu napověděl, že se blíží smrt.

Poslední zničující úder, který už necítil. Už se ocitl na druhé straně, kde člověk necítí vůbec nic.

Ale přesto slyšel hlas, z velké, převeliké dálky, monotónní zpěv.

„In nomine patris et Spiritu sancti. Dominus vobiscum…“

Poslední pomazání. Nechali ho zemřít.

Znovu pocit, že plave. Na vlnách a ve vzduchu. A hlasy, nerozeznatelné, příliš vzdálené, aby je opravdu slyšel. A doteky. Cítil, jak se ho někdo dotýká, a pokaždé jím prošlehl blesk trýznivé bolestí. Přesto to nebyly doteky mučitelů, vzdálené hlasy nepatřily katanům.

Mlhavé obrazy konečně dostaly zřetelné obrysy. Ležel v bílém pokoji. V dálce se leskly láhve s trubicemi visícími v prostoru.

A nad ním obličej. Věděl, že ten obličej už nikdy neuvidí. Zešílel. Mozek, to, co z něj zbylo, si s ním krutě zahrává.

Obličej plakal; po tvářích stékaly těžké slzy.

„Lásko moje,“ zašeptala Jana, jeho manželka. „Lásko moje nejdražší. Proboha, co ti to udělali?“

Její překrásný andělský obličej se k němu sklonil; vnímal něžné pohlazení na čele.

Bolest se vytratila.

Našli ho znepokojení agenti MI6. Kněží ho odnesli do auta, odvezli před dům a nechali zemřít na pozemku Campo di Fiori. Lékaři nedokázali vysvětlit, jakým zázrakem přežil. Měl být mrtvý. Rekonvalescence potrvá měsíce, možná roky, a po pravdě řečeno se stejně nikdy plně nezotaví. Ale při potřebné péči bude zase moci používat ruce a nohy, bude schopen pohybu, což je víc, než mohl kdokoliv za daných okolností očekávat.

Koncem osmého týdne se dokázal posadit. V té době uzavřel své jednání s římským reparačním soudem. Pozemky, továrny a ostatní nemovitostí našly kupce za pětasedmdesát milionů liber sterlingů, ale jak Viktor sám sobě slíbil, rodinné sídlo se součástí této transakce nestalo.

Ani Campo di Fiori si ovšem nepřál ponechat, ale jeho prodej zařídil odděleně prostřednictvím důvěryhodného milánského právníka, protože nechtěl znát jméno kupujícího. Stanovil dvě nepřekročitelné podmínky: Ten, kdo Campo di Fiori koupí, jednak nesměl nikdy v minulostí udržovat jakékoliv kontakty s fašisty, jednak nesměl mít vůbec žádný vztah k jakékoliv církvi, bez ohledu na vyznání.

Devátý týden přiletěl z Londýna Angličan s instrukcemi své vlády.

Sir Anthemy Brevourt stál u hlavy Viktorovy postele, svaly na tváři napjaté, tvrdý pohled v očích zjihlý soucitem. „Donatti je, jak asi už víte, mrtvý. Skočil z ochozu katedrály svatého Petra. Nikdo pro něj nepláče a ze všech nejméně kurie.“

„Ano, vím to. Akt šílenství na závěr života.“

„Pět duchovních, kteří mu pomáhali, nevyvázlo pochopitelně bez trestu. Tři byli exkomunikováni z církve a odsouzeni k dlouholetému vězení. Další dva už nastoupili doživotní tresty v káznici v Transvaalu. To, co se odehrálo ve jménu církve, naplnilo její představitele zděšením a hrůzou.“

„Mám pocit, že příliš mnoho náboženských společenství vpustí do svých řad fanatiky a pak jen úžasem zírají, co tihle šílenci konají ‚jménem církve‘. Zdaleka to neplatí jen pro katolíky. Vnější pozlátko často skrývá krutou podstatu, nemyslíte? A totéž pochopitelně platí i pro vlády. Chci odpovědi na své otázky!“

Brevourt po Viktorově výbuchu několikrát zamrkal a rychle a jakoby mechanicky zadrmolil: „Jsem připraven odpovědět, pokud budu moci. Podle instrukcí nemám nic zamlčovat.“

„Tak nejdřív Stone. Příkaz k popravě jste mi vysvětlil a nemám k tomu co dodat. Ale chci znát zbytek. Do detailu.“

„Je to přesně tak, jak vás informoval Teague. Nedůvěřoval jsem vám. Už když jste poprvé přijel do Londýna, byl jsem přesvědčen, že jste se rozhodl ponechat si tajemství vlaku ze Soluně pro sebe. Očekával jsem, že podniknete vlastní opatření podle svých představ a potřeb. To jsme nemohli připustit.“

„Nasadili jste tedy na mě Stonea jako špicla, aby vám hlásil každý můj krok.“

„Přesně tak. Celkem jedenáctkrát jste překročil Kanál a jednou jste odletěl do Lisabonu. Se Stoneovou pomocí jsme vás měli pokaždé pod dohledem. V případě, že by vás nepřítel zajal, jsme byli připraveni dojednat vaši výměnu.“

„A co kdyby mě zabili?“

„Zpočátku jsme s tímto rizikem víceméně počítali, ale vyvažovala ho možnost, že se utrhnete, že se pokusíte někoho kontaktovat ve věci nákladu ze Soluně. No a v červnu dvaačtyřicet, po náletu na Oxfordshire, Teague souhlasil s naším návrhem, že už vás do žádné akce na kontinent nevyšle.“

„Co se stalo v Oxfordshire? Ten kněz - jestli to byl kněz -, který naváděl letadla na cíl, pocházel z Řecka. Patřil ke xenopskému řádu. Pokud vím, tohle je vaše hájemství.“

Brevourt zkřivil rty a zhluboka se nadechl. Přiznání, ke kterým byl donucen, v něm vyvolávala stud a bolestné rozpaky. „Znovu Stone. Utajenou základnu v hrabsrví Oxfordshire se Němci pokoušeli lokalizovat dva roky. Stone prozradil Berlínu její přesné umístění a současně se domluvil s Řeky. Přesvědčil je, že jedině tak vás můžou zlomit. Za pokus to stálo - muž zdrcený žalem většinou promluví. Jemu pochopitelně na nákladu ze Soluně pramálo záleželo, ale nálet posloužil jeho prvotnímu cíli. Umístil na základnu fanatického kněze a koordinoval letecký úder.“

„Proboha svatého, proč?

„Chtěl zabít vaši ženu. Předpokládal, že když zemře, otočíte se zády ke všemu britskému a přerušíte spolupráci s MI6. Nemýlil se. Sám víte, že jste to málem udělal. Nenáviděl vás, protože vám kladl za vinu, že jste mu zničil vynikající kariéru. Pokud tomu dobře rozumím, snažil se vás tehdy v Londýně co nejdéle zdržet.“

Viktor sáhl pro cigarety na nočním stolku a vzpomínal na tu strašlivou noc. Stone, metodický psychopat, v duchu počítal minuty a odhadoval rychlost auta. „Poslední otázka. A nelžete mi. Co ten vlak ze Soluně vezl?“

Brevourt odešel od postele, přistoupil k oknu nemocničního pokoje a chvíli mlčel.

„Listiny. Dokumenty z dávné minulosti. Kdyby jejich obsah vešel ve známost, vyvolal by chaos mezi věřícími. Zejména křesťanský svět by se ocitl na pokraji zkázy. Objevila by se obvinění a jejich zapírání, vlády by byly nejspíš donuceny postavit se na tu či onu stranu. A nejhorší je, že v rukou nepřítele by se tyto listiny staly nepředstavitelně silnou ideologickou zbraní.“

„Copak mohou mít dokumenty takovou moc?“ zeptal se Viktor pochybovačně.

„Tyhle ano,“ odvětil Brevourt a odvrátil se od okna. „Slyšel jste někdy o něčem, čemu se říká ‚dodatek filioque?‘“ (Termín filioque, kombinace latinských slov ve významu „a ze syna“, doplnil k nicejskému vyznání víry 3. koncil v Toledu roku 589: Credo in Spiritum Snactum qui ex patre filioque procedit. (Věřím ve svatého Ducha, který pochází z Otce a ze Syna.) Západní církve přijaly tuto doktrínu jako součást víry již koncem 4. století, ale pro všeobecné použití v liturgii byla schválena až počátkem století jedenáctého. Východní - pravoslavná - církev dodatek odmítla ze dvou zásadních důvodů: 1. Byl přidán jednostranně a změnil vyznání víry kodifikované ranými koncily. 2. Odráží západní pojetí svaté Trojice, proti kterému měli byzantští kněží vážné výhrady. Po neúspěšném pokusu o smír na koncilu ve Ferraře a Florencii roku 1439 zůstali západní a východní křesťané rozděleni a učení založené na dodatku filioque představuje jeden ze stěžejních sporných bodů mezi katolickou a pravoslavnou církví. (Pozn. překl.))

Fontine vydechl a v duchu se vrátil do let školní docházky. „Je to součást nicejského vyznání víry.“

„Přesněji řečeno pozdější dodatek k vyznání víry kodifikovanému na koncilu v Niceji roku 381, které pak bylo několikrát různými církevními sněmy částečně modifikováno. Dodatek filioque v podstatě jednou pro vždy ustavuje postavu Ježíše Krista rovnocennou bohu. Pravoslavná církev tuto myšlenku odmítá jako zavádějící. Rané východní církve, zejména sekty, které následovaly kazatele Ariana, pokládaly syna božího Krista za učitele, jehož božská podstata stojí pod Otcovou. V té době byla představa rovného božství Syna a Otce pro východní křesťany nemyslitelná, a když se dodatek objevil poprvé, konstantinopolský patriarchát ho pokládal - dlužno dodat, že právem - za úchylku, která vyhovuje pouze zájmům Říma, za teologický symbol, který ospravedlňuje dobývání a dělení nových teritorií. Svatá říše římská se skutečně stala globální mocností, samozřejmě v rámci tehdejšího známého světa. Její obrovský vliv byl opravdu založen z větší části na víře v božskou podstatu Ježíše: Dobývat a ovládat nová území ve jménu Krista.“ Brevourt se odmlčel, jako kdyby hledal vhodná slova, a pomalu se vrátil k posteli.

„Takže dokumenty ze Soluně,“ poznamenal Viktor, „vyvracejí platnost dodatku filioque! Jestli ano, pak zpochybňují základy římskokatolické církve a následného rozdělení křesťanstva.“

„Ano, přesně tak,“ potvrdil Brevourt. „Dohromady se jim říká ‚odmítnutí‘… Odmítnutí filioque. Jejich součástí jsou například záznamy sporů mezi králi a císaři, táhnoucí se od šestého století, kdy ve Španělsku tento dodatek vznikl, jak je spousta historiků přesvědčena, z ryze politických důvodů. Jiné listiny dokládají to, co bychom dnes nazvali teologickou korupcí. Ale kdyby tohle bylo všechno, co schránka obsahuje, svět by se s tím nějak vypořádal. Syn boží, učitel, božská podstata. Nic než teologický spor, předmět debat biblických badatelů. Obávám se však, že jde o mnohem víc. Patriarchát v horečné snaze sehnat co nejvíce argumentů proti dodatku vyslal zástupy kněží, aby prohledali Svatou zemi, vyptávali se aramejských učenců, prostě aby odkryli každou památku, odhalili každou informaci týkající se Ježíše Krista. A zjistili toho víc, než očekávali. Objevily pověsti o svitcích napsaných kolem přelomu prvního a druhého století. Pátrali po nich, několik jich získali a přivezli do Cařihradu. Říká se, že jeden z aramejských svitků vyvolává nesmírně závažné a zcela konkrétní pochybnosti o člověku jménem Ježíš. Je taky docela dobře možné, že nikdy nežil.“

Zaoceánský parník vplul do otevřených vod Lamanšského průlivu. Viktor Fontine se opíral o zábradlí a ohlížel se na panoráma Southamptonu. Jana stála vedle něho, jednou paží objímala manžela něžně kolem pasu, dlaň druhé položila před sebe na jeho ruku svírající zábradlí. Vedle ležely berle se silnými kovovými svorkami, které sloužily ke zpevnění předloktí. Lesklé půlměsíce z nerezavějící oceli blýskající se v odpoledním slunci navrhl a zkonstruoval sám Viktor; jestliže bude na berle odkázán, jak mu řekli lékaři, minimálně rok a spíš déle, proč neupravit a nevylepšit stávající produkt, aby mu lépe vyhovoval? Jejich synové Andrew a Adrian si hráli na palubě pod dohledem chůvy z Dunblane, jedné z těch, kdo se rozhodli odplout s rodinou do Ameriky.

Itálie, Campo di Fiori, vlak ze Soluně se staly součástí minulosti. Zkázonosné listiny odvezené z xenopského archivu ležely ukryty někde v rozlehlém pásmu italských Alp, pohřbené na celé tisíciletí a možná navždy.

Nejlepší řešení. Období devastace a pochyb vystřídala éra rozumu, který vyžadoval uklidnění, byť možná dočasné a jen na povrchu. Doba pro dokumenty ze Soluně ještě neuzrála.

Budoucnost začínala se slunečními paprsky, které se odrážely od klidné mořské hladiny. Viktor se naklonil k manželce a položil jí tvář na rameno. Oba mlčeli, Jana ho držela za ruku.

Na palubě vypukl povyk. Dvojčata se začala hádat. Andrew vztekle ječel na Adriana a vzduchem šermovaly dětské pěstičky. Fontine se usmál.

Děti.

KNIHA DRUHÁ

ČÁST PRVNÍ

18

Červen 1973

Muži. Jsou to muži, pomyslel si Viktor Fontine, když sledoval, jak se jeho synové pohybují - každý sám - mezi hosty v jasném slunečním svitu. A také dvojčata. Pokládal to za důležitý rys, i když nepovažoval za nutné ho zdůrazňovat. Dlouhé roky již o nich nikdo jako o dvojčatech nemluvil, samozřejmě kromě něho a Jany. Bratři, to ano, ale ne dvojčata. Divné, jak se to slůvko vytratilo.

Tato slavnost je možná oživí. Jana by tomu byla ráda; pro ni to byla vždycky její dvojčata. Její blíženci.

Odpolední oslava v domě na Long Islandu byla pořádána na počest Andrewových a Adrianových narozenin. Trávníky a zahrady za domem nad loděnicí u mořské zátoky se změnily na obrovské Fete champetre - jak říkala Jana - pod širým nebem. „Velký odpolední piknik pro dospělé! Vyšly z módy a nikdo je nepořádá. My ano.“

Na jižním okraji terasy vyhrával malý orchestr; hudba podbarvovala stovky rozhovorů. Dlouhé stoly rozestavené na pečlivě zastřiženém trávníku se prohýbaly pod podnosy s jídlem, o pití se staraly dva bary, každý na jednom konci bufetu. Fete champetre. Viktor ten termín v životě neslyšel, za čtyřiatřicet let manželství ho Jana použila poprvé.

Jak ty roky uběhly! Jako kdyby se tři desetiletí uzavřela do kosmické kabiny, která rychlostí světla prolétla vesmírem, aby pak přistála a byla otevřena účastníky, kteří sotva stihli zestárnout.

Andrew a Adrian se k sobě přiblížili. Andy hovořil u stolku s jednohubkami s Kempsonovými, Adrian rozmlouval u baru s několika mladými lidmi, jejichž pohlaví se podle oděvu dalo určit jen s velkými obtížemi. Svým způsobem je správné, že se Andrew baví s Kempsonovými. Paul Kempson je ředitelem společnosti Centaur Electronics, která je velmi dobře zapsána v Pentagonu - stejně jako Andrew, samozřejmě. Adriana bezpochyby polapilo několik univerzitních studentů, dychtivých slyšet názory neobvykle otevřeného a přímočarého právníka, druhého Viktorova syna.

Fontine s jistým uspokojením kvitoval skutečnost, že dvojčata jsou urostlejší než většina hostů. Pochopitelně, vždyť ani on, ani Jana nepatřili k nejmenším. Bratři si byli podobní, i když jen částečně. Andrew měl světlé, téměř blond vlasy, Adrian tmavě kaštanové. Oba měli ostře řezané rysy, které zdědili po otci i matce, ty však každému z nich vtiskovaly vlastní identitu. Jediný tělesný znak společný oběma představovaly oči. Tmavě modré, pronikavé, Janiny.

Občas, za ostrého osvětlení nebo naopak v tlumeném šeru, si člověk mohl jednoho s druhým splést. Ale pouze za těchto podmínek, které ovšem ani jeden ze synů nevyhledával, ostatně stejně jako vzájemnou společnost. Na to byli oba příliš sami sebou.

Světlovlasý Andrew sloužil v armádě, oddaný voják, každým coulem profesionál. Viktor mu svým vlivem v Kongresu zajistil přijetí do West Pointu, kde jeho syn doslova exceloval. Absolvoval dva turnusy ve Vietnamu, i když opovrhoval způsobem, jakým byla válka vedena. „Zvítězit nebo vypadnout,“ znělo jeho krédo. Jenže nikdo ho neposlouchal a Andrew stejně pochyboval, že by to na věci cokoliv změnilo. Korupce, jíž byl Saigon prolezlý, přesahovala všechny meze.

Viktor ovšem věděl, že Andrew není černou ovcí, kazisvětem v důstojnickém sboru. Jeho syn věřil. Hluboce, starostlivě, neochvějně věřil, že armáda ztělesňuje sílu Ameriky. Když byla všechna slova vyřčena a domluvena, zbývá jen síla, která je po ruce. Je třeba ji používat s rozumem, ale je třeba ji použít.

Pro tmavovlasého Adriana naproti tomu neexistovalo nic, čeho by se užitím slov nedalo dosáhnout, a pro ozbrojenou konfrontaci neznal žádnou omluvu. Jako právník byl stejně oddán své věci jako jeho bratr, i když tomu jeho chování a vystupování na první pohled nenasvědčovalo. Adrian se nedral do popředí a vyvolával dojem nonšalantní lhostejnosti, i když opak byl pravdou. Jeho oponenti v soudní síni brzy poznali, jak je nebezpečné nechat se oklamat jeho humorem a zdánlivým nedostatkem zájmu. Adrian se o své případy zajímal a před soudem se bil za právo jako dábel. Takovou si alespoň získal pověst v úřadu státního návladního v Bostonu; nedávno přesídlil do Washingtonu.

Po přípravce studoval Adrian v Princetonu a pak na právnické fakultě Harvardovy univerzity, s ročním přerušením, kdy se toulal po západním pobřeží, nechal si narůst vousy, hrál na kytaru a spal s každou ochotnou dívkou od San Franciska po Los Angeles. Byl to rok, kdy Viktor s Janou společně tajili dech, i když ne vždy dokázali zkrotit svůj temperament.

Ale půvab života „na cestě“ a v půltuctů květinových komunit Adrianovi brzy vybledl. Nedokázal by se smířit s bezcílnou existencí - stejně jako před téměř třiceti lety ke konci války jeho otec.

Viktor se vytrhl ze zamyšlení. Kempsonovi si s omluvami razili cestu zástupy hostů a mířili k jeho židli. Samozřejmě neočekávají, že při jejich příchodu povstane, to neočekával nikdo, ale Viktora trápilo, že to nedokáže.

„Zatraceně schopný mladík, ten váš Andrew,“ halasil Paul Kempson uznale. „Má hlavu na správném místě. Řekl jsem mu, že kdyby se někdy rozhodl zahodit uniformu, Centaur má pro něj místo.“

„Já jsem mu naopak řekla, že by si měl uniformu ponechat,“ zašvitořila Kempsonova manželka rozjařeně. „Moc mu sluší.“

„Ta představa ho určitě rozrušila,“ prohlásil Viktor, i když si tím zdaleka nebyl jistý. „Ukažte mi někoho, koho by při oslavě narozenin potěšilo připomenutí války.“

„Na jak dlouho přijel domů, Viktore?“ zeptal se Kempson.

„Domů? Jako sem? Jen na pár dní. Působí teď ve Virginii. V Pentagonu.“

„Druhý chlapec také pracuje ve Washingtonu, že? Mám dojem, že jsem o něm tuhle četl v novinách.“

„Ano,“ usmál se Viktor.

„Ach, takže jsou spolu. To je hezké. Jistě mají radost,“ vmísila se Alice Kempsonová.

Orchestr dohrál skladbu a hned se pustil do další. Mladé páry se hrnuly na terasu, večírek nabíral obrátky. Kempsonovi s úklonami a úsměvy odpluli do davu. Viktor se krátce zamyslel nad poznámkou Alice Kempsonové.

… jsou spolu. To je hezké. Jistě mají radost.

Jenže Andrew a Adrian nebyli spolu. Pracovali dvacet minut od sebe, ale vedli oddělené životy. A někdy, pomyslel si Viktor, až příliš separované. Už dávno se spolu nesmáli, jako když byli ještě děti. Když dospěli v muže, něco se mezi nimi přihodilo, a Fontine uvažoval, co to mohlo být.

Jana poznamenala už asi posté, že večírek zaznamenal úspěch, není-liž pravda? Konstatovaní faktu. Díky nebesům, že vydrželo počasí. Firma dodávající občerstvení přísahala, že její zaměstnanci by v případě potřeby dokázali vztyčit obrovské stany za necelou hodinu, ale sluníčko, které dopoledne vyklouzlo z mraků, ohlášený příslib krásného dne dodrželo.

Ovšem už ne tak nádherného večera. Obloha v dálce nad pobřežím Connecticutu zešedla a předpověď hlásila „roztroušené noční bouřky s trvale zesilující srážkovou činností“ - čert aby se v té hatmatilce vyznal. To nemůžou jednoduše a srozumitelně říct, že bude prostě pršet?

Od dvou do šesti večer. Ideální doba pro nedělní fete champetre. Dobírala si Viktora za jeho neznalost toho okázalého viktoriánského termínu; jí samotné připadal humorný a na pozvánce působil směšně. Jana zvlnila rty a potlačila hlasitý smích. Opravdu by se měla ovládat a nepodléhat bláznivým nápadům, na to je snad už dost stará.

Z druhé strany trávníku se na ni přes hlavy hostů usmíval Adrian. Dokázal jí snad číst myšlenky? Adrian, její tmavovlasý blíženec, po ní zdědil smysl pro lehce ujetý anglický humor.

Je mu jedenatřicet. Jim je jedenatřicet. Kam se ty roky poděly? Připadalo jí, jako by do New Yorku připluli teprve před několika měsíci. Hned po příjezdu vyvinul Viktor obrovskou činorodost, létal po celých Státech i do Evropy a horečně budoval.

A dokázal to. Společnost Fontine Ltd. se stala jednou z nejvyhledávanějších konzultačních firem v Americe zaměřených na poválečnou rekonstrukci starého kontinentu. Jméno Fontine jako součást prezentace se stalo zárukou kvality nabídky, zajišťující dokonalou znalost místních podmínek.

Viktor se pustil do práce s obrovským nasazením a dával jí absolutně všechno. Ne pro ukojení osobní pýchy nebo z vrozené touhy po úspěchu. Jana věděla, že za jeho úsilím se skrývá něco jiného, a hořce litovala, že mu nemůže pomoci. Manžel trpěl neustálými bolestmi; operace, které mu prodloužily život, je nedokázaly odstranit.

Zadívala se na Viktora; seděl s prkenně napřímenými zády na tvrdé dřevěné židli, po boku lesklá kovová hůl. Jak byl na sebe hrdý, když vyměnil dvě berle za jedinou hůl s níž při chůzi nevypadal jako totální mrzák!

„Zdravíčko, paní Fontineová,“ oslovil ji Michael Reilly, mladík s velmi dlouhými vlasy. „Fantastická oslava. Chtěl bych vám poděkovat, že jste mi dovolila přivést své přátele. Hrozně si chtěli s Adrianem promluvit.“

Reillyovi, jejich nejbližší sousedé na Severním pobřeží, bydleli v domku vzdáleném asi kilometr po pláži; Michael studoval na právnické fakultě Kolumbijské univerzity. „To je pro mého syna lichotivé,“ poznamenala Jana.

„Ne, fakt, on je fantastický! Kulili jsme oči, co předvedl v případu Tesco v Bostonu. I federální soud se domníval, že obvinění z porušení antitrustového zákona stojí na vodě. Všichni věděli, že za tím stojí lidi z Centauru, ale musel přijít Adrian, aby je usvědčil.“

„Neradím vám, abyste se o tom bavil s panem Kempsonem.“

„Nebojte se. Setkal jsem se s ním v klubu a poslal mě k holiči. Ale co, můj otec mě tam posílá pořád.“

„Vidím, že úspěšně odoláváte.“

Michael se zazubil. „Vzteká se jako čert, ale nic nenadělá. Jsem mezi pěti nejlepšími v ročníku. Uzavřeli jsme dohodu.“

„Blahopřeji, mladý muži. Jen ať váš otec pěkně dodrží, k čemu se zavázal.“

Reillyův chlapec se hlasitě rozesmál a pak se k ní sklonil a políbil ji na tvář. „Jste zlatá! Dík za podporu,“ a vlasatý mladík s úsměvem odkvapil za dívkou, která na něj zamávala z pária.

Mladí lidé mě mají rádi, pomyslela si Jana. Povzbuzující poznání v dnešní době, kdy se mladým jen máloco líbí a ještě méně toho schvalují. Měli ji rádi navzdory skutečnosti, že odmítala ustupovat mládí. Nebo věku. Vlasy jí prokvetly - bože, více než prokvetly - šedinami. Obličej samá vráska, jak taky jinak, ale plastickou operaci - tu něco ubrat, jinde zase přidat -, kterou podstoupilo tolik jejích vrstevnic, Jana ze zásady odmítala a děkovala své šťastné hvězdě, že si uchovala stejnou postavu jako zamlada. Vzato kolem a kolem to není tak špatné na šedesát let…, přes šedesát, zatracená práce.

„Promiňte, paní Fontineová…,“ oslovila ji služebná, která na chvíli opustila horečnou aktivitu v kuchyni. „Ano, Grace? Nějaké problémy?“

„Ne, madam. Přišel nějaký pán. Chce mluvit s vámi nebo s panem Fontinem.“

„Tak ať jde dál.“

„Říkal, že raději počká venku. Je to cizinec. Kněz. Myslela jsem, že když je tady tolik lidí…“

„Dobře jste udělala,“ přerušila ji Jana. Pochopila dívčiny rozpaky - když už byl Viktor nucen chodit, nerad se při tom nechával okukovat. „Zajdu za tím pánem sama.“

Kněz stál hned za dveřmi. Na sobě měl starý a špatně padnoucí černý oblek, vyhublá tvář nesla známky únavy. Vypadal polekaně, jako kdyby se něčeho bál. V ruce držel velkou ohmatanou obálku

„Jsem Fontineová,“ představila se Jana úsečně; ani po téměř třiceti letech nedokázala zapomenout.

„Ano, jste opravdu signora,“ řekl kněz rozpačitě. „Viděl jsem vaši fotografii. Nerad vás ruším. Máte návštěvu. Tolik automobilů…“

„Co si přejete?“

„Přijel jsem z Říma, signora. Přivezl jsem dopis pro padrona. Mohla byste mu ho, prosím, odevzdat?“

Kněz podal Janě obálku.

Andrew pozoroval svého bratra, který stál u baru obklopen hloučkem dlouhovlasých studentů oblečených do svých uniforem z džínsoviny a semiše, na krku řetízky a šňůrky s nejrůznějšími amulety. Adrian se nikdy nepoučí, obklopuje se samými nulami. Jsou to mluvkové a šarlatáni, nic jiného. Andrewovi nevadilo ani tak jejich odrbané oblečení a neupravené účesy, to byly jen vnější příznaky, nýbrž falešné důvody, kterými vysvětlovali svou mělkou nekonformitu. Jako celek byli nesnesitelní; rozháraní buřiči s neučesanými mozky.

Jak zaníceně a poučeně mluví o „hnutích“ a „protestech“! Považují sami sebe za nejdůležitější účastníky politického zápasu, za hybnou sílu lidského pokroku. Tento svět, tamten svět, třetí svět. Nejsměšnější je, že ani jeden z milionu by nedokázal jednat jako revolucionář. Na to jim chybělo odhodlání i odvaha i důvtip.

Ztracené existence, puberťáci, kteří kolem sebe hážou pytlíky se sračkami v době, kdy na jejich nepříčetné protesty každý zvysoka kašle. Jsou to prostě… fanatici a fanatiky Andrew bytostně nesnášel. Jenže tohle Adrian nikdy nepochopí, pořád bude hledat hodnoty tam, kde prostě žádné nejsou a být nemohou. Adrian je blázen. Ale to už koneckonců Andrew dávno ví. A před sedmi lety poznal, jak velký blázen je jeho bratr. Adrian je ztracená existence toho nejhoršího druhu - měl totiž všechny předpoklady, aby se jí nestal.

Bratr se na něj od baru zadíval a Andrew se odvrátil. Adrian je protivný a nudný chlap a pohled na něj, jak se předvádí před takovým obecenstvem, mu připadal přímo nechutný.

V minulosti voják tak silné emoce neprožíval. Když před deseti lety absolvoval akademii ve West Pointu, zdaleka necítil tak úpornou nenávist jako dnes. O Adrianovi a jeho potrhlých přátelích neměl nikdy valné mínění, ale že by je nenáviděl, to se říci nedalo. Při způsobu, jakým Johnsonova administrativa řešila konflikt v jihovýchodní Asii, měl přístup opozičníků i něco do sebe. Vypadněte!

Přeloženo: Srovnejte Hanoj se zemí, nebo odtamtud vypadněte. Znovu a znovu se snažil své názory vysvětlit. Adrianovi i těm podivínským fanatikům. Ale vojákovi nechtěl nikdo naslouchat. Vysmívali se mu. Cínový vojáček. Tak mu říkali. Svrbí ho prst na spoušti. Zelený mozek. Pošahaný lampasák.

Ale nešlo o posměšky - každý, kdo prošel West Pointem a Saigonem, se s nimi snadno vyrovnal. Šlo o neuvěřitelnou zabedněnost těch pitomců. Prostě se otočili zády k lidem, na kterých skutečně záleží. Vysmívali se jim, shazovali je a nakonec je zostudili. A to byla nejhloupější chyba, jíž se dopustili. Postavili proti sobě i ty, kdo s nimi zprvu sympatizovali.

Před sedmi lety v San Francisku se Andrew pokusil otevřít Adrianovi oči, přimět ho, aby pochopil, že se mýlí, že to, co dělá, je nesprávné. A hloupé, a může to bratrovi v uniformě uškodit.

Vrátil se po dvou a půl letech bojů v deltě Mekongu s jedním z nejlepších služebních záznamů v armádě. Jeho rota měla největší ztráty z celého pluku. Byl dvakrát vyznamenán a trvalo pouhý měsíc, než ho z nadporučíka povýšili na kapitána. Představoval velmi vzácnou komoditu v ozbrojených silách - mladý, a přitom už vynikající vojenský stratég, navíc z velmi bohaté a vlivné rodiny. Stál na počátku cesty na samý vrchol, kam po právu patří. Přiletěl do Spojených států pro nové pověření, což v řeči Pentagonu znamenalo: Toto je náš člověk. Pohlídáme si ho. Schopný, bohatý, materiál pro Spojený výbor náčelníků štábů. Ještě několik bojových turnusů - ve vybraných oblastech, pár let, která rychle uplynou - a pak Válečná akademie.

Pentagonu nikdy neuškodilo, když protěžoval muže jako Andrew Fontine, zejména pokud si to zasloužili. Armáda potřebuje muže z bohatých rodin; je jich trvalý nedostatek.

Ale bez ohledu na zájmy Pentagonu a potřeby armády obklopili tehdy před sedmi lety v San Francisku Andrewa hned po vystoupení z letadla agenti armádní kontrarozvědky G2. Odvedli ho do kanceláře a předložili mu dva měsíce staré noviny. Na druhé stránce byl zatržen článek o vzpouře v kasárnách sanfranciské vojenské posádky, doprovázený fotografiemi rebelie. Některé snímky zobrazovaly zástup civilistů pochodujících na podporu vzbouřených rekrutů a jeden z obličejů v davu byl zakroužkován červenou tužkou.

Adrian. Neuvěřitelné, ale byl to on! Co tady dělá? Má přece být v Bostonu, kde studuje posledním rokem práva! Adrian ovšem není v Bostonu, ale zde v San Francisku, kde, jak jízlivě zdůraznil agent G2, ukrývá tři odsouzené dezertéry, kterým se podařilo uprchnout z vazební věznice. Jeho bratr, jeho dvojče, pracuje pro nepřítele! Zatraceně, vždyť to jsou opravdu nepřátelé a Adrian jim pomáhá. Tak tohle se v Pentagonu rozhodně líbit nebude! Kristepane! Jeho bratr! Jeho dvojče!

Agenti G2 ho posadili do auta a odvezli do centra, kde Andrew - pochopitelně v civilu - tak dlouho prohledával oblast kolem ulic Haight a Ashbury, centrum hnutí hippies, až Adriana našel.

„To nejsou dospělí muži, ale popletená děcka,“ řekl mu bratr v tichém opuštěném baru. „Dokonce je ani nikdo neseznámil s jejich právy, s možností alternativního řešení. Nahnali je prostě do vagónů jako dobytek a odvezli.“

„Složili vojenskou přísahu jako všichni ostatní. Nemůžeš pro ně hledat nějaké výjimky,“ namítl Andrew.

„Hele, s tím na mě nechoď. Dva z nich neumějí anglicky natolik, aby přísaze vůbec porozuměli, a třetí změnil názor. Rozhodl se z vlastní vůle, že nechce bojovat. Jenže nikdo je neposlouchal. Vojenský soud potřeboval odstrašující příklad a obhájci si nechtěli pálit prsty.“

„Někdy je příklad opravdu potřebný,“ hájil armádu voják.

„Zákon jim zaručuje právo na kvalifikovanou obhajobu. A tu jim kasárenští povaleči, kteří se chtějí zalíbit, poskytnout nemůžou.“

„Nech toho, Adriane!“ okřikl Andrew bratra. „Země je ve válce, jestli sis toho nevšiml. A tohle je skutečná válka. Opravdu se střílí! Kvůli parchantům, jako jsou ti tvoji dezertéři, umírají ve Vietnamu zbytečně další lidé.“

„Když zůstanou tady, nikdo kvůli nim nezemře.“

„A v tom se právě těžce pleteš! Vojáci totiž začnou uvažovat, proč musí právě oni bojovat, když ostatní sedí doma na zadku.“

„Možná právě to by měli udělat.“

„Proboha svatého, ty tady mluvíš o právech, ano?“ zeptal se voják.

„Přesně tak.“

„Výborně. Ale ten chudák, který se právě teď na hlídce plahočí přes rýžové pole, podle tebe asi žádná práva nemá, co? On možná také nevěděl, do čeho jde; nastoupil do armády, protože poslechl zákon, který mu to nařizuje. Co když i on změnil názor? Ale nemá čas o tom přemýšlet, protože se musí sakra starat, aby zůstal naživu. Jestli si začne lámat hlavu takovými pitomostmi, přestane se soustředit a nepřítel ho zabije!“

„Nemůžeme pomoci každému. Je to jedna z věcí, kterou zákonodárci přehlédli, systémová chyba. Ale snažíme se ze všech sil, to mi věř.“

Adrian mu tehdy před sedmi lety nic neprozradil. Odmítl mu říct, kde se dezertéři skrývají. Voják se tedy v osamělém baru rozloučil a počkal ve ztemnělé uličce, až bratr vyjde ven. Pak tři dlouhé hodiny Adriana sledoval až do čtvrti narkomanů. Voják měl spoustu zkušeností z pronásledování nepřátelských průzkumníků v džungli, která se zase tolik nelišila od bludiště velkoměstských ulic.

Bratr navštívil jednoho z dezertérů v domě vzdáleném pět bloků od nábřeží. Byl to černoch s bradou pokrytou několikadenním strništěm, vysoký a štíhlý muž, jehož Andrew okamžitě poznal podle fotografie, kterou vytáhl z kapsy. Bratr dal dezertérovi peníze. Pak stačilo černocha sledovat až ke špinavému činžáku na nábřeží - skutečně případný úkryt pro takovou spodinu.

Telefonát na vojenskou policii a za deset minut již hlídka všechny tři odsouzené dezertéry, které čekal osmiletý pobyt za mřížemi, odváděla s pouty na rukou.

Pobloudilí pacifisté spustili okamžitě povyk. Shromáždil se dav protestujících. Zazněly nenávistné výkřiky, těla se kývala v rytmu puberťáckých popěvků a vzduchem létaly neodmyslitelné igelitové sáčky s fekáliemi.

Tehdy v noci ho bratr vyhledal. Několik vteřin mu hleděl do očí a pak tiše utrousil: „Přivedls mě na správnou cestu. Díky.“

S těmito slovy se Adrian spěšně vrátil na barikády ke svým rádoby revolucionářům.

Andrewovy vzpomínky přerušil Al Winston, původním jménem Weinstein, inženýr zaměstnaný v letecké továrně. Zavolal na Andrewa jménem a razil si k němu cestu. Al vydělával těžké peníze na zbrojních zakázkách a bydlel v Hamptonu. Andrew ho neměl rád. Kdykoliv na Winstona-Weinsteina narazil, nemohl nepomyslet na jiného Žida - a nesrovnávat. Žid, na kterého myslel, byl převelen do Pentagonu po čtyřech letech pod těžkou palbou v nejobtížnějším sektoru delty Mekongu. Kapitán Martin Greene byl tvrdý chlap a vynikající voják, žádná třasořitka jako ten posera Winston-Weinstein z Hamptonu. Greene také nehrabal zisky z překročených nákladů. Právě naopak. Sledoval je a zaznamenával. Martin Greene je jedním z nás, pomyslel si Andrew. Patří k Božímu oku.

„Mnoho štěstí k narozeninám, majore,“ zahřímal Winston a pozvedl sklenku.

„Díky, Ale. Jak se daří?“

„Dařilo by se mnohem líp, kdybyste mi, chlapci, občas přihodili zakázku a já vám mohl něco prodat. Chybí mi podpora pozemních jednotek.“ Winston se zazubil.

„Zato nad zemí se ti daří náramně. Slyšel jsem, žes ses zadrápl do toho kontraktu s Grummanem.“

„Jenom paběrkuju. Šestákové obchody. Můžu nabídnout laserové zaměřovací zařízení, které se dá snadno upravit pro těžké dělostřelecko, jenže ne a ne se dostat za první metu.“

Andrew si na okamžik pohrával s nápadem poslat Winstona-Weinsteina za Martinem Greenem. Než by s ním kapitán skončil, Al Winston by litoval, že kdy o Pentagonu vůbec slyšel. „Uvidím, co se dá dělat. Nepracuju v zásobování…“

„Ale i tak tě poslouchají, Andy.“

„Ty si nikdy nedáš pokoj, Ale. Pořád v práci, co?“

„Však to znáš. Velkej barák, velký účty, zkažený děcka.“ Winston se znovu zazubil, ale pak sevřel rty a odhodlal se přistoupit rovnou k věci. „Ztrať za mě slovo, Andy, a já se ti budu revanšovat.“

„A čím?“ zeptal se Andrew a zabloudil očima k loděnici, kde se na vlnách pohupovala velká motorová jachta a několik plachetnic. „Penězi?“

Winstonovi se na tvář vrátil úsměv, tentokrát však rozpačitý a nervózní. „Nechtěl jsem tě urazit,“ omlouval se tiše.

Andrew se zadíval Židovi upřeně do očí a znovu se neubránil srovnání s Martinem Greenem. Tak propastný rozdíl! „Neurazils mě,“ prohodil lhostejně a otočil se k Winstonovi zády.

Kristepane! Vedle fanatiků nejvíce nenáviděl korupčníky, ani ne tak ty, kdo upláceli, ale hlavně pijavice, které se nechaly podplácet. Bože můj, rozlezli se úplně všude! Jsou jako štěnice! Sedí v představenstvech a dozorčích radách, hrají golf v Georgii a v Palm Springs, lížou smetanu v přepychových klubech v Evanstonu a Grosse Pointe. Zaprodali uniformu!

Plukovníci, generálové, námořní kapitáni, admirálové. Novodobá odrůda zlodějů doslova zamořila celou armádu, každou jednotlivou složku ozbrojených sil. Muži, kteří se na vás usmívali a významně pomrkávali a klidně podepisovali doporučení poradních výborů, armádní zakázky a zbrojní kontrakty - a zejména schvalovali překročení nákladů. Na základě vzájemné dohody; dnešní brigádní generál může být zítra „konzultantem“ nebo „zástupcem ve Washingtonu“.

Bože, jak snadné je nenávidět! Fanatické pacifisty, zkorumpované byrokraty…

Proto vzniklo Boží oko. Velmi malá a pečlivě vybraná skupinka důstojníků, kterým se zvedal žaludek nad apatií a prodejností, jež zachvátily ozbrojené síly jako mor. Boží oko je jejich odpovědí, lékem, který vyléčí nemocný organismus. Boží oko začalo shromažďovat důkazy od Saigonu po Washington a jeho příslušníci neúnavně zaznamenávali jména, data, hodnosti, spojení a výši nelegálních zisků.

K čertu s tak zvaným služebním postupem! Nejvyšší velení? Generální inspektor armády? Ministr obrany? Kdo zaručí, že také nemají máslo na hlavě? A kdo s trochou zdravého rozumu by věřil civilistům?

Ne, nedůvěřovali nikomu. Spolehnou se na vlastní síly. Každého generála, každého admirála, každého velitele, který se dopustil korupce nebo ji jenom toleroval, vykouří z jeho díry a přinutí pykat za spáchané zločiny.

Boží oko. Takový si vytyčilo cíl. Hrstka těch nejlepších mladých důstojníků v poli. A jednoho dne napochodují do Pentagonu a převezmou moc. Nikdo se neodváží postavit se jim do cesty. Vznesená obvinění budou viset nad hlavami nejvyšších důstojníků jako odjištěné granáty, které vybuchnou, pokud lampasáci nevyklidí pozice a neuvolní svá místa vyvoleným z Božího oka. Pentagon patří jim. Vrátí mu jeho význam. Jeho sílu. Jejich sílu.

Adrian Fontine se opíral o barový pult a naslouchal vášnivým argumentům mladých studentů, dobře si vědom, s jakou nevraživostí si je jeho bratr prohlíží. Zadíval se na Andrewa; vojákovy ledové oči vyzařovaly obvyklé zastřené pohrdání a pak se odvrátily, když k majorovi přistoupil Al Winston a pozvedl sklenku.

Andrew začíná dávat své opovržení otevřeně najevo, pomyslel si Adrian. Bratr ztrácí svůj pověstný chlad, v poslední době ho spousta věcí rozčiluje mnohem víc než dříve.

Bože, jak se vzájemně odcizili. Přitom si kdysi byli tak blízcí. Blíženci…, bratři, dvojčata, přátelé. Dvojčata jsou nejlepší! A pak, v dospívání, na střední škole, se začalo všechno měnit. Andrew se domníval, že je lepší než nejlepší, zatímco Adrian pochyboval, zda je alespoň průměrný. Andrew nikdy nezpochybňoval své schopnosti, Adrian si nebyl jistý, jestli vůbec nějaké má.

Dnes si však jistý byl. Strašné roky nerozhodnosti skončily; prošel obdobím nejistoty a našel svou cestu. Do značné míry díky svému velmi sebejistému bratrovi v uniformě.

A dnes, v den jejich narozenin, se musí postavit před svého bratra a položit mu několik velmi znepokojujících otázek. Otázek, které se dotknou samotného jádra Andrewovy síly.

Jádra? Vhodné označení. Stejný význam, jiné pojmenování.

Jméno, které odhalili, znělo Boží oko. A na seznamu figuroval jeho bratr. Celkem osm pomýlených elitářů, kteří zatajovali důkazy, aby je využili k naplnění vlastních cílů. Malá skupinka důstojníků, kteří přesvědčili sami sebe, že právě oni by měli řídit Pentagon, a jako prostředek zvolili bezostyšné vydírání. Situace by mohla být i směšná, ale důkazy existovaly a Boží oko je získalo. Ani Pentagon není imunní vůči manipulaci, strach lze nahnat každému. Boží oko je nebezpečné a musí být vyoperováno.

Na tom se shodli a spokojí se s tím. Předají vojenským právníkům trestní oznámení a nechají je vyřídit tu záležitost v tichosti - pokud bude armáda jednat a nepokusí se případ ututlat. Doba pravděpodobně není vhodná pro demoralizující soudní procesy a dlouholeté tresty. Vinni jsou prakticky všichni a motivy pachatelů příliš složité. Ale na jedné podmínce budou neochvějně trvat: Zameťte si svůj práh a svlékněte ty elitáře z uniforem.

Jaká ironie! V San Francisku zapískal Andrew bezohledně na píšťalku jménem armádních zákonů. Dnes, o sedm let později, je to on, Adrian, kdo píská. Doufal, že ne tak bezohledně, ale také jménem zákona. Obvinění znělo jasně - bránění průchodu spravedlnosti.

Tolik věcí se změnilo. Před devíti měsíci pracoval jako asistent prokurátora v Bostonu, šťastný ve svém povolání, a budoval si reputaci, která by mu umožnila pokračovat v kariéře v privátním sektoru. Budoval si ji sám. Nikdo mu nic nedal jen proto, že se jmenuje Adrian Fontine, syn vlivného a bohatého Viktora Fontinea a bratr oslavovaného majora Andrewa Fontinea, absolventa West Pointu a vynikajícího vojáka.

A pak mu počátkem loňského října zavolal jistý muž a pozval ho na drink. Sešli se navečer v Copelyově baru. Černoch, který tam na něj čekal, se představil jako James Nevins, právník zaměstnaný na ministerstvu spravedlnosti ve Washingtonu.

Nevins byl mluvčím malé skupiny uhoněných a vyčerpaných rebelantských vládních právníků, kteří se snažili torpédovat taktiku nejzpolitizovanějšího ministerstva spravedlnosti v dějinách Spojených států. Fráze „Volá Bílý dům“ prostě znamenala, že se chystá další manipulace. Právníci byl znepokojeni, opravdu silně znepokojeni. Tyto manipulace přiváděly zemi na samou hranici, kde začíná policejní stát.

Právníci z ministerstva spravedlnosti potřebovali pomoc. Pomoc zvenčí. Člověka s organizačními schopnostmi, který dokáže vyhodnotit fakta, někoho, kdo by mohl zřídit a financovat operační centrum, kde by se scházeli v potřebném soukromí, hodnotili dosažené výsledky a plánovali další postup.

Upřímně a na rovinu řečeno, potřebovali někoho, kdo se nedá tak snadno zastrašit, a Viktor Fontine ze zřejmých důvodů všem těmto požadavkům vyhovoval. Přijme?

Adrianovi se z Bostonu nechtělo. Měl tam práci - a vážnou známost. Lehce ujetou, velmi nadanou, skvělou dívku, kterou zbožňoval. Doc. Mgr. Barbara Piersonová, Ph. D., pracovala v antropologické laboratoři Harvardovy univerzity. Adrianovi se na ní nejvíce líbily její světle hnědé vlasy, tmavé oči a upřímný hluboký smích, k němuž nikdy neměla daleko. Žili spolu půldruhého roku a loučili se neradi. Ale Barbara mu sama sbalila kufr a poslala ho do Washingtonu, protože věděla, že musí odjet.

Stejně jako musel odjet před sedmi osmi lety. I tehdy musel opustit Boston, hnán pocitem hluboké deprese. Bohatý synáček mocného otce, dvojče vojáka, kterým se armáda chlubila jako jednou z nejskvělejších mladých nadějí ozbrojených sil.

Co zbývalo? Pro něj? Kým a čím vlastně byl?

Uprchl tedy ze slepé uličky, do níž se jeho život dostal, aby zjistil, co ve světě najde. Sám pro sebe. Šlo o jeho osobní krizi, kterou neuměl nikomu vysvětlit. A tak skončil v San Francisku uprostřed boje. Uprostřed zápasu, kterému dokázal porozumět a v němž mohl pomáhat. Dokud se neobjevil válečník bez bázně a hany a všechno nezničil.

Adrian se usmál při vzpomínce na ráno po oné hrozné noci v San Francisku. Zpil se do němoty a probral se v Cape Mendocino v domku jistého mladého právníka, který poskytoval bezplatné rady odpíračům vojenské služby. Bolelo ho celé tělo a zvracel.

„Jestli jsi opravdu ten, za koho se vydáváš, tak můžeš udělat mnohem víc než my všichni dohromady,“ řekl mu tehdy ráno jeho hostitel v Cape Mendocino. „K čertu, můj otec dělal obyčejného údržbáře v obchodním domě.“

V následujících sedmi letech se Adrian snažil, ale věděl, že stojí teprve na začátku cesty.

„V této věci nemluví ústava jednoznačně. Nemám pravdu, Adriane?“

„Cože? Promiň, nepostřehl jsem, co jsi říkal.“ Studenti shromáždění kolem baru se dosud dohadovali mezi sebou, ale teď se všichni otočili k Adrianovi.

„Svoboda tisku versus ovlivňování veřejného mínění před procesem,“ vyhrkla mladá dívka s drobným zakoktáním.

„Myslím, že tohle je klasická ukázka toho, čemu se říká ‚šedá zóna‘,“ odpověděl Adrian. „Každý případ je posuzován samostatně.“

Mládež od něj očekávala víc, než se jí dostalo, a vášnivá diskuse se znovu rozproudila s plnou silou.

Šedá zóna. Ještě před několika týdny do ní patřilo i saigonské Boží oko. Do Washingtonu prosákly pověsti o skupině mladých vyšších důstojníků, kteří neustále obtěžovali nižší šarže v docích a skladech důraznými žádostmi o kopie dodacích a přepravních listů a inventárních soupisů. Krátce nato v jednom z četných a jako obvykle nedbale vedených procesů pro porušení antitrustového zákona se obžalovaný hájil tím, že usvědčující dokumenty byly z kanceláře saigonské pobočky firmy ukradeny a jejich použití jako důkazu je tedy nezákonné. Soud ho zprostil obvinění a propustil na svobodu.

Právníky z ministerstva spravedlnosti napadlo, jestli neexistuje nějaká souvislost mezi podivnou skupinou důstojníků, kteří se tak zajímají o osud vojenských dodávek, a firmami, které mají uzavřeny smlouvy s Pentagonem. Že by armáda zašla až tak daleko? Na první pohled odvážná domněnka stačila, aby se Jim Nevins vypravil do Saigonu.

Právník černé pleti našel, co hledal, ve skladišti, kde se soustředil vojenský materiál pro oblast Tan Son Nhut. Přistihl jistého důstojníka, jak nezákonně přepisuje tajné informace o zbrojních dodávkách. Hrozba udání vojáka zlomila a Boží oko vyplulo na světlo v celé své kráse. Tvoří je osm důstojníků. Sedm z nich znal přistižený provinilec jménem, o osmém věděl jen to, že pracuje ve Washingtonu.

Na prvním místě seznamu identifikovaných členů Božího oka stálo jméno Andrew Fontine.

Boží oko. Fajn kluci, pomyslel si Adrian. Přesně to, co naše země potřebuje. Přepadové komando, které chce spasit vlast.

Jeho bratr před sedmi lety v San Francisku udeřil bez varování a do oblasti kolem ulic Haight a Ashbury se vřítily policejní vozy s vyjícími houkačkami. Adrian bude ohleduplnější. Poskytne Andrewovi pět dní. Žádné sirény, žádné demonstrace, nikdo neskončí na osm let za mřížemi. Ale oslavovaný major Andrew Fontine odejde z armády.

A i když jeho práce ve Washingtonu zdaleka nebude hotova, Adrian se na chvíli vrátí do Bostonu. K Barbaře.

Byl unavený a z toho, co ho za hodinu čeká, se mu zvedal žaludek. Adrian trpěl. Ať už je Andrew jaký chce, je to jeho bratr.

Odešli poslední hosté. Kapela balila nástroje, číšníci uklízeli nádobí a upravovali trávník. Nebe potemnělo nadcházejícím soumrakem a hrozivými bouřkovými mraky ženoucími se nad záliv.

Adrian sešel po kamenných schodech k loděnici. Andrew vyhověl jeho pozvání a už na něj čekal.

„Mnoho štěstí k narozeninám, pane právníku,“ pozdravil voják, když Adrian vstoupil do loděnice. Opíral se o stěnu vedle skluzu pro lodě, paže složené na prsou, v ústech cigaretu.

„I tobě,“ odpověděl Adrian a zastavil se u skluzu. „Zdržíš se přes noc?“

„A ty?“ zeptal se Andrew.

„Asi ano. Myslím, že bych měl. Táta vypadá dost špatně.“

„V tom případě já odjedu,“ konstatoval voják klidně a zdvořile.

Adrian zaváhal. Cítil, že se musí ujmout slova, vždyť to byl on, kdo požádal bratra o schůzku, ale nevěděl, jak začít, a tak se rozhlédl po loděnici. „Kdysi jsme si tady hodně užili,“ poznamenal nepřítomně.

„Chceš vzpomínat na staré časy? Proto jsi mě sem zavolal?“

„Ne… Bohužel, tak jednoduché to nebude.“

Voják odhodil nedopalek do vody. „Slyšel jsem, že jsi opustil Boston a přesídlil do Washingtonu.“

„Ano. Na nějakou dobu. Čekal jsem, že na sebe někde narazíme.“

„To pochybuju,“ opáčil major s úsměvem. „Nepohybujeme se ve stejných kruzích. Pracuješ teď pro nějakou firmu v hlavním městě?“

„Ne. Myslím, že by se dalo říct, že působím jako konzultant.“

„To je ve Washingtonu ten nejlepší džob.“ V Andrewově hlase zazněl slabý nádech pohrdání. „Komu radíš?“

„Jistým lidem, které silně znepokojuje…“

„Aha, nějaký spolek na ochranu spotřebitelů, co? Nádhera.“ Andrew doprovodil urážlivý tón úšklebkem. „Blahopřeju.“

Adrian hleděl bratrovi do očí; voják mu pohled oplatil. „Měl bys mě brát vážně, Andy. Nejsi v postavení, kdy by sis mohl dovolit mávnout nad vším rukou. Jsi v pěkném průšvihu. Nepřišel jsem, abych ti pomohl. To nemůžu. Chci tě pouze varovat.“

„O čem to sakra mluvíš?“ zasyčel major.

„Jeden z našich lidí získal místopřísežné prohlášení jistého důstojníka ze Saigonu. Máme k dispozici svědectví, které detailně popisuje aktivity skupiny osmi mužů, kteří si říkají Boží oko.“

Andrew se u stěny prudce napřímil, tvář zrůzněná nevolí, nehybné prsty rukou pokrčené jako dravci pařáty. Zdálo se, že úplně ztuhl, a když promluvil, Adrian ho sotva slyšel.

„Kdo je to my?“ procedil zaťatými zuby.

„Původ obvinění se brzy dozvíš. Podali jsme trestní oznámení. Neanonymní.“

„Trestní oznámení?“

„Ano. Speciální odbor ministerstva spravedlnosti… Neprozradím ti, kteří konkrétní právníci se v této věci angažují, ale řeknu ti, že tvé jméno vévodí seznamu příslušníků Božího oka. Víme, že vás je celkem osm; sedm jsme identifikovali, osmý pracuje v Pentagonu. V zásobování. Najdeme i jeho.“

Andrew stál u zdi jako přimrazený bez jediného hnutí, jen čelistní svaly se lehce pohybovaly s úpornou pravidelností. Hlas zůstal odměřený, nezvýšený. „Co jste to udělali? Co jste, vy parchanti odporní, udělali?“

„Zastavili vás,“ odpověděl Adrian prostě.

„Co všechno víte? Co vám kdo nakukal?“

„Známe pravdu. Nemáme žádný důvod k nedůvěře.“

„Pro trestní oznámení potřebujete důkaz!“

„Ne. Stačí důvodné podezření ze spáchání trestného činu. A to máme.“

„Jediné prohlášení! Směšné!“

„Další budou následovat. Ale co na tom záleží? Jste vyřízení.“

Andrew se přinutil ke klidu. „Důstojníci si pořád na něco stěžují,“ prohlásil věcně. „Ve všech jednotkách, ve všech oblastech si každý den někdo…“

„Tohle je jiné. Hranice mezi běžnou stížností a vydíráním není tak mlhavá, jak si myslíš. Je přesně definovaná a zřetelná. Vy jste ji překročili.“

„Koho jsme vydírali?“ vyjel Andrew. „Nikoho!“

„Zadržovali jste oficiální záznamy, zatajovali důkazy. S jasným záměrem. Místopřísežné prohlášení, které máme k dispozici, nenechává nikoho na pochybách.“

„Žádné záznamy neexistují!“

„Ale jdi, to přece nemyslíš vážně. Někde se najdou,“ odsekl Adrian otráveně. „Ale opakuju, že na tom už nezáleží. Jste prostě vyřízení.“

Voják se zhluboka nadechl a napřímil se. „Teď mě dobře poslouchej,“ zasyčel nenávistně. „Nemáte ponětí, do čeho se pouštíte. Říkáš, že pracuješ jako konzultant pro lidi, kteří jsou znepokojení. Oba víme, co to znamená. Jsme Fontineové. Kdo potřebuje finanční zdroje, když má nás?“

„Já to vidím jinak,“ ohradil se Adrian.

„Je to pravda!“ vyštěkl voják, ale vzápětí se zase zklidnil. „Nemusíš mi vysvětlovat, čím se zabýváš, protože bostonské noviny tvé úspěchy podrobně popsaly. Jdeš tvrdě po velkých rybách a říkáš tomu obhajoba nezadatelných práv občanů. A jsi v tom zatraceně dobrý. Ale co si k čertu myslíš, že dělám já? My také jdeme po velkých rybách! Zastav Boží oko, a zničíš tak nejlepší mladé důstojníky v armádě! Muže, kteří chtějí odstranit špínu korupce! Nedělej to, Adriane. Připoj se k nám! Myslím to vážně.“

„Připojit se…,“ vydechl Adrian nevěřícně. „Ty ses snad zbláznil. Jak tě mohlo něco tak absurdního vůbec napadnout?“

Andrew odstoupil na krok od zdi, pohled upřený na bratra. „Protože nám jde o stejnou věc.“

„To těžko.“

„Mysli, proboha! Konflikt zájmů. Termín, který hodně používáš. Četl jsem tvou závěrečnou řeč v případu Tesco. Pořád jsi opakoval, že bojuješ proti konfliktu zájmů a hájíš nezadatelná práva občanů zaručená ústavou.“

„Oprávněně. Mateřská společnost, která vlastní řetěz dceřiných firem, diktuje jednotnou cenovou a obchodní politiku a potlačuje tak konkurenci. O co ti jde?“

„Ty vymezuješ konflikt zájmů v negativním smyslu, protože ho tak vnímáš. Dobrá, souhlasím. Ale podotýkám, že existuje i jiný úhel pohledu. Konflikt zájmů pro dobro věci. Jako my dva. Nám nejde o nás. My dva přece nic nepotřebujeme, o nic nežádáme. Naším cílem je blaho země. A máme prostředky, jak tohoto cíle dosáhnout. Máme možnost něco udělat a já to dělám. Pro smilování boží, neházej mně klacky pod nohy!“

Adrian se odvrátil a zamířil po vlhkých prknech přes loděnici na konec mola vybíhajícího do moře. O dřevěné pilíře pleskaly vlny. „Dokážeš být velmi vemlouvavý, Andy. Jako vždycky. A přesvědčivý. Ale dnes ti to nebude nic platné.“ Adrian se otočil a přes strmý skluz se zadíval na bratra. „Říkáš, že nic nepotřebujeme. Myslím, že se mýlíš. Oba něco potřebujeme, něco chceme. A mě to, co chceš ty, přímo děsí, protože tuším, jak vypadá tvoje představa obecného blaha. Přiznávám, že jsem k smrti vyděšený. Pouhé pomyšlení, že ti tvoji ‚nejlepší mladí důstojníci‘ ovládají zbrojní arzenál této země, stačí, abych se rozběhl do knihovny a znovu si přečetl ústavu.“

„To jsou pitomé a arogantní kecy! Ty je neznáš.“

„Stačí, když vím, co a jak dělají. Co a jak děláš ty. Jestli ti to pomůže, uznávám, že tehdy v San Francisku jsi měl částečně pravdu. Nelíbilo se mi to, ale smířil jsem se s tím.“ Adrian se vrátil kolem skluzu k bratrovi. „Ale to, co děláš dnes, je naprostý nesmysl, a proto jsem tě chtěl varovat. Dávám ti možnost uchovat si zbytek cti, alespoň tolik ti jako bratrovi dlužím. Zachraň si kůži a vycouvej, dokud je čas.“

„Nemůžeš mě k tomu donutit,“ ucedil Andrew sžíravě. „Mám jeden z nejlepších služebních záznamů v armádě. Kdo si sakra myslíte, že jste? Jedna podělaná výpověď jakéhosi kverulanta ze skladu. To si strčte někam!“

„Řeknu to jasně a srozumitelně.“ Adrian se zastavil u dveří loděnice a zvýšil hlas. „Za pět dní, konkrétně příští týden v pátek, dostane hlavní žalobce nejvyššího vojenského soudu na stůl trestní oznámení. Bude mít celý víkend na to, aby zajistil vše potřebné. Jistě, ledacos se dá zařídit, ale klademe si podmínku, o které nemíníme diskutovat. Odejdete z armády. Všichni!“

Voják vykročil, ale pak se zastavil s nohou na okraji skluzu, jako kdyby se chystal ho přeskočit a vrhnout se na nepřítele. Musel zmobilizovat veškerou vůli, aby se ovládl, a bylo vidět, jak ho zalévají vlny vzteku, až se mu zvedá žaludek. „Mohl bych tě… zabít,“ zašeptal. „Ty představuješ všechno, čím v životě pohrdám.“

„Myslím, že ano,“ souhlasil Adrian. Krátce zavřel oči a promnul si je v gestu znaveného vyčerpání. „Měl by sis pospíšit na letiště,“ pokračoval, když zase oči otevřel a pohlédl na bratra. „Musíš toho hodně zařídit. Navrhuju, abys začal těmi tak zvanými důkazy, na kterých sedíš. Pokud je nám známo, shromažďovali jste je dobré tři roky. Odevzdejte je příslušným úřadům.“

Ve zlostném mlčení Andrew rázně zamířil kolem skluzu k východu z loděnice a po kamenných schodech, které bral po dvou, nahoru k trávníku.

Adrian rychle vyšel ze dveří. „Andy!“ zavolal na odcházejícího bratra.

Voják se zastavil, ale neohlédl se, ani nepromluvil.

„Obdivuju tvou sílu,“ promluvil právník do bratrových zad. „Vždycky jsem ji obdivoval. Stejně jako otcovu. Jsi jeho syn, ale nejsi jako on. Něco ti z něj schází. Tak aby bylo mezi námi jasno. Ty jsi ztělesněním všeho, co pokládám za nebezpečné. Domnívám se, že to znamená, že představuješ všechno, čím v životě pohrdám já.“

„Hlavně že si rozumíme,“ ucedil Andrew a vykročil přes trávník k domu.

19

Hudebníci i zaměstnanci firmy zajišťující občerstvení již odešli. Andrew se nechal odvézt na La Guardiovo letiště, aby stihl let do Washingtonu v devět hodin.

Adrian zůstal po bratrově odchodu na pláži a zdržel se asi půl hodiny, než se vrátil do domu promluvit si s rodiči. Oznámil, že se sice chtěl zdržet přes noc, ale pak že si to rozmyslel. Musí se vrátit do Washingtonu.

„Mohl jsi letět s bratrem,“ poznamenala Jana, když stáli u hlavních dveří.

„Ano, mohl,“ odpověděl Adrian tiše. „Nenapadlo mě to,“ a rozloučil se.

Když odjel, Jana zašla na terasu za manželem a podala mu dopis, který jí odpoledne svěřil neznámý kněz. Nedokázala potlačit obavy. „Tohle přinesl před třemi hodinami jakýsi chlap. Byl to kněz. Řekl, že přijel z Říma.“

Viktor se pátravě zadíval na manželku. Jeho oči se na nic neptaly, ale pohled byl dostatečně výmluvný. „Proč jsi čekala?“

„Protože jsme slavili narozeniny tvých synů.“

„Navzájem se odcizili,“ poznamenal Viktor a vzal si obálku. „Jsou to naše děti, ale žijí každý svým životem.“

„Však se zase sblíží. To dělá ta válka,“

„Doufám, že máš pravdu,“ řekl Viktor. Otevřel obálku a vyňal dopis, několik listů popsaných drobným, úhledným rukopisem. „Znáš nějakého Aldobriniho?“

„Koho?“

„Guida Aldobriniho. Tak je dopis podepsán.“ Fontine ukázal manželce poslední list.

„Ne. To jméno mi nic neříká,“ odpověděla Jana a s pohledem upřeným na zataženou oblohu se posadila na nejbližší židličku. „Stmívá se. Vidíš na to vůbec?“

„Ale jo, vidím.“ Viktor složil listy po pořádku a začetl se do dopisu.

Signore Fontini-Cristi,

neznáte mě, i když jsme se před mnoha lety setkali. To setkání mě stálo větší část života. Strávil jsem více než pětadvacet let v Transvaaht, kde jsem si odpykával svatý trest za hanebný, bezbožný čin, jehož jsem se dopustil. Osobně jsem se Vás ani nedotkl, ale byl jsem přítomen a pozoroval, co se děje, aniž bych pozvedl hlas ve jménu křesťanského milosrdenství.

Ano, signore, jsem jeden z kněží, kteří tehdy ráno doprovázeli kardinála Donattiho do Campo di Fiori. Kardinál nás přesvědčil, že konáme pro dobro Kristovy matky církve na zemi a že mezi našimi činy a ochranou Svaté církve nestojí žádné Boží ani lidské zákony, ani zákony milosrdenství. Kardinálův vliv byl tak silný, že se prosadil i přes naše teologické vzdělání a slavnostní sliby, jimiž jsme se zavázali poslouchat nejen své nadřízené, ale i vyšší autoritu vlastního svědomí. Čtvrt století jsem se snažil naše tehdejší jednání pochopit, ale to je jiný příběh, pro nějž zde není místo. Aby člověk plně pochopil, musel by kardinála Donattiho znát.

Dnes už nenosím sutanu. Nemoci africké divočiny si vybraly svou daň a já děkuji Kristu, že necítím strach z blížící se smrti. Rozdal jsem všechno, i sám sebe, a očištěn očekávám Boží soud.

Než však stanu před tváří našeho milosrdného Pána, musím Vám sdělit jistou informaci. Kdybych ji před Vámi zatajil, dopustil bych se stejně těžkého hříchu, jako byl ten, za nějž jsem byl potrestán.

Donattiho dílo pokračuje. Jeden z exkomunikovaných duchovních, který byl za útok na Vás odsouzen civilním soudem, byl nedávno propuštěn na svobodu. Možná víte, že druhý z trojice trestanců si sám sáhl na život a třetí zemřel ve vězení přirozenou smrtí. Ten, který přežil, se z důvodů, jež přesahují mé chápání, rozhodl pokračovat v honbě za dokumenty ze Soluně. Říkám, že jeho motivace přesahuje mé chápání, protože snahy kardinála Donattiho nejvyšší vatikánské kruhy zavrhly jako bezbožné a rouhačské. Řecké dokumenty nemohou Svatou matku církev ohrozit. Boží zjevení nemůže být poskvrněno rukou smrtelného člověka.

Exkomunikovaný kněz, na kterého Vás upozorňuji, vystupuje pod jménem Enrici Gaetamo a stále nosí límeček, jehož byl apoštolským výnosem zbaven. Pokud vím, léta, jež strávil v nápravném zařízení, nijak nepřispěla k osvícení jeho duše, ani jej nevrátila na cestu Kristova milosrdenství. Naopak. Podle mých informací jako by v něm ožil zhoubný duch kardinála Donattiho. Tohoto muže je třeba se bát.

Po svém propuštění z vězení zkoumá pečlivě každý detail, jenž se vztahuje k vlaku, který před třiatřiceti lety vyjel ze Soluně. Jeho cesty jej vedly od nádraží v Edhesse přes celý Balkán a železniční tratě za Monfalcone až do severních oblastí Alp. Pátrá po všech, kdo znali syna Fontini-Cristiů. Je doslova posedlý. Hlásá stejnou myšlenku jako Donatti - neexistuje žádný Boží ani lidský zákon, který by ho odvrátil z jeho, jak říká, „cesty pro Krista“, jejíž cíl odmítá prozradit. Ale já vím, co je jeho cílem, a nyní to víte i Vy. Jenže mé dny jsou již sečteny.

Gaetamo přebývá v malé lovecké chatě v kopcích nad Varese. Jistě Vám neunikla blízkost ke Campo di Fiori.

Tohle je vše, co Vám mohu říci; více toho nevím. Gaetamo se Vás bezpochyby pokusí vyhledat. Varuji Vás před ním a modlím se k Bohu, aby nad Vámi držel svou ochrannou ruku.

Loučím se s Vámi sklíčen smutkem a hanbou nad svou minulostí.

Guido Aldobrini

Nad mořem zahřmělo a Viktor se zachvěl; až příliš jednoznačný symbol. Mračna zakryla zapadající slunce a začalo pršet. Vděčný za záminku se obrátil k Janě, která i beze slov vycítila jeho neklid. „Jdi dovnitř, ať nezmokneš,“ požádal ji tiše. „Za chvíli za tebou přijdu.“

„Ten dopis…“

„Jistě,“ odpověděl na nevyslovenou otázku. Složil listy do obálky a podal ji manželce. „Přečti si ho.“

„Promokneš na kůži. Prší stále silněji.“

„Je to osvěžující - a sama víš, jak mám déšť rád.“ Viktor se usmál. „Potom si promluvíme a ty mně při tom můžeš pomoci s korzetem.“

Chvíli nad ním postála a Viktor na sobě cítil její pohled, ale věděl, že ho nechá o samotě - jako pokaždé, když o to požádal.

Zamrazilo ho, ale ne chladem. Dopis od Aldobriniho nebyl v nedávné době první připomínkou vlaku ze Soluně. Janě nic neřekl, protože nešlo o nic konkrétního. Prostě sled zdánlivě bezvýznamných, i když tajemně znepokojujících událostí.

Před třemi měsíci odjel na týden do Harknessovy nemocnice, aby podstoupil další z nesčetných chirurgických zákroků. Několik dní po operaci za ním na pokoj přišla návštěva, která ho, mírně řečeno, poplašila. Muž se představil jako monsignore Land z newyorské arcidiecéze a řekl, že se vrátil do Ameriky po mnohaletém pobytu v Římě a že by si chtěl s panem Fontinem promluvit o jistých skutečnostech, na které narazil ve vatikánských archivech.

Kněz byl až úzkostlivě ohleduplný a Viktora zarazilo, jak podrobně je informován o jeho zdravotním stavu. Věděl o něm mnohem víc, než by u náhodného návštěvníka očekával.

Byla to velmi zvláštní půlhodina. Kněz uvedl, že v Římě studoval historii. V archivu údajně objevil dokumenty, které v něm vyvolaly znepokojující otázky ohledně vztahu mezi Vatikánem a rodinou Fontini-Cristiů. Problém měl zjevně kořeny v dávné minulosti a vyústil v rozkol mezi mocným padronem ze severu a Svatým stolcem. Až bude panu Fontineovi zase lépe, nemohli by se sejít a otázky, týkající se minulosti, prodiskutovat? Historické minulosti, zdůraznil monsignore Land. Když se pak loučil, vyslovil přímou narážku na přepadení v Campo di Fiori: „Bolest a muka způsobená šíleným, byť vysoko postaveným prelátem nelze klást za vinu církvi jako celku.“

Ke druhému incidentu došlo o necelých pět týdnů později. Viktor se ve své washingtonské kanceláři připravoval na vystoupení před kongresovým výborem, který se zajímal o daňové úlevy, jimž se těší američtí dopravci plavící se pod paraguayskou vlajkou, když mu na stole zabzučel interkom.

„Pane Fontine, přišel pan Theodore Dakakos. Říká, že by vás chtěl poctít zdvořilostní návštěvou.“

Dakakos, mladý řecký rejdař, se mohl směle měřit s takovými giganty jako Onassis nebo Niarchos, jimž tvrdě konkuroval, a navíc byl mnohem oblíbenější. Fontine požádal sekretářku, aby návštěvníka neprodleně uvedla.

Dakakos byl urostlý muž s upřímným výrazem v otevřeném obličeji, který mnohem spíše připomínal hráče amerického fotbalu než podnikatelského magnáta. Bylo mu kolem čtyřicítky a mluvil dokonalou oxfordskou angličtinou.

Přiletěl do Washingtonu, aby se jako divák zúčastnil slyšení před kongresovým výborem, sdělil s úsměvem Viktorovi, který se nahlas rozesmál a odpověděl řeckému rejdaři v tom smyslu, že pověst o jeho morální bezúhonnosti a poctivosti překonávají jen legendy o jeho neomylném smyslu pro obchodní příležitosti.

„Měl jsem neobyčejné štěstí,“ vysvětloval Řek. „V raném věku se mi dostalo výhody vzdělání od soucitných mnichů, členů odloučeného církevního řádu.“

„Tak to jste měl opravdu štěstí.“

„Moje rodina nebyla bohatá, ale oddaně sloužila církvi. Způsobem, který dnes nedokážu pochopit.“

Slova mladého rejdaře jako by chtěla něco naznačit, ale Viktorovi jejich skrytý smysl unikal. „Vidím, že vděčnost, stejně jako boží úradek, se ubírá nevyzpytatelnými cestami,“ poznamenal s úsměvem. „Můžete být právem hrdý na svou reputaci, která samozřejmě slouží ke cti i těm, kteří vám pomáhali.“

„Theodore je mé křestní jméno, pane Fontine. To prostřední zní Annaxas. Theodore Annaxas Dakakos. Ve škole jsem měl přezdívku Annaxas mladší. Říká vám to něco?“

„V jakém smyslu?“

„To jméno. Annaxas.“

„Za ty roky jsem měl co do činění se stovkami vašich krajanů, ale na jméno Annaxas jsem, pokud si dobře vzpomínám, nenarazil.“

Řek několik vteřin mlčel. „Věřím vám,“ řekl pak tiše a zakrátko se rozloučil.

Třetí událost byla nejpodivnější; vyvolala tak živé vzpomínky na prožité násilí, že se Viktorovi až tajil dech. Došlo k ní teprve před deseti dny v Los Angeles. Přijel do hotelu Beverly Hills, aby se zúčastnil jednání mezi dvěma diametrálně odlišnými společnostmi, které se marně snažily sjednotit své zájmy. Viktor Fontine jako osvědčený zprostředkovatel se měl pokusit zachránit, co se ještě zachránit dá. Neřešitelný úkol.

Proto se také krátce po poledni slunil na hotelové terase, místo aby seděl v jednacím sále a poslouchal argumenty právníků, kteří pouze chtěli ospravedlnit své astronomické honoráře. Popíjel u stolku vedle bazénu campari a žasl nad tím, kolik dobře vypadajících lidí se zjevně nemusí živit prací, když ho oslovil neznámý hlas.

„Guten Tag, mein Herr.“

Žena kolem padesátky, jejíž věk však dovedně maskovala kosmetika. Prostředního vzrůstu, velmi slušně udržovaná postava, melírované blond vlasy. Na sobě měla černé kalhoty a modrou halenku. Oči ukrývala za tmavými skly slunečních brýlí se stříbrnými obroučkami. Její němčina prozrazovala, že je jejím mateřským jazykem.

Viktor neohrabaně povstal. „Dobré odpoledne,“ odpověděl školskou a zdaleka ne tak přirozenou němčinou. „My se známe? Omlouvám se, ale nevzpomínám si, že bychom se někdy viděli.“

„Posaďte se, prosím. Vím, jak je pro vás obtížné stát.“

„Víte to? V tom případě jsme se už museli setkat.“

Žena se posadila na protější židli a pokračovala anglicky: „Ano, setkali. Ale tehdy jste byl ještě zdravý. Zdravý voják.“

„Za války?“

„Za letu z Mnichova do Müllheimu. V letadle, kde tři svině z Wehrmachtu eskortovaly táborovou děvku. Pořád přesvědčuji sama sebe, že byli horší prasata než ona.“

„Proboha!“ Viktor překvapením zalapal po dechu. „Tehdy jste byla ještě dítě! Co se s vámi stalo?“

Stručně mu vylíčila své osudy. Francouzští bojovníci z hnutí odporu ji odvedli do tranzitního tábora jihozápadně od Montbéliardu, kde několik měsíců prožívala pravé peklo, když se léčila z drogové závislosti. Raději nevzpomínat. Několikrát se pokusila o sebevraždu, ale partyzáni s ní měli jiné záměry. Spoléhali na to, že až odezní touha po narkotikách, může se z ní stát vynikající agentka, motivovaná hroznými zážitky z koncentráku. Hned poznali, že je z tvrdého těsta.

„Měli samozřejmě pravdu,“ řekla mu ta žena před deseti dny u stolku na terase u bazénu hotelu Beverly Hills. „Hlídali mě dnem i nocí. Střídali se u mě muži i ženy, ale muži si více užili. To víte, Francouzi. Ti neztrácejí čas ani příležitost.“

„Přežila jste válku,“ poznamenal Viktor, který se rozhodně nechtěl vyptávat na další podrobnosti.

„Ano. S plným košem medailí. Croix de la guerre, Légion ďhonneur, Légion de résistance.“

„A pak jste se stala slavnou filmovou hvězdou a já tupec vás nepoznal.“ Viktor se shovívavě usmál.

„Kdepak. I když na druhou stranu přiznávám, že mám řadu kontaktů s prominentními lidmi z filmové branže.“

„Orávám se, že vám nerozumím.“

„Stala se ze mě - a doufám, že to nebudete považovat za neskromnost, když řeknu, že pořád ještě jsem - nejúspěšnější madame v jižní Francii. Jenom filmový festival v Cannes mi zajišťuje příjem postačující pro velmi slušné živobytí.“ Teď byla řada na ní, aby se usmála.

Příjemný smích, pomyslel si Fontine. Upřímný, živý. „To vám ze srdce přeju. Jsem natolik Ital, abych pokládal vaši profesi za úctyhodné zaměstnání.“

„Nic jiného bych od vás nečekala. Hledám tady nové talenty pro svůj podnik. S radostí jsem připravena zajistit vám splnění jakéhokoliv přání, pokud byste měl zájem. Tamhle v bazénu dovádí několik mých dívek.“

„Děkuji, ale musím odmítnout. Jste velmi laskavá, ovšem jak sama říkáte, už nejsem, jaký jsem býval.“

„Myslím, že jste úžasný,“ zašeptala. „Vždycky jsem si to myslela.“ Usmála se. „Musím jít. Poznala jsem vás a chtěla jsem si s vámi po těch letech promluvit.“ Zvedla se a podala Viktorovi ruku. „Ne, nevstávejte.“

Měla pevný stisk. „Rád jsem vás viděl. Přiznávám, že se mi docela ulevilo, když teď vím, že se vám daří dobře.“

Žena mu pohlédla do očí. „Před několika měsíci jsem byla v Curychu,“ řekla tiše. „Hledali vás a našli mě. Prostřednictvím muže, který se jmenoval Lübok. Pokud vím, byl homosexuál. Tehdy letěl v letadle s námi, že?“

„Ano. Musím dodat, že to byl velmi odvážný muž. Podle mě jeden z nejlepších.“ Viktora její slova tak udivila, že odpověděl spontánně a bez rozmýšlení. Na Lüboka si už několik let nevzpomněl.

„Ano, pamatuji se. Tehdy nás všechny zachránil. Inu, nakonec ho zlomili.“ Žena vyprostila ruku, kterou jí Viktor mimoděk silně stiskl.

„Zlomili ho? Kvůli čemu? Proboha, jestli ten člověk ještě žije, musí mu být přinejmenším tolik co mně. Přes sedmdesát. Kdo se může zajímat o starce nad hrobem? O čem to mluvíte?“

„O muži jménem Vittorio Fontini-Cristi. Jeho otec byl Savarone Fontini-Cristi.“

„To je nesmysl. Nesmysl, kterému snad rozumím, ale nechápu, jak se dotýká vás. Nebo Lüboka.“

„Nic víc nevím. A ani nechci vědět. V Curychu za mnou přišel do hotelu neznámý muž a vyptával se na vás. Pochopitelně jsem na jeho otázky nemohla odpovědět. Pro mě jste byl jen spojenecký důstojník, který zachránil život děvce z koncentráku. Ale ten chlap věděl o Lübokovi.“

„Co to bylo za chlapa?“

„Byl kněz. Víc opravdu nevím. Sbohem, pane kapitáne.“ Otočila se a při odchodu zamávala na několik dívek, které skotačily v bazénu a afektovaně se smály.

Kněz. V Curychu.

Pátrá po všech, kdo znali syna Fontini-Cristiů…

Teď už Viktor chápal obsah záhadného sdělení u hotelového bazénu v Los Angeles. Exkomunikovaný kněz propuštěný po téměř třiceti letech z vězení obnovil honbu za dokumenty konstantinopolského patriarchátu.

Donattiho dílo pokračuje, stálo v dopise. Zkoumá pečlivě každý detail, jenž se vztahuje k vlaku… Cesty jej vedly od nádraží v Edhesse přes celý Balkán…, za Monfalcone až do severních oblastí Alp.

Pátrá po všech, kdo znali syna Fontini-Cristiů.

A tisíce mil daleko v New Yorku přijde do nemocničního pokoje jiný kněz - rozhodně neexkomunikovaný - a mluví o aktu barbarství, který má nepopiratelnou spojitost s řeckými dokumenty. Ztratily se před více než třiceti lety a pořád po nich někdo pátrá.

A ve Washingtonu ho v kanceláři navštíví mladý a velmi úspěšný řecký rejdař a bez zjevného důvodu prohlásí, že jeho rodina oddaně sloužila církvi způsobem, který nedokáže pochopit.

… výhody… od soucitných mnichů, členů odloučeného církevního řádu…

Řád z Xenopy. Kostky skládačky náhle zapadly do sebe.

Žádná shoda okolností.

Vlak ze Soluně se vrátil. Probudil se z třicetiletého spánku, svěží a v plné síle. Někdo ho musí zastavit, než na sebe narazí lidská nenávist, než fanatici změní pátrání po jeho obsahu ve svatou válku, jak se o to pokoušeli před třiceti roky. Viktor náhle pochopil, že tady leží jeho dluh otci, matce a všem drahým, které ztratil při masakru pod ostrými světly reflektorů v Campo di Fiori. Dluží to i těm, kteří zahynuli za náletu v hrabství Oxfordshire. Dluží to pobloudilému mladému mnichu Petridovi, který se zastřelil na skalní terase nad zálivem Loch Torridon. K jeho věřitelům patří i brigádní generál Teague, odbojář Lübok a stařec jménem Guido Barzini, který ho zachránil před sebou samým.

Násilí se v žádném případě nesmí vrátit.

Déšť zesílil v husté provazce hnané poryvy větru. Viktor se vzepřel o tepanou železnou židli, s námahou se postavil a sevřel v ruce vycházkovou hůl opatřenou ocelovou opěrkou pro předloktí.

Stál na terase a hleděl na zvlněnou mořskou hladinu. Vítr a déšť mu pročistily mysl. Věděl, co musí udělat, kam musí odjet.

Do kopců nad Varese.

Do Campo di Fiori.

20

Velký, prostorný automobil se blížil k bráně Campo di Fiori. Viktor, nevšímaje si bolestivých křečí v zádech, hleděl z okna. Oči zaznamenávaly okolí, mozek vzpomínal.

Na pozemku za bránou se drasticky změnil jeho život a Viktor se snažil ovládnout vzpomínky, které nemohl potlačit. Pohled na krajinu se vytratil a před jeho duševním zrakem se míhaly postavy v černých sutanách a s bílými kněžskými límečky.

Vůz projel bránou a Viktor zatajil dech. Přiletěl do Milána z Paříže jako pokud možno nenápadný pasažér a ubytoval se v prostém jednolůžkovém pokoji v hotelu Albergo. V recepci se zapsal jako V. Fontine z New Yorku.

Léta vykonala své dílo. Žádná nakrčená obočí, žádné zvědavé pohledy, jméno nevyvolalo žádné překvapení. Před třiceti lety by každý Fontine nebo Fontini způsobil v Miláně rozruch; dnes naštěstí ne.

Před odletem ze Spojených států podnikl jisté malé šetření - jen jedno, aby neupoutal zbytečnou pozornost. Zjistil, komu Campo di Fiori patří. Usedlost byla prodána před sedmadvaceti lety a od té doby nezměnila majitele, kterého ovšem v Miláně nikdo neznal a nikdo o něm předtím ani potom nikdy neslyšel.

Baricours, Pere et Fils, francouzsko-švýcarská společnost se sídlem v Grenoblu, stálo ve smlouvě. Jenže v Grenoblu žádná firma otce a synů Baricoursových neexistovala. Právník, který prodej Campo di Fiori zajišťoval, už Viktorovi pomoci nemohl; zemřel v roce 1951.

Automobil projel příjezdovou cestou kolem náspu na kruhové prostranství před domem. Ke křečím v zádech se přidružilo bodavé pálení, které Viktor pocítil v očích, a v hlavě se mu rozbušila krev, když se znovu blížil k popravišti.

Sevřel si zápěstí a vší silou do něj zaryl prsty. Bolest pomohla; dokázal se podívat z okna a vnímat dnešní pohled, ne to, co se zde před třiatřiceti lety odehrálo.

Viděl mauzoleum. Mrtvé, ale udržované. Všechno zůstalo jako v minulosti, jenže už to nebylo určeno pro život. Dokonce i oranžové paprsky zapadajícího slunce jako by nesly pečeť smrti - majestátně zdobné, ale neživé.

„Kde jsou zahradníci?“ zeptal se Viktor. „Ani u brány nikdo nestál…“

Řidič se otočil. „Dnes odpoledne tady nikdo není, padrone,“ vysvětloval. „Žádné hlídky. A žádní kněží z kurie.“

Viktor se na zadním sedadle prudce předklonil, až mu kovová hůl vyklouzla z rukou, a šokovaně zíral na řidiče.

„Podvedli jste mě.“

„Sledovali a očekávali, ale rozhodně nepodvedli. V domě na vás někdo čeká.“

„Je sám?“

„Ano.“

„A nejmenuje se ten člověk náhodou Enrici Gaetamo?“

„Říkám vám, že dnes zde žádní kněží z kurie nejsou. Jděte, prosím, dovnitř. Potřebujete pomoc?“

„Ne, zvládnu to.“ Viktor pomalu vystoupil z auta. Každý pohyb si musel vybojovat. Bolest v očích však ustoupila, křeče v zádech polevily. Pochopil. Jeho mozek se soustředí na nastávající úkol. Přijel si do Campo di Fiori pro odpovědi. Pro konfrontaci. Neočekával však, že k ní dojde právě takto.

Vyšel po širokém mramorovém schodišti k masivním dubovým dveřím svého dětství. Zastavil se a čekal, až se dostaví, co nevyhnutelně musí přijít - pocit všeobjímajícího, nekonečného smutku. Čekal marně; v místě bez života nepřežije ani žal.

Za sebou zaslechl zvuk vytáčeného motoru a otočil se. Řidič se na plný plyn vracel po příjezdové cestě kolem náspu k hlavní bráně. Ať už to byl kdokoliv, chtěl odsud co nejrychleji zmizet.

Zatímco pozoroval odjíždějící automobil, uslyšel Viktor kovové cvaknutí zámku. Znovu se otočil. Dubové dveře se otevřely.

Nedokázal zamaskovat vzteklé překvapení a ani se o to nepokusil. Zlost v něm kypěla, až se celý roztřásl.

Muž ve dveřích byl duchovní! Oblečený v černé kněžské sutaně! Kdyby nebyl starý, křehký a shrbený, Viktor by ho jistě udeřil.

Ovládl se a sežehl starce pohledem. „To, že v tomto domě potkávám kněze, patří k nejbolestnějším zážitkům mého života,“ zamumlal.

„Je mi líto, že mou přítomnost vnímáte takto,“ odpověděl duchovní italštinou cizince a tenkým, ale přesto pevným hlasem. „Padrona Fontini-Cristiů jsme si neobyčejně vážili. Proto také jsme do jeho rukou vložili náš nejcennější poklad.“

Oba muži si hleděli do očí. Žádný neuhnul pohledem, ale v tom Viktorově postupně vystřídal zlost ohromený úžas. „Vy jste Řek,“ vydechl neslyšně.

„Jsem, ale to není důležité. Jsem mnich z Konstantinopole. Prosím, pojďte dál.“ Starý kněz ustoupil, aby Viktor mohl projít, a dodal: „Nespěchejte. Všechno si prohlédněte. Změnilo se jen málo. Každou místnost jsme vyfotografovali a pořídili inventář. Udržovali jsme všechno v původním stavu.“

Mauzoleum.

„Stejně jako Němci.“ Viktor vstoupil do rozlehlé haly. „Jenom se divím, že ti, kdo udělali všechno pro to, aby Campo di Fiori získali, si zde nepřáli nic změnit.“

„Na tom přece není nic divného. Rozumný člověk nerozřeže velký drahokam na menší kousky, ani nepočmárá cenný obraz.“

Viktor místo odpovědi sevřel hůl a vydal se s námahou ke schodišti. Před klenutým průchodem do salonu se zastavil. Tady opravdu všechno zůstalo v původním stavu. Obrazy, stolky u stěn s masivním dřevěným obložením, nad nimi starožitná zrcadla v pozlacených rámech, na podlaze orientální koberce, široké schodiště s lesklým lakovaným zábradlím.

Otočil se na druhou stranu k jídelně. Soumrak vrhal dlouhé stíny na dnes prázdný obrovský leštěný stůl, kolem kterého kdysi sedávala celá rodina. Viktor ve vzpomínce zalétl do zapomenutých časů a znovu je před sebou viděl, slyšel tlumený hovor a smích. Hádky i vtipy, nekonečné debaty o důležitých i nepodstatných záležitostech. Večeře v Campo di Fiori, to byl obřad a důležitá událost.

Postavy zmizely, hlasy umlkly. Viktor se odvrátil.

Kněz ukázal na dveře ve vzdálenější stěně salonu. „Nezajdeme do pracovny vašeho otce?“

Viktor starce do salonu předešel. Nechtěl vyvolávat další vzpomínky, ale nezabránil, aby jeho oči nepohladily nábytek, tak důvěrně známý. Každé křeslo, každá lampa, každá tapiserie i nástěnný svícen přesně takové, jaké si je pamatoval.

Fontine se zhluboka nadechl a na okamžik sevřel víčka. Děsivý, morbidní pocit. Procházel muzeem, které kdysi tvořilo živoucí součást jeho existence. Svým způsobem nejkrutější, nejmučivější forma utrpení.

Pokračoval ke dveřím a zastavil se na prahu otcovy pracovny. Nikdy nepatřila jemu, i když v této místnosti málem ztratil život. Prošel dveřmi, jejímž stínem tehdy proletěla zkrvavená useknutá ruka.

Kdyby ho dosud ještě nic nepoděsilo, dokázala by to stolní lampa a světlo, které se rozlévalo zpod zeleného stínítka na podlahu. Přesně jako před téměř třiceti lety. Jak živá vzpomínka! Stejné světlo ze stejné lampy dopadlo na rozdrcenou lebku Geoffreye Stonea.

„Nechcete se posadit?“ zeptal se kněz.

„Za okamžik.“

„Smím já?“

„Co prosím?“

„Smím si sednout za stůl vašeho otce?“ řekl mnich. „Sledoval jsem vaše oči.“

„Poslužte si. Je to váš dům, váš stůl. Já jsem jenom návštěvník.“

„Ale ne cizinec.“

„Jistě. Mluvím se zástupcem firmy Baricours, Pere et Fils?“

Starý kněz mlčky přikývl. Pomalu obešel stůl, odsunul židli a složil na ni své křehké tělo. „Právník z Milána za nic nemůže. Neměl tušení, komu váš dům prodává. Postarali jsme se, aby Baricoursovi splňovali všechny podmínky, které jste si stanovil. Baricours, Pere et Fils jsou ovšem xenopský řád.“

„A mí nepřátelé,“ dodal Viktor tiše. „Ve dvaačtyřicátém roce jste zorganizovali nálet na tajnou základnu MI6 v hrabství Oxfordshire. Chtěli jste zabít mou ženu. Nepovedlo se vám to, ale o život přišla spousta nevinných obětí.“

„Toto rozhodnutí bylo učiněno bez vědomí starších řádu. Nedokázali jsme extremisty zastavit. Nepředpokládám ovšem, že vás toto vysvětlení uspokojí.“

„Neuspokojí. Jak jste zjistili, že jsem v Itálii?“

„Už nejsme, co jsme bývali, ale pořád máme své zdroje. Jeden z našich spolupracovníků vás celou dobu sledoval. Neptejte se mě, kdo to je, protože vám to neřeknu. Proč jste se vrátil? Proč jste se po třiceti letech vrátil do Campo di Fiori?“

„Abych našel muže jménem Gaetamo,“ odpověděl Viktor. „Enrici Gaetamo.“

„Gaetamo žije v kopcích nad Varese,“ řekl mnich. „Pořád hledá náklad, který přivezl vlak ze Soluně. Procestoval Balkán, z Edhessy se dostal až do Itálie a další pátrání ho přivedlo na sever do Alp. Ale proč jste se vy usadili právě tady?“

„Protože v Campo di Fiori se skrývá klíč,“ odvětil mnich. „Poprvé jsem tento dům navštívil v říjnu 1939. Ano, právě já jsem vyjednal spoluúčast Savarona Fontini-Cristiho. Dohodli jsme se. Byl jsem to já, kdo vyslal s nákladem oddaného příslušníka řádu; vlakem, který řídil jeho bratr strojvůdce. A byl jsem to opět já, kdo si vyžádal jejich smrt ve jménu božím.“

Viktor kněze zamyšleně pozoroval ve světle lampy, která osvětlovala bledou svraštělou pokožku obličeje a smutné mrtvé oči, a vzpomněl si na návštěvníka, jehož přijal ve své washingtonské kanceláři. „Nedávno jsem se setkal s jistým Řekem, který tvrdil, že jeho rodina kdysi sloužila církvi způsobem, který nechápe. Nejmenoval se bratr toho kněze, o kterém jste mluvil, ten strojvůdce, Annaxas?“

Starý mnich prudce zvedl hlavu a v očích mu krátce zablesklo oživením. „Kde jste to jméno slyšel?“

Fontine odvrátil pohled a zrak mu padl na obraz zavěšený pod madonou. Lovecká scéna, ptáci, které střelci vyplašili z křoví, na obloze nad nimi další opeřenci. „Co kdybychom si vzájemně vyměnili informace,“ navrhl polohlasem. „Proč můj otec přistoupil na spolupráci s řádem z Xenopy?“

„Odpověď znáte. Měl jedinou starost - udržet jednotu křesťanského světa. Fašismus nesměl za žádnou cenu zvítězit.“

„Nechápu, proč musely být ty dokumenty odvezeny z Řecka.“

„Němci přece kradli, na co přišli. Jako mrchožrouti. A měli spadeno na náš řád. Dozvěděli jsme se to od našich informátorů z Polska a z Československa. Nacističtí velitelé vykrádali muzea, plenili kláštery. Nemohli jsme riskovat a ty vzácné dokumenty si ponechat. Váš otec naplánoval jejich přepravu. Geniálně a do nejmenších podrobností. Ošálil Donattiho.“

„Tím, že použil druhý vlak,“ doplnil Viktor. „Naložený na stejném místě a vyslaný po stejné trase, jenže o tři dny později.“

„Ano. Zařídili jsme, aby informace o tomto druhém vlaku pronikla až k Donattimu. Prostřednictvím Němců, kteří neměli ponětí, jak významný náklad vlak vezl. Těm šlo o poklady, vzácné obrazy, sochy, umělecké předměty, ne o nesrozumitelné staré listiny, které zajímají pouze vědce v zaprášených studovnách. Ovšem Donatti byl po nich přímo posedlý. O Odmítnutích filioque se mluvilo již několik desetiletí a on se jich musel zmocnit.“ Mnich z Xenopy se odmlčel, přemožen bolestnou vzpomínkou. „Zájem Němců se shodoval s kardinálovými cíli, nebo je spíše doplňoval. Berlín si přál zničit vliv vašeho otce, Donatti mu chtěl zabránit v převzetí nákladu, který vlak vezl. Za každou cenu.“

„Proč se Donatti do té záležitosti vůbec zapojil?“

„Kvůli vašemu otci. Savarone Fontini-Cristi věděl, že nacisté mají ve Vatikánu mocného zastánce. Váš otec chtěl odhalit kardinálovu pravou tvář. Donatti se o vlaku nemohl dozvědět jinak než od Němců a Savarone Fontini-Cristi chtěl tohoto faktu využít pro svůj záměr. Byla to jediná odměna, kterou za svou pomoc žádal. Jak se nakonec ukázalo, tato odměna byla přímou příčinou vyvraždění vaší rodiny.“

Viktor přes propast desítek let znovu slyšel otcův hlas.… Muž, který vydává příkazy neinformovaným a vynucuje si jejich splnění vydíráním a zastrašováním… Skvrna na cti Vatikánu. Savarone znal svého nepřítele, ale tragicky nedocenil dosah jeho obludnosti.

Korzet se Viktorovi zařezával do kůže na zádech; už moc dlouho stál. Sevřel hůl a odkulhal ke křeslu před psacím stolem.

„Víte, co ten vlak vezl?“ otázal se starý mnich vlídně.

„Ano. Od Brevourta.“

„Brevourt zdaleka nezná celou pravdu. Prozradili jsme mu jen malou část. Proč vám to řekl?“

Viktorovi se v hlavě rozezněl poplašný zvonek a upřel pohled na kněze. „Mluvil o sporech kolem dodatku filioque, o studiích, které vyvracejí božskou podstatu Ježíše Krista. Nejnebezpečnější měl být aramejský svitek, který zpochybňuje samotnou Kristovu existenci. Závěr je podle všeho takový, že Ježíš nikdy nežil.“

„O spory kolem dodatku nikdy nešlo, ani o aramejský svitek. Šlo - a stále jde - o písemnou zpověď, která časově předchází všem ostatním dokumentům a jako celek je předznamenává.“ Kněz z Xenopy odvrátil pohled a zvedl ruce; kostnaté prsty se dotkly bledé kůže na tvářích. „Spisy týkající se dodatku filioque jsou jen artefakty, nad nimiž si mohou učenci lámat hlavu až do omrzení. Jeden z nich, onen aramejský svitek, je ve svém výkladu dvojsmyslný, stejně neurčitý jako známé svitky od Mrtvého moře, zkoumané patnáct století po svém vzniku. Ovšem před třiceti lety, v době vrcholící spravedlivé války - neznám jiný tak nesmyslný protimluv - by odhalení jeho obsahu mohlo mít katastrofální následky. Tohle vysvětlení Brevourtovi stačilo.“

Fontine zíral jako hypnotizovaný. „Co je ta zpověď? Nikdy jsem o ní neslyšel.“

Mnich se k němu obrátil a v několika vteřinách, než odpověděl, Viktor vycítil bolest, s níž starý kněz dospěl k rozhodnutí. „Ta zpověď je všechno. Je sepsána na pergamenu, který byl v roce šedesát sedm po Kristu vynesen z římského žaláře. Známe letopočet, protože dokument je datován podle hebrejského kalendáře a uvádí, že od smrti Ježíše uplynulo čtyřiatřicet let. Tomu ostatně odpovídají i antropologické poznatky. Zpověď sepsal muž, jehož mysl již slepě bloudila. Zmiňuje místa jako Getsemane a Kafar-naum, Genezaret a Korint, Pontus, Galacie a Kapadokie. Pisatelem nemohl být nikdo jiný než Šimon z Betsaidy, kterého člověk, jemuž říkal Kristus, pokřtil jménem Petr. To, co pergamen obsahuje, si vůbec nedokážete představit. Musí být nalezen.“

Kněz se odmlčel a zadíval se na Viktora.

„A zničen?“ zeptal se Fontine tlumené.

„A zničen,“ potvrdil mnich. „Ovšem ne z důvodů, na které asi myslíte. Protože nic se nemění, a přesto je všechno jinak. Svaté sliby mně brání prozradit vám víc. Oba jsme staří a už nám nezbývá moc času. Jestli nám můžete pomoci, pak nám pomoci musíte. Ten pergamen by dokázal změnit dějiny. Měl být zničen již před mnoha staletími, ale lidská domýšlivost tomu zabránila. Obsah pergamenu by přivolal neskonalé utrpení na velkou část světa. Takovou katastrofu nemůže nikdo ospravedlnit.“

„Jenže vy říkáte, že se nic nemění,“ opakoval Viktor mnichova slova, „a přesto je všechno jinak. Jedno vylučuje druhé. To nedává smysl.“

„Smysl dává zpověď na pergamenu. V celé své hrůze. Víc vám opravdu neřeknu.“

„Věděl můj otec o tom pergamenu? Nebo jste mu řekli jen to, co Brevourtovi?“

„Věděl,“ odpověděl mnich z Xenopy. „Odmítnutí filioque jsou jako americké zákony o obvinění prezidenta, námět k debatě pro odborníky na kanonické právo. I význam toho nejnebezpečnějšího - jak ho nazýváte - dokumentu, aramejského svitku, stojí a padá s lingvistickou interpretací starověkého textu. Savarone Fontini-Cristi by si to na rozdíl od Brevourta jistě uvědomil. Ovšem zpověď sepsaná na pergamenu je nezpochybnitelná. Ta nepřipouští dvojí výklad. Pouze tento jediný, ale ve svém důsledku zničující dokument si vyžadoval součinnost muže jako Savarone Fontini-Cristi a jeho plnou oddanost svěřenému úkolu. Váš otec si to uvědomoval a závazek přijal.“

„Zpověď na pergamenu vyneseném z římského žaláře,“ vydechl Fontine. Pochopil. „Kolem ní se všechno točí. Vedle ní jsou ostatní dokumenty bezvýznamné.“

„Přesně tak.“

Viktor nechal plynout vteřiny. Pak se na židli předklonil, ruku opřenou o hlavici hole. „Říkáte, že klíč je v Campo di Fiori. Mně se to nezdá. Donatti to tady všechno prohledal. Stěny, podlahy, každý metr pozemku. Vy sám tady žijete sedmadvacet let. A pořád nic. Odkud berete své přesvědčení?“

„Ze slov vašeho otce, pronesených v této místnosti.“

„Z jakých slov?“

„Že úkryt bude označen zde v Campo di Fiori. Vytesaný tak, aby přetrval tisíc let. Použil přesně tuto větu. Vytesaný na tisíc let. A jeho syn prý pochopí, protože jde o součást jeho dětství. Jenže otec synovi nic neřekl. To už teď víme s naprostou jistotou.“

Fontine odmítl postel ve velkém domě. Odpočine si ve stájích, v lůžku, na které před mnoha lety uložil Barziniho mrtvolu.

Chtěl být sám a hlavně mimo dům, aby se zbavil pohledu na mrtvé relikvie. Musel přemýšlet, musel znovu prožít tu hrůzu, a pak ještě jednou, tak dlouho, dokud nenajde chybějící spojení. Protože se zde opravdu někde skrývá. Existuje logický řetězec a zbývá dešifrovat poslední článek, který mu dá definitivní smysl.

Součást jeho dětství. Ne. Tady ne; ještě je brzo. Je třeba začít jinde a s tím, co člověk sám viděl, slyšel, prožil. Řešení se možná ukáže samo.

Prošel prázdnou stájí kolem opuštěných kójí. Elektřina byla vypnuta; mnich Viktora vybavil kapesní svítilnou. Barziniho pokoj zůstal ve stejném stavu, jak si ho pamatoval. Holé stěny, úzká postel, odřené křeslo, prostá truhlice na uložení osobních věcí.

Ani sedlárna se od jeho poslední návštěvy nezměnila. Z háků na zdech i dnes visely uzdy a postroje. Viktor se posadil na dřevěnou lavici a vydechl bolestí. Pak vypnul baterku. Okny pronikalo měsíční světlo. Zhluboka se nadechl a přiměl mozek vrátit se do oné strašlivé noci.

V uších mu zarachotily salvy ze samopalů a vyvolaly děsivé vzpomínky. Zase v oslepujícím světle reflektorů viděl vířící oblaka dýmu, těla svých nejdražších svíjející se v okamžiku smrti, bičována kulkami.

Champoluc je řeka! Curych je řeka!

Otec ta slova vykřikl a pak je zopakoval, podruhé, potřetí! Křičel je na něho, ale jako by je mířil výš, někam nad místo, kde se jeho syn skrýval, zatímco se mu střely zavrtávaly do hrudi a břicha.

Champoluc je řeka!

Otec pozvedl hlavu… Skutečně ji zvedl? Hlava, oči. Vždycky hledej v očích! Zlomek vteřiny před výkřikem se otec nedíval na násep, nedíval se na syna.

Upíral oči šikmo doprava. Savarone hleděl na automobily. Na třetí automobil v řadě!

Savarone viděl Guillama Donattiho! Poznal ho, skrytého ve stínu na zadním sedadle. V okamžiku smrti věděl, kdo je jeho kat.

A výkřik vzteku se nesl k jeho synovi; a pak dál, za něj a nahoru. Za něj, nahoru… Co to bylo? Co otec udělal v posledním okamžiku svého života? Tady je to chybějící spojení, poslední článek řetězce.

Ach, bože můj! Nějaká část těla. Hlava. Ramena. Ruce. Co to bylo?

Celé tělo! Kristepane, ve chvíli smrti otcovo tělo promluvilo! Hlava, paže, ruce natažené v posledním gestu! Ukazovaly doleva! Ale ne k osvětleným oknům domu, tak brutálně zneuctěného. Někam za dům! Za dům!

Champoluc je řeka…

Za domem!

Lesy kolem Campo di Fiori!

Řeka! Široký horsky potok, který protéká lesem! Jejich soukromá rodinná ‚řeka‘!

Součást jeho dětství. Řeka jeho dětství teče asi půl kilometru za zahradami Campo di Fiori!

Viktor trhaně oddechoval, čelo mu orosily krůpěje potu, ruce se chvěly. Sevřel okraj lavice a nepřítomně zíral do tmy, vyčerpaný, ale přesvědčený - jednotlivé díly hlavolamu zapadaly na své místo.

Řeka neteče v horské osadě Champoluc ani v Curychu, ale tady v Campo di Fiori, pouhých několik minut chůze od stájí. Krátká procházka lesní stezkou vyšlapanou generacemi dětí.

Vytesáno na tisíciletí.

Součást jeho dětství.

Viktor si představil les, zurčící potok, vodu skákající po kamenech… Kameny…, kameny. Balvany, které lemují koryto bystřiny v místech, kde je největší hloubka. A jedno mohutné skalisko, z kterého jako děti skákali do vody, lehávali na něm a vyhřívali se na sluníčku… A vyrývali iniciály a krátká dětská sdělení a tajné zprávy, jak to bratři v klukovském věku dělávají!

Vytesáno na tisíciletí. Jeho dětství!

Vybral si Savarone právě tuto skálu, aby do ní vyryl své poselství?

Skládačka byla náhle kompletní. Jak logické řešení!

Samozřejmě že ano.

21

Noční nebe pomalu šedlo, ale ranní paprsky italského slunce se marně pokoušely proniknout vrstvou mraků. Schylovalo se k dešti a studený vítr z hor dával zapomenout, že panuje léto.

Viktor zamířil od stájí k zahradě. V šeru by sice nerozeznal barvy, ale viděl natolik zřetelně, aby poznal, že by marně vyhlížel pestré řady květin, které kdysi lemovaly cestu.

Lesní stezku objevil po delším hledání skrytou v husté nepokosené trávě. Musel si posvítit baterkou a pátrat na zemi po stopách dávné minulosti. Jakmile však vešel mezi stromy za zahradou, vzpomínky mu přivolaly důvěrně známé obrazy. Pokroucený olivovník se silnými větvemi, shluk bříz s bílými kmeny, dnes schovaný za bukovým mlázím a uschlými smrčky.

Pokud ho paměť neklame, potok teče asi o sto metrů dál vlevo před ním. Někde tam za těmi vysokými břízami a borovicemi vyrůstajícími z husté trávy… a z kopřiv, o které se tak často popálil.

Viktor se náhle zastavil, vylekán zatřepetáním ptačích křídel a praskotem zlomené větvičky. Otočil se a pátral očima v temném porostu.

Ticho.

A pak šustot a pelášení drobných nožek. Nejspíš vyplašil zajíce. Že ho to hned nenapadlo! Pohled na hustý les vyvolal dávno zapomenuté vzpomínky; jako kluk v těchto lesích chytával zajíce do ok.

Po několika krocích ucítil ve vzduchu vláhu - vždycky, když přicházel k potoku, cítil vlhkost dříve, než zaslechl šumění proudu. A čím blíže k bystřině, tím hustší vegetací se musel prodírat, až ho stěna zeleně téměř zastavila. Voda prosakující do půdy vyživovala stovky a tisíce kořínků a zajišťovala nekontrolovaný bujný vzrůst rostlinstva. Viktor musel ohýbat větve a roztahovat houštiny, aby se probojoval na břeh.

Levá noha se mu zachytila v popínavých šlahounech. Ukročil vpravo a pomocí hole se vyprostil. Ztratil při tom rovnováhu, a když padal, hůl mu vyklouzla z ruky a širokým obloukem odletěla do tmy. Viktor se pokusil pád zmírnit. Zachytil se suché větve, ale ta se s praskotem odlomila od kmene. Klesl na koleno a vzepřel se o ulomený pahýl. S námahou se postavil a rozhlédl se, ale hůl nikde neviděl. Opíral se o větev a pomalu si razil cestu porostem ke břehu.

Potok mu připadal užší, než si ho pamatoval, ale pak si uvědomil, že je šero a navíc vzrostlá vegetace koryto opticky zužuje. Tři desítky let zanedbávaný les v boji s vodním tokem postupně vítězil.

Skalisko, k němuž mířil, se tyčilo sotva šest metrů daleko po proudu, ale kvůli hradbě zeleně mu připadalo stejně nedostupné, jako kdyby se ztrácelo za obzorem. S povzdechem si k němu začal razit cestu. Krčil se, uhýbal před větvemi, rozhrnoval proutí, každý pohyb vykoupený přívalem potu. Dvakrát narazil na něco příliš vysokého a tenkého, aby to byly kameny. Posvítil si a spatřil železné tyče zatlučené do země, staré, zrezivělé a zprohýbané jako zbytky ztroskotané pirátské lodi.

Konečně stál u paty obrovského balvanu a v nejistém předklonu pozoroval ve svitu baterky hranici mezi vodou a skaliskem. S věkem se ze mě stal opatrný člověk, uvědomil si překvapeně. Hrbil se sotva metr nad hladinou důvěrně známé bystřiny, ale zdálo se mu, že se dívá do bezedného mořského zálivu. Bokem napřed sestoupil krůček po krůčku k řece a pahýlem větve zkusil hloubku. Pak vstoupil do proudu.

Voda byla studená - pamatoval si, že taková byla vždycky. Už mu sahala po stehna a vzápětí se přelila kolem pasu pod staženým korzetem a vyslala mu do těla mrazivé jehličky. Zimničně se otřásl a v duchu proklínal své stáří.

Ale je na místě; nepohodlí a námaha nehrají roli.

Otočil se asi půldruhého metru od břehu a posvítil si na povrch skaliska. Bude si muset pátrání rozumně zorganizovat. Kdyby se zapomněl a některý úsek prohlížel dvakrát nebo třikrát, ztrácel by drahocenný čas. Moc dlouho v ledové vodě nevydrží.

Natáhl ruku a zaryl koncem klacku do balvanu. Mech přichycený na jeho povrchu se snadno sloupával a pod ním se v kuželu světla objevila holá skála, rozrytá stovkami drobných puklin, rýh a prohlubní.

Tep se mu zrychlil, když rozeznal první známky lidského zásahu. Zvětralé, zašlé, chlazené desítkami let eroze, ale při pozornějším pohledu jasně patrné. Přibrodil se blíž a strnul. Tyto značky zde před více než polovinou století zanechala jeho ruka! Linie vyryté do kamene, bezpochyby součást dávno zapomenuté klukovské hry.

Nejzřetelněji se rýsovalo písmeno V - postaral se, aby jeho podpis byl řádně zaznamenán. Následovalo malé b, za ním nerozluštitelné znaky, snad číslice, pak t a opět hieroglyfy připomínající cifry. Neměl ponětí, co znamenají.

Strhl mech kolem vlastní rytecké práce. Další změť rýh. Některé obrazce dávaly smysl. Hlavně iniciály, ale i hrubé obrysy stromů, šipky, črvrtkruhy a jiné výtvory dětských rukou.

Mhouřil oči v ostrém světle baterky a obolavělými prsty hladil rozbrázděný povrch skaliska a strhával další a další koláče mechu nad a pod odhalenými rytinami. Pak pevně sevřel ulomenou větev, dvěma svislými rýhami vyznačil prozkoumanou oblast a postoupil arktickou vodou o kus dál. Brzy ho však chlad přemohl a musel vylézt na břeh, aby se zahřál. Ruce i nohy se mu třásly zimou a stařeckou slabostí. Klečel ve vlhkém porostu a sklíčeně pozoroval obláčky páry, která se mu s každým výdechem srážela před ústy.

Načerpal trochu sil a vklouzl do vody k místu, kde prohlídku přerušil. Mech tam rostl hustěji, a když ho strhl, objevil stejné znaky jako na začátku pátrání. Několik V, b a t a mezi nimi sotva patrné číslice.

A pak k němu opět přes závoj let promluvily vzpomínky - mlhavé, stejně nejasné jako znaky, na které se díval - a Viktor věděl, že tady, v ledovém proudu, u tohoto skaliska, stojí na správném místě.

Burrone! Traccia! Ano, už si vzpomíná. Rokle. Stezka. Míval ve zvyku zaznamenávat, vyrývat, do skalní stěny trasy jejich výletů do hor!

Součást jeho dětství.

Bože můj, jak jsem mohl zapomenout! Každé léto Savarone svolal syny a vyrazil s nimi na několikadenní výpravu do hor na sever od Campo di Fiori. Žádné horolezecké výstupy, spíše túry spojené s tábořením. Pro chlapce představovala výprava vrchol prázdnin. Otec dal každému mapu, aby hoši věděli, kudy šli a co všechno viděli, ale nejstaršímu Vittoriovi to nestačilo. Musel cestu realisticky - a nesmazatelně - zaznamenat do kamene u potoka, jejich ‚řeky‘.“

Skálu pokřtili jménem Argonaut a rytiny na ní sloužily jako trvalý popis jejich putování po horách. Po horách jejich dětství.

Výpravy do hor.

Vlak ze Soluně odjel do hor! Trezor s dokumenty konstantinopolského patriarchátu je ukryt někde v horách!

Viktor se opřel o klacek, aby neupadl, a přiblížil se těsně ke skalisku. Voda mu sahala až ke krku a ochlazovala ocelový korzet, který mu jako krunýř obepínal hruď. Čím větší část povrchu kamene odhalil, tím v něm sílilo přesvědčení, že hledá na správném místě. Počet obtížně rozeznatelných rýh - vybledlých jizev čar a klikyháků - neustále rostl. Trup Argonautu pokrývala kronika dávno zapomenutých cest.

Dlouhým pobytem v ledové vodě ho roztřásly křeče kolem páteře a pahýl větve mu vypadl z ochablých prstů. Natáhl se po něm, uklouzl a narazil ramenem do skály. Prokřehlé svaly odmítaly poslouchat, ale podařilo se mu zabořit klacek do bláta na dně a udržet rovnováhu.

Hleděl na rýhu, která se mu ocitla před očima. Těsně nad vodou. Horizontální linie, mnohem hlubší než ostatní. Vytesaná dlátem!

Viktor se rozkročil, aby získal pevnější postoj, přehodil si větev do pravé ruky k baterce a prsty levé pohladil drsný povrch.

Jel jimi po rýze, která se po několika centimetrech ostře stáčela šikmo dolu pod hladinu, kde náhle končila.

Jako číslice 7. Je to sedmička!

Na rozdíl od ostatních mělkých hieroglyfů na skalisku ji nevyryly slabé dětské ruce, ale nástroje dospělého člověka. Cifra nebyla vyšší než pět šest centimetrů, ale hluboká alespoň dvanáct milimetrů.

Našel to! Vytesáno na tisíciletí! Zpráva vysekaná dlátem do kamene!

Posvítil si baterkou a pozorně přejížděl roztřesenými konečky prstů po skále. Bože, opravdu jsem našel, co jsem hledal? Tep se mu navzdory umrtvujícímu chladu zrychlil a do hlavy se nahrnula krev. Nejraději by radostí vykřikl, ale nejdřív se musí ujistit.

Vpravo od sedmičky, asi uprostřed výšky její svislé nohy, nahmatal krátkou pomlčku. Za ní svislá linka - číslice 1. Vedle ní jiná pomlčka, o něco delší, ale tu křížila svislá rýha a další vedla od levého konce vzhůru - zřejmě čtyřka.

Sedm - pomlčka - jedna - čtyři. Pod vodou, nad hladinu vyčnívaly jen vrcholky číslic.

Za čtyřkou opět krátká vodorovná čára. Další pomlčka. A pak… Že by písmeno Z? Ale ne, úhly mezi rýhami nejsou ostré, spíše zaoblené.

Dvojka.

Sedm - pomlčka - jedna - čtyři - pomlčka - dva…

Poslední znak. Tohle přece není číslice. Čtyři krátké rýhy spojené v rozích. Obdélník. Ne, čtverec. Geometricky dokonalý čtverec.

Ale vždyť to je číslice! Nula!

Nula.

Sedm - pomlčka - jedna - čtyři - pomlčka - dva - nula.

Co to znamená? Měl Savarone věkem mysl tak zmatenou, že zanechal vzkaz, který nedával smysl nikomu než jemu? Všechno do sebe dokonale logicky zapadalo - až na samotné sdělení! Nesmysl.

7 - 14 - 20. Datum? Zanechal otec ve skále vytesané datum? Ale proč použil americký způsob notace? Aby zmátl nepřítele?

A pak se Viktorovi rozklepala kolena. Proboha! 7 - 14. Čtrnáctého července! Moje narozeniny!

Výročí dobytí Bastily. Celý život bylo jeho datum narození zdrojem pobavení. Fontini-Cristi narozený v den francouzského státního svátku.

Čtrnáctého července… dva - nula… 20. 14. 7.1920.

Tady je klíč, který mu Savarone odkázal. V ten den ve dvacátém roce se něco stalo. Ale co? Jakou událost považoval otec za natolik významnou, aby byl přesvědčen, že si ji jeho prvorozený syn zapamatuje? Jistě příhodu, která svou důležitostí přesahovala vzpomínku na narozeniny v jiných letech.

Z páteře vystřelil bodavý záchvěv ostré bolesti a projel celým tělem. Už druhý a Viktor věděl, že další budou následovat. Korzet ho studil jako led, mrazivý chlad z vody mu vnikal všemi póry pod kůži a znehybňoval šlachy a svaly.

S citlivostí chirurga projel Viktor prsty po skále kolem vytesaných číslic. Jenom to datum, okolní povrch hladký, narušený jen přirozenými nerovnostmi horniny. Viktor zabořil větev do bahna na dně a z posledních sil se plahočil ke břehu. Když mu voda sahala jen po stehna, zastavil se, aby nabral dech. Frekvence bolestivých záškubů se zrychlovala; tělo utrpělo více, než si myslel. Cítil, že se ho zmocňují nezvladatelné křeče, svaly na krku a čelistech mu začínaly tuhnout. Musí co nejrychleji z vody a lehnout si na břeh. Vrávoravě se zachytil převislých šlahounů a klesl na kolena do vody. Svítilna mu vyklouzla z ruky a zapadla do kapradí; světelný kužel zabloudil mezi husté stromy. Viktor uchopil holý kořen, který trčel z hlíny, jednou rukou se přitahoval a druhou odrážel klackem ke břehu.

A pak ztuhl v omračujícím okamžiku děsivého šoku.

Nad ním se v šeru tyčila mužská postava. Na břehu stál mohutný chlap. Byl oblečený celý v černém a kolem krku se mu v ostrém kontrastu k barvě oděvu rýsoval bílý proužek. Kněžský límeček. V obličeji měl - pokud to Viktor dokázal v chabém osvětlení rozpoznat - lhostejný výraz, ale oči, které se do něj shora zavrtávaly, hořely plamenem nenávisti.

Pak postava promluvila. Pomalu, zřetelně a s nekonečným odporem v hlase.

„Nepřítel Kristův se vrátil.“

„Vy jste Gaetamo,“ zašeptal Fontine.

„K mé chatě v kopcích přijel muž v autě. Toho muže i jeho auto jsem znal. Sloužil kacířům z Xenopy. Mnich, který žije v Campo di Fiori. Přijel, aby mě zadržel.“

„Ale nedokázal to.“

„Ne.“ Do podrobností exkomunikovaný kněz zjevně zacházet nechtěl. „Tak tady to je. Tolik roků marného hledání a odpověď leží tady.“ Hluboký hlas jako by plaval ve vzduchoprázdnu. Rodil se z ničeho a končil nečekaně uprostřed sdělení. „Co vám nechal? Jméno? Čeho? Banky? Označení budovy v milánské továrně? Taky nás to napadlo a prohledali jsme je. Zevrubně.“

„Ať už mi zanechal cokoliv, nemohli jste tomu porozumět. Já to také nechápu.“

„Lžete,“ zasyčel Gaetamo mrazivě a rozhlédl se vpravo a pak vlevo, jako kdyby vzpomínal. „Prohledali jsme v lese každý centimetr. Rozdělili jsme každou oblast na čtverce, zatloukli kůly a natáhli žlutou pásku, abychom nic nevynechali. Uvažovali jsme, že stromy pokácíme a křoví vypálíme… Ale báli jsme se, že něco zničíme. Přehradili jsme potok a překopali dno. Němci nám poskytli potřebné nástroje… Ale pořád nic. Ty velké balvany jsou pokryté nesmyslnými značkami, dětskými čmáranicemi… A mezi nimi datum sedmnáctých narozenin domýšlivého spratka, který se potřeboval zvěčnit do kamene. Ale jinak nic. Vůbec nic.“

Viktor ztuhl napětím. Gaetamo to řekl. V jedné krátké větě, kterou exkomunikovaný kněz vyslovil, se skrývá klíč k záhadě vlaku ze Soluně. Domýšlivý sedmnáctiletý spratek zvěčněný do kamene. Jenže já jsem tam to datum nevysekal! Donatti už za války objevil klíč, ale nerozpoznal jeho význam! Není divu. Co jiného mohlo kardinála napadnout než prosté a snadno pochopitelné vysvětlení, že mladík z bohaté rodiny vyryl do balvanu datum svých sedmnáctých narozenin. Logická domněnka - šlo o bezvýznamný akt. Jednoduché, čisté vysvětlení.

Téměř stejně čisté jako Viktorova paměť. Jako kdyby mu náhle spadly klapky z očí.

14. července 1920. Sedmnácté narozeniny. Nejkrásnější narozeniny jeho života. Kristepane, jak neuvěřitelný nápad, pomyslel si Viktor. Savarone byl geniální! Součást jeho dětství. K sedmnáctým narozeninám dostal od otce dárek, po kterém toužil tak žádostivě, že se mu o něm v noci i zdálo. Možnost vyrazit do hor bez mladších bratrů. Jako opravdový horolezec. Vyšplhat se na nějaký štít a rozbít tábor někde výš, nad místy, kde obvykle tábořili a kde už to Viktora nebavilo.

K sedmnáctým narozeninám mu otec dal opravdový alpský batoh s kompletní výbavou, jakou používají zkušení horolezci. Ne že by ho Savarone chtěl vzít na Jungfrau, tak dalece jejich ambice nikdy nesahaly, ale ten první výlet bez mladších bratrů - jen on a otec - Viktor vždycky pokládal za milník své rané mužnosti. Batoh a výprava se mu staly symbolem něčeho pro něj osobně velmi důležitého - důkazem, že v otcových očích dospěl.

Už zapomněl. Ani dnes si nebyl stoprocentně jistý, protože ten památný výlet mu ve vzpomínkách splýval s jinými výpravami v jiných letech. Navštívili tehdy Champoluc? Nejspíš ano. Ale kam se vypravili z osady? Tak daleko už jeho paměť nesahala.

„…skončit život tady ve vodě.“

Gaetamo mluvil, ale Viktor ho neposlouchal; do jeho mysli pronikla jen závěrečná hrozba. Ze všech lidí - ze všech duchovních - právě tomuto šílenci nesmí nic prozradit. „Našel jsem jen nesrozumitelné hieroglyfy. Dětské čmáranice, jak říkáte.“

„Našel jste to, co po právu náleží Kristu!“ Gaetamova slova zněla jako syčení hada. Klesl na jedno koleno, jeho mohutný hrudník se tyčil těsně nad Viktorem, planoucí oči rozšířené. „Našel jste meč archanděla z pekla! Konec lží. Okamžitě mi řekněte, co jste objevil!“

„Nic.“

„Lžete! Co tady děláte? Proč jste sem přišel. Stařec, který se brodí v ledové vodě a v blátě! Co je v tom potoku? Na té skále?

Viktor pohlédl do groteskně vytřeštěných očí. „Co tady dělám?“ zopakoval otázku. Protáhl si krk a rozbolavěná záda, tvář ztrhanou utrpením. „Jsem starý. Vzpomínky… Přesvědčil jsem sám sebe, že odpověď by opravdu mohla být někde tady. Jako děti jsme si na té skále nechávali vzkazy. Sám jste ty značky viděl. Ryli jsme je kamenem do kamene. Doufal jsem, že snad… Ale nic jsem nenašel. A jestli tu kdy co bylo, čas to zahladil.“

„Zkoumal jste tu skálu a pak jste přestal! Chystal jste se odejít.“

„Tak se na mě podívejte! Jak dlouho si myslíte, že v tak studené vodě vydržím?“

Gaetamo pomalu zakroutil hlavou. „Pozoroval jsem vás. Nic mi neuniklo. Bylo to chování člověka, který našel, co hledal.“

„Viděl jste, co jste vidět chtěl, ne to, co se ve skutečnosti odehrálo.“

Viktorovi podklouzla noha a pahýl větve, o který se opíral, zajel hlouběji do bláta. Kněz vymrštil ruku a popadl ho za vlasy. Vší silou ho za ně vytáhl z vody na břeh a brutálně mu stlačil hlavu na stranu. Krutá, nesnesitelná bolest mu vystřelila z krku do trupu a do všech údů. Vykulené oči planoucí šíleným žárem nepatřily stárnoucímu muži v kněžském šatu, ale mladému fanatikovi, který ho před třiceti lety mučil.

Gaetamo si všiml Viktorova pohledu a pochopil, na co myslí. „Tehdy jsme si mysleli, že jste mrtvý. Nemohl jste přežít. Skutečnost, že jste přesto nezemřel, utvrdila svaté muže v přesvědčení, že jste vyslancem pekla! Dobře, že si na to pamatujete. Protože v této chvíli začnu tam, kde jsme před třiceti lety skončili! A s každou zlomenou kostí dostanete šanci - jako tehdy - říct mi, co jste našel. Ale nelžete. Bolest poleví, teprve až uslyším pravdu.“

Gaetamo se předklonil a začal Viktorovi kroutit krkem. Vtlačil mu obličej do kamenité půdy na břehu potoka a Viktor cítil, jak mu ostré hrany do krve rozdírají kůži. Začínal se dusit.

Pokusil se ze sevření vyprostit, ale Gaetamo mu zvedl hlavu a udeřil jí do vyčnívajícího tvrdého kořene tak prudce, že Viktorovi rozsekl čelo. Proud krve, který se z rány vyvalil, ho oslepil, ale současně v něm zvedl vlnu až nepříčetného vzteku. Nahmátl Gaetamovo zápěstí a stiskl. Exkomunikovaný kněz se mu vytrhl, popadl ho za ruku a zlámal mu prsty. Pak ho za hlavu vytáhl výš na břeh a znovu mu zkroutil krk. Ocelový korzet se Viktorovi zaryl bolestně do zad.

„Nepřestanu, dokud mně neřekneš pravdu,“ zasupěl Gaetamo.

„Svině! Donattiho svině!“ Viktor se vrhl stranou a Gaetamo ho vší silou udeřil pěstí do hrudníku. Paralyzující úder. Zapraskání lámaných žeber a mučivá, nesnesitelná bolest.

Klacek. Ten klacek! Gaetamo překulil oběť na bok a Fontine si zalehl levou ruku, která stále svírala zlomenou větev, křečovitě, zoufale, jako se člověk ve smrtelné agónii přidržuje všeho, co ho spojuje s tímto světem. Šílený kněz nahmatal pod šaty korzet a začal jím cloumat nahoru a dolů; ostré okraje drásaly kůži na holé maso.

Viktor vtlačil klacek do měkkého bláta a pomalu ho posunoval nahoru. Na hrudi ucítil rozeklaný konec. Kdyby se mu podařilo najít malou skulinku mezi svým tělem a tou příšernou obludou nad sebou, aby mohl pahýlem větve zaútočit na obličej, na krk…

V tom okamžiku pozvedl Gaetamo koleno.

Viktorovi to stačilo. Každým gramem síly, který ze zmučeného těla dokázal vyždímat, bodl zlomenou větví nad sebe a cítil, jak se vidlicovitý rozštěp zarývá do něčeho měkkého.

Okamžik ticha a pak se lesem rozlehl strašlivý výkřik.

V příští vteřině mlhavé příšeří vybuchlo a Viktorovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že slyšel výstřel z pistole velké ráže. Z křoví vyběhla vyplašená drobná zvěř, ptáci se za hlasitého vřískotu vznesli nad koruny stromů - a Viktora zalehlo Gaetamovo tělo, už bez života, a svezlo se na bok.

Z hrdla mrtvoly trčel klacek a v hrudi jí zela rozšklebená krvavá díra, kterou po sobě zanechala kulka vystřelená z temného porostu.

„Ať mi bůh odpustí,“ zašeptal ze stínu xenopský mnich.

Viktora zalila černá prázdnota. Cítil, jak sklouzává do vody a jak ho zachycují třesoucí se ruce. Poslední myšlenky - nepřirozeně pokojné - patřily jeho synům. Dvojčatům. Ruce, které se ho snažily zachránit, mohly být jejich. Ale jim by se netřásly.

ČÁST DRUHÁ

22

Major Andrew Fontine seděl strnule za svým psacím stolem a poslouchal zvuky probouzejícího se jitra. Pět minut před osmou se kanceláře rychle plnily. Chodbami zněly kroky a tlumený hovor; v Pentagonu začínal další pracovní den.

Zbývalo mu pět dní. Musí přemýšlet… Ne, přemýšlet ne, musí jednat. Není o čem uvažovat, je třeba přejít do protiútoku a tvrdě udeřit. Zastavit, co začal Adrian a ti jeho ‚znepokojení občané‘.

Boží oko. Žádná utajená elitní armádní jednotka neměla ke své existenci tak legitimní důvod jako oni. Dělá přesně to, co si ti poblouznění právníci z ministerstva spravedlnosti myslí, že dělají oni. Ovšem bez toho, že by oslabovala systém a odhalovala jeho slabiny. Naopak, udržuje sílu a zdání síly. To je nejdůležitější. Mladí důstojníci se rozhodli, že to prostě zkusí jinak. Boží oko se nezrodilo kdesi v georgetownské kavárně nad doutníky a sklenkami koňaku a s obrázky Pentagonu na stěnách. Kdepak. Vzniklo ve slaměné chatrči v bažinách delty Mekongu v den, kdy se Andrew vrátil ze Saigonu a vylíčil svým třem podřízeným, co se stalo na velitelství.

Odjel do Saigonu s oprávněnou stížností velitele bojové jednotky v první linii na problémy s dodávkami materiálu a vybavení a s nevyvratitelnými důkazy o korupci v řadách zásobovací správy. Každý týden se v deltě ztrácela výstroj a výzbroj za stovky tisíc dolarů, opuštěná jihovietnamskými vojáky při prvním náznaku pohybu nepřítele, aby vzápětí zmizela na černém trhu. Platby inkasovali velitelé ARVN, Armády Jižního Vietnamu, a nakupovali za ně drogy, které pak překupníci prodávali s obrovským ziskem prostřednictvím sítě řízené z Da Nangu a Hue. Americká vojenská operace v jižní Asii sloužila jako obrovský penězovod, v němž mizely desítky milionů dolarů, a vypadalo to, že nikdo neví, jak tento problém vyřešit.

A teď tedy přivezl Andrew do Saigonu nezvratné důkazy a předložil je na nejvyšším velitelství. A co udělali lampasáci? Poděkovali mu a řekli, že celou záležitost prošetří. Co je tady k šetření? Předložil tolik důkazů, že postačí k obvinění a zatčení desítek lidí.

Brigádní generál z velitelství ho pozval na drink. „Poslyšte, Fontine, trocha korupce je lepší, než kdyby nám to tady mělo celé vybouchnout. Ti mizerové jsou rození zloději a my dva na tom nic nezměníme.“

„Ale mohli bychom alespoň některé příkladně potrestat, pane. Dát tomu publicitu.“

„Pro smilování boží! Jako kdybychom už tak neměli doma dost problémů! Ta vaše publicita by byla vodou na mlýn všem pacifistům a odpůrcům války. Uvědomte si, jak skvělý máte záznam. Nepodělejte si ho.“

Tak to začalo, tehdy se zrodilo Boží oko. Výmluvné jméno - skupina mužů, kteří se dívají a zaznamenávají všechny hříchy. Jak plynuly měsíce, původní čtveřice se rozrůstala. Pět oddaných mužů, pak sedm a nedávno získali osmého, kapitána Martina Greenea z Pentagonu. Všechny vedlo společné znechucení poměry v ozbrojených silách. Armádu vedly slabošské prodejné děvky, zbabělci, kteří se báli, aby se náhodou někoho nedotkli na citlivém místě. Jak se takové kreatury mohly stát veliteli ozbrojených sil nejmocnější velmoci na světě?

A vývoj přinesl nevyhnutelné. Jak shromaždovali další a další důkazy, jak postupně odhalovali další a další vnitřní nepřátele, muži z Božího oka si uvědomili, že oni jsou vlastně nástupci! Nepodplatitelní. Elita armády.

Normální služební postup nefungoval, a tak přistoupili k vlastnímu řešení. Sbírali dokumenty a budovali rozsáhlý archiv, v němž zaznamenávali každý drobný i závažný prohřešek, každý případ korupce, každé chybné rozhodnutí - samozřejmě včetně osobních údajů o pachatelích. Moc připadne těm, kdo dokážou slabochům a zaprodancům jejich zločiny a přinutí je plazit se v prachu. Přinutí je udělat to, co po nich budou vyžadovat silní a nezkorumpovaní.

A Boží oko již téměř dosáhlo cíle. Tři roky pracného zaznamenávání špíny. Kristepane! Jihovýchodní Asie přetékala hnusem! Ale už brzy převezmou moc. Napochodují do Pentagonu a přihlásí se o to, co jim právem náleží. Pouze muži jako oni, muži, kteří mají potřebné schopnosti a výcvik, potřebné vlastnosti, muži oddaní své vlasti, pouze oni mohou vést ozbrojenou moc země. Nic si nenamlouvali - oni skutečně jsou elita národa.

Andrew pokládal své úvahy za naprosto logické. A kdyby s nimi mohl někdy seznámit otce, jistě by ho pochopil. Jednoho dne se mu možná svěří. Od nejranějšího dětství vnímal jeho hrdost a zásadovost, cítil, jakým vlivem působí otec na své okolí. Vnímal jeho moc… Ano, moc nad jinými lidmi. Co je na tom špatného? Moc patří těm, kdo s ní umějí zacházet, a on se k ní narodil.

A teď chce Adrian jeho dílo zničit! Tak na to ať zapomene. A velmi rychle. Rozvrátit Boží oko se mu v žádném případe nepodaří.

… ledacos se dá zařídit. Tak to Adrian řekl v loděnici.

Ani neví, jakou pravdu vyslovil! Ano, ledacos se dá zařídit, ale rozhodně ne tak, jak si Adrian a jeho znepokojení občané představují. Ti se budou divit!

Pět dní. Adrian není zvyklý, neumí zvažovat různé možnosti. Konkrétní, praktické, hmatatelné alternativy jsou něco úplrě jiného než abstraktní slova, názory a stanoviska. Armáda se sakra zapotí, až ho za pět dní začne hledat. Ať to zkusí, když bude dvacet tisíc kilometrů daleko, na bojišti, zapojený do operace podléhající nejpřísnějšímu utajení. Schová se pod ni jako pod deštník. Má dost prostředků a vlivu, aby si ten deštník vybudoval a zmizel pod ním.

A do Saigonu ho hnal i jiný důvod. Právě tam musí hledat slabocha, který zradil Boží oko. Jeden ze šesti - zjistit, kdo to je, nebude problém. A až ho odhalí… Pak se rozhodne.

Pokračování už bude snadné. Až zrádce odhalí a rozhodne, co s ním, poradí se se zbývajícími členy Božího oka. Domluví se na dalším postupu, sladí své výpovědi…

I armáda potřebuje důkazy, než někoho odsoudí. V tomto případě nemá šanci se k nim dostat.

Tady ve Washingtonu se osmý příslušník Božího oka o sebe snadno postará sám. Kapitán Martin Greene, muž ocelového charakteru, houževnatý jako vydělaná kůže. A mimořádně inteligentní. Uhájí svou pozici před sebesilnější palbou. Jeho rodiče bojovali v řadách Irgunu, a patřili tedy k nejtvrdším válečníkům v dějinách židovského národa. A kdyby se do něj lampasáci z Pentagonu chtěli přece jen pořádně obout, stačí mu sbalit kufry a odletět do Izraele, jehož armáda tím jenom získá.

Andrew se podíval na hodinky. Pár minut po osmé, nejvyšší čas Martinovi zavolat. Včera večer to nechtěl riskovat. Adrian a jeho civilisté se snaží odhalit neznámého důstojníka, který pracuje v Pentagonu, a vnější telefonní linky mohly být odposlouchávané. Musí s Martinem okamžitě mluvit, nemůže čekat na další plánovanou schůzku. Než se den nachýlí, bude už sedět v letadle do Saigonu.

Dohodli se, že je nikdy nikdo nesmí vidět spolu. Když se náhodou setkali na služební poradě nebo při nějaké společenské příležitosti, oba předstírali, že se neznají. Utajit vzájemné spojení bylo pro zdar jejich záměrů životně důležité. Potřebovali ovšem spolu pravidelně mluvit mezi čtyřma očima, a proto se podle pečlivě připraveného plánu uchylovali na odlehlé, osamělé místo, kde si jednou týdně vyměňovali informace, zapisovali je a porovnávali s kompromitujícími dokumenty, které Greene vydoloval ze spisů v Pentagonu. Pak všechny papíry vložili do obálky, kterou zapečetili a odeslali na poštovní schránku do Baltimore jako další příspěvek do katalogu nepřátel Božího oka.

Pro případ nouze nebo pokud jeden druhému potřeboval něco naléhavě sdělit, si vypracovali jednoduchý postup - zavolali si přes ústřednu Pentagonu a předstírali, že jde o omyl. Na daný signál si volaný vymyslel přijatelnou výmluvu, aby se mohl vzdálit z kanceláře, a zamířil do nenápadného baru v centru Washingtonu. Andrew před dvěma hodinami zatelefonoval Martinovi a s omluvou, že chtěl někoho jiného, zavěsil.

Teď sedel v potemnělém baru, levném zastrčeném podniku, který měl tu výhodu, že z boxů u zadní stěny nabízel nerušený výhled na vstup. Pomalu se ho zmocňoval neklid. Pokaždé, když se patnáct metrů vzdálené dveře otevřely a vpustily dovnitř s návštěvníkem i pruh slunečního světla, nevítaného vetřelce v uklidňujícím přítmí, se Andrew s nadějí zadíval ke vchodu, aby se vzápětí zklamaně odvrátil. Greene měl zpoždění, a to u něho nebývalo zvykem.

Dveře znovu zavrzaly a tentokrát v nich ostrý svit zvenčí zarámoval siluetu urostlé svalnaté postavy s širokými rameny. Martin. Místo uniformy měl na sobě bílou košili s rozhalenkou a světlé plátěné kalhoty. Pokynul barmanovi a zamířil do zadní části sálu. Greene vyzařuje moc celým tělem, pomyslel si Andrew. Od silných nohou až po vojensky krátce zastřižené ohnivě rusé vlasy.

„Promiň, že jsem se tak zdržel,“ řekl místo pozdravu Greene a vklouzl do boxu naproti Andrewovi. „Zastavil jsem se u sebe v bytě a převlékl se. A pak jsem vyšel zadním vchodem.“

„Měl jsi k tomu nějaký konkrétní důvod?“

„Možná. Těžko říct. Když jsem včera večer vyjel z garáže, zdálo se mi, že mě někdo sleduje. Tmavě zelená elektra. Několikrát jsem změnil směr, ale to auto se mě drželo jako klíště. Vrátil jsem se domů.“

„Kolik bylo hodin?“

„Kolem půl deváté.“

„To sedí. Proto jsem ti volal. Očekávali, že se spojím s někým z tvého oddělení a že si s ním okamžitě domluvím schůzku. Pravděpodobně sledovali deset dalších lidí.“

„Kdo?“

„Jeden z nich je můj bratr.“

„Tvůj bratr?“

„Je právník. Spolupracuje s…“

„Já vím přesně, co je,“ přerušil Andrewa Greene, „a s kým spolupracuje. Jsou lstiví a mazaní jako šakali.“

„Nikdy jsi o něm se mnou nemluvil. Proč?“

„Nebyl důvod. Je to parta horkých hlav z ministerstva spravedlnosti, kterou dal dohromady jeden černoch. Jmenuje se Nevins. Máme je pod dohledem. Motají se kolem zbrojních kontraktů víc, než bychom si přáli. Ale s námi nemají nic společného.“

„Teď už ano. Právě proto jsem s tebou potřeboval mluvit. Jeden z šesti ve Vietnamu nevydržel a zradil. Mají k dispozici jeho místopřísežné prohlášení. A seznam. Osm důstojníků. Sedm identifikovaných.“

Greene přimhouřil oči. „O čem to sakra mluvíš?“ zasyčel tiše.

Andrew ho seznámil s nejnovějším vývojem situace. Když skončil, Greene, který ho celou dobu bez hnutí poslouchal, vybuchl:

„Ten zasraný negr Nevins letěl před dvěma týdny do Saigonu. Jenom jsme nevěděli, za jakým účelem.“

„Teď to víme,“ poznamenal major.

„Kdo má to prohlášení? Existují kopie?“

„To bohužel nevím,“ přiznal Andrew.

„Musí k tomu mít nějaký důvod! Proč ses proboha nezeptal?“

„Zadrž, Marty. Přišlo to jako šok…“

„Jsme snad vycvičení, abychom si dokázali poradit s každou situací,“ přerušil ho Greene ledově. „Můžeš to zjistit?“

Andrew se napil bourbonu; takto kapitána ještě neznal. „Bratrovi zavolat nemůžu. Kdybych se ho zeptal, nic by mi neřekl.“

„Pěkná rodinka. Ať žijou bratři! No, mně by se to snad podařit mohlo. Máme na ministerstvu spravedlnosti své lidi. Zásobovací oddělení si musí krýt záda. Udělám, co bude v mých silách. Kde jsou uloženy naše saigonské materiály? To je rozhodující faktor.“

„Přímo v Saigonu ne. Schovali jsme je v Phan Thietu na pobřeží. V jednom oploceném skladišti. Já jsem jediný, kdo to místo zná. Pár krabic mezi hromadou beden s dokumenty G2.“

„Chytré!“ Greene uznale pokýval hlavou.

„Okamžitě je zkontroluju. Odlétám dnes odpoledne. Neohlášená inspekční cesta.“

„Výborně.“ Greene znovu přikývl. „Najdeš toho chlapa?“

„Jistě.“

„Prověř si hlavně Barstowa. Na můj vkus je až moc velký chytrák. A má plný prsa metálů.“

„Ty ho neznáš.“

„Ale vím, co a jak dělá,“ řekl Greene.

Andrewa zarazila totožná volba slov. Adrian je použil ve vztahu k Božímu oku. „V bojových akcích je dobrý…“

„Odvaha,“ skočil mu do řeči kapitán, „s tím nemá vůbec co dělat. Začni s Barstowem.“

„Začnu,“ souhlasil Andrew už poněkud nakvašeně. Greeneovo mentorování ho začínalo rozčilovat a rozhodl se přejít do protiútoku. „Co Baltimore? Tam by mohlo být naše slabé místo.“

Obálky z poštovní schránky v Baltimore vyzvedával kapitánův dvacetiletý synovec.

„S tím si nedělej starosti. Kluk je perfektní. Spíš by se zastřelil, než něco prozradil. Minulý víkend jsem tam všechno zkontroloval. Kdyby se něco dělo, věděl bych o tom.“

„Jsi si jistý?“

„Nemá cenu o tom diskutovat. Teď chci vědět něco víc o tom zatraceném prohlášení. Až najdeš Barstowa, musíš z něho dostat každé slovo, které do výpovědi uvedl. Možná mu dali kopii. A zjisti, jestli má vojenského právníka.“

Major se znovu napil, aby se vyhnul upřenému pohledu přivřených očí. Tón kapitánova hlasu se Andrewovi vůbec nelíbil. Jako kdyby mu udílel rozkazy. Zapomněl snad, kdo má vyšší hodnost? Ale v zásadě je Greene správný chlap, spolehlivá opora v době krize. „Myslíš, že se ti podaří na ministerstvu něco zjistit?“

„Víc, než by se ten černý parchant nadál. Máme k dispozici utajené fondy určené pro šťouraly, kteří se pletou do zbrojních zakázek. Je nám srdečně jedno, jestli si někdo přivydělá pár dolarů. My potřebujeme zboží. Divil by ses, kolik mizerně placených ministerských úředníků tráví dovolenou na karibských ostrovech.“ Greene se usmál a pohodlně se v boxu opřel. „Myslím, že to zvládneme. Pokud nezískají naše dokumenty, můžou si to trestní oznámení strčit za klobouk. Podřízení důstojníci si stěžují dnes a denně. Nic nového pod sluncem.“

„Přesně to jsem řekl svému bratrovi,“ podotkl Andrew.

„U toho nevím, na čem jsme,“ řekl Greene a pak se naklonil k majorovi. „Než ve Vietnamu přistoupíš k nějaké akci, pořádně si ji promysli. Kdybys chtěl zpochybnit důvěryhodnost jeho výpovědí obviněním ze zaujatosti, měl bys mít v rukou neprůstřelná fakta a vystupovat nepřímo.“

„Myslím, že v tomto směru mám víc zkušeností než ty.“ Andrew si zapálil cigaretu. Potěšilo ho, že se mu navzdory rostoucímu podráždění vůbec nechvějí ruce.

„Asi ano,“ souhlasil Greene nenucené. „A teď ti něco řeknu já. Myslel jsem, že s tím počkám do příští pravidelné schůzky, ale když už spolu sedíme, nemá smysl to odkládat.“

„O co jde?“

„Přišel dotaz z Kongresu. Od poslance Sandora; je členem výboru pro ozbrojené síly. Týkal se tebe, takže jsem si ho vzal na starost.“

„Co chtěli?“

„Nic moc. Zajímalo je tvé služební zařazení, hlavně na jak dlouho jsi přidělen do Washingtonu. Poslal jsem rutinní odpověď v tom smyslu, že jsi kádrová rezerva, kandidát válečné akademie, takže tvé přidělení je permanentní.“

„Zajímalo by mě…“

„Ještě jsem neskončil.“ Greene zvedl prst. „Zavolal jsem Sandorovu tajemníkovi a zeptal se ho, proč se o tebe kongresman zajímá. Podíval se do papírů a oznámil, že požadavek vzešel od jednoho Sandorova přítele. Jmenuje se Dakakos. Theodore Dakakos.“

„Kdo je to?“

„Řecky rejdař. Stejná třída jako tvoje rodina. Milionář.“

„Dakakos? V životě jsem o něm neslyšel.“

„Tihle Řekové jsou pistolníci. Třeba ti chce dát dárek. Koupit ti jachtu nebo vlastní pluk.“

Fontine pokrčil rameny. „Jachtu si můžu koupit sám. Ale pluk bych bral.“

„Ten si můžeš taky koupit,“ řekl Greene a vyklouzl z boxu. „Přeju úspěšnou cestu. Zavolej mi, až se vrátíš.“

„Co budeš dělat ty?“

„Zjistím všechno, co se zjistit dá, o černém bastardovi Nevinsovi.“

Greene zamířil rychlými kroky k východu z baru. Andrew počká pět minut, než odejde. Musí co nejrychleji domů a sbalit se. Letadlo mu letí v půl druhé.

Dakakos? Theodore Dakakos? Kdo to k čertu může být?

Adrian vstával opatrně z postele, nejdřív jednou nohou, pak druhou, co nejtišeji, aby nevzbudil Barbaru, která neklidně spala vedle něho.

Hodiny ukazovaly půl desáté večer. V pět ji vyzvedl na letišti. Barbara zrušila čtvrteční a páteční semináře, příliš rozrušená, aby se dokázala soustředit na výuku s končícím letním semestrem jako obvykle roztěkaných studentů.

Nedávno získala grant, který jí umožňoval zapojit se do výzkumu vedeného antropologem Sorkisem Khertepianem na univerzitě v Chicagu. Tento známý vědec zkoumal staroegyptské artefakty získané při vykopávkách v místě stavby Asuánské přehrady. Barbara překypovala radostným vzrušením; musela sednout do letadla a Adrianovi se pochlubit. Při podobných příležitostech vždycky ožila a byla jako vyměněná - jako každý bytostně zvídavý vědec, který získal šanci objevit něco nového.

Podivné, uvažoval Adrian. On i Barbara zahájili svou profesní kariéru hnáni pocitem pobouření nad okolním světem. Jeho motivaci bylo možné vysledovat až do centra hnutí hippies v San Francisku, k její nadané a mimořádně schopné matce, které bylo odepřeno zasloužené postavení na univerzitě na konzervativním Středozápadě jen proto, že byla matkou. Ženy se závazky nemají ve vznešeném hájemství antropologie co pohledávat. Oběma však jejich povolání poskytlo hodnoty, které dalece převažovaly prvotní negativní vlivy.

Tyto hodnoty tvořily podstatnou součást pouta mezi nimi.

Adrian tiše přešel ložnicí a posadil se do křesla. Oči mu padly na kufřík odložený na stolku. Nikdy ho přes noc nenechával v obývacím pokoji; Jim Nevins ho mockrát varoval před tragickými důsledky neopatrnosti. V těchto záležitostech býval černý právník občas trochu paranoidní.

I Nevinse přivedlo k jeho profesi pobouření, z něhož často čerpal sílu. Nejen aby překonal frustraci, kterou cítí každý černoch, když šplhá po žebříčku v prostředí nepřející bílé většiny, ale i zlost právníka, který vidí, jak město, kde se tvoří zákony, překypuje nezákonností.

Ale nic ho nepobouřilo tak jako odhalení organizace, která si říkala Boží oko. Záměry armádních elitářů potlačujících důkazy o rozsáhlé korupci pro své vlastní obskurní cíle znamenaly pro společnost největší nebezpečí, jaké si Nevins dokázal představit.

Když objevili seznam se jménem major Andrew Fontine na prvním místě, Nevins požádal Adriana, aby se stáhl. Černého právníka pojil s Adrianem úzký přátelský vztah, ale soudnímu stíhání Božího oka nesmělo stát nic v cestě.

Bratři jsou bratři. I mezi bělochy.

„Vypadáš tak vážně,“ zamumlala Barbara. „A svůdně nahý,“ dodala a odhrnula si z čela světle hnědé vlasy, překulila se na bok a láskyplně objala polštář.

„Promiň, nechtěl jsem tě vzbudit.“

„Nebesa, jak bys mohl! Jenom jsem podřimovala.“

„Omyl, vážená. Chrápalas, že tě bylo určitě slyšet až na Kapitolu.“

„Lžeš, až tě musí ta tvoje právnická pusa pálit… Kolik je hodin?“

Adrian se podíval na hodinky. „Za pět minut tři čtvrtě na deset.“

Barbara se posadila a protáhla. Přikrývka se jí svezla k pasu a odhalila plná ňadra; jejich pohyb Adrian upoutal a pohled na ztuhlé bradavky ho vzrušil. Barbara sledovala, kam se dívá, a usmála se. Pak se pohodlně opřela o pelest a přitáhla si přikrývku pod bradu.

„Promluvíme si,“ prohlásila rozhodně. „Máme tři dny na to, abychom samým milováním vyplivli duši. Zatímco ty budeš přes den venku lovit medvědy, já se budu šlechtit jako konkubína. Všestranná spokojenost zaručena.“

„Měla by sis užívat jako normální ženská, ne se pořád schovávat jako badatelka zavrtaná v akademických škamnách. Nastěhovat se na celé dopoledne k Elizabeth Ardenové, hovět si v mléčné koupeli, krmit se bonbony a popíjet gin. Jsi unavená, děvče.“

„Mě teď vynecháme, ano?“ usmála se Barbara. „Mluvila jsem o sobě celou noc - skoro. Jak to vypadá tady u vás? Nebo mi to nesmíš říct? Jim Nevins si určitě myslí, že máš byt napíchnutý štěnicemi.“

Adrian se rozesmál. Přehodil nohu přes nohu a natáhl se pro balíček cigaret a zapalovač na stolku vedle kufříku. „Jimův konspirační komplex je nevyléčitelný. Teď už dokonce odmítá nechávat spisy rozpracovaných případů v kanceláři. Všechny důležité dokumenty přenáší v kufříku… Co v kufříku, takový loďák jsi ještě neviděla.“

„Proč to dělá?“

„Nechce, aby je někdo okopíroval. Ví, že kdyby nadřízení jen tušili, jak daleko při vyšetřování pokročil, všechny citlivé případy by mu okamžitě odebrali.“

„To myslíš vážně?“

„Smrtelně. A děsí mě to.“

Zazvonil telefon. Adrian rychle vstal z křesla a přiskočil k nočnímu stolku.

Volala matka; nedokázala zakrýt úzkost v hlase. „Ozval se mi tvůj otec.“

„Jak to myslíš, že se ti ozval?“

„V pondělí odletěl přes Paříž do Milána…“

„Do Milána? Proč, proboha?“

„To ti vysvětlí sám. Chce, abyste sem s Andrewem v neděli přijeli.“

„Moment, zadrž, mami.“ Adrian horečně uvažoval. „Myslím, že to nepůjde.“

„Musíš!“

„Nechápeš, o co jde, a teď ti to vysvětlovat nemohu, ale Andy se rozhodně nebude chtít se mnou setkat. A řekl bych, že já s ním taky ne. Dokonce si nejsem jistý, jestli by to za daných okolností bylo rozumné.“

„O čem to mluvíš?“ Matčin hlas náhle ochladí. „Co jste si udělali?“

Adrian chvíli uvažoval, jak odpovědět. „Stojíme na opačných stranách… sporu.“

„Nevím, co se mezi vámi stalo, ale to teď není důležité! Otec vás potřebuje!“ Matka se zjevně přestávala ovládat. „Něco se mu stalo. Slyšíš? Něco se mu stalo! Sotva mluvil!“

Ve sluchátku několikrát cvaklo a pak se ozvala telefonistka z hotelové ústředny. „Promiňte, že vás přerušuji, pane Fontine, ale máte naléhavý hovor.“

„Ach, bože můj,“ zašeptala matka v New Yorku. „Viktor…“

„Okamžitě ti zavolám zpátky, jestli se to týká táty. Slibuju,“ vyhrkl Adrian. „Dobře, ústředno, přepojte mě…“

Dál se nedostal. Přerušil ho jiný ženský hlas, hysterický, zlomený křečovitým pláčem střídaným s nesrozumitelnými výkřiky.

„Adrian? Pro smilování boží, Adriane! Je mrtvý! Zabili ho! Zavraždili! Adrianeééé!“

Zoufalý jekot ze sluchátka se rozlehl ložnicí a hrůza, která z něj čišela, Adriana doslova paralyzovala… Smrt. Sáhla na něj smrt.

Žena, která v telefonu šílela zoufalstvím, byla Carol Nevinsová. Jimova manželka.

„Hned přijedu!“ křikl do sluchátka a zavěsil.

„Zavolej mé matce,“ požádal Barbaru, zatímco na sebe ve spěchu navlékal kalhoty a košili. „Na longislandské číslo. Řekni jí, že to nebyl táta.“

„A kdo?“

„Carol Nevinsová.“

„Ach, proboha.“

Adrian vyběhl do chodby a sprintoval k výtahům. Mačkal všechny knoflíky; výtahy jsou pomalé…, příliš pomalé! Rozběhl se k požárním dveřím, rozrazil je a řítil se po schodech do vstupní haly a k prosklenému vchodu.

„Promiňte! S dovolením! Pusťte mě, prosím!“

Před domem se vrhl vpravo k volnému taxíku a udal řidiči adresu Nevinsová bytu.

Co se stalo? Co se, pro smilování boží, stalo?! Jak to Carol řekla? Zabili ho! Kdo ho zabil? Kristepane! Je mrtvý?

Jim Nevins mrtvý? Korupce? Ano. Chtivost? Jistě. Prolhanost? Normální. Ale ne vražda!

Na křižovatce s Hampshirskou ulicí naskočila červená a Adrian myslel, že se zblázní. Ještě dva bloky!

Taxi vyjelo na oranžovou a řidič zrychloval, ale v polovině domovního bloku náhle zabrzdil. Ulici ucpaly stojící automobily. Vpředu kroužila červenomodrá světla.

Adrian vyskočil z taxíku a proplétal se co nejrychleji mezi auty. Na druhé straně Florida Avenue blokovaly vjezd hlídkové vozy. Policisté energickými gesty rukou v reflexních oranžových rukavicích a píšťalkami odchylovali provoz západním směrem. Rozběhl se k bariéře, hlídané dvěma muži v uniformách.

„Tam nesmíte, pane!“

„Vraťte se, kamaráde! Ani tam nechtějte!“

Jenže Adrian za bariéru nechtěl, on tam musel! Protáhl se mezi dvěma hlídkovými vozy a rozběhl se k hromadě pokrouceného kovu a rozbitého skla, v níž okamžitě poznal Nevinsův automobil. To, co z něho zbylo.

Vedle stála sanitka s otevřenými zadními dveřmi; tělo na nosítkách, které dva záchranáři odnášeli od vraku, bylo zakryto bílou plachtou. Celé, i s hlavou. Za nimi kráčel lékař s pohotovostní brašnou v ruce.

Adrian odstrčil paži policisty, který se ho pokusil zastavit. „Pusťte mě,“ řekl odhodlaně, ale hlas se mu třásl.

„Promiňte, pane, ale…“

„Jsem právník. A ten člověk… Myslím, že je to můj přítel.“

Lékař postřehl zoufalství v jeho slovech a mávl na strážce zákona, ať toho nešťastníka pustí. Adrian se natáhl k plachtě, ale doktor mu zadržel zápěstí.

„Je váš přítel černoch?“

„Ano.“

„A mohl mít doklady na jméno Nevins?“

„Ano.“

„Je mrtvý. Věřte mi, raději se na něho nedívejte.“

Adrian nedbal a odtáhl plachtu. Nad tím, co spatřil, se mu zvedl žaludek a zalila ho vlna děsu. Znetvořený obličej, stržená kůže, rozdrcené kosti, krev. A pod ním… Rozervané hrdlo sotva drželo hlavu u těla.

„Kristepane. Ach, bože můj!“

Lékař stáhl plachtu mrtvému přes hlavu a pokynul záchranářům, že můžou pokračovat. Byl poměrně mladý, chlapecký obličej rámovaly dlouhé světlé vlasy. „Nechcete se posadit?“ navrhl Adrianovi. „Vždyť jsem vám to říkal. Pojďte, odvedu vás do auta.“

„Ne. Děkuji, ale nechci.“ Adrian potlačil nevolnost a snažil se zhluboka dýchat. Nedostávalo se mu vzduchu! „Co se stalo?“

„Neznáme ještě všechny detaily. Opravdu jste právník?“

„Ano. A on byl můj přítel. Co se stalo?“

„Podle svědectví odbočoval na příjezdovou cestu k domu a v tom okamžiku do něj plnou rychlostí narazil tahač.“

„Tahač?“

„Těžký náklaďák s ocelovou mříží vpředu na kapotě. Řítil se jako po dálnici.“

„Kde je?“

„To nevíme. Na vteřinku zastavil - řidič přitom mačkal klakson jako šílenec - a potom ujel. Jeden svědek uvedl, že byl z půjčovny, protože měl na dveřích reklamu. Ale dostaneme ho, spolehněte se. Policie uzavřela celou oblast a postavila zátarasy na všech únikových trasách.“

Adrian si náhle na něco vzpomněl, užaslý, že vůbec dokáže uvažovat. Popadl lékaře za rukáv. „Můžete mě dostat k jeho autu? Je to moc důležité.“

„Já jsem doktor, ne policajt.“

„Prosím vás! Aspoň to zkuste.“

Mladý lékař nasál vzduch mezi zuby a pak přikývl. „Tak jo. Vezmu vás tam. Ale žádné triky, ano?“

„Chci se jenom na něco podívat. Říkáte, že jeden svědek viděl, jak ten náklaďák zastavil?“

„Já vím, že zastavil,“ odpověděl světlovlasý doktor záhadně. „Pojďte.“

Pomalu došli k vraku. Nevinsův vůz s rozbitými skly ležel mezi rozházenými kusy kovu z karoserie u levé krajnice. Hasiči postříkali palivovou nádrž hustou pěnou; z rozbitých oken vytékaly bílé kapičky.

„Hej! Doktore! Co to děláte?“ křikl na ně rozzlobeně jeden z unavených policistů.

„Nelez tam, hochu,“ přidal se jeho starší kolega. „Vrať se. A ty taky,“ dodal k Adrianovi.

Mladý lékař pozvedl černou pohotovostní brašnu. „Forenzní kontrola, chlapci. Se mnou se nehádejte, zavolejte si na stanici.“

„Cože?“

„Jak forenzní?“

„Patologie, prokristapána!“ Postrčil Adriana k troskám. „Tohle je můj nový technik,“ prohodil na vysvětlenou. „No tak, nezdržuj. Seber pár vzorků, ať odsud konečně vypadneme. Mám už toho dost.“

Adrian nahlédl do rozbitého auta.

„Vidíš tam něco?“ zeptal se ho doktor jedovatě.

Viděl… Nebo spíš neviděl. Nevinsův kufr zmizel.

Vraceli se kordonem policistů k sanitce. „Zjistil jste něco?“ zajímal se mladý lékař.

„Ano,“ odpověděl Adrian hluše jako z temného snu. „Něco tam mělo být, ale nebylo.“

„Dobře. A teď vám řeknu, proč jsem vás k tomu autu vzal.“

„Cože?“

„Viděl jste svého přítele. Jeho manželku bych ho identifikovat nenechal. Skleněné střepy a kovové úlomky mu prakticky odervaly půlku obličeje i s krkem.“

„Ano… Já vím. Viděl jsem to.“

„Jenže za tak teplé noci, jako je ta dnešní, by si řidič určitě stáhl okénko. Nemohl bych na to přísahat, to auto je na šrot, ale vypadá to, že váš přítel dostal zásah z brokovnice.“

Adrian vytřeštil oči. Hlavou mu probleskla slova, která pronesl jeho bratr před sedmi lety v San Francisku. Tehdy se mu vypálila hluboko do mozku.

… tohle je skutečná válka. Opravdu se střílí! Mezi dokumenty, které s sebou Nevins neustále nosil, byla i výpověď důstojníka ze saigonského skladu, s níž stálo a padalo obvinění Božího oka.

A on dal svému bratrovi pětidenní lhůtu. Pro smilování boží! Co jsem to udělal?

Vzal si taxík a odjel na policejní okrsek. Představil se jako advokát a zjednal si tak přístup k službu konajícímu seržantovi.

„Jestli se jedná o úmyslný trestný čin, přijdeme na to.“ Policista doprovodil ujištění znechuceným pohledem, jaký si strážcové zákona vyhrazují pro právníky, kteří se snaží vytřískat honoráře za zastupování pozůstalých po obětech dopravních nehod.

„Byl to můj přítel a mám všechny důvody domnívat se, že byl zavražděn. Našli jste už ten náklaďák?“

„Ne. Ale víme určitě, že neujel po žádné hlavní silnici. Ty hlídá státní policie.“

„Bylo to prý pronajaté auto.“

„To taky víme. Naši lidé prověřují všechny půjčovny ve městě. Co kdybyste se teď vrátil domů, pane?“

Adrian se opřel rukama o hranu stolu a naklonil se k seržantovi. „Mám dojem, že mě neberete moc vážně.“

„Hlášení o smrtelných nehodách nám sem na stanici chodí deset za hodinu. Co po mně sakra chcete? To mám všechno ostatní zastavit a poslat celou jednotku vyšetřovat bouračku, kdy viník prostě ujel?“

„Řeknu vám, co chci, seržante. Chci kopii zprávy o patologickém vyšetření všech poranění v kraniální oblasti, která zesnulý utrpěl. Je to jasné?“

„Co to sakra plácáte?“ odsekl policista opovržlivě. „Jaké kraniální…“

„Chci vědět, co tomu muži roztrhalo hlavu na cucky.“

23

Vlak ze Soluně si vyžádal poslední oběť, pomyslel si Viktor. Ležel v ložnici v domě na Long Islandu; oknem s vyhlídkou na moře proudily do místnosti paprsky ranního slunce. Neexistuje nejmenší důvod, proč by kvůli němu měli umírat další lidé. Enrici Gaetamo byl poslední a jeho ztráty jistě nikdo neželel.

Jemu samotnému se čas neobyčejně zkrátil. Přečetl si to v Janiných očích i v očích lékařů. Nic jiného očekávat nemohl, už tak si u něj smrt vybrala opakovaný odklad.

Ale stihl nadiktovat všechno, na co si o onom červencovém dni před dávnými časy vzpomněl. Propátral každou zasunutou skulinku své mysli a odmítl utišující léky, protože kromě bolesti by mu otupily i paměť.

Schránku s dokumenty řeckého patriarchátu je nutno nalézt a její obsah musí prozkoumat zodpovědní odborníci. Za každou cenu je třeba zabránit - byť velmi málo pravděpodobné - možnosti náhodného objevu a bezmyšlenkovitého odhalení strašlivého tajemství. Pověří tímto úkolem své syny. Oni dokážou to, na co jemu už nezbývají síly. Najdou trezor z Konstantinopole.

Ale pořád mu chyběl jeden dílek, aby skládanku zkompletoval, a musí ho najít dříve, než si promluví se syny. Co vědí v Římě? Kolik toho Vatikán o vlaku ze Soluně zjistil? A proto požádal jistého člověka, aby se u něj dnes ráno zastavil. Očekával kněze, monsignora Landa z newyorského arcibiskupství, který ho před několika měsíci navštívil v nemocnici.

Za dveřmi se ozvaly kroky a tiché hlasy - Jana přiváděla hosta. Prelát dorazil přesně.

Těžké dveře se tiše otevřely. Jana vpustila kněze dovnitř, vrátila se do chodby a zavřela za sebou. Duchovní stál na prahu, v ruce v kůži vázanou knihu.

„Děkuji, že jste přijel,“ řekl Viktor na uvítanou. Kněz se usmál a pohladil kožené desky knihy. „Milosrdné výboje. Ve jménu Páně. Historie rodu Fonrini-Cristi. Domníval jsem se, že by se vám mohla líbit, pane Fontine. Narazil jsem na ni před mnoha lety v jednom knihkupectví v Římě.“

Duchovní položil knihu na noční stolek a oba muži si potřásli rukama. Jako kdybychom se vzájemně odhadovali a hodnotili, pomyslel si Viktor.

Land, muž prostředního vzrůstu, ale široký v ramenou a s mohutným hrudníkem, ještě nepřekročil padesátku. Ostře řezané rysy naznačovaly spíše anglický než americký původ, stejně jako oříškové hnědé oči pod hustým obočím, tmavším než nakrátko ostříhané prošedivělé vlasy. Výrazný, příjemný obličej s inteligentním pohledem.

„Ach ano, doklad marnivosti předků. Pochybný zvyk z přelomu století, naštěstí dávno zapomenutý. Podobné publikace se již netisknou. Napsaná je v italštině, ale…“

„…zastaralým jazykem, používaným bohatými šlechtici ze severu,“ doplnil Land. „Za ekvivalent bychom mohli považovat viktoriánskou dvorní angličtinu. Něco mezi byltě a byl.“

„Máte nade mnou výhodu. Mé znalosti jazyků nejdou zdaleka do takové hloubky.“

„Pro operaci Loch Torridon bohatě stačily,“ poznamenal kněz.

„To ano. Posaďte se, prosím, monsignore Lande.“ Viktor ukázal na židli u postele a host přijal nabízené místo. Oba muži se chvíli beze slova pozorovali.

„Před několika měsíci jste mě navštívil v nemocnici,“ přerušil ticho Fontine. „Smím se zeptat proč?“

„Chtěl jsem se konečně osobně setkat s mužem, jehož život jsem tak pečlivě studoval. Mohu mluvit otevřeně?“

„Nepřišel byste dnes za mnou, kdybyste měl v úmyslu něco jiného.“

„Řekli mi, že umíráte. Byl jsem tak troufalý, že jsem doufal, že mi dovolíte poskytnout vám svátost posledního pomazání.“

„Mluvíte velmi otevřeně. A bylo by to od vás troufalé.“

„Toho jsem si byl vědom. Proto jsem vás od té doby již nikdy nevyhledal. Jste velmi zdvořilý muž, pane Fontine, ale ani vy nedokážete zamaskovat všechny své pocity.“

Viktor si všiml, že tvář duchovního odráží stejný smutek jako tehdy v nemocničním pokoji. „Proč jste se právě vy tak zajímal o můj život? Vatikán ten případ stále neuzavřel? Copak kurie Donattiho záměry neodsoudila?“

„Vatikán je velmi zvídavý. Stále pátrá po nových informacích a usilovně a neúnavně je zkoumá. A Donatti nebyl jen odsouzen, ale i exkomunikován z církve. Dokonce mu byl odepřen obřad křesťanského pohřbu.“

„Odpověděl jste mi na poslední dvě otázky, ale na první ne. Proč vy?“

Kněz položil nohu přes nohu, složil ruce do klína a propletl prsty. „Mým oborem jsou politické a společenské dějiny. Jinými slovy to znamená, že v daném historickém období pátrám po všech známkách neobvyklých vztahů mezi církví a ostatním světem.“ Land se usmál a v očích mu zablikaly ohníčky. „Původním cílem podobných snah bylo prokázat čistotu a bezúhonnost církve a poukázat na omyly těch, kdo se stavěli proti ní. Jenže ne vždy jsme narazili na čistotu a bezúhonnost, rozhodně ne v nesčetných případech omylů v úsudku a morálních poklesků, které jsme odhalili.“ Landovi po tomto přiznání zmizel úsměv ze rtů.

„Takže likvidace Fontini-Cristiů byl omyl v úsudku? Morální poklesek?“

„Prosím vás, pane Fontine,“ ohradil se kněz tiše, ale důrazně. „Oba víme, že šlo o vraždu, o neomluvitelný a neodpustitelný zločin.“

Viktor znovu spatřil v očích duchovního sklíčený smutek. „Vaše slova přijímám. Ne všem rozumím, ale přijímám je. Takže jsem se stal předmětem vašich společenských a politických bádání.“

„Ano, vedle dalších závažných otázek té doby. Jsem si jist, že si je také uvědomujete. V oněch letech bylo vykonáno mnoho dobra, ale rovněž tak i spousta neodpustitelného zla. Do této kategorie spadá samozřejmě vaše rodina.“

„A vy jste se o mě začal zajímat.“

„Já jsem byl vámi úplně posedlý.“ Land se rozpačitě usmál. „Jak víte, jsem Američan, který studoval v Římě. A jako Američan jsem přirozeně znal jméno Viktor Fontine. Četl jsem o vaší práci v poválečné Evropě, noviny toho tehdy byly plné. Věděl jsem, jakým vlivem vládnete ve veřejném i soukromém sektoru. Snad si dokážete představit můj úžas, když jsem při studiu poválečného období zjistil, že Vittorio Fontini-Cristi a Viktor Fontine jsou jedna a táž osoba.“

„Našel jste ve vatikánských archivech hodně informací?“

„O Fontini-Cristiových? Ano. Přiznávám, že zaujatých.“ Land pokynul hlavou ke knize v kožené vazbě, kterou odložil na noční stolek. „Jako v té knize, jenže v opačném smyslu. Obávám se, že dokumenty svaté kurie vás nelíčí v tak lichotivém světle, ale to je vcelku přirozené. Ovšem pokud se týká vás osobně, nedozvěděl jsem se ze spisů prakticky nic. Holá fakta: Vittorio, prvorozený syn Savarona Fontini-Cristiho, dnes americký občan, který přijal jméno Viktor Fontine. Víc nic. Záznam náhle končil stručnou zmínkou, že ostatní příslušníky rodiny popravili Němci. Neuspokojivá a neúplná informace, chybělo dokonce datum.“

„Čím méně písemných dokladů, tím lépe.“

„Přesně tak. Proto jsem si vyžádal zápisy z jednání reparačního soudu, kde jsem získal kompletnější údaje, a mou prvotní zvědavost vystřídal šok. Obvinění, která jste vznesl, jsem pokládal za neuvěřitelná, přímo nesnesitelná, protože jste do nich zahrnul i církev. Ale pak jsem narazil na konkrétní jméno. Kardinál Guillamo Donatti, člen kurie. Chybějící článek! Víc jsem nepotřeboval.“

„Chcete říct, že Donattiho jméno se v materiálech o mé rodině nevyskytovalo?“

„Dnes už pochopitelně ano, ale tehdy ne. Jako kdyby archiváři odmítali jeho spojení s Fontini-Cristiovými přiznat. Donattiho spis byl zapečetěn jako u každého exkomunikovaného. Divné je, že po kardinálově smrti se ty papíry našly u jeho pomocníka, který se jmenoval…“

„Otec Enrici Gaetamo. Rovněž zbavený svěcení a vyloučený z církve,“ skočil mu do řeči Viktor.

Land jen zamrkal. „Ano. Gaetamo. Získal jsem svolení odstranit pečeť. Přečetl jsem si paranoidní bláboly šíleného blázna, fanatika, který sám sebe považoval za svatého.“ Duchovní se krátce odmlčel; jeho oči těkaly po místnosti. „Má zjištění mě posléze přivedla do Anglie. K muži jménem Teague. Setkal jsem se s ním pouze jednou, v jeho domě na venkově. Venku pršelo a on neustále přikládal do krbu. V životě jsem neviděl člověka tak posedlého přesným časem, a přitom to byl brigádní generál ve výslužbě, který rozhodně neměl kam spěchat.“

Viktor se zasmál. „Ten jeho zlozvyk pořád posunovat ručičky hodinek nám občas lezl pěkně na nervy. Mockrát jsem si ho kvůli tomu dobíral.“

„Ano. Z jeho řeči jsem rychle poznal, že jste byli dobří přátelé. Víte, že k vám vzhlížel s přímo posvátnou úctou?“

„S posvátnou úctou? Alec? Tomu nevěřím. Na to byl až moc tvrdý a přímý.“

„Řekl, že by vám to nikdy nepřiznal, ale že je to pravda. Prý si vedle vás pokaždé připadal méněcenný.“

„Rozhodně to na sobě nedával znát.“

„Řekl mi toho mnohem, mnohem víc. Všechno, co o vás věděl. O tragédii v Campo di Fiori, o útěku přes Celle Ligure, o operaci Loch Torridon, o událostech v Oxfordshire, o vaší ženě a vašich synech. A o Donattim a o tom, jak před vámi tajil jeho totožnost.“

„Neměl na vybranou. Kdybych to věděl, narušilo by to mou práci pro spojence.“

Land rozpletl prsty rukou a natáhl si nohy. Zdálo se, že obtížně hledá slova. „Od generála jsem poprvé slyšel o vlaku ze Soluně.“

Viktor prudce pozvedl zrak; do té chvíle pozoroval prelátovy ruce. „To odporuje logice. Četl jste přece Donattiho papíry.“

„A náhle pochopil, co v nich stojí. Šílené bláboly, nepříčetné litanie, zdánlivě nesouvislé zmínky o dávno minulých časech, vzdálených místech, to vše najednou dávalo smysl. Ani ve své nejsoukromější korespondenci se Donatti nikdy nevyslovil jasně, tak moc se bál… Celý jeho život se točil kolem toho vlaku a jeho nákladu, ať už vezl cokoliv.“

„Vy to nevíte?“

„Nakonec jsem to zjistil. Byl bych na to přišel rychleji, kdybych si mohl promluvit s Brevourtem. Jenže ten se se mnou odmítl sejít a za pár měsíců zemřel. Pak jsem navštívil vězení, kde si odpykával svůj trest Gaetamo. Plival na mě přes mříže a pak jimi tak dlouho lomcoval, až mu krvácely dlaně. Zůstal mi poslední zdroj informací. Cařihrad. Konstantinopolský patriarchát. Zajistil jsem si audienci u představeného řádu. Byl už velmi starý… Od něho jsem se dozvěděl, že vlak ze Soluně vezl tak zvaná Odmítnutí filioque.“

„Víc nic?“

Monsignore Land se nevesele usmál. „Z teologického hlediska to bylo až moc. Pro toho starce reprezentovaly ty dokumenty triumf, pro jeho protihráče v Římě katastrofu.“

„A pro vás znamenají něco jiného?“ zeptal se Viktor s pohledem pozorně upřeným do oříškově hnědých očí.

„Ano. Dnešní církev již není církví minulých staletí, dokonce ani minulých generací. Stručně řečeno, kdyby byla, nedokázala by přežít. Existují samozřejmě lidé, zejména starší, kteří tíhnou k tomu, co je podle jejich přesvědčení nevyvratitelné… Inu, ve většině případů je jejich víra to jediné, co jim zůstalo, a nebylo by vhodné - ani nutné - jim tu víru brát. Milosrdný čas se pokaždé sám postará o nenásilnou změnu. Nic není, jak bývalo, a s každým rokem - jak nás stará garda opouští - se církev stále více obrací k otázkám své sociální odpovědnosti. V její moci totiž je konat nesmírné dobro, má k dispozici prostředky - duchovní i materiální -, jimiž může ulehčit nezměrné utrpení. Mluvím z vlastní zkušenosti, protože sám patřím k zastáncům tohoto hnutí. Jsme dnes v každé diecézi po celé zeměkouli. Tomu patří naše budoucnost. Pracujeme pro blaho všech.“

Fontine odvrátil pohled. Kněz domluvil. Popsal sílu dobra ve smutném světě, který ji silně postrádal. „Ale co přesně dokumenty ze Soluně obsahují, to nevíte, že?“

„Co na tom záleží? V nejhorším případě nějaké teologické disputace. Doktrinářské spory kolem nejednotného výkladu některých skutečností a domněnek. Narodil se člověk, žil a jmenoval se Ježíš Nazaretský… nebo Archanděl světla u esejců… a mluvil od srdce. Jeho slova doléhají až k nám, historicky autenrizovaná nejprve aramejskými a pak biblickými učenci, křesťany i nekřesťany. Co záleží na tom, že ho někteří nazývají tesařem, jiní prorokem a další synem Božím? Důležité je, že hlásal pravdu, jak ji vnímal, jak mu byla zjevena. Jediné, na čem opravdu záleží, je, chcete-li, jeho upřímnost, a ta stojí mimo jakoukoliv pochybnost.“

Fontine se nadechl a v duchu se vrátil zpět do Campo di Fiori, ke starému mnichovi z Xenopy, který mluvil o pergamenu vyneseném z římského žaláře.

… co pergamen obsahuje, si vůbec nedokážete představit… Musí být nalezen…, zničen…, protože nic se nemění, a přesto je všechno jinak…

Zničen.

… důležité je, že hlásal pravdu, jak ji vnímal, jak mu byla zjevena. Jediné, na čem opravdu záleží, je jeho upřímnost, a ta stojí mimo jakoukoliv pochybnost…

Opravdu nelze pochybovat?

Je tento učenec v sutaně, tento dobrý člověk, který sedí vedle něj, připraven čelit tomu, čemu je třeba se postavit tváří v tvář? Je alespoň vzdáleně ospravedlnitelné to od něj žádat?

Protože nic se nemění, a přesto je všechno jinak.

Bez ohledu na význam těchto rozporných slov bude třeba výjimečných osobností k tomu, aby určily, jak dále postupovat. Připraví svým synům seznam.

Monsignore Land je jedním z kandidátů.

Čtyři masivní listy rotoru zpomalovaly a vysílaly do trupu dunivé kovové vibrace. Jeden z členů posádky odsunul dvířka a pohybem páky uvolnil krátké ocelové schůdky. Major Andrew Fontine vystoupil z kabiny helikoptéry do ostrého ranního slunce, které zářilo nad leteckou základnou v Phan Thietu.

Jeho doklady mu zaručovaly absolutní přednost při zajišťování dopravy a přístup do tajných skladišť vojenského materiálu na pobřeží. Z důstojnického vozového parku si vyzvedne džíp a odjede rovnou k přístavnímu molu. A k registrační skříni v doku číslo čtyři, kde se skrývají dokumenty Božího oka. Zůstanou tam, v nejbezpečnějším úkrytu v celé jihovýchodní Asii, jenom se osobně přesvědčí, že s nimi nikdo nemanipuloval. Po skladišti ho čekají ještě dvě zastávky. Nejprve zamíří na sever k Da Nangu a pak se přes Saigon vrátí na jih do delty Mekongu, přesněji do Kan-tho.

V Kan-tho působí kapitán Jerome Barstow. Martin Greene se nemýlil, Boží oko opravdu zradil Barstow. I ostatní se shodli - kapitán se chová jako člověk, který nevydržel. Viděli ho v Saigonu v doprovodu armádního právníka, důstojníka jménem Tarkington. Snadno vydedukovali, co se děje: Barstow si připravuje obhajobu před soudem, a pokud je tomu skutečně tak, obhajoba znamená, že hodlá svědčit. Naštěstí Barstow neví, kde se materiály shromážděné členy Božího oka nacházejí, ale pochopitelně je viděl. Viděl? K čertu, dvacet nebo třicet případů sám zdokumentoval! Jeho svědectví by mohlo Boží oko zničit. A to nesmějí připustit.

Právník Tarkington má svou kancelář v Da Nangu. Neví o tom, ale zakrátko se setká s jiným příslušníkem Božího oka. Bude to poslední člověk, kterého uvidí. Skončí v temné uličce s nožem v břiše, uniformu politou whisky, které bude mít plná ústa.

A potom odletí Andrew do delty, kde si vyřídí účet se zrádcem. Barstowa zastřelí děvka z místního bordelu; ty se dají koupit za pár dolarů.

Major přešel přes betonovou plochu k tranzitní budově. Očekával ho tam muž v uniformě podplukovníka. Andrew se zprvu polekal. Další zrada? Pět dní přece ještě neuplynulo! Ale pak si všiml, že se důstojník usmívá; sice poněkud povýšeně, ale přátelsky.

„Major Fontine?“ Podplukovník mu podal ruku; salutování zřejmě pokládal za zbytečnou formalitu.

„Ano, pane.“ Krátké potřesení. „Co se děje?“

„Telegram z Washingtonu. Přímo z ministerstva obrany. Máte se vrátit domů, majore. Co nejdřív. Je mi líto, že vám to musím oznámit právě já. Jde o vašeho otce.“

„O mého otce? Zemřel?“

„Je to jen otázka času. Můžete použít kterékoliv letadlo startující ze základny.“ Podplukovník podal Andrewovi listinu s červeným lemem - oficiální oprávnění s razítkem vrchního velitelství v Saigonu, dokument vydávaný pouze styčným důstojníkům z Bílého domu a kurýrům Spojeného výboru náčelníků štábů.

„Můj otec má vážné zdravotní problémy už dlouhou řadu let,“ řekl Fontine váhavě. „S něčím podobným jsme museli počítat. Mám tady ještě neodkladnou práci. Potřebuju nejvýš jeden den. Zítra večer se na základnu vrátím.“

„Jak myslíte. Hlavně že jsme vás našli. Zprávu jste dostal.“

„Zprávu jsem dostal,“ zopakoval Andrew.

Adrian stál v telefonní budce a poslouchal unavený hlas policejního seržanta. Ten chlap mizerná lže, pomyslel si otráveně. Nebo, abych mu nekřivdil, někdo lhal jemu. Podle pitevní zprávy neutrpěl James Nevins, černoch mužského pohlaví, oběť dopravní nehody, na hlavě, krku nebo horní části trupu jiná zranění než ta, která mají zřejmou příčinnou souvislost s nehodovým dějem.

„Pošlete mi kompletní zprávu spolu s rentgenovými snímky,“ požádal Adrian stroze. „Mou adresu znáte.“

„Ke zprávě nebyly žádné rentgeny přiloženy,“ namítl seržant apaticky.

„Tak je sežeňte!“ Adrian zavěsil.

Lži. Všude samé lži a vytáčky.

Ale největší lhář je on, protože lže sám sobě, přijímá tu lež a přesvědčuje o ní ostatní. Postavil se před skupinu k smrti vyděšených mladých právníků z ministerstva spravedlnosti a oznámil jim, že za daných okolností by měli podání trestního oznámení na Boží oko odložit. Budou muset znovu uspořádat důkazy a získat další svědectví. Odevzdat hlavnímu žalobci pouhý seznam jmen by nemělo význam.

Mělo by význam! Nastal nejvhodnější okamžik probudit armádu z letargie a trvat na okamžitém vyšetřování. Byl zavražděn člověk a z místa činu byl odcizen důkaz, který měla oběť u sebe. Výpověď podepírající obvinění organizace, která si říká Boží oko!

Tady jsou jména! Tady je shrnutí podstaty místopřísežného prohlášení!

Tak zvedněte zadky a zahajte šetření!

Ale Adrian se nedokázal přimět k rozhodnému činu. Na prvním místě seznamu stojí jméno jeho bratra. Kdyby to trestní oznámení podal, obvinil by svého bratra z vraždy. Jiný závěr nepřipadal v úvahu. Andrew je jeho bratr, jeho dvojče, a Adrian ještě nebyl připraven nazvat ho vrahem.

Vyšel z telefonní budky a vracel se do hotelu. Andrew teď sedí v letadle ze Saigonu. Odletěl ze země v pondělí - nevyžadovalo žádnou zvláštní inteligenci, aby si Adrian domyslel důvod. Andy není žádný hlupák. Buduje si obranu v místě, kde spáchal své zločiny - spolčení, vydírání, potlačování důkazů, bránění průchodu spravedlnosti. Motivy těchto zločinů byly složité a snad i opodstatněné, ale to bratrovu vinu nezmenšovalo.

Ale vražda? Vražda spáchaná v noci na ulici uprostřed Washingtonu? To ne.

Ach, kristepane! I teď lže sám sobě! Nebo ze soucitu zavírá před tou možností oči. No tak, prober se! Smiř se s pravdou! Vyslov ji!

Pravděpodobnost hraničící s jistotou.

Osmý člen Božího oka tady ve Washingtonu. Ať je to kdokoliv, právě on je Nevinsův vrah. A Nevinsův vrah nemohl jednat, aniž by věděl, co řekl jeden bratr druhému v loděnici u domu na pobřeží Long Islandu.

Až Andrew přistane, zjistí, že trestní oznámení nebylo podáno. Boží oko získalo čas a volnost k dalším zastíracím manévrům a zametání stop.

Existuje ovšem jedna věc, která by je zastavila. Zastavila by Boží oko a dodala nových sil skupině vyděšených právníků, kterým se svírají srdce strachem, že to, co postihlo Nevinse, může potkat i je; jsou právníci, nenosí zelené barety.

Adrian se podívá svému bratrovi do očí, a když v nich spatří Nevinsovu smrt, pomstí ji. Jestli voják vydal příkaz k popravě, bude nemilosrdně zničen.

Nebo si zase něco nalhává? Dokáže označit svého bratra za vraha? Dokáže to?

A teď ještě otec. Co k čertu může chtít? A záleží na tom vůbec?

24

Vedle postele stály dvě židle, každá na jedné straně. Správně, takto budu moci rozdělit svou pozornost mezi oba syny, pomyslel si Viktor. Jsou každý jiný, zareagují rozdílně. Jana se rozhodla, že zůstane stát. Požádal ji o něco velmi nepříjemného - aby seznámila děti se vším, co se týká vlaku ze Soluně, a nic nezamlčela. Dvojčata musí pochopit, že dokumenty konstantinopolského patriarchátu mohou uvést do pohybu mocné osoby, instituce, dokonce i vlády, jak se již jednou stalo.

Sám to vysvětlovat nemohl. Umíral; natolik měl mysl ještě jasnou, že si to uvědomoval. Tu trochu energie si musí uchovat, aby mohl odpovědět na jejich otázky, a věnuje poslední zbytky sil tomu, aby je přesvědčil. Odpovědnost Fontini-Cristiů teď musí nést jeho synové.

Vešli do ložnice spolu s matkou. Oba stejně vysocí a vzájemně si podobní, a přesto tak rozdílní. Jeden v uniformě, druhý v nenápadném tvídovém saku a flanelových kalhotách. Světlovlasý Andrew se zlobil, jak otec usoudil podle neustálého zatínání čelistních svalů, pevně sevřených úst a zamlženého, bezvýrazného pohledu v očích.

Adrian naproti tomu vypadal nejistý sám sebou. Uvolněná brada, pootevřená ústa, tázavé oči. Sklopil zrak a projel si rukama tmavé vlasy, výraz v obličeji složený rovným dílem ze soucitu a údivu.

Viktor pokynul k židlím. Viděl, že si bratři vyměnili letmý pohled, ale co si jím řekli, mu zůstalo záhadou. Všechny rozepře, které mezi sebou mají, však musí stranou. Vyžaduje to jejich odpovědnost. Synové se posadili s listy papíru s okopírovanými vzpomínkami svého otce na události kolem 14. července 1920 v rukou. Požádal Janu, aby každému dala jednu kopii, aby si mohli záznam přečíst, ještě než za ním přijdou. Nemohl si dovolit ztrácet čas vysvětlováním skutečností, s nimiž se dvojčata mohla seznámit předem. Sil mu valem ubývalo.

„Nebudeme plýtvat slovy na emoce. Slyšeli jste svou matku, přečetli jste si, co jsem napsal. Jistě máte nějaké otázky.“

Andrew promluvil jako první: „Za předpokladu, že je vůbec možné ten trezor najít a že se k němu dostaneme, co potom?“

„Připravím vám seznam. Pět šest lidí, víc ne. Není snadné vybrat vhodné osoby. Jim svůj nález předáte.“

„Co s ním udělají?“ naléhal Andrew.

„To bude záležet na konkrétním obsahu trezoru. Zveřejní ho, zničí, znovu ukryjí.“

„Máme na výběr?“ vmísil se tiše Adrian. Právník náhle pocítil silné znepokojení. „Podle mého názoru ne. Obsah trezoru nám nepatří. Měl by se stát veřejným majetkem.“

„A riskovat všeobecný chaos? Je třeba zvážit důsledky.“

„Zná klíč ještě někdo jiný?“ zeptal se voják. „Cíl výpravy ze 14. července 1920?“

„Ne. A i kdyby, nic by mu to nepomohlo. Přežilo jen málo těch, kdo věděli o vlaku ze Soluně a o jeho skutečném nákladu. Staří mniši z Xenopy. Jeden z nich žije v Campo di Fiori a už mu moc času nezbývá.“

„A my nesmíme nikomu nic prozradit,“ pokračoval major. „Kromě nás nesmí nikdo nic vědět.“

„Nikomu. Někteří lidé by ještě dnes za tu informaci rádi vyměnili polovinu světových zbrojních arzenálů.“

„Tak daleko bych nezacházel.“

„V tom případě bys nepřemýšlel. Matka vám určitě vysvětlila, jaký význam ty dokumenty mají. Kromě záznamu sporů o dodatek filioque, včetně aramejského svitku, obsahuje trezor i pergamen, na němž je sepsána zpověď, která by mohla změnit dějiny náboženství. Jestli se domníváš, že vlády a celé národy jsou v této věci jen nezúčastněnými diváky, hluboce se mýlíš.“

Andrew se odmlčel a Adrian se zadíval nejprve na bratra, pak na otce.

„Jak dlouho myslíš, že nám bude trvat, než ten… trezor najdeme?“ zeptal se.

„Odhadoval bych to tak na měsíc. Budete potřebovat vybavení, horské vůdce a alespoň týdenní základní horolezecký výcvik… To by mělo stačit.“

Adrian pozvedl stránky s otcovými vzpomínkami. „Dokážeš odhadnout, jak rozlehlou oblast bude nutno prohledat?“

„Těžko říct. Hodně záleží na tom, co zjistíte na místě, co všechno se změnilo. Ale pokud mě neklame paměť, nemělo by se jednat o více než deset až patnáct čtverečních kilometrů.“

„Deset až patnáct! To nepřipadá v úvahu,“ prohlásil Andrew důrazně, aniž zvýšil hlas. „Je mi líto, ale to je šílená představa. Pátrání by mohlo trvat roky. Mluvíme o Alpách! Díra v zemi, bedna ne větší než rakev zakopaná kdekoliv na svahu dobré desítky hor.“

„Počet nejlogičtějších úkrytů je omezený. Soustředil bych se na tři nebo čtyři prúsmyky - bohužel ve vyšší nadmořské výšce, kam nám otec nikdy nedovolil vyšplhat.“

„Mám bohaté zkušenosti s průzkumem terénu ve stovkách bojových situací,“ namítl voják. Mluvil pomalu, tak pomalu, že to hraničilo se shovívavostí k duševně méněcennému člověku. „Těžce podceňuješ neuvěřitelně obtížný problém.“

„To si nemyslím. Jak už jsem řekl Adrianovi, bude záležet hlavně na tom, co zjistíte, až dorazíte na místo. Váš dědeček byl až úzkostlivě pečlivý. Jistě vzal v úvahu všechny aspekty situace a většinu eventualit.“ Viktor se odmlčel a změnil polohu hlavy na polštáři. „Savarone byl starý. Válka měla nabýt hrůzných rozměrů a nikdo si to neuvědomoval jasněji než on. Rozhodně by nezanechal žádné snadno rozpoznatelné vodítko v Campo di Fiori, ale nedokážu si představit, že by něco nezanechal v oblasti, kde trezor ukryl. Nějakou značku, vzkaz, cokoliv. Byl prostě takový.“

„Kde máme začít?“ zeptal se Adrian a krátce zabloudil pohledem k bratrovi, usazenému na kůží čalouněné židli na druhé straně postele. Voják hleděl na popsané stránky.

„Vypsal jsem vám nejpravděpodobnější možnosti,“ odpověděl Viktor. „V Champoluku žila rodina horských vůdců. Jmenovali se Goldoniovi. Savarone využíval jejich služeb, stejně jako před ním můj dědeček. Na severním konci osady býval ubytovací hostinec, dnes bychom řekli penzion, který po generace vedla rodina Capomontiových. Při každé výpravě do Champoluku jsme v tom penzionu přespali. Tito lidé byli mému otci nejbližší. Jestli se někomu svěřil, pak někomu z nich.“

„Ale od té doby uplynulo přes padesát let,“ protestoval voják. „Rodiny, které žijí v horách, drží pevné při sobě. Dvě generace zase nejsou tak dlouhá doba. Jestli Savarone nechal nějaký vzkaz, rodina ho nezapomene - otec ho předá nejstaršímu dítěti. To mějte neustále na paměti. Řekl jsem dítěti. To znamená synovi nebo dceři.“ Slabě se pousmál. „Napadá vás ještě něco? Vaše otázky mohou probudit další vzpomínky.“

Otázky se rozproudily, ale žádné vzpomínky nevyvolaly. Viktor se v duchu znovu a znovu vracel do minulosti, ale na nic nového nepřišel. Pokud před padesáti lety došlo k nějaké události, která by se mohla vztahovat k dnešku, jeho paměť ji neuchovala.

Teprve Jana přišla s podnětným nápadem. Když ji Viktor poslouchal, musel se usmát. Jeho modrooká Angličanka měla vynikající smysl pro detail.

„Napsal jsi, že kolem železniční trati, která v serpentinách stoupá od Zermattu na jih k Champoluku, jsou zastávky na znamení. Vysekané mýtiny v místech, kde se horská soutěska rozšiřuje. Slouží horolezcům a lyžařům.“

„Ano, alespoň před válkou tam byly. Dnes se již používají jiné dopravní prostředky, které si se sněhem snadno poradí.“

„Zdá se mi logické, že vlak převážející náklad, který popisuješ jako těžký a objemný, by se zastavil právě na takové mýtině. Možná tam náklad přeložili na jiný dopravní prostředek.“

„Souhlasím. Kam přesně míříš?“

„Inu, takových zastávek mezi Zermattem a Champolukem je - byl - pouze omezený počet. Kolik asi myslíš?“

„Zase tak málo jich nebylo. Nejméně devět nebo deset.“

„Aha. Můj nápad nám tedy moc nepomůže. Škoda.“

„Když se vyjelo z Champoluku na sever, první zastávka se jmenovala, pokud vím, Orlí štít. Následovala Vraní vyhlídka, Kondoří vrchol…“ Viktor se zarazil. Ptáci. Jména ptáků. Probuzená vzpomínka se však nevztahovala k době před třemi desítkami let, ale ke Campo di Fiori před pouhými několika dny. „Obraz,“ zašeptal.

„Jaký obraz?“ zeptal se Adrian.

„Pod madonou. V pracovně mého otce. Lovecká scéna. S ptáky.“

„A každá zastávka na trati,“ vyhrkl Andrew a prudce se předklonil, „je - nebo byla - pojmenována s odkazem na nějakého ptáka. Jací ptáci jsou na tom obraze?“

„Nevzpomínám si. V pracovně svítila jen zastíněná stolní lampa a já se soustředil na jiné věci. Viděl jsem ten obraz, ale detaily jsem nevnímal.“

„Patřil dědečkovi?“ zajímal se Adrian.

„To nevím.“

„Můžeš tam zavolat?“ Andrewova otázka zněla spíše jako rozkaz.

„Ne. Campo di Fiori je dnes hrobka bez spojení se světem. Komunikace probíhá přes poštovní schránku v Miláně, registrovanou na firmu Baricours, Pere et Fils.“

„Matka nám řekla, že tam žije jeden starý kněz. Jak může existovat?“ Vojáka otcova odpověď zjevně neuspokojila.

„Neptal jsem se ho,“ vysvětloval Viktor. „Předpokládám, že kontakt se světem zajišťuje tomu mnichovi jistý muž, který mě vyzvedl v Miláně a odvezl do Campo di Fiori. Mluvil jsem s tím starým knězem téměř celou noc, ale o jeho problémy jsem se pramálo zajímal. Pořád to byl můj nepřítel. Byl s tím srozuměný.“

„Zastavíme se v Campo di Fiori,“ řekl voják úsečně a střelil očima po bratrovi.

Adrian přikývl a obrátil se k otci. „Můžu tě nějak přesvědčit, abychom tuto záležitost předali někomu jinému? Například nějakým spolehlivým, mravně bezúhonným vědcům?“

„Ne,“ odpověděl Viktor důrazně. „Vědci a badatelé přijdou na řadu později. Nezapomínejte, že obsah trezoru by mohl otřást civilizovaným světem způsobem, který nemá v dějinách obdoby. Mějte neustále na paměti, že ta zpověď na pergamenu je skutečně strašlivá zbraň. Neexistuje žádný výbor, který by v této fázi mohl převzít odpovědnost. Riziko je příliš velké.“

„Chápu.“ Adrian se opřel a zadíval se do otcových vzpomínek. „Zmiňuješ tady jméno Annaxas, ale dost nejasně. Tvrdíš, že Annaxasův otec byl strojvůdce, který přivezl vlak do Itálie, a pak ho zabil mnich z Xenopy. Kdo je Annaxas?“

„Nechtěl jsem uvádět konkrétní osobu pro případ, že by ty papíry padly do nepovolaných rukou. Annaxas je ve skutečnosti Theodore Dakakos.“

Ozvalo se zapraskání. Voják zlomil dřevěnou tužku, kterou držel v ruce. Na otcův a bratrův pohled zareagoval jediným slovem.

„Promiňte.“

„To jméno jsem už slyšel,“ přemítal Adrian, „jenom nevím kde.“

„Je Řek. Velmi úspěšný rejdař. Kněz, který doprovázel vlak, byl bratr jeho otce, tedy Dakakosův strýc. Bratr zabil bratra. Tak zněl příkaz patriarchátu. Znalost místa, kde je trezor ukryt, měla být pohřebena spolu s nimi.“

„Dakakos to ví?“ zeptal se voják napjatě. „Ano. Jak přesně do případu zapadá, mně není známo, ale vím, že hledá odpovědi. A ten trezor.“

„Důvěřuješ mu?“ zeptal se právník.

„Ne. Pokud se týká vlaku ze Soluně, nevěřím absolutně nikomu.“ Viktor se zhluboka nadechl. Mluvil se stále většími obtížemi, dech se mu krátil, sil rychle ubývalo.

„Jsi v pořádku?“ Jana spěšně přikročila k posteli, natáhla se přes Adriana a položila manželovi ruku na čelo.

„Ano,“ odpověděl a usmál se na ni. Pak se zadíval na oba syny a vyžádal si pohledem jejich pozornost.

„Vložil jsem na vaše bedra těžké břímě. Věřte, že mi není lehko u srdce, když si uvědomím, co po vás žádám. Máte své vlastní životy, své zájmy. Máte peníze.“ Viktor rychle zvedl ruku. „Spěchám dodat, že jste na ně měli plné právo. Já jsem dostal do života stejnou výhodu; proč bych vás měl krátit ve vašich nárocích? V tomto směru jsme privilegovaná rodina. Ale toto privilegium vyžaduje od těch, kdo se mu těší, jistou zodpovědnost. Dříve či později nevyhnutelně přijde chvíle, kdy je vaší povinností zříci se vlastního pohodlí v zájmu vyřešení neočekávané a naléhavé krize. Prohlašuji se vší vážností, že taková krize právě nastala. Rozešli jste se. Mám dojem, že filozoficky a politicky stojíte proti sobě. Na tom není nic špatného, ale tyto rozpory jsou bezvýznamné v porovnání s úkolem, který před vámi stojí. Jste bratři, jste vnukové Savarona Fontini-Cristiho a musíte vykonat to, co jeho syn už nezvládne. Této povinnosti, kterou na vás klade vaše privilegované postavení, vás nikdo nezbaví. Nemůžete se jí vyhnout.“

Viktor byl vyřízený. Víc už synům říci nemohl. Při každém nádechu se zachvěl bolestí.

„Za celá ta léta jsi nám nic neřekl…“ Adrianovy oči vyzařovaly pohnutí, smutek a bázlivou úctu. „Bože můj, jak ses musel cítit!“

„Měl jsem na vybranou ze dvou možností,“ zašeptal Viktor sotva slyšitelné. „Něco vybudovat, nebo zemřít jako neplodný výhonek. Volba byla snadná.“

„Měl jsi všechny zabít,“ řekl voják tiše.

Stáli na příjezdové cestě před domem na pobřeží Long Islandu. Andrew v nažehlené uniformě, od jejíchž nablýskaných knoflíků a výložek se odrážely paprsky slunce, se s rukama složenýma na prsou opíral o kapotu pronajatého lincolnu.

„Odchází.“

„Já vím,“ odpověděl Adrian. „A on to ví také.“

„A je to na nás.“

„Je to na nás,“ souhlasil právník.

„To, co chce, je snadnější pro mě než pro tebe.“ Andrew pozvedl zrak k oknům ložnice v prvním patře.

„Jak to myslíš?“

„Jsem na rozdíl od tebe praktický člověk. Společně se dostaneme dál než každý sám.“

„Překvapuje mě, že připouštíš, že bych taky mohl být užitečný. Tvá ješitnost jistě hodně trpí.“

„Při rozhodování na bojišti nemá ješitnost místo,“ poznamenal Andrew nenuceně. „Důležitý je pouze vytyčený cíl. Můžeme ušetřit polovinu času, když si jednotlivé směry pátrání rozdělíme mezi sebe. Jeho vzpomínky jsou dost nesourodé, mluví hned o tom, hned o něčem jiném. A popis terénu je naprosto zmatený. V tomto směru mám jisté zkušeností.“ Andrew se napřímil a poodstoupil od auta. „Myslím, že se musíme vrátit, Adriane. O sedm let nazpátek. Před San Francisco. Dokážeš to?“

Adrian se zadíval bratrovi do očí. „Na tu otázku můžeš odpovědět jen ty sám. A prosím tě, nelži mi. Lhaní ti nikdy moc nešlo. Alespoň přede mnou.“

„Tobě přede mnou taky ne.“ Ani jeden z bratrů nechtěl uhnout pohledem. „Minulou středu večer zabili ve Washingtonu jistého muže.“

„Jak víš, byl jsem v té době v Saigonu. Kdo to byl?“

„Právník z ministerstva spravedlnosti. Černoch. Jmenoval se…“

„Nevins,“ přerušil bratra Andrew.

„Proboha! Tys o tom věděl!“

„Věděl jsem o něm, ne o tom, že byl zabit. Proč bych taky měl?“

„Boží oko! Nevins získal místopřísežné prohlášení popisující nezákonné aktivity Božího oka! Nosil ho neustále u sebe! A pak mu ho někdo ukradl z auta!“

„Přišel jsi snad o ten svůj zatracený rozum?“ zeptal se voják klidným, téměř lhostejným tónem. „Nemáš nás rád, ale to ještě neznamená, že jsme blbci. Zabití člověka, jako je Nevins, někoho, kdo má byť vzdálenou spojitost s námi, by mělo okamžitě za následek zevrubné vyšetřování. Existují lepší způsoby. Zabití je nástroj. Přece ho neobrátíme proti sobě.“

Adrian dlouho pátral v bratrových očích. Nakonec promluvil, tiše, téměř šeptem. „Myslím, že tohle je to nejbezcílnější prohlášení, jaké jsem kdy slyšel.“

„Co?“

„Zabití je nástroj. Myslels to vážně, že?“

„Samozřejmě. Vždyť je to pravda. Odpověděl jsem na tvou otázku?“

„Ano,“ vydechl Adrian. „Vrátíme se… před San Francisco. Ale měl bys vědět, že pouze dočasně. Jen dokud tohle všechno neskončí.“

„Dobře… Jistě si musíš před odjezdem zařídit spoustu věcí. Já taky. Řekněme od zítřka za týden.“

„Souhlasím. Od zítřka za týden.“

„V šest chytám letadlo do Washingtonu. Nechceš jet se mnou?“

„Ne. Rád bych ve městě někoho navštívil. Vezmu si auto z garáže.“

„Je to legrační.“ Andrew pomalu potřásl hlavou, jako kdyby to, co se chystal říct, nebylo vůbec legrační. „Nezeptal jsem se tě, kde bydlíš, ani na telefonní číslo.“

„Hotel District Towers na Nebraska Avenue.“

„District Towers. Výborně. Od zítřka za týden. Zajistím letenky. Přímo do Milána. Máš platný pas?“

„Myslím, že ano. Nechal jsem ho v hotelu. Zkontroluju to.“

„Tak jo. Zavolám ti. Od zítřka za týden.“ Andrew sáhl po klice. „Mimochodem, co se stalo s tím trestním oznámením?“

„Však ty víš, co se s ním stalo. Neposlali jsme ho.“

Voják se usmál a nasedl do auta. „Stejně by vám to k ničemu nebylo.“

Seděli u rohového stolku na chodníku před kavárnou St. Moritz nedaleko Central parku. Oblíbili si podobné podniky. Za jiných okolností by si už dávno vybírali chodce a vymýšleli jejich fiktivní životopisy.

Dnes ovšem měli k zábavě daleko. Adrian se rozhodl, že z otcových instrukcí, podle kterých nesmějí nikomu nic prozradit, vyloučí Barbaru. Založil své rozhodnutí na přesvědčení, že pokud by se jejich role obrátily, Barbara by mu také všechno řekla. Nehodlal opustit zemi na osm nebo deset týdnů, aniž by ji informoval o důvodech. To by si nezasloužila.

„Takže tak se věci mají. Patnáct set let staré náboženské dokumenty, aramejský svitek, kvůli kterému britská vláda uprostřed války kolektivně šílela, a zpověď sepsaná na pergamenu před dvěma tisícovkami let. Co ta obsahuje, to ví jen pánbůh. Ten trezor má na svědomí více násilí a utrpení, než se odvažuju domyslet. Jestli je to, co tvrdí otec, pravda, pak by ty dokumenty, ten svitek a zejména pergamen, mohly změnit velkou část dějin.“

Barbara se na židli opřela, upřela na Adriana své hnědé oči a chvíli si ho zadumaně prohlížela. „Připadá mi to poněkud přitažené za vlasy. Staré dokumenty se objevují dnes a denně a dějiny se nemění.“

„Slyšela jsi někdy termín dodatek filioquel“

„Jistě. Byl vložen do nicejského vyznání víry. Prvotní příčina rozkolu mezi západní a východní křesťanskou církví. Spor se táhl několik set let a vedl k fótijskému schizmatu v… myslím, že v devátém století. Nepřímo také k velkému schizmatu z roku 1054. Jádrem sporu se nakonec stala neomylnost papeže.“

„K čertu, jak tohle všechno víš?“

Barbara se rozesmála. „Je to moje specializace, vzpomínáš? Přinejmenším behaviorální aspekty.“

„Říkáš v devátém století? Můj otec mluvil o patnácti stech letech…“

„Dějiny raného křesťanství jsou zmatené a přímo hýří neurčitými daty. Od prvního do sedmého století se konalo tolik koncilů, proběhlo tolik sporů o tuto doktrínu a tamten zákon, že je prakticky nemožné se v tom zmatku zorientovat. Týkají se ty dokumenty dodatku filioque? Mají to být ta slavná Odmítnutí?“

Adrian zastavil ruku se sklenkou v půli cesty k ústům. „Ano. Tak to můj otec řekl. Přesně tento termín použil. Odmítnutí filioque.“

„Už neexistují.“

„Cože?“

„Ty dokumenty byly slavnostně zničeny. Spáleny. Na počátku války. Mám dojem, že v chrámu svaté Sofie v Istanbulu. Existuje o tom úřední záznam… Pokud mě paměť neklame, tak i očitá svědectví. Každý zuhelnatělý kousek byl ověřen chemickou a spektrální analýzou.“

Adrian zíral jako opařený. Tady něco těžce nehraje, uvažoval. Bylo by to příliš jednoduché. Jednoduché v negativním smyslu. „Kde jsi k těm informacím přišla?“

„Kde? Myslíš kde konkrétně?“

„Ano.“

Barbara se předklonila, bezmyšlenkovitě uchopila sklenku a nakrčila čelo. „Tohle není zrovna moje parketa, ale můžu ti to pochopitelně zjistit. Skutečnost vešla ve známost teprve před několika lety. Vzpomínám si, že tehdy spoustu lidí dost šokovala.“

„Můžeš pro mě něco udělat?“ vyhrkl Adrian. „Až se vrátíš do Bostonu, pokus se sehnat všechny dostupné informace o tom ohni. Mně se to opravdu nezdá! Otec by o tom přece musel vědět!“

„Nechápu, proč by měl. O takové věci se dnes zajímají jen vysoce specializovaní odborníci.“

„Přesto mi to připadá…“

„Když už mluvíme o Bostonu,“ přerušila ho Barbara. „Někdo dvakrát volal na mou záznamovou službu. Sháněl tebe. Představil se jako Dakakos.“

„Dakakos?“

„Ano. Theodore Dakakos. Prý je to naléhavé.“

„Co jsi odpověděla?“

„Že ti to vyřídím. Zapsala jsem si číslo. Ani jsem ti ho nechtěla dát. Hysterické telefonáty z Washingtonu jsou to poslední, co teď potřebuješ. Máš za sebou pár hrozných dnů.“

„Ten člověk není z Washingtonu.“

„Ale telefonoval odtamtud.“

Adrian vzhlédl od stolu přes miniaturní živé plůtky v truhlících na zábradlí lemujícím kavárnu a spatřil, co hledal. Telefonní budku.

„Hned se vrátím.“

Vytočil číslo ústředny hotelu District Towers.

„Recepci prosím.“

„Ano, pane Fontine. Pan Dakakos vám několikrát volal. V hale na vás čeká jeho tajemník.“

Adrian rychle uvažoval. Co mu odpověděl otec, když se zeptal, jestli Dakakosovi důvěřuje? Pokud se týká vlaku ze Soluně, nevěřím absolutně nikomu…

„Poslyšte, můžete tomu člověku v hale říct, že jsem právě volal a oznámil, že se několik dní zdržím mimo Washington? Nemám zájem se s tím Dakakosem setkat.“

„Zajisté, pane Fontine.“

Adrian zavěsil. Cestovní pas leží v zásuvce v hotelovém pokoji. Bude muset projít garážemi… Ale dnes ještě ne, to by bylo příliš brzy. Počká do zítřka. Přespí v New Yorku… Otec! Musí otce informovat o Dakakosově snaze spojit se s ním. Zavolal do domu na Long Islandu.

„Teď je u něj lékař,“ oznámila mu matka zastřeným hlasem. „Otec díky bohu svolil, aby mu doktor dal nějaké léky. Myslím, že už by tu bolest dlouho nevydržel. Dostal křeče…“

„Večer ti zavolám.“

Adrian vyšel z budky a propletl se mezi chodci zpět do kavárny.

„Co se děje?“ vyhrkla Barbara poplašeně.

„Zavolej do Bostonu své záznamové službě. Požádej je, ať se spojí s Dakakosem a řeknou mu, že ses se mnou minula. Musel jsem odletět do… Sakra, vždyť je to jedno. Do Chicaga. Služebně. Zanechal jsem ti v tomto smyslu vzkaz tady v hotelu.“

„Ty opravdu nechceš toho Dakakose vidět, že?“

„Musím se mu vyhýbat. Chci ho svést ze stopy. Pravděpodobně se už pokusil kontaktovat mého bratra.“

Stezka v Rock Creek parku. Vybral si ji Martin Greene. Byl to jeho nápad. Jeho hlas zněl v telefonu dost podivně. Vzdorně. Jako kdyby mu už na ničem nezáleželo.

No, ať už Martina trápí cokoliv, jeho starosti zmizí, než mu Andrew vylíčí, co se stalo. Bože na nebesích! Během jediného odpoledne učinilo Boží oko gigantický krok ke splnění svého cíle. Jestli je to, co mu otec řekl o trezoru a jeho obsahu, o tom, s jakým úsilím se ho mocní lidé - bože, celé vlády - snažili zmocnit, jen zpola pravda, pak má Boží oko vítězství v kapse! Nikdo si na ně nedovolí!

Otec prohlásil, že připraví seznam. Tu námahu si může klidně ušetřit. Seznam již existuje. Sedm mužů z Božího oka se o trezor postará. A on, Andrew, bude těchto sedm mužů ovládat.

Kristepane, to je neuvěřitelné! Ale události mluvily samy za sebe; jeho otec nelhal. Kdo vlastní ty dokumenty, ten pergamen z dávno zapomenutého římského žaláře, ten drží v rukou prostředek, jímž si může vynutit splnění i těch nejodvážnějších požadavků. Všude! Mezera v zaznamenaných dějinách lidstva, utajená před světem ve smrtelné hrůze z odhalení. Vyplnění této mezery není možné připustit. Nuže, i strach může být nástrojem. Nástrojem stejně mocným jako smrt. Často mocnějším.

Nezapomínejte, že obsah trezoru by mohl otřást civilizovaným světem způsobem, který nemá v dějinách obdoby…

Úsudek jeho otce potvrzovala závažná rozhodnutí mimořádných osobností, učiněná v době míru i za války. A dnes jiní výjimeční muži, vedeni nejlepším ze svého středu, ten trezor najdou a pomohou zformovat poslední čtvrtinu dvacátého století. Člověk musí začít uvažovat v nejširších souvislostech, v nejodvážnějších koncepcích přesahujících chápání běžných lidí. Jeho vzdělání, jeho výcvik, jeho dědictví. Zřetelně před sebou viděl svou budoucnost a byl připraven převzít zátěž ohromné odpovědnosti. Měl pro tento úkol ty nejlepší předpoklady; patří jemu, spolu s trezorem pohřbeným v italských Alpách.

Adriana bude třeba odstavit. Nic drastického; bratr je nerozhodný slaboch, žádný vážný soupeř. Postačí, když ho zpomalí. Navštíví ho v hotelu a zařídí potřebné.

Major sledoval cestičku mezi stromy. Pohybovalo se po ní jen málo chodců; noční park není místo, které by vybízelo k procházkám. Kde je Greene? Ze svého bytu to sem má mnohem blíž než já z letiště, láteřil v duchu Andrew. A ještě mi kladl na srdce, že si mám pospíšit.

Vstoupil na trávník a zapálil si cigaretu. Nemá smysl stát pod bledým světlem lampy. Až Martin přijde, uvidím ho; nemůžeme se minout.

„Fontine!“

Voják se polekaně otočil. Dvacet metrů daleko se u kmene stromu krčil Martin Greene. Na sobě měl civilní oblek a v ruce držel rozměrný kufřík.

„Marty? Co to má sakra…“

„Pojď sem,“ přikázal kapitán stručně.

Andrew rychlým krokem zamířil ke shluku stromů. „Co se děje?“

„Je po všem, Fontine. Ta podělaná věc vybuchla. Celá. Sháním tě už od včerejška od rána.“

„Byl jsem v New Yorku. O čem to sakra mluvíš?“

„V nejpřísněji střežené věznici v Saigonu sedí pět mužů. Chceš hádat kdo?“

„Cože? Přece to trestní oznámení nepodali! Porvrdils mi to a já si to ověřil!“

„Trestní oznámení nikdo nepotřeboval. Armádní inspekce vylezla zpod kamenů a udeřila na všech frontách. Odhaduju, že mi zbývá nanejvýš dvanáct hodin, než zjistí, že ten v zásobování jsem já. A tebe samozřejmě mají na černé listině.“

„Moment. Tak moment! To je přece hovadina! Oni přece to své trestní oznámení stáhli!“

„A já jsem jediný, kdo z toho může něco vytěžit. Doufám, že jsi o mně v Saigonu nikdy nemluvil.“

„Jistě že ne! Řekl jsem jenom, že tady máme svého člověka.“

„Víc toho potřebovat nebudou, aby si složili dvě a dvě dohromady.“

Jak?“

„Deseti způsoby. Jako první mě napadá porovnání evidence mé a tvé nepřítomnosti v kanceláři. Ve Vietnamu se něco stalo a my jsme kvůli tomu vybouchli.“ Greene neklidně těkal očima po parku.

Andrew dýchal klidně, vyrovnaně a sjel kapitána pohrdavým pohledem. „Ano, něco se stalo,“ řekl tiše. „Jenže ne ve Vietnamu, ale tady. Minulou středu večer.“

Greene pohodil hlavou. „Co máš se středou večer?“

„Ten černý právník. Nevins. Nechal jsi ho zavraždit, ty pitomý idiote! Můj bratr z toho obvinil mě! Obvinil nás! Odmítl jsem a on mi uvěřil, protože já jsem tomu sám věřil! Tak nebetyčná blbost!“ zasyčel s potlačovaným vztekem Andrew a měl co dělat, aby zachoval klid a nevrhl se na muže, který stál před ním.

Greene zareagoval s ledovým klidem a sebejistě. „Dospěl jsi ke správnému součtu, ale na základě chybných čísel. Nechal jsem toho parchanta zabít, to je pravda, a získal jeho kufr, včetně výpovědi proti nám. Ale domluvil jsem akci přes tolik prostředníků, že chlapi, co ji provedli, nemají tušení o mé existenci. Pro tvou informaci - dnes ráno je chytili. V Západní Virginii. S taškou plnou peněz, které zakrátko vystopují k firmě, která stojí před soudem kvůli podvodům a praní špinavých peněz. A my to nejsme… Kdepak, Fontine, já to nebyl. Potopilo nás něco, co se stalo tam dole. Myslím, žes to posral ty sám.“

Andrew zavrtěl hlavou. „Vyloučeno. Zařídil jsem…“

„Prosím tě, mlč. Nechci nic slyšet, protože už na všechno kašlu. Na Dullesově letišti mě čeká sbalený kufr a letenka do Tel Avivu. Pochopitelně ne zpáteční. Ale prokážu ti ještě poslední službu. Když se všechno podělalo, obvolal jsem pár kamarádů z úřadu generálního inspektora; něco mi dlužili. Ta Barstowova výpověď, s kterou jsme si dělali takové starosti, nebyla vůbec součástí obvinění.“

„Jak to myslíš?“

„Vzpomínáš na ten dotaz z Kongresu, co jsem ti o něm vyprávěl? Na toho Řeka, o kterém jsi nikdy neslyšel?“

„Dakakos?“

„Jo. Theodore Dakakos. Dokonce tomu říkají Dakakosova akce. Byl to on. Nikdo neví, jak to dokázal, ale Dakakos zjistil všechno, co se o Božím oku zjistit dalo, a pěkně to inspekci kousek po kousku naservíroval.“

Tak Theodore Dakakos, pomyslel si Andrew. Theodore Annaxas Dakakos, syn řeckého železničáře zastřeleného před třiceti lety na nákladovém nádraží v Miláně knězem, který byl jeho bratr. Významné osobnosti nasadily mimořádné prostředky, aby se zmocnily trezoru z Konstantiopole. Vojáka zalil pocit klidné úlevy.

„Díky, žes mi to řekl.“

Greene pozvedl kufřík. „Mimochodem, odskočil jsem si do Baltimore.“

„Baltimorské záznamy patřily k nejlepším,“ poznamenal Fontine.

„Tam, kam mám namířeno, se může hodit, když budu mít v záloze palebnou podporu. Tyhle papíry by mi ji mohly zajistit.“

„To je dost možné.“

Greene zaváhal a pak se polohlasem zeptal: „Nechceš odletět se mnou? Dokážeme tě ukrýt. Mohl bys dopadnout hůř.“

„Můžu dopadnout líp.“

„Přestaň si něco namlouvat, Fontine! Použij část těch peněz, kterými se tak rád chlubíš, a vypadni odsud, co nejrychleji dokážeš. Kup si azyl. Tady jsi skončil.“

„Mýlíš se. Právě jsem začal.“

25

Polední provoz ve Washingtonu ještě zpomalila červnová bouřka spojená s průtrží mračen. Lilo bez ustání. Chodci mohli jen přebíhat od vchodových výklenků k markýzám nad výkladními skříněmi, stěrače vozidel bez šancí bojovaly s přívaly vody a nezajišťovaly řidičům žádný výhled.

Adrian seděl na zadním sedadle taxíku a dělil své úvahy rovným dílem mezi tři osoby. Jeho myšlenky se točily kolem Barbary, Dakakose a bratra.

Barbara se vrátila do Bostonu a teď pravděpodobně pátrá v archivech a knihovnách po informacích, které se týkají zničení všech záznamů o sporech kolem dodatku filioque, tak zvaných Odmítnutí. Jestli se tyto dokumenty nacházely v trezoru z Konstantínopole a současně existuje důkaz, který nade vší pochybnost potvrdí jejich zničení, znamená to, že trezor byl objeven? A se rovná B, B se rovná C. Z toho plyne, že A se rovná C. Opravdu?

Theodore Dakakos, nezdolný Annaxas, v těchto chvílích nejspíš prohledává chicagské hotely a advokátní kanceláře a hledá ho. Řek nemá žádný důvod o jeho služební cestě do Chicaga pochybovat. Pátrání ho zdrží a víc Adrian nepotřebuje. Zajde do svého pokoje, vezme si cestovní pas a zavolá Andrewovi. Musí předpokládat, že se je Dakakos snaží zastavit. To ovšem znamená, že Dakakos-Annaxas ví o otcových plánech. Koneckonců, domyslet si je bylo snadné. Starý pán se vrátil z Itálie na pokraji smrti a povolal k sobě své syny.

Jeden z těchto synů představoval třetí zdroj Adrianových starostí. Kde bratr vůbec je? V noci opakovaně volal do jeho apartmánu ve Virginii, ale nesehnal ho. Adriana znepokojovalo - a přiznat si to nebylo snadné -, že Andrew je pro střetnutí s člověkem jako Dakakos mnohem lépe vybaven než on sám. Celý život se pohybuje ve světě tahů a protitahů, ne tezí a antitezí.

„Vjezd do garáží,“ ohlásil řidič. „Jsme na místě.“

Adrian vyskočil z auta a proběhl prudkým lijákem do hotelové garáže. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval, a pak zamířil k výtahům. Cestou vylovil z kapsy klíč od pokoje s velkým plastovým přívěskem; byl zvyklý nenechávat klíče v recepci.

„Zdravíčko, pane Fontine. Daří se?“ pozdravil ho hlídač z garáže.

Adrian si matně pamatoval jeho tvář. Dvacetiletý mladík s nažloutlým obličejem kriminálníka a slídilskýma očima fretky.

„Nazdar,“ odpověděl Adrian a stiskl tlačítko výtahu.

„Hele, ještě jednou dík. Fakt si toho vážím. Dyť víte. Bylo to vod vás vopravdu hezký.“

„Jistě,“ opáčil Adrian lhostejně. Kde k čertu ten výtah vězí?

„Musím uznat, že vypadáte vo moc líp jak včera.“ Mladík významně zamrkal. „Dal jste si do nosu, že jo?“

„Cože?“

Mladík se usmál, ale bez humoru, spíše se mu očka zaleskla chtivostí. „Ani se vám nedivím. To víte, nalil jsem si a bylo to fakt dobrý pitivo. Přesně jak jste říkal.“

„Co to povídáte? My jsme spolu včera večer mluvili?“

„To není možný! Vy si to fakt nepamatujete? Teda, musím uznat, že jste měl pořádnou vopici, člověče.“

Andrew! Kdyby Andrew chtěl, jistě by to dokázal. Nasadí si klobouk, přihrbí se, protahuje slova. Kolikrát mu tu karikaturu předváděl!

„Pořád mám v hlavě trochu mlhu. Řekněte mi, v kolik jsem přišel?“

„Boha jeho, vy jste musel fakt bejt na šrot! Kolem vosmý. Pamatujete? Dal jste mi…“ Mladík se zarazil, podloudnická nátura mu zabránila prozradit konkrétní částku.

Dveře výtahu se konečně otevřely a Adrian vstoupil. Takže Andrew ho přišel navštívit, zatímco on ho marně sháněl ve Virginii. Dozvěděl se Andy o Dakakosovi? Odjel už z města, nebo čeká nahoře? Bratrova nečekaná návštěva mu sice na klidu nepřidala, ale současně pocítil jistou úlevu. Andrew bude vědět, jak vzniklou situaci řešit.

Adrian prošel dlouhou halou ke svému pokoji, odemkl, vešel do chodbičky a zavřel dveře. Vtom za sebou zaslechl kroky a prudce se otočil. Na prahu ložnice stál voják v uniformě, ale ne Andrew. Jakýsi plukovník.

„Kdo sakra jste?“

Důstojník hned neodpověděl. Nehybně stál a pozorně si Adriana prohlížel se zlostným pohledem v očích. Když promluvil, ledový hlas zněl trochu ospale.

„Jo, opravdu vypadáte jako on. Kdybyste si oblékl uniformu a narovnal záda, člověk by vás od sebe nerozeznal. Dobře, takže stačí, když mi řeknete, kde je, a já vypadnu.“

„Jak jste se sem dostal? A kdo k čertu jste?“

„Neodpovídejte na otázku otázkou! Moje přijde na řadu jako první.“

„Jako první přijde na řadu to, že jste neoprávněně vnikl do mého pokoje.“ Adrian obešel plukovníka a zamířil k telefonu na stolku. „Jestli u sebe nemáte povolení k prohlídce vydané civilním soudem, odvedou vás odsud rovnou na policejní stanici.“

Plukovník rozepnul blůzu, sáhl do pouzdra, vytáhl pistoli, uvolnil pojistku a namířil zbraň.

Adrian ztuhl zděšením se sluchátkem v levé ruce a s pravou nad číselníkem.

Výraz důstojníkovy tváře se vůbec nezměnil. „Poslyšte,“ začal naléhavě, „mohl bych vám prostřelit obě kolena jenom za to, že vypadáte jako on. Dokážete to pochopit? Jsem civilizovaný člověk, právník jako vy, ale pokud se týká majora Fontinea z Božího oka, jdou všechna pravidla stranou. Udělám všechno na světě, abych toho hajzla dostal. Je vám to jasné?“

Adrian pomalu odložil sluchátko. „Jste šílenec.“

„Ve srovnání s ním jsem anděl. A teď mi řekněte, kde je!“

„To nevím.“

„Nevěřím vám.“

„Moment!“ V prvotním zděšení si Adrian neuvědomil plný dosah plukovníkových slov. Teď už ano. „Co víte o Božím oku?“

„Mnohem víc, než by se vám, vy paranoidní bastardi, líbilo. To jste si vy dva opravdu mysleli, že vám to projde?“

„Hluboce se mýlíte! Kdybyste mě jen trochu znal, nemohl byste takhle mluvit! V případě Božího oka stojíme na stejné straně! A teď mně, proboha, řekněte, co na něho máte.“

„Zabil dva muže,“ protahoval plukovník. „Kapitána Barstowa a vojenského právníka jménem Tarkington. Obě vraždy zakamufloval tak, aby vypadaly jako důsledek kai-sai. To znamená děvky a chlast. Jenže přehlédl, že u Tarkingtona je něco podobného vyloučeno. Ten člověk byl zapřísáhlý abstinent.“

„Panebože!“

„A z Tarkingtonovy saigonské kanceláře zmizely nějaké spisy, což jsme my nepřehlédli. Vrah nemohl vědět, že jsme pořídili duplikát každé stránky.“

„Kdo je to my?“

„Generální inspekce armády,“ odpověděl plukovník tím svým protáhlým jižanským přízvukem. Zbraň v jeho ruce neuhnula ani o milimetr. „Vidíte, že ve vašem případě ctím presumpci neviny. Teď víte, proč ho hledám, takže mi konečně řekněte, kde je. I já se jmenuju Tarkington. Na rozdíl od bratra piju, jsem prchlivý a chci dostat toho hajzla, který mého bratra zabil.“

Adrian pomalu vydechl. „Je mi líto…“

„To si nechte od cesty. Už víte, proč na vás míří moje pistole a proč bez váhání stisknu spoušť. Mluvte! Kde je? Kam utekl? Jak se tam dostal?“

Adrian měl v hlavě zmatek. „Kde? Jak? Vůbec jsem nevěděl, že utekl. Jak si můžete být tak jistý?“

„Protože ví, že po něm jdeme. Zjistili jsme, že ho někdo varoval. A od rána víme kdo. Kapitán Greene z Pentagonu. Ze zásobování. Zbytečné dodávat, že ten se taky vypařil. Touhle dobou už je asi na druhém konci světa.“

… na druhém konci světa… Slova pronikla Adrianovi do mozku a nabyla zřetelný obrys. Na druhém konci světa. Itálie. Campo di Fiori. Obraz na zdi a vzpomínky na události staré půl století. Vlak ze Soluně a jeho náklad!

„Prověřili jste letiště?“

„Má standardní armádní doklady. Každý důstojník…“

„Ach, kristepane!“ Adrian se rozběhl do ložnice.

„Stůjte!“ Důstojník ho popadl za rameno.

„Pusťte mě!“ Adrian setřásl plukovníkovu dlaň, dvěma skoky stál u prádelníku a otevřel pravou horní zásuvku.

Zezadu se vynořila vojákova ruka, přirazila zásuvku a sevřela v ní Adrianovo zápěstí. „Vytáhněte něco, co se mi nebude líbit, a jste mrtvý.“ Plukovník o krok ustoupil.

Fontine sykl bolestí; zápěstí mu rychle otékalo. Ale nemohl se zabývat drobnostmi. Vytáhl ze zásuvky koženou tašku na doklady a otevřel ji. Cestovní pas ten tam, stejně jako mezinárodní řidičský průkaz a šeková knížka s kódovaným číslem účtu a jeho fotografií.

Adrian se odvrátil a mlčky přešel k posteli. Odhodil na ni tašku a pokračoval k oknu, bičovanému zvenčí tropickým lijákem.

Bratr ho zdržel… Zastavil. Andrew vyrazil za trezorem a jeho nechal tady. Nepotřeboval jeho pomoc, nikdy o ni nestál. Dokumenty z Konstantinopole se mají stát Andrewovou poslední zbraní. V jeho rukou smrtelně nebezpečnou.

Největší ironie osudu spočívá v tom, pomyslel si Adrian, že tento armádní důstojník by mně mohl pomoct. Překonat byrokratické bariéry, poskytnout možnost dopravy - rychlé a bez čekání. Ovšem o vlaku ze Soluně mu nesmí říct ani slovo.

Někteří lidé by ještě dnes za tu informaci rádi vyměnili polovinu světových zbrojních arzenálů. Slova jeho otce.

„Tady máte svůj důkaz, plukovníku,“ zamumlal zničeně. „Stačí?“

„Asi ano.“

Adrian se obrátil k vojákovi. „Řekněte mi jako jeden truchlící bratr druhému, jak jste přišli na Boží oko?“

Plukovník sklonil zbraň. „Pomohl nám jistý Dakakos.“

„Dakakos?“

„Ano. Je Řek. Znáte ho?“

„Ne, neznám.“

„Údaje zprvu přicházely po malých dávkách. Přímo do našeho oddělení, na moje jméno. I Barstowovo svědectví jsme získali díky Dakakosovi. Vzkázal mému bratrovi, že ho má navštívit, a Barstow se zlomil a všechno prozradil. Měli jsme Boží oko pod drobnohledem tady i v Asii a…“

„Ano, dva bratři, kterým stačilo zvednout telefon a dát dohromady své poznatky,“ skočil mu do řeči Adrian. „Aniž by si museli lámat hlavu s byrokraty.“

„Tak nějak jsme si to naplánovali. Dakakos nám hodně pomohl. Nevíme zatím proč, ale šel po Božím oku velmi tvrdě.“

„To opravdu ano,“ souhlasil Adrian a v duchu žasl nad čistotou a účinností Řekova postupu.

„Od včerejška jsou naše důkazy kompletní. Dakakos nechal vašeho bratra sledovat. Jeho lidé ho následovali až ke skladišti v Phan Thietu. Máme teď k dispozici záznamy Božího oka. Víc nepotřebujeme a můžeme…“

Důstojníka přerušilo zazvonění telefonu. Adrian se tak soustředil na jeho slova, že zvonek přeslechl. Druhé zazvonění.

„Můžu?“ zeptal se Adrian.

„Jistě. Co když je to on?“ Tarkingtonovi se do očí vrátil ledový pohled. „Budu stát těsně vedle vás.“

Barbara. Volala z Bostonu. „Sedím v archivu. Sehnala jsem informace o tom ohni v kostele, který v jedenačtyřicátém zničil Odmítnutí filioque.“

„Okamžik.“ Adrian se se sluchátkem v ruce otočil k plukovníkovi. Uvažoval, jestli dokáže promluvit nenucené a přirozeně. „Jestli chcete, můžete si vzít druhý telefon. Jde jenom o jisté informace, které jsem si vyžádal.“

Lest zabrala. Tarkington pokrčil rameny a odstoupil k oknu.

„Pokračuj,“ řekl Adrian do sluchátka.

Barbara referovala o výsledcích svého pátrání věcným tónem odborníka, který přesně ví, o čem mluví. Její hlas klesal a stoupal, jak heslovitě vyjmenovávala hlavní body svých poznámek. „V devět hodin večer devátého ledna devatenáct set čtyřicet jedna se v chrámu svaté Sofie konalo shromáždění starších církve. Slavnost vykoupení. Podle očitých svědků ukládali boží vlastnictví zpět na nebesa… Dost nedbalá práce, tenhle záznam. Čte se to jako nějaké vyprávění. Měly by tady být přesné citace a doslovné překlady. No, když to shrnu, svědectví potvrzují, že dokumenty byly spáleny. Následují protokoly z laboratorních analýz zuhelnatělých zbytků a popela prováděných v Istanbulu a Athénách. Výsledky potvrzují autentičnost co do stáří i materiálu. Tak tady to máš, ty můj nevěřící Tomáši.“

„Můžeš mně říct něco bližšího k těm svědectvím?“

„Možná jsem příliš kritická, ale mohla bych být i přísnější. Zpráva postrádá ověření totožnosti svědků, chybějí nákresy… No ale asi bych chtěla příliš. Hlavní je, že spis nese pečeť archivu univerzity. Tu si nekoupíš a dá se jen obtížně zfalšovat. Plyne z toho, že šetření provedla důvěryhodná instituce a potvrdila spálení dokumentů. Firma Annaxas může být spokojená. Dostala, za co zaplatila. Pečeť to potvrzuje.“

„Jaká firma?“ vyhrkl Adrian.

„Annaxas. Společnost, která prostřednictvím grantu zkoumání financovala.“

„Díky. Ozvu se později.“ Adrian zavěsil.

Tarkington stál u okna a hleděl do deště. Toho člověka musí vhodným způsobem využít. Musí se dostat k tomu trezoru.

V jednom směru měla Barbara pravdu. Dakakos-Annaxas dostal, co si zaplatil. Falešnou zprávu potvrzující zničení dokumentů.

Adrian věděl, kde bude jeho příští zastávka.

Campo di Fiori.

Dakakos.

Dakakos, Dakakos, Dakakos!

To jméno dunělo Andrewovi v hlavě, když sledoval, jak se deset kilometrů pod ním noří z moře pobřeží Itálie. Theodore Annaxas Dakakos zničil Boží oko veden jedinou touhou - zničit jeho osobně, zabránit mu v pátrání po trezoru zakopaném vysoko v horách. Co ho k tomu přimělo? Jak toho dosáhl? Andrew věděl, že o tom člověku musí bezpodmínečně získat co nejvíce informací. Čím lépe pozná nepřítele, tím úspěšněji s ním může bojovat. A jak si věci stojí, Dakakos představuje jedinou překážku, jediného vážného konkurenta.

V Římě vyhledá muže, který by mu mohl pomoci. Bankéř, který se v poslední době stále častěji objevoval v Saigonu a ve velkém skupoval celá skladiště, odvážel jejich obsah do Neapole a rozprodával kradené zboží po celé Itálii. Boží oko na něj přitlačilo a dostalo z něho jména, která okamžitě předalo do Washingtonu.

Takový člověk by měl o Dakakosovi něco vědět. Z reproduktorů v kabině první třídy letounu společností Air Canada se ozvalo hlášení. Za patnáct minut zahájí sestup na letiště Leonarda da Vinciho v Římě.

Major Fontine vytáhl z kapsy nový cestovní pas. Koupil si ho v Quebeku. Na Adrianovy doklady překročil hranice do Kanady, ale dobře věděl, že pro další cestu už je použít nemůže. Washington určitě spustil poplach a jméno Fontine už má na seznamu hledaných osob každé letiště na západní polokouli.

Jaký paradox. Ve dvě hodiny ráno se v centru Montrealu setkal s několika dezertéry z americké armády. Falešní moralisté v nuceném exilu potřebovali peníze; morálka nedokáže obracet na svou víru bez finančních prostředků. Vlasatý intelektuál v maskáčové bundě ho odvedl do bytu zasmrádlého hašišem a během hodiny držel Andrew v rukou cestovní pas. Stál ho deset tisíc dolarů.

Adrian zůstal tak daleko vzadu, že už ho nemůže dohonit… Adrian je definitivně ze hry. Jestli se Dakakos pokusil zastavit jednoho z bratrů, samozřejmě to znamená, že chtěl zastavit oba. Řecký rejdař není pro vojáka nebezpečný soupeř, ale s právníkem si určitě poradí. A i kdyby Dakakos Adriana nezvládl, chybějící pas ho dostatečně zdrží. Ano, na bratra může zapomenout, ten je vyřízený.

Letadlo dosedlo na přistávací plochu. Andrew si uvolnil bezpečnostní pás; vystoupí mezi prvními. Musí co nejrychleji k telefonu.

Jako každý večer se Via Veneto v centru Říma hemžila zástupy lidí a pod markýzami stolků na chodníku u Pařížské kavárny byste jen s obtížemi hledali volné místo. Ale bankéř, hubený, dokonale oblečený a velmi opatrný muž středního věku, si předem rezervoval stolek u vchodu do provozovny; nejhustší provoz hostů i personálu jim zaručoval relativní soukromí a nehrozilo, že jejich rozhovor vyslechnou nepovolané uši.

Vzájemné uvítání neoplývalo zdvořilostmi ani srdečností; bankéř se očividně nemohl dočkat, až jednání skončí.

„Nebudu se ptát, co děláte v Římě. Neubytoval jste se v hotelu a přišel jste bez uniformy, na které vám svého času tak záleželo.“ Ital mluvil monotónně, aniž kladl důraz na jednotlivá slova. „Ctil jsem váš požadavek a nic jsem si neověřoval ani nezjišťoval. Bylo by to stejně zbytečné. Jste na útěku.“

„Jak to víte?“

Štíhlý Ital chvíli neodpovídal a zvlnil rty do nepatrného úsměvu. „Právě jste mi to řekl.“

„Varuju vás…“

„Ale prosím vás! Nechte toho! Přiletíte do Itálie inkognito a požádáte o schůzku, ale pouze na frekventovaném místě. Už tato podmínka by stačila, abych sbalil kufry a ztratil se na Maltu, jenom abych se s vámi nesetkal. Kromě toho vám to vidím na obličeji. Něco vás silně znepokojuje.“

Bankéř měl v zásadě pravdu, Andrew byl skutečně znepokojený. Měl by se lépe ovládat, uklidnit se. „Myslí vám to, ale to jsme koneckonců poznali už v Saigonu.“

„V životě jsem vás neviděl,“ opáčil bankéř a mávl na číšníka. „Due campari, per favor.“

„Já campari nepiju.“

„Tak ho nechte stát. Dva Italové, kteří na Via Veneto popíjejí campari, nevzbudí podezření. Což je přesně to, co mám v úmyslu. O čem se mnou chcete mluvit?“

„O muži jménem Dakakos. Je to Řek.“

Bankéř povytáhl obočí. „Jestli tím Dakakosem myslíte Thea Dakakose, pak je zajisté Řek.“

„Znáte ho?“

„A kdo ho ve světě financí nezná? Máte s ním nějaké jednání?“

„Možná. On je rejdař, že?“

„Kromě mnoha jiných aktivit. Je také docela mladý a ohromně mocný. I plukovníci v Athénách si dvakrát rozmyslí, než vydají nějaký výnos, který by se rozcházel s jeho zájmy. Starší konkurenti se ho bojí. Čeho se mu nedostává ve zkušenostech, vynahrazuje nezdolnou energií. Je silný jako býk.“

„Jaké jsou jeho politické postoje?“

Bankéř znovu nakrčil obočí. „Jeho politika? On sám.“

„Jaké zájmy má v jihovýchodní Asii? Pro koho v Saigonu pracuje?“

„Dakakos nepracuje pro nikoho.“ Příchod číšníka s objednanými nápoji Itala na okamžik přerušil. „Jeho lodě dříve vozily do Vientiane zásoby pro diverzní jednotky AID dislokované v severním Laosu a Kambodži. Jak víte, tyto operace mají na starosti zpravodajské služby. Pokud je mi známo, Dakakos z této činnosti vycouval.“

To je ono, pomyslel si Fontine a odsunul sklenku campari. Boží oko zjistilo v AID rozsáhlou korupci a Dakakos je za to zničil. „Dal si hodně záležet, aby nám znepříjemnil život.“

„A uspěl? Vidím, že ano. Annaxas mladší obvykle uspěje ve všem, co dělá. V tomto ohledu je až zvráceně předvídatelný.“ Ital pozvedl sklenku a zálibně se napil.

„Jak jste říkal to jméno?“

„Annaxas. Annaxas Mladší, syn Annaxase Silného. Zní to jako aténská královská rodina, že? Inu, řecká krev se nezapře. Vždycky mají sklon k pompéznosti.“

„On to jméno hodně používá?“

„Pro sebe ani tak ne. Ale jeho jachta se jmenuje Annaxas, stejně jako několik letadel - Annaxas jedna, dva, tři. A také vložil toto jméno do názvů několika svých společností. Je jako posedlý. Theodore Annaxas Dakakos. Prvorozený syn z chudé rodiny, vychovaný jakýmsi tajemným mnišským řádem na severu země za poněkud nejasných okolností. Ale pan Dakakos nepatří k lidem, kteří si libují v odpovědích na nejasné otázky.“ Ital dopil.

„Zajímavé.“

„Řekl jsem vám něco, co jste dosud nevěděl?“

„Možná,“ odpověděl Fontine konverzačním tónem. „To není důležité.“

„Čímž chcete říct, že to důležité je.“ Ital se usmál svými tenkými bezkrevnými rty. „Víte, že právě teď je Dakakos v Itálii?“

Fontine potlačil překvapení. „Opravdu?“

„Takže s ním máte něco do činění. Bude to všechno?“

„Ano.“

Bankéř vstal a rychle odcházel; vzápětí ho pohltil dav na Via Veneto.

Andrew zůstal sedět. Takže Dakakos je v Itálii, pomyslel si. Kde se asi setkáme? Velmi po tom střetnutí toužil - téměř stejně intenzivně jako po trezoru ze Soluně.

Rozhodl se, že Theodora Annaxase Dakakose zabije. Muž, který zničil Boží oko, si nezaslouží žít.

Andrew vstal. V náprsní kapse cítil složený svazek papírů - otcovy vzpomínky na události staré půl století.

26

Adrian si přehodil kožený kufřík do levé ruky a vmísil se do proudu cestujících v rozlehlé hale londýnského letiště Heathrow. Nechtěl k pasové kontrole přijít jako první, spíše někde uprostřed nebo i s poslední skupinkou, aby měl čas se rozhlédnout a nebýt při tom podezřelý. Uvažoval, kdo ze stovek lidí v terminálu má na něj políčeno.

Plukovník Tarkington není žádný hlupák; během několika minut od podání žádosti zjistí, že jistý Adrian Fontine čeká v kanceláři pasové služby v Rockeffelerově centru na vydání náhradních cestovních dokladů. Agenti generální inspekce armády se na něho pravděpodobně pověsí ještě před odchodem z budovy. A když ne hned tam, je jenom otázka času, než ho najdou. Proto se Adrian rozhodl, že neodletí přímo do Říma, ale vezme to oklikou přes Londýn.

Zítra zahájí lov. Amatér proti profesionálům. První krok - zmizet. Ale jak, to netušil. Na první pohled nic nesnadného; jediný člověk mezi miliony. V čem může být jaký problém? Ale když se jen trochu zamyslel, už mu to tak jednoduché nepřipadalo. Musí překročit státní hranice, čili potřebuje osobní doklady. Musí jíst a spát, to znamená nákupy a ubytování, tedy pohyb na místech, která lze sledovat a hlídat.

Ne, vůbec to nebude jednoduché, zejména pro někoho, kdo postrádá elementární zkušenosti. Žádné kontakty v podsvětí, a i kdyby se o někom nakrásně dozvěděl, netušil, jak s takovým člověkem jednat. Adrian pochyboval, že by mohl jen tak někoho zastavit a požádat: „Sežeňte mi falešný pas,“ nebo říct: „Potřebuju se ilegálně dostat do Itálie.“ Ve filmu by mu taková troufalost možná prošla, ale ve skutečném životě rozhodně ne. Normální lidé podobné věci nedělají; ostatní by se jim v nejlepším případě vysmáli. Jenže profesionálové - ti, proti kterým bojuje - nejsou normální lidé. Pro ně je změna totožnosti denní chleba.

Z mnoha kójí pro imigrační úředníky jich bylo v provozu šest a vytvořily se před nimi fronty. Adrian si vybral tu nejdelší, ale sotva se postavil na konec, uvědomil si, jak amatérské chyby se dopustil. Jistě, získá víc času prohlédnout si okolí, ale stejnou možnost poskytne nepříteli.

„Vaše povolání, pane?“ zeptal se úředník za přepážkou.

„Jsem právník.“

„Přicestoval jste do Británie služebně?“

„I tak se to dá říct. Ale také na dovolenou.“

„Předpokládaná délka pobytu?“

„Ještě nevím. Určitě ne déle než týden.“

„Máte rezervováno ubytování?“

„Nic jsem si dopředu nezajistil, ale napište si Savoy.“

Úředník vzhlédl. Adrian nepoznal, jestli na něj zapůsobilo jméno exkluzivního hotelu, nebo ho podráždil jeho tón. A co když stojí jméno A. Fontine na seznamu hledaných osob, který leží v zásuvce pod pultem přepážky, a úředník se chtěl podívat, jak takový člověk vypadá?

Mechanický úsměv a na stránce zbrusu nového cestovního dokladu přistálo s bouchnutím razítko. „Příjemný pobyt ve Velké Británii, pane Fontine,“ popřál úředník a podal Adrianovi pas.

„Děkuji.“

Recepční v Savoyi pro něho našel pokoj s oknem do dvora, ale nabídl, že jakmile se uvolní apartmá s výhledem na Temži, může se vážený host přestěhovat. Adrian s díky přijal a prohlásil, že zůstane v Anglii celý měsíc. Většinu času stráví na cestách mimo Londýn, ale rád by měl apartmá k dispozici po celou dobu pobytu.

Přímo žasl, s jakou lehkostí ze sebe ty lži chrlil. Plynule, bez škobrtnutí, zcela věcně. V celkové strategii to zdaleka nebyl klíčový moment, ale skutečnost, že ho tak bravurně zvládl, mu dodala sebevědomí. Využil výhodu, když se naskytla, a to bylo důležité. Postřehl příležitost a náležitě zareagoval.

Seděl na posteli a studoval letové řády rozložené na přikrývce, až našel, co potřeboval. Let společnosti SAS z Paříže do Stockholmu v 10.30 z de Gaulleova letiště a Air Afrique z Paříže do Říma v 10.15 z Orly.

O patnáct minut dříve. Ještě že z jednoho letiště na druhé není tak daleko. Adrian uvažoval - nezaujatě, jako nad abstraktním problémem -, jestli se mu podaří vymyslet vhodný zastírací manévr, který by bral v úvahu všechny okolnosti, a zvolený plán od začátku do konce realizovat.

Musím si všechno řádně promyslet. Začneme s… Říká se tomu převlek. Co na sebe, abych upoutal pozornost na rušném, přeplněném letišti? Adrian sáhl po zápisníku s hlavičkou hotelu a napsal:

Tři kufry - neobvyklé.

Plášť - nápadný.

Brýle.

Klobouk - s širokou krempou.

Falešný plnovous.

Nad poslední položkou seznamu se bezradně usmál; vlastní fantazie ho uvedla do rozpaků. Zbláznil se? Kdo si myslí, že je? Co to dělá za pitomosti? Instinktivně položil hrot tužky na okraj spodního řádku a chystal se ho přeškrtnout, ale pak se zarazil. Nezbláznil se. Musí se stát jiným člověkem, osvojit si odvahu, smělost, fantazii, obohatit svou osobnost o dosud nezvyklé vlastnosti a sžít se s nimi. Posunul tužku níže a bez rozmýšlení napsal bratrovo jméno.

Co asi dělá, uvažoval. Už je v Itálii? Dostal se na druhý konec světa, aniž by ho zadrželi? Čeká na mě v Campo di Fiori?

A jestli tam na mě opravdu čeká, co si řekneme, až se setkáme? O tom Adrian nepřemýšlel. Nechtěl. Nešlo by mu to, jako si nikdy nedokázal dopředu nacvičit závěrečnou řeč před nepřátelsky naladěnou porotou. Mohl si jen v hlavě srovnat fakta a věřit, že až přijde čas, mozek ho nezradí. Jenže co říci dvojčeti, bratrovi, který se stal vrahem ve službách Božího oka? Existují vůbec vhodná slova?

… Nezapomínejte, že obsah trezoru by mohl otřást civilizovaným světem způsobem, který nemá v dějinách obdoby…

Musí bratra zastavit. Nic méně, nic více.

Podíval se na hodinky. Jedna po půlnoci. Byl rád, že toho v posledních několika dnech mnoho nenaspal. Alespoň usne. Musí si odpočinout. Zítra ho čeká spousta práce. Paříž.

Adrian odevzdal klíč od pokoje v recepci hotelu Pont Royale a řekl něco v tom smyslu, že naposledy navštívil Louvre před pěti lety a že by se dopustil kulturního barbarství, kdyby tam nezašel, nota bene když bydlí tak blízko. Recepční zdvořile souhlasil, ale právníkovi neunikl stín zvědavého zájmu v jeho očích. Další potvrzení důvodného podezření, že ho neviditelní nepřátelé sledují a vyptávají se.

Vyšel do prosluněné rue du Bac. Pokynul vrátnému a s úsměvem odmítl nabídku, že mu zastaví taxi.

„Díky, ale do Louvru je to jen kousek a rád se projdu.“

Na chodníku se při zapalování cigarety odvrátil, jako kdyby uhýbal před větrem, a nenápadně nahlédl prosklenými dveřmi do hotelové haly. Navzdory odrazu slunečních paprsků spatřil, jak úředník v recepci mluví s mužem ve světle hnědém plášti. Nemohl by to tvrdit s jistotou, ale ten gabardénový převlečník už dnes jednou viděl - před dvěma hodinami na letišti.

Vyrazil po rue du Bac k Seině a Královskému mostu.

Jedna z nejslavnějších obrazáren světa byla jako obvykle přeplněná návštěvníky. Autobusy chrlily davy turistů a ti se mísili se zástupy studentů. Adrian vyšel po schodech kolem sochy okřídlené bohyně vítězství a pravým schodištěm se dostal do sálu s obrazy mistrů devatenáctého století ve druhém patře, kde se připojil k výpravě německých turistů.

Když se Němci ukázněně přesunuli k dalšímu Delacroixovu plátnu, Adrian se už probojoval doprostřed skupiny. Stoupl si za nejvyššího muže, přikrčil se a opatrně vyhlédl mezi postávajícími těly. Spatřil, co si přál a čeho se současně obával.

Světle hnědý plášť.

Muž stál asi patnáct metrů daleko a předstíral, že si čte popisek pod Ingresovým obrazem, ale ve skutečnosti jeho oči zalétaly ke skupině německých turistů.

Výprava zamířila za roh do spojovací chodby. Adrian si těsně u stěny s omluvami razil cestu kupředu, předešel průvodce a jako první vešel do rozlehlého sálu. Rozhlédl se a zamířil ke vstupu do mnohem menší místnosti, kde několik malých zastíněných bodových reflektorů matně nasvěcovalo asi desítku mramorových soch.

Sotva vešel, uvědomil si, že nakráčel rovnou do pasti, z níž není úniku. Jestli sem přijde ten chlap v hnědém plášti…

Ale ocitne se ve stejné situaci jako já, pomyslel si Adrian a uvažoval, kdo z nich má více co ztratit. Na tuto otázku nenašel odpověď, a tak si stoupl do nejvzdálenějšího kouta mimo přímý dosah světla a čekal.

Německá výprava prošla kolem dveří a o několik vteřin později se mu před očima mihl stín. Hnědý plášť běžel. Opravdu běžel!

Adrian přistoupil ke dveřím, počkal, až Němci zmizí v další spojovací chodbě, a pak rychle zamířil opačným směrem - k sálu, kudy přišel.

Na schodišti se pohybovalo ještě více návštěvníků než před několika minutami. Právě po něm sestupoval dvojřad dívek ve školních uniformách a za nimi se hrnul muž v hnědém převlečníku, nervózní, že ho davy lidí brzdí.

Adrian pochopil. Stín ho ztratil a chce si na něj počkat u východu.

Zbývalo mu jediné - dostat se tam dřív než on.

Sbíhal po schodech a snažil se spěchat nenápadně - muž, který se opozdil na domluvený oběd.

Po chodníku u paty širokého schodiště před obrazárnou mířila postarší dvojice, podle vzhledu bezpochyby Angličané, k taxíku, z něhož právě vystupovali čtyři Japonci. Adrian se rozběhl a dorazil k taxíku jako první.

„Dépechez-vous, s’il vous plalt. Tres important.“

Řidič se zazubil, nastartoval a vyrazil. Adrian se na sedadle otočil a vyhlédl zadním sklem. Uprostřed schodiště stál muž v hnědém plášti a s výrazem zklamaného vzteku v obličeji se rozhlížel na všechny strany.

„Letiště Orly,“ přikázal Adrian taxikáři. „Air Afrique.“

Přeplněná odletová hala, řada front; ještě že ta jeho byla relativně nejkratší. Hnědý převlečník nikde v dohledu, a pokud to mohl Adrian posoudit, nikdo mu nevěnoval nejmenší pozornost.

Hezká černoška v uniformě společnosti Air Afrique se líbezně usmála.

„Chtěl bych letenku do Říma na zítra v deset patnáct. Na jméno Llewellyn. Dvě el vpředu i uprostřed a ypsilon. Prosím první třídu, a kdyby to bylo možné, rád bych si hned rezervoval místo. Zítra ráno mám hodně nabitý program a možná přiběhnu na poslední chvíli, ale rezervaci každopádně držte. Zaplatím hotově.“

Vyšel automatickými dveřmi z terminálu a mávl na taxík.

„Letiště de Gaulle prosím. Přepážku společnosti SAS.“

Delší fronta, pomalejší obsluha. Výborně, pomyslel si Adrian. Tady si přál světle hnědý gabardénový plášť spatřit, ale nikde ho neviděl. Jenže na druhé straně tamhle za tou řadou plastových sedaček stojí chlap a hledí na mě jako na zjevení. Takovou pozorností mě na Orly nikdo nepoctil, řekl si Adrian v duchu a tiše doufal.

„Zpáteční letenku do Stockholmu,“ požádal nerudně úředníka za přepážkou SAS. „Chci odletět zítra v deset třicet.“

„Podívám se, jestli máme něco volného, pane,“ odpověděl muž se silným skandinávským přízvukem a v jeho hlase zaznělo ovládané podráždění. „Kdy se budete vracet?“

„To ještě přesně nevím. Nechte datum odletu otevřené. Na penězích mi nezáleží. Jmenuji se Fontine.“

O pět minut později vyměnil Adrian několik bankovek za zpáteční letenku do hlavního města Švédského království.

„Dostavte se, prosím, k odbavení hodinu před odletem, pane,“ řekl úředník, vyvedený z míry netrpělivostí zákazníka zjevně zvyklého poroučet.

„Samozřejmě. A ještě jednu věc. Povezu v zavazadlech několik vzácných a velmi křehkých předmětů a rád bych…“

„Za takový náklad nemůžeme převzít zodpovědnost,“ přerušil ho úředník.

„Neskákejte mi do řeči! Já vím, že nemůžete. Myslíte si, že letím poprvé? Chtěl jsem se jenom zeptat, jestli máte nálepky s označením ‚Křehké‘ v norštině nebo švédštině nebo jakou hatmatilkou tam u vás mluvíte. Moje zavazadla snadno poznáte…“

Adrian opouštěl letiště v přesvědčení, že si znepřátelil velmi příjemného člověka, který si na něj určitě postěžuje svým kolegům, a nastoupil do taxíku.

„Hotel Pont Royale na rue du Bac, prosím.“

Adrian našel muže, jakého hledal, u stolku na chodníku před malou kavárničkou na rue Dumont. Američan pomalu usrkával bílé víno jako student, který si další sklenku z finančních důvodů nemůže dovolit. Věk nebude problém, výška by odpovídala.

„Dobrý den,“ pozdravil mladíka.

„Dobrej.“

„Můžu si přisednout a koupit vám něco k pití?“

„Jasně, proč byste nemoh?“

Adrian se posadil. „Chodíte na Sorbonnu?“

„Ne. ĽEcole des Beaux Arts. Jsem bezelstný malíř skutečného života. Za třicet franků vám namaluju portrét. Co vy na to?“

„Ne, díky. Ale dám vám mnohem víc peněz, jestli pro mě uděláte něco jiného.“

Student si ho podezřívavě přeměřil a do očí se mu vkradlo znechucení. „Myslím, že další debata je zbytečná.“

„Špatně jste mě pochopil. Zaplatím vám za to, že si sednete do letadla. První třídou a ještě ten den se zase vrátíte.“

„Vy jste se snad zbláznil, člověče. Já pro nikoho nic pašovat nebudu, na to vemte jed. Já totiž dodržuju zákony, víme?“

„Já je víc než dodržuju, já je prosazuju. Jsem právník. Státní zástupce, abych byl úplně přesný. Můžu vám to dokázat.“

„Moc na to nevypadáte.“

„Jenom mě vyslechněte. Co můžete ztratit? Pět minut a sklenka dobrého vína, platí?“

Ve čtvrt na deset ráno vystoupil Adrian z přepychové limuzíny u proskleného vstupu terminálu de Gaulleova letiště. Na sobě měl dlouhý a rozevlátý bílý plášť v edwardovském stylu; vypadal v něm sice jako blbec, ale zato si ho každý musel všimnout. Na hlavě mu seděl měkký plstěný klobouk, stejně zářící bělobou jako kabát, stažený hluboko do čela, aby co nejvíce stínil rysy tváře. Brýle s ohromnými tmavými skly mu zakrývaly polovinu obličeje a pod bradou mu mezi klopami bílého pláště vykukovaly cípy tyrkysově modrého šátku.

Uniformovaný šofér obešel limuzínu k zavazadlovému prostoru, otevřel ho a přivolal nosiče, aby posloužil jeho převelice důležitému pasažérovi. Na vozík byly za Adrianova neustálého lamentování, že se odřou, postupně uloženy tři objemné bílé kufry.

Prošel elektronicky ovládanými dveřmi a zamířil k přepážce společnosti SAS.

„Cítím se mizerně,“ zavrčel jedovatě ve snaze vzbudit dojem člověka s těžkou kocovinou, „a ocenil bych minimální obtěžování a přesné plnění pokynů. Moje zavazadla naložíte jako poslední. Zadržte je, prosím, až do poslední výzvy k nástupu. Běžně to pro mě dělají na všech letištích a váš kolega mě včera ujistil, že to nebude problém.“

Muž za přepážkou jen zakoulel očima a Adrian před něj pleskl obálkou s letenkami. „Příchod číslo čtyřicet dva, pane,“ zašveholil a vydal výstřednímu cestujícímu palubní lístek. „Předpokládaný nástup do letadla přesně v deset.“

„Počkám tamhle.“ Adrian mávl rukou k řadě křesel v čekárně. „Hlavně nezapomeňte na instrukce ohledně zavazadel. Kde je tady toaleta?“

Dvacet minut před desátou vešel do letištního terminálu vysoký štíhlý muž v khaki kalhotách, kovbojských půllitrech a vojenské blůze s nášivkou US ARMY na rukávu. Na hlavě měl slaměný klobouk a na bradě krátký plnovous. Prošel halou a zmizel na toaletě.

O dvě minuty později vstal Adrian z křesla a proplétaje se davy lidí zamířil ke dveřím s nápisem HOMMES.

Měli co dělat, aby se do kóje vměstnali, a výměna šatstva tedy proběhla dost neohrabaně a za občasného hekání.

„Člověče, mně se to jaksi nezdá. Přísaháte, že v tom bláznivým kabátě opravdu nic není?“

„Je úplně nový. Ani smítko, věřte mi… Tak, tady máte letenky. Běžte k příchodu číslo čtyřicet dva. Lístky od zavazadel můžete klidně zahodit, mně na nich nezáleží. Jedině kdybyste si ty kufry chtěl nechat. Byly zatraceně drahé a jsou úplně čisté.“

„A ve Stockholmu mě nezašijou? Ruku na to?“

„Pokud použijete svůj pas a nebudete se vydávat za mě. Dal jsem vám prostě svou letenku, to je všechno. Máte od mě podepsané potvrzení, které to dokazuje. Věřte mi, nikdo vás nebude obtěžovat. Nevíte, kde jsem, a nemají vás z čeho obvinit. Vůbec z ničeho.“

„Jste blázen, jen co je pravda. Ale zaplatil jste mi školné na několik let dopředu a k tomu docela slušné živobytí. Jste hodnej blázen.“

„Doufejme, že dost dobrý na to, co musím udělat. Podržte mi zrcátko.“ Adrian si přitiskl na bradu umělý vous a několik vteřin počkal, až lepidlo zaschne. Prohlédl si výsledek, spokojeně si nasadil klobouk a posunul ho na stranu. „Fajn, můžeme jít. Vypadáte skvěle.“

Jedenáct minut před desátou prošel kolem přepážky společnosti SAS muž v dlouhém bílém plášti, bílém klobouku, s tmavými brýlemi na nose a modrým šátkem na krku a zamířil k příchodu číslo čtyřicet dva.

O třicet vteřin později vyklouzl z pánské toalety vousatý mladík, bezpochyby Američan, v nepříliš čisté vojenské blůze, khaki kalhotách, vysokých kovbojských botách a se slaměným kloboukem na hlavě. Rychle se vmísil do davu a zamířil k východu z letiště. Prošel dveřmi a spěchal k čekajícímu taxíku; nastoupil a sundal si falešnou bradku.

„Jmenuju se Llewellyn,“ houkl na letušku za pultíkem přepážky v odletové čekárně společnosti Air Afrique. „Omlouvám se, že jdu tak pozdě. Stihl jsem to?“

Příjemně vypadající černoška se usmála. „Jen tak tak, monsieur,“ odpověděla s francouzským přízvukem. „Už jsme ohlásili poslední výzvu. Máte nějaké příruční zavazadlo?“

„Ne, nemám.“

Sedm minut před půl jedenáctou letadlo Air Afrique do Říma rolovalo ke startovací dráze a v deset dvacet osm se s třináctiminutovým zpožděním vzneslo do vzduchu.

Muž, který si říkal Llewellyn, seděl u okna. Slaměný klobouk položil na vedlejší - prázdné - sedadlo první třídy. Cítil na bradě zaschlé částečky lepidla a setřel si je. Pak nevěřícně potřásl hlavou.

Dokázal to. Zmizel svým pronásledovatelům.

Muž ve světle hnědém plášti nastoupil na palubu letadla společnosti SAS do Stockholmu v deset dvacet devět; let měl zpoždění. Když kráčel do části kabiny vyhrazené ekonomické třídě, prošel kolem pasažéra, který měl na sobě výstřední oslnivě bílý plášť a stejně zářivý klobouk. Pomyslel si, že chlap, kterého sleduje, je zatracený idiot. Na co si to v takovém hábitu sakra hraje?

Letoun do Stockholmu se odlepil od země v deset padesát. Dvacetiminutové zpoždění je obvyklé, nic tragického. Cestující v ekonomické třídě si svlékl kabát. Seděl dost vpředu, šikmo přes uličku od předmětu svého zájmu. Když byl závěs mezi oběma sekcemi kabiny roztažen - jako v této chvíli -, viděl na sledovaného muže docela zřetelně.

Dvacet minut po startu kapitán zhasl návěští upozorňující na použití bezpečnostních pásů. Výstřední pasažér první třídy vstal, vkročil do uličky, sundal si klobouk a svlékl bílý plášť.

Cestující šikmo za ním sebou na sedadle škubl a prudce se předklonil.

„Doprdele,“ zamumlal.

27

Andrew zahlédl, jak reflektory vylouply z šera silniční ukazatel. Do Milána chybělo posledních pět kilometrů. Svítalo a po silnici se válely chuchvalce mlhy.

V římské půjčovně si pronajal ten nejrychlejší automobil a ujížděl celou noc, aby co nejvíce snížil možnost, že se někomu podaří ho sledovat. V temnotě by světla případné pronásledovatele snadno prozradila.

Nepokládal sledování za příliš pravděpodobné. Greene mu sice řekl, že je vyřízený, ale asi si neuvědomil, že kdyby armádní inspekci tak záleželo na jeho dopadení, zadrželi by ho hned po příletu na letišti. V Pentagonu přece moc dobře věděli, kde je - vždyť ho sami ze Saigonu odvolali v rodinné záležitosti.

Takže rozkaz k jeho zatčení zatím nikdo nevydal. Že se tak stane během několika dnů, možná i hodin, o tom samozřejmě nepochyboval. Ale pořád je synem Viktora Fontinea a Pentagon bude postupovat opatrněji, než kdyby šlo o někoho z méně významné rodiny. Pro armádu není nic příjemného oficiálně obvinit někoho, kdo se jmenuje Rockefeller, Kennedy nebo Fontine. Ministerstvo neponechá nic náhodě a jistě nařídí převoz zadržených důstojníků z Božího oka do Washingtonu k dalším upřesňujícím výslechům, aby se vyvarovalo případného omylu.

To znamená, že má jistou časovou rezervu. Než se armáda odhodlá k činu, on už bude v horách hledat trezor, jehož obsah změní dosavadní tvář světa a zaběhaná pravidla způsobem, jaký nemá v dějinách obdoby.

Andrew šlápl na plyn. Pálily ho oči a potřeboval se vyspat. Profesionál pozná, kdy musí tělu dopřát odpočinek, i když vybičované nervy volají po akci. Najde si odlehlý motorest nebo venkovský hotel a pořádně se prospí. Pozdě odpoledne nebo večer pak vyrazí na sever do Campo di Fiori a najde obrázek na zdi, první stopu k trezoru zakopanému v horách.

Minul polorozpadlou kamennou bránu, aniž zmírnil rychlost, a pokračoval ještě několik kilometrů. Nechal se předjet dvěma automobily a pozorně si prohlédl řidiče; v nejmenším se o něho nezajímali. Otočil se a projel kolem brány podruhé. Neměl rušení, co ho za ní čeká, jestli je pozemek a dům vybaven poplašným zařízením nebo ho hlídají psi. Viděl jen dlážděnou příjezdovou cestu, která po několika zatáčkách mizela mezi stromy.

Nemohl riskovat, že by ho prozradil zvuk automobilového motoru, který by ohlásil jeho příjezd do Campo di Fiori. Zpomalil a zajel co nejhlouběji do lesa vedle silnice.

Za pět minut došel k bráně. Ze zvyku ji prohlédl, ale nenašel žádné fotobuňky ani natažené dráty. Prošel bránou a vydal se mezi stromy podél cesty.

Držel se v úkrytu porostu, až spatřil ve stínu dům, spíše mrtvý než živý, přesně jak ho otec popsal. Potemnělá okna - uvnitř se nesvítilo. Podivné. Osaměle žijící stařec přece potřebuje světlo, nemůže spoléhat na slábnoucí zrak. Že by kněz zemřel?

Náhle se jakoby odnikud ozval lidský hlas, vysoký, naříkavý. Pak kroky - z příjezdové cesty od severu, která, jak Andrew věděl z otcova vyprávění, vedla kolem stájí. Fontine klesl k zemi a znehybněl. Pak pozvedl hlavu nad stébla trávy, pozoroval a čekal.

Objevil se starý kněz. Měl na sobě dlouhou černou sutanu a nesl proutěný koš. Hlasitě mluvil, ale Andrew neviděl s kým. Slovům nerozuměl. Pak se mnich zastavil, otočil se a znovu promluvil.

Zazněla odpověď. Rychlá, autoritativní, v jazyce, který Andrew hned nepoznal. Pak spatřil mnichova společníka a okamžitě na něj zaměřil svou pozornost jako na potenciálního nepřítele. Mohutný, urostlý muž s širokými rameny, dokonale ušité kalhoty, kabát z jemné velbloudí srsti. Paprsky zapadajícího slunce dopadaly na dvojici zezadu, ale stačily, aby Fontine rozeznal rysy tváří.

Soustředil se na mladšího a silnějšího muže, který kráčel za knězem. Široký obličej, oči posazené daleko od sebe, výrazné obočí a opálené čelo, krátké, sluncem vybledlé vlasy. Bylo mu nejvýše pětačtyřicet let. Jeho chůze prozrazovala rozhodnou povahu člověka schopného rychle přejít k činu, ale snažícího se působit nenuceně a neupozorňovat na sebe. Fontine takovým mužům velel v boji.

Starý mnich pokračoval k mramorovým schodům. Přehodil si košík do levé ruky a pravou pozvedl sutanu. Na vrcholu schodiště se zastavil a znovu se obrátil k mladšímu společníkovi. Promluvil již klidněji - očividně smířen s přítomností laika nebo s tím, co od něj vyžadoval - a pomaleji, takže Andrew bez potíží jazyk poznal. Řečtina.

Když poslouchal kněze, dospěl k závěru, který se přímo nabízel - ten svalnatý a dobře oblečený Řek je Theodore Annaxas Dakakos. Je silný jako býk.

Kněz přešel po mramorové dlažbě ke dveřím. Dakakos vyběhl po schodech a následoval ho. Oba muži společně zmizeli uvnitř. Fontine ležel několik minut v trávě vedle cesty a uvažoval, co řeckého rejdaře přivedlo do Campo di Fiori. Co tady hledá?

A sotva otázky v duchu formuloval, již znal společnou odpověď. Samotář Dakakos je síla, která tady za vším stojí. Rozhovor mezi oběma muži nebyl rozhovorem mezi cizinci, kteří se neznají.

Zbývá zjistit, jestli Dakakos přijel do Campo di Fiori sám, nebo si vzal s sebou ochranku, vlastní palebnou podporu. Temná okna a ticho napovídaly, že se v domě nikdo nezdržuje. Zbývaly tedy stáje.

Andrew se odplazil vlhkou trávou mezi stromy, dokud ho porost neskryl před pohledem z domu. Za vysokým keřem se napřímil a vytáhl z kapsy malý revolver. Vyšplhal se na násep vedle cesty a odhadl směr přístupu ke stájím, ukrytým za travnatým pahorkem. Jestli se tam Dakakosovi lidé opravdu skrývají, nebude obtížné se s nimi vypořádat. Hlavně musí vyloučit použití střelné zbraně. Revolver využije jako hrozbu, před níž couvne každý člověk.

Fontine se přikrčil a rozběhl se přes pahorek k cestě, která vedla ke stájím. Večerní vánek zvlnil stébla trávy a šuměl ve větvích stromů; profesionální voják se instinktivně přizpůsobil rytmu okolní přírody. Vynořila se střecha stájí a Andrew tiše seběhl na cestu.

Před vraty stájí stál dlouhý ocelově šedý sportovní vůz značky Maserati, pneumatiky pocákané blátem. Žádné hlasy, žádné známky života, jen tlumené šumění lesa. Andrew klesl na kolena, shrábl hrst hlíny a drobných kamínků, rozmáchl se a hodil je přes cestu na okno.

Ticho a klid, nikdo nevyšel. Další hrst zabubnovala na okenní tabulku, hlasitěji, hluk v žádném případě nemohl uniknout pozornosti.

Vůbec nic. Nikdo se neobjevil.

Andrew opatrně zamířil po cestě k autu, ale zastavil se, než k němu došel. Tvrdý povrch vozovky byl ještě vlhký po nedávném dešti.

Maseratí stálo obrácené k severu; na pravé straně neviděl žádné otisky. Obešel vůz a okamžitě spatřil zřetelné stopy bot. Mužských.

Dakakos se zachoval ve shodě s informacemi, které o něm Andrew získal v kavárně na Via Veneto. Přijel sám.

Fontine nesměl ztrácet čas. Musel získat obraz a čekala ho cesta do Champoluku. Skutečnost, že Dakakose našel v Campo di Fiori, v sobě skrývala jistou osudovou ironii. Život informátora skončí tam, kde se zrodila jeho posedlost. Tolik Andrew svým společníkům z Božího oka dluží.

V domě se teď svítilo, ale pouze vlevo vedle hlavního vchodu. Andrew se držel při zdi, skloněný pod římsami, až dosáhl nejjasněji osvětleného okna. Přitiskl se tváří k rámu a nahlédl dovnitř.

Obrovská místnost s pohovkami, křesly a krbem. Svítily v ní dvě lampy, jedna vzadu, druhá blíže vedle křesla. Dakakos se opíral o římsu nad krbem a pomalu gestikuloval umírněnými pohyby rukou. Kněz seděl zády k oknu a jeho hlava sotva vyčnívala nad opěradlo. Sklo tlumilo zvuk rozhovoru do nerozeznatelného šumu. Andrew nedokázal určit, jestli je Řek ozbrojen, ale musel předpokládat, že ano.

Fontine vydoloval z obrubníku příjezdové cesty uvolněnou cihlu a vrátil se k oknu. Vztyčil se s revolverem v pravé ruce a cihlou v levé. Dakakos mezitím přistoupil k mnichovi usazenému v křesle. O něco žádal nebo něco vysvětloval - s absolutním soustředěním.

Nastal nejvhodnější okamžik.

Andrew si rukou se zbraní zaclonil oči, levačkou se rozmáchl a hodil cihlu do okna. Rozletěla se sprška skleněných střepů. Pažbou revolveru odstranil zbytky skla v rámu, namířil dovnitř a zařval: „Pohni se a jsi mrtvý!“

Dakakos strnul. „Vy?“ zašeptal. „Vy jste měl být zatčen!“ Vytáhl z podpaždí pistoli velké ráže, ale Andrew byl hbitější a vyrazil mu ji z ruky. Pak zbraň sebral a zastrčil si ji za opasek kalhot.

Řekovi poklesla hlava. Z hlubokých, ohavně rozšklebených tržných ran na obličeji, které po sobě zanechala hlaveň revolveru, mu proudem tekla krev. Ten chlap si nezaslouží nic než pomalé, bolestné umírání, pomyslel si Fontine.

„Proboha, mějte slitování!“ zvolal kněz, který seděl bezmocně svázaný v protějším křesle.

„Sklapněte!“ okřikl ho voják a nespouštěl z očí Dakakose. „Proč jsi to udělal? Co tady pohledáváš?“

Řek trhaně oddechoval a mžoural oteklými víčky. „Řekli mi, že vás zatkli. Že mají všechny důkazy, které potřebovali,“ zamumlal téměř neslyšně rozbitými rty, jako kdyby mluvil sám se sebou, a ne s mužem, který se nad ním hrozivě tyčil.

„Spletli se, kamaráde,“ poškleboval se Andrew. „Chybička se vloudila. Snad sis nemyslel, že ti pošlou telegram s omluvou, nebo ano? Co ti řekli? Že mě sbalili?“

Dakakos mlčel; zamrkal, aby dostal z očí krev, která mu stékala po čele. Fontine si dokázal představit, jak velitelé v Pentagonu uvažují. Nic nepřiznávat. Nic nevysvětlovat. Dosáhnout cíle, ostatní je nepodstatné.

„Zapomeň na to. Stačí, když mi řekneš, proč jsi tady.“

Řek obrátil oči v sloup a jeho rty se pohnuly. „Jste špinavec. A my vás zastavíme!“

„Kdo je to my?“

Dakakos napjal krk, prudce se předklonil a plivl vojákovi do obličeje. Fontine se rozmáchl revolverem a udeřil ho do čelisti, až hlava odskočila.

„Přestaňte!“ zanaříkal stařec. „Já vám všechno řeknu. Dakakos spolupracuje s jedním newyorským knězem. Jmenuje se Land.“

„Co je zač?“ otočil se Fontine prudce k mnichovi.

„Víc nic nevím. Znám jenom jméno! Jsou spolu v kontaktu už roky.“

„Kdo to je? Co chce?“

„Já nevím. Dakakos mi o něm nic neřekl.“

„Čeká ten kněz na něho? Nebo je na cestě sem?“

Výraz mnichovy tváře se náhle změnil. Víčka se zachvěla, rty se roztřásly.

Andrew pochopil: Dakakos někoho očekává, ale ne Landa. Přistoupil k starému knězi, o kterého se pokoušely mdloby, a strčil mu hlaveň revolveru do úst. „Dobrá, otče. Máte přesně dvě vteřiny, abyste mi řekl, na koho ten čubčí syn čeká.“

„Na toho druhého…“

„Koho druhého?“

Starý kněz odpověděl vyděšeným pohledem a Andrew náhle pocítil prázdno v žaludku. Sklonil zbraň.

Adrian.

Adrian je na cestě do Campo di Fiori! Podařilo se mu opustit Spojené státy a zaprodal se Dakakosovi!

Ten obraz! Musí se ujistit, že obraz zůstal na místě! Ohlédl se ke dveřím…

Omračující úder. Dakakos rozvázal šňůru od lampy, která mu poutala zápěstí, a vrhl se na nepřítele. Pravou pěstí praštil Andrewa do ledvin, levou sevřel hlaveň a zkroutil ruku se zbraní vzhůru, až mu málem vykloubil loket.

Andrew se vrhl stranou; podvolil se tak Dakakosovu tlaku a klesl k zemi. Řek přistál na něm, přilehl ho jako raněný slon a tak dlouho mu bušil rukou o podlahu, až revolver vystřelil a kulka se zaryla do zárubně dveří. Fontine zvedl koleno a zaryl ho Dakakosovi do rozkroku. Řek se prohnul v zádech, tvář zkřivenou bolestí.

Fontine se překulil, uvolnil si levou ruku, zaryl prsty do krvácejícího obličeje a trhal odchlíplou kůži. Ale Dakakos se bránil jako lev a zabořil mu předloktí do krku.

Teď! Andrew škubl hlavou a jako vzteklý pes se zakousl Řekovi hluboko do paže. Cítil, jak se dusí horkou krví. Řek ve snaze ulevit si v nesnesitelné bolesti trhl ramenem a poskytl tak Andrewovi potřebný kousek volného prostoru. Fontine ho znovu nabral kolenem a proklouzl pod krvácejícím obrem. Současně mu zaryl levou ruku do podpaždí a vší silou, kterou v sobě dokázal nashromáždit, stiskl citlivý nerv.

Řek v mučivé agónii pozvedl pravý bok. Andrew se odvalil stranou, odkopl těžké tělo a konečně byl volný.

S mrštností natrénovanou ve stovkách přestřelek na vietnamském bojišti se posadil, namířil zbraň a v rychlém sledu vypálil pět kulek do odhalené hrudi muže, který zničil Boží oko a málem ho připravil o život.

Dakakos - Annaxas - byl mrtev.

Andrew se postavil na nejistých nohou, celý zakrvácený a dobitý. Zadíval se na kněze z Xenopy zhrouceného v křesle. Stařec měl zavřené oči a rty se pohybovaly v tiché modlitbě.

V bubínku zůstal poslední náboj. Andrew zvedl ruku a vystřelil.

28

Adrian překvapeně převzal telegram, který mu recepční podával, odstoupil k hlavnímu vchodu a otevřel obálku.

Adrian Fontine

Hotel Excelsior

Řím, Itálie

Vážený pane Fontine,

je nezbytně nutné, abychom se sešli, protože nesmíte jednat sám na vlastní pěst. Musíte mi věřit. Ode mě se nemáte čeho bát. Chápu však vaše obavy, a proto se s vámi sejdu bez prostředníků. Nikdo z mých lidí vás nebude obtěžovat. Budu vás očekávat sám a jen my dva dospějeme k rozhodnutí. Prověřte si svůj zdroj.

Theo Dakakos

Dakakos ho našel! Řek se s ním chce sejít! Ale kde? Jak?

Adrian si uvědomoval, že jakmile prošel pasovou kontrolou na římském letišti, není v jeho silách zabránit, aby se ti, kdo ho pronásledují, dozvěděli, že je v Itálii. To byl také důvod dalšího kroku v jeho strategii. Ale že ho Dakakos takto otevřeně kontaktoval, mu připadlo velmi neobvyklé. Jako kdyby Řek předpokládal, že budou spolupracovat. Jenže právě Dakakos šel Andrewovi po krku, neúnavně a odhodlaně, a polapil do sítě nezvratných důkazů Boží oko, které tak dlouho odolávalo spojenému úsilí armádní inspekce a ministerstva spravedlnosti.

Synové Viktora Fontinea a vnukové Savarona Fontini-Cristiho pátrají po ukrytém trezoru. Proč Dakakos jednoho z nich zastavil a druhého ne?

Protože přesně to měl v úmyslu. Mrkev před nosem osla. Nabídku bezpečí a jistoty si Adrian musel přeložit jako ovládnutí a kontrolu.

… Budu vás očekávat sám a jen my dva dospějeme k rozhodnutí. Prověřte si svůj zdroj…

Míří Dakakos do Campo di Fiori? Jak je to možné? A koho myslí tím „zdrojem“? Plukovníka Tarkingtona, kterému poskytl informace o zločinných aktivitách Božího oka? Jiného společného známého nemají…

„Pane Fontine?“ Ředitel hotelu za ním vyběhl ze své kanceláře.

„Ano?“

„Volal jsem k vám do pokoje, ale nezvedal jste telefon.“ Ital se nervózně usmál.

„Jistě,“ odpověděl Adrian, „protože jsem tady. Co se děje?“

„Naším prvořadým zájmem je vždy spokojenost hostů.“ Znovu ten úsměv, který šel Adrianovi na nervy.

„Prosím vás. Spěchám.“

„Před chvílí nám telefonovali z amerického velvyslanectví. Obvolávají prý všechny hotely v Římě. Hledají vás.“

„Co jste jim řekl?“

„Naším prvořadým zájmem je…“

„Co jste jim řekl?“

„Že jste se právě odhlásil. Vždyť je to pravda, signore. Ale jestli chcete použít můj telefon…“

„Ne, děkuji,“ odmítl Adrian a zamířil k východu. Pak se zastavil a obrátil se k řediteli. „Zavolejte na ambasádu. Řekněte jim, kam jsem odjel. Recepční to ví.“

Taková byla druhá etapa jeho římské strategie, a když ji plánoval, uvědomil si, že jde vlastně o variaci na postup, který úspěšně uplatnil v Paříži. Než se schýlí k večeru, profesionálové, kteří ho pronásledují, s určitostí zjistí, kde se nachází. Počítače, záznamy pasové kontroly a mezinárodní spolupráce umožňují rychlý přenos informací. Musí jim vnutit domněnku, že odjíždí jinam než ve skutečnosti.

A nejlepší místo, kde začít, je Řím. Kdyby letěl z Paříže přímo do Milána, pracovníci z úřadu generálního inspektora armády by si prověřili údaje o jeho rodině a Campo di Fiori by je uhodilo do očí jako logický cíl. To nesměl připustit.

Požádal recepčního v Excelsioru, aby mu v mapě vyznačil nejvhodnější trasu pro výlet na jih do Neapole, Salerna a Policastra a pak na východ k jaderskému pobřeží přes Kalábrii. S autem si hotel nemusel dělat starosti - Adrian si ho půjčil na letišti.

A teď se do pátrání zapojil Theodore Dakakos, který disponuje rychlejšími a mnohem nebezpečnějšími informačními kanály než zpravodajská služba armády Spojených států. Adrian věděl, co chce armáda - zabijáka z Božího oka. Ale Dakakos touží získat cennější výhru - trezor z Konstantinopole.

Rušným a hlučným městským provozem se Adrian probojoval zpět na římské letiště Leonarda da Vinciho. Vrátil pronajatý automobil a koupil si letenku do Milána. Stál ve frontě před odletovou přepážkou; shrbený a se skloněnou hlavou hledal úkryt v zástupu ostatních pasažérů. A jak pomalu postupoval kupředu, vzpomněl si bůhví proč na slova, která pronesl jeden mimořádně schopný a vzdělaný právník.

Můžeš běžet se smečkou, uprostřed stáda, ale jestli chceš něčeho dosáhnout, musíš se propracovat na okraj a oddělit se. Darrow.

Z Milána zavolá otci. O Andrewovi nesmí říct pravdu; něco už si vymyslí, ale teď se tím nechtěl zabývat. Hlavně aby získal co nejvíce informací o Theodoru Dakakosovi.

Dakakos se blíží a utahuje smyčku.

Seděl na posteli v milánském hotelu Piemonte, stejně jako nedávno v Savoyi, a hleděl na papíry před sebou. Na rozdíl od Londýna však nestudoval letové řády, ale xerokopie otcových vzpomínek na události staré přes padesát let. Pročítal je znovu a znovu - ne kvůli novým zjištěním, jejich obsah již důvěrně znal, ale aby co nejvíce oddálil okamžik, kdy zvedne sluchátko. Uvažoval, jak podrobně pročítal tyto stránky s neurčitými popisy a váhavě sdělovanými, vesměs nejistými dojmy jeho bratr. Andrew je pravděpodobně prozkoumal s pečlivostí a soustředěnou pozorností vojáka v první linii. Rukopis obsahoval jména. Goldoni, Capomonti, Lefrac. Muži, s nimiž je třeba promluvit.

Adrian věděl, že už nesmí déle otálet. Poskládal listy s kopiemi, uložil je do náprsní kapsy saka a natáhl se k telefonu.

O deset minut později mu zavolali z hotelové ústředny - přístroj v osm tisíc kilometrů vzdáleném domě na Long Islandu zvonil. Zvedla ho matka. Smutnou zprávu mu oznámila prostými slovy, do nichž nepronikla ani stopa žalu. Slova byla určena vnějšímu světu, žal patřil výlučně jí.

„Tvůj otec včera v noci zemřel.“

Oba několik vteřin mlčeli a ticho vyjadřovalo vzájemnou lásku. Jako kdyby se dotýkali jeden druhého.

„Okamžitě se vrátím domů.“

„Ne, to nedělej. Otec by si to nepřál. Víš, jaký úkol před tebou stojí.“

„Ano,“ řekl Adrian po další odmlce.

„Adriane?“

„Ano?“

„Chci ti říct dvě věci, ale nepřeji si o nich diskutovat. Chápeš?“

Adrian zaváhal. „Myslím, že ano.“

„Navštívil nás armádní důstojník. Jistý plukovník Tarkington. Byl natolik taktní, že mluvil pouze se mnou. Vím o Andrewovi.“

„Je mi to líto.“

„Přiveď ho zpátky. Potřebuje pomoc. Veškerou pomoc, kterou mu můžeme poskytnout.“

„Pokusím se.“

„Jak snadné je teď ohlédnout se do minulosti a říct: ‚Ano, už chápu, už tomu rozumím,‘ Celý život viděl jen výsledky moci. Myslím, že nikdy nepochopil její nekonečnou složitost, soucit a ohleduplnost, které ji musí doprovázet.“

„Nebudeme o tom diskutovat,“ připomněl matce Adrian.

„Ano, já nechci… Bože můj, já se tak bojím.“

„Mami, prosím tě.“

Jana se zhluboka nadechla. „Ještě jedna věc. Byl tady Dakakos. Mluvil s otcem. S námi oběma. Musíš mu věřit. Otec si to přál, byl o tom přesvědčen. A já také.“

… prověřte si svůj zdroj…

„Dostal jsem od něho telegram. Bude na mě čekat.“

„V Campo di Fiori,“ doplnila Jana.

„Co přesně řekl o Andrewovi?“

„Že ho podle jeho názoru něco zdrží. Do podrobností nezacházel. Mluvil jen o tobě. Opakovaně zmínil tvé jméno.“

„Opravdu nechceš, abych se vrátil?“

„Ne. Tady ničemu nepomůžeš. Nepřál by si to.“ Na okamžik se odmlčela. „Adriane, řekni bratrovi, že otec se to před smrtí nedozvěděl. Umíral s přesvědčením, že oba jeho Blíženci jsou takoví muži, jak si přál.“

„Řeknu mu to. Brzy se ozvu.“

Tiše se rozloučili.

Otec je mrtvý. Pramen síly a informací již nežije; zůstala po něm strašivá prázdnota. Adrian seděl u telefonu a cítil, jak se mu navzdory chladu v pokoji rosí čelo potem. Vstal z postele. Čeká ho spousta práce a musí ji vykonat rychle. Dakakos je na cestě do Campo di Fiori, stejně jako zabiják z Božího oka. A Dakakos o něm neví.

Adrian se posadil za stůl a začal psát. Jako kdyby se ocitl ve svém bostonském apartmánu a připravoval si poznámky k zítřejšímu křížovému výslechu.

Jenže případ se netýkal zítřka, ale dnešní noci. A nápadů se zoufale nedostávalo.

Zastavil u křižovatky, rozložil na kolenou mapu a rozsvítil vnitřní osvětlení kabiny. Ano, tady je to vidlicovité rozdvojení, poslední odbočka před Lavenem. Otec říkal, že vlevo vedle silnice označují kamenné sloupy vjezd na pozemek Campo di Fiori.

Adrian se znovu rozjel. Napínal zrak do temnoty a čekal, kdy se v hradbě stromů za levou krajnicí objeví brána. Narazil na ni asi po šesti kilometrech jízdy. Zabrzdil před mohutnými kamennými pilíři, již notně poznamenanými zubem času, a posvítil si z okna baterkou. Za bránou se přesně podle otcova popisu mezi stromy vinula příjezdová cesta a mizela v lese.

Stočil volant ostře doleva a projel bránou. Náhle mu vyschlo v ústech a zrychlený tep mu bušil až v hrdle. Sevřel ho strach z bezprostředního neznáma a chtěl se mu co nejdříve postavit, než ho hrůza úplně ochromí. Přidal plyn.

Nikde se nesvítilo.

Obrovský bílý dům stál v temnotě obklopen tajemným tichem, vznešený jako smrt. Adrian zaparkoval před mramorovým schodištěm, vypnul zapalování a po krátkém zaváhání i reflektory. Vystoupil, vytáhl z kapsy nepromokavého pláště svítilnu a po nerovné dlažbě zamířil ke schodům.

Strašidelnou scenérii krátce ozářilo bledé světlo měsíce, ale stříbrný kotouč vzápětí zmizel za temnými mraky. Zatažená obloha věštila déšť, který však stále nepřicházel; oblaka nesená silným větrem mu rychle míjela nad hlavou. Vzduch byl suchý, všude klid a mír.

Na nejnižším stupni schodiště Adrian rozsvítil baterku a podíval se na hodinky. Půl dvanácté. Dakakos ještě nedorazil, ani bratr zde není. Jistě by ještě nespali a slyšeli přijíždějící automobil. Zbývá tedy kněz. Staří lidé na venkově chodí spát brzy.

„Haló!“ zvolal. „Jsem Adrian Fontine. Chtěl bych si s vámi promluvit.“

Žádná odpověď. Ticho.

Ale ne naprosté ticho. Zvuky pohybu. Ťukání, pleskání, škrábání doprovázené tichým pištěním. Zamířil kužel světla ke zdroji hluku a spatřil mlhavé spěchající stíny. Krysy! Tři, čtyři, pět krys přeběhlo po římse otevřeného okna.

Posvítil do okna. Nebylo otevřené, ale rozbité, v rámech se leskly rozeklané střepy. Se srdcem sevřeným obavou Adrian pomalu stoupal po schodech.

Pod nohama mu zaskřípalo rozbité sklo. Zastavil se před oknem a zvedl baterku.

Leknutím zalapal po dechu. Ze tmy na něj zasvítily zvířecí oči, vyděšené a současně vzteklé, a krysa s tlumeným, ohavným zapištěním zmizela v temnotě uvnitř domu. Zařinčení - prchající zvíře srazilo nějaký skleněný nebo porcelánový předmět.

Adrian vydechl a zachvěl se, když jeho chřípí zachytilo odporný hnilobný zápach, který mu vehnal slzy do očí a ucpal hrdlo hrůzou. Zadržel dech a přelezl římsu. Levou dlaní si zakryl nos a ústa, aby zeslabil strašlivý smrad, a šlehl světlem baterky přes rozlehlou místnost.

Šok ho doslova přibil k zemi. Dvě mrtvoly. Pohled na jednoho mrtvého v roztrhané sutaně přivázaného ke křeslu a druhého polonahého na podlaze byl strašlivý. Šaty rozedrané zvířecími zuby, maso vyrvané zvířecími čelistmi, zaschlá krev zvlhčená zvířecí močí a slinami.

Adrian se zapotácel a dávivě zvracel. Roztřesený kužel světla padl na dveře vlevo a Adrian se k nim klopýtavě rozběhl. Sípavě nasával vzduch a polykal ho, aby se nezalkl odporem.

Stál v pracovně, kde kdysi vládl jeho dědeček, člověk, jehož nikdy nepoznal, ale kterého teď nenáviděl celou svou bytostí. Savarone Fontini-Cristi rozpoutal orgie podezřívání a zabíjení, které rozsévaly další smrt a ještě silnější nenávist.

Kvůli čemu? Pro co?

„Buď proklet! Ať tě bůh zatratí!“

Jekot mu neovladatelně vyrážel z hrdla. Popadl vysoké opěradlo starožitné židle a mrštil jí o podlahu.

V tichu, které následovalo, si Adrian náhle uvědomil, co musí udělat, a posvítil baterkou na stěnu za psacím stolem. Pokud si pamatoval, pak vpravo pod madonou…

Rám visel nakřivo, sklo rozbité.

A obraz zmizel.

Celý rozklepaný padl na kolena. Do očí mu vyhrkly slzy a Adrian se vzlykavě rozplakal.

„Ach, bože všemohoucí,“ zašeptal, přemožen nesnesitelnou bolestí. „Ach, bratře!“

ČÁST TŘETÍ

29

Andrew zaparkoval terénní landrover vedle horské silnice a nalil si do víčka termosky horkou kávu. Postupoval rychle; podle automapy mu do Champoluku zbývalo posledních patnáct kilometrů. Nad horami stoupalo ranní slunce a pozlacovalo svými paprsky okolní vrcholky a svahy. Za několik minut vjede do vesnice, kde si nakoupí potřebné vybavení.

Adriana nechal daleko vzadu; uklidňovalo ho vědomí, že může zvolnit a řádně si promyslet další postup. Bratr navíc musí čelit situaci, která ho určitě paralyzuje. V Campo di Fiori najde mrtvá těla a zpanikaří, podlehne zmatku a nerozhodnosti. Nebude vědět, jak dál. Bratr postrádá zkušenosti a schopnost vypořádat se s násilnou smrtí, bude to pro něho úplně nový zážitek. Voják? To je něco jiného. Fyzická konfrontace, dokonce i krveprolití, mu vyostří smysly a dodá nové síly. Andrew byl nabitý energií, sebevědomím, odvahou a odhodláním k činu.

Trezor je prakticky jeho. A teď se musí soustředit. Promyslet každé přečtené slovo, každý náznak. Rozložil otcovy vzpomínky a naklonil stránky tak, aby na ně dopadalo sluneční světlo.

… Ve vesnici Champoluc žije rodina Goldoniů. Podle matričních záznamů na radnici v Zermattu její příslušníci dosud žijí roztroušení po okolí. Současnou hlavou rodiny je Alfredo Goldoni. Bydlí v domě svého otce - a před ním jeho otce - na několikahektarovém pozemku při úpatí hor na západním okraji vesnice. Již po několik generací patří Goldoniové k nejzkušenějším horským vůdcům v italských Alpách. Savarone jejich služeb často využíval a kromě toho o nich mluvil jako o „přátelích ze severu“ - fráze, kterou můj otec používal pro rozlišení mužů půdy od lidí z finančního a obchodního světa. Těm prvním důvěřoval mnohem více než druhým. Je možné, že informaci předal Alfredovu otci. Po jeho smrti pak určitě přešla na nejstaršího potomka mužského nebo ženského pohlaví, jak je na italsko-švýcarském pomezí zvykem. Pokud tedy Alfredo není prvorozeným dítětem, je třeba vyhledat jeho starší sestru.

V horách severně od vsi - mezi železničními zastávkami - pokud si vzpomínám, jmenují se Kraben Ausblick a Greier Gipfel - leží malý penzion vedený rodinou Capomontiových. Opět podle záznamů na zermattské radnici (abych se vyhnul podezření, nepátral jsem přímo v Champoluku a okolí) ten penzion dosud existuje, dokonce byl v posledních letech rozšířen. Dnes ho řídí jistý Natan Lefrac, který se do rodiny přiženil. Pamatuji si na něj z dětství. Byl o jeden či dva roky mladší než já, syn obchodníka, který Capomontiovým dodával nejrůznější zboží. Docela jsme se spřátelili. Vzpomínám si docela jasně, že ho staří Capomontiové milovali a tajně doufali, že se ožení s jejich dcerou. Jejich přání se podle všeho naplnilo.

V době mého dětství a mládí jsme při každém výletu do Champoluku bydleli v Locanda Capomonti. Vzpomínám na vřelá přijetí, smích, pohodlí a plápolající oheň v krbu. Rodina byla prostá - ve smyslu životního stylu -, mimořádně otevřená a upřímná. Savarone ji měl v obzvláštní oblibě. Pokud by měl v Champoluku zanechat nějaké tajemství, starý Capomonti představoval neochvějnou skálu mlčení a důvěry…

Andrew odložil popsané listy papíru a zadíval se do mapy. Pozorně studoval úzkou černou stužku znázorňující železnici ze Zermattu a zmocnil se ho dřívější neklid. Z mnoha zastávek na znamení na horských mýtinách, o kterých otec mluvil, přežily do dnešní doby jen čtyři. A ani jedna nenesla ve svém jménu slovo sokol.

Lovecká scéna z pracovny v Campo di Fiori totiž neodpovídala otcovým vzpomínkám. Nezobrazovala hejna ptáků vyplašeně vylétávajících z křovin, ale lovce na nepokosených lukách, kteří míří puškami na hejno sokolů líně plující po vzdálené obloze - umělcovo vyjádření marnosti lovu.

Podle otce se zastávky jmenovaly Orlí štít, Vraní vyhlídka a Kondoří vrchol; žádná však nepřipomínala svým názvem sokola, a pokud snad kdysi ano, dnes již neexistovala. Uplynulo půl století a zastávky rozeseté v několikakilometrových intervalech pod alpskými průsmyky ztratily svůj význam. Kdo si vzpomene na přesné umístění tramvajové zastávky třicet let poté, co byly koleje zality asfaltem? Andrew odložil mapu a znovu se zadíval na okopírované stránky. Ta slova ukrývají původní klíč.

Zastavili jsme se uprostřed vesnice - už jsem zapomněl, jestli na pozdní oběd, nebo odpolední čaj - a Savarone odešel z restaurace na poštu, aby se zeptal, jestli tam nemá nějaký vzkaz. Na to si vzpomínám docela určitě. Když se vrátil, vypadal velmi znepokojeně, až jsem se ulekl, že náš výlet do hor skončí, ještě než začal. Během jídla však otec dostal další zprávu a uklidnil se. Ulevilo se mu a přestal mluvit o návratu do Campo di Fiori. Chvíle hrozné nejistoty pro nedočkavého sedmnáctiletého mladíka skončily s dobrým výsledkem.

Cestou z restaurace jsme se zastavili v obchodě, který patřil muži s německým - nikoli italským nebo francouzským - jménem. Otec pokládal za svou povinnost nakupovat u toho člověka zásoby a vybavení, protože k němu cítil lítost. Byl totiž Žid a Savarone, který vášnivě odsuzoval pogromy v carském Rusku a s bankéřskou rodinou Rothschildů jednal na základě stisku ruky, pokládal antisemitismus za neomluvitelnou ukázku lidské malosti. Mlhavě si vzpomínám na nepříjemný incident, k němuž tehdy večer v krámku došlo. Čeho přesně se ta nešťastná událost týkala, to už jsem zapomněl, ale muselo jít o něco vážného, protože to v otci vyvolalo sice mlčenlivý, ale jasně patrný hněv. A smutek, pokud mě paměť neklame. Mám neurčitý pocit, že přede mnou záměrně tajil detaily, ale uvědomuji si, že po tolika letech může jít jen o mylný dojem.

Opustili jsme obchod a na koňském povozu zamířili ke Goldoniho statku. Vzpomínám, jak jsem se chlubil svým novým ruksakem a horolezeckou výbavou - cepínem, skobami a lany. Byl jsem na ně nezřízeně pyšný, protože jsem je pokládal za potvrzení své mužnosti. Další neurčitý dojem se týká jistého neklidu, rozpaků a nervozity, které jako neviditelný spodní proud poznamenaly naši návštěvu u Goldoniů. Nedokážu vysvětlit, proč ve mně tento pocit i po tolika letech přetrvává, a vysvětluji si jej faktem, že jsem jen s obtížemi přiměl mužské členy Goldoniovy rodiny, aby věnovali pozornost mému novému batohu. Starý Goldoni, jeho dva bratři a nejstarší synové byli myšlenkami úplně jinde. Dohodli se, že jeden ze synů nás druhý den odvede do hor. Zdrželi jsme se u Goldoniú několik hodin, než jsme pokračovali povozem do penzionu Capomontiových. Vzpomínám si, že jsme odjížděli za úplné tmy, a protože to bylo v létě, musela již minout osmá.

Jaká jsou fakta? přemítal Andrew. Muž a chlapec dorazili do vesnice, najedli se, nakoupili zásoby u neoblíbeného Žida, navštívili rodinu horských vůdců, které si najímali, a rozmazleného mladíka urazilo, že nikoho nezajímá jeho nová horolezecká výstroj. Jediná relevantní informace se redukuje na jméno Goldoni.

Andrew dopil kávu a uzavřel termosku víčkem. Slunce již vystoupilo nad hřebeny - nejvyšší čas vyrazit. Pocítil radostné vzrušení. Dlouhé roky výcviku, zkušeností a rozhodování v boji ho na příštích několik dní dokonale připravily. V horách leží ukrytý trezor a on ho najde!

Boží oko se dočká plné satisfakce.

Voják otočil klíčkem v zapalování, zařadil rychlost a přidal plyn. Musí si koupit potřebné vybavení a oděv. A navštívit muže jménem Goldoni. Možná ženu. Brzy to zjistí.

Adrian seděl ve tmě za volantem zaparkovaného automobilu a utíral si ústa kapesníkem. Nedokázal se zbavit chuti zvratků, stejně jako nedokázal potlačit obraz zohavených mrtvol před svým duševním zrakem nebo odporný zápach v nose.

Po čele a tvářích mu stékaly krůpěje potu vyvolaného dosud nepoznaným napětím, dosud nepřežitým strachem.

Cítil, jak se mu žaludek vrací do krku, a začal zhluboka dýchat, aby pocit nevolnosti potlačil. Musí posbírat poslední zbytky sil a znovu normálně fungovat, přistoupit k činu. Nemůže zbytek noci prosedět ve tmě v nehybném automobilu. Musí překonat zděšení a šok a zase získat schopnost rozumně uvažovat. Nic jiného mu nezbývá.

Instinktivně vylovil z kapsy stránky s otcovými vzpomínkami a rozsvítil baterku. Slova mu poskytnou útěchu. Slova, která dokáže analyzovat, odstíny a skryté významy slov v celé jejich jednoduchosti a složitosti současně. Je odborník na slova - jako je jeho bratr odborník na smrt.

Adrian pomalu a pečlivě, s maximálním soustředěním pročítal jednotlivé listy. Dítě a muž zavítali do vesnice Champoluc a okamžitě následoval dojem neshod a sporů, možná i vážnějšího konfliktu. Když se vrátil, vypadal velmi znepokojeně, až jsem se ulekl, že náš výlet do hor skončí… Obchod židovského majitele, hněv. Čeho přesně se ta nešťastná událost týkala, to už jsem zapomněl… Muselo jít o něco vážného, protože to v otci vyvolalo… hněv. Zlost a zármutek. A smutek, pokud mě paměť neklame. Hněv a smutek ustoupily do pozadí, vystřídány neurčitým pocitem neklidu a rozpaků; dítěti se od dospělých nedostalo pozornosti, kterou vyžadovalo. Starý Goldoni, jeho dva bratři a nejstarší synové byli myšlenkami úplně jinde. Jejich pozornost poutalo něco jiného - hněv, konflikt? Smutek? Nejasné vzpomínky vystřídal dojem z přátelského uvítání v penzionu na severním okraji vesnice. Vřelé přijetí, kterého se nám jako tolikrát předtím dostalo. Mírumilovnou mezihru zakrátko nahradil další nejasný pocit neklidu a starostí.

Z pobytu v penzionu Capomontiú mi ve vzpomínkách neutkvélo nic konkrétního, snad jen vřelé přijetí, kterého se nám jako tolikrát předtím dostalo. A pak ještě skutečnost, že jsem poprvé v životě dostal samostatný pokoj jen pro sebe, nemusel jsem se o něj dělit s mladšími sourozenci. Významný posun, díky němuž jsem se cítil jako dospělý. Povečeřeli jsme a můj otec se starým Goldonim vypili po jídle hodně grappy. Vzpomínám si na to, protože jsem si šel brzo lehnout, hlavu plnou myšlenek na příští den, a později jsem zezdola zaslechl vzrušené, agresivní hlasy. Uvažoval jsem, jestli ten hluk nevzbudí ostatní hosty. Tehdy to byl malý ubytovací hostinec a kromě nás v něm spali tři nebo čtyři cizí lidé. Dost mě to vylekalo, protože nikdy předtím jsem neviděl otce opilého. Dodnes nevím, jestli se tehdy opravdu opil, ale kravál nadělal pořádný. Mladíka, který ke svým sedmnáctým narozeninám dostal životní dar - samostatný výstup do hor nad Champolukem -, představa, jak se ráno setká s rozzlobeným, alkoholem oslabeným otcem, silně znepokojila.

Skutečnost naštěstí mé obavy nepotvrdila. Mladý Goldoni, náš průvodce, připravil zásoby, posnídal s námi a vyrazili jsme na cestu.

Syn starého Capomontiho - nebo snad mladý Lefrac - nás bryčkou odvezl několik kilometrů na sever. Dohodli jsme se, že na nás na tomto místě nazítří pozdě odpoledne zase počká, a rozloučili se. Dva dny v horách a přenocování s dospělými! Překypoval jsem radostí, protože jsem věděl, že tentokrát tábor rozbijeme v mnohem větší výšce, než když jsme se museli zdržovat s mladšími bratry.

Adrian odložil otcovy vzpomínky na vedlejší sedadlo. Zbývající odstavce popisovaly mlhavé vzpomínky na zdolané kopce, stezky a vyhlídky, které se vzájemně překrývaly. Výprava do hor začala.

Tyto neuspořádané vzpomínky mohly skrývat rozhodující informaci - odhalit význačné orientační body, náznak řešení. Ale které body, jaké řešení?

Ach, bože můj! Obraz na stěně! Andrew se zmocnil obrazu a odnesl ho!

Adrian potlačil náhlý úlek. Obraz z dědečkovy pracovny mohl omezit oblast pátrání na oblast kolem konkrétní zastávky, ale co dál? Uplynulo padesát let. Půl století, kdy slunce, vegetace, led, jarní tání a větrná eroze měnily tvářnost krajiny.

Obraz na stěně mohl být cennou stopou, možná nejdůležitější, ale Adrian měl pocit, že existují i jiná, stejně významná vodítka. Skrývají se ve slovech, která mu odkázal otec, ve vzpomínkách, které přežily padesát let mimořádně bohatého a činorodého života.

Před padesáti lety se stalo něco, co nemělo žádnou souvislost s otcem a synem, kteří si vyšli na výlet do hor.

Schopnost logického uvažování se vrátila; znovu dokázal používat mozek. Šok a hrůza přetrvávaly, ale pomalu se propracovával zpět do důvěrně známého světa zdravého rozumu.

… Nezapomínejte, že obsah trezoru by mohl otřást civilizovaným světem způsobem, který nemá v dějinách obdoby…

Musí se k němu dostat, najít ho. Musí zastavit vraha z Božího oka.

30

Andrew zaparkoval vedle plotu, který bránil přístupu na pole. Goldoniho statek ležel asi dvě stě metrů daleko vlevo od silnice a pole k němu bezpochyby patřilo. Podél rozoraných řádků projížděl traktor s pluhem. Jeho řidič se na sedadle ohlížel dozadu a sledoval postup práce. Jiná stavení a jiné lidi Andrew v okolí neviděl, a tak se rozhodl, že zastaví a s tím člověkem si promluví.

Bylo krátce po páté odpoledne. Celý den strávil pochůzkami po Champoluku; nakupoval šatstvo, zásoby jídla a horolezecké vybavení, včetně nejlepšího a nejlehčího ruksaku, jaký sehnal. Naplnil ho všemi pomůckami doporučovanými do hor a jednou, která na seznamu chyběla - automatickou pistolí velkého kalibru, kterou sebral Dakakosovi. Většinu položek zakoupil v obchodě, dnes podstatně rozšířeném, o kterém se otec ve vzpomínkách často zmiňoval. Jeho majitel se jmenoval Leinkraus a nad vstupem visela mezuza, pergamenový svitek umísťovaný z náboženských důvodů nad vchody židovských domů. Prodavač za pultem mu s hrdostí referoval, že pan Leinkraus prodává nejlepší horskou výstroj už od roku 1913 a dnes má obchody i v Gstaadu a Lucernu.

Andrew vystoupil z landroveru a zamířil k plotu. Cestou zamával rukou, aby upoutal traktoristovu pozornost. Byl to malý, podsaditý italský Švýcar s rozježenými hnědými vlasy nad tmavým obočím a s drsnými rysy obyvatel severního Středomoří v ostře řezaném obličeji, nejméně o deset let starší než Fontine. Přistoupil k plotu s opatrným výrazem jako člověk, který není zvyklý na neznámé cizince.

„Mluvíte anglicky?“ zeptal se Andrew.

„Domluvím se, signore,“ zněla odpověď.

„Hledám Alfreda Goldoniho. Poslali mě sem.“

„Poslali vás správně,“ potvrdil traktorista více než slušnou angličtinou. „Alfredo Goldoni je můj strýc. Starám se o jeho pole, protože sám už pracovat nemůže.“ Muž se odmlčel, další vysvětlení nenabídl.

„Kde ho najdu?“

„Tam, co vždycky. V zadním pokoji jeho domu. Teta vás k němu dovede. Rád přijímá návštěvníky.“

„Děkuji.“ Andrew se obrátil k landroveru.

„Vy jste Američan?“ zavolal za ním traktorista.

„Ne, Kanaďan,“ odpověděl Andrew a rozšířil tak své krytí o desítku dalších možností. Nastoupil do auta a zadíval se na Goldoniho synovce otevřeným oknem. „Mluvíme prakticky stejně.“

„Vypadáte stejně a stejně se i oblékáte,“ poznamenal traktorista tiše a zadíval se na prošívanou větrovku lemovanou kožešinou. „Nové šaty.“

„Zato vaše angličtina rozhodně nová není,“ opáčil Fontine a otočil klíčkem v zapalování..

Goldoniho manželka byla žena chorobně vyzáblé postavy. Rovné šedivé vlasy měla vzadu stažené do přísného uzlu, který korunoval asketický vzhled. Provedla návštěvníka několika uklizenými a spoře zařízenými pokoji ke vstupu do zadní místnosti domu. Dveře byly vysazeny z pantů a zůstal jen dřevěný rám bez prahu. Fontine prošel do ložnice. Alfredo Goldoni seděl v invalidním vozíku u okna s výhledem na pole, která se táhla až k úpatí kopců.

Neměl nohy. Pahýly kdysi mohutných končetin skrývaly záhyby poskládaných nohavic přidržované zapínacími špendlíky, nad nimi těžkopádné tělo a široká ztrhaná tvář. Věk a zmrzačení si vybraly svou daň.

Starý Goldoni uvítal Andrewa s přehnanou vitalitou a energií. Unavený mrzák, vděčný za jedno z řídkých rozptýlení, se bál, aby hosta neurazil.

Po stručném představení a vylíčení cesty z města rozmrzelá žena přinesla láhev vína a Fontine se posadil na židli naproti beznohému muži. Pahýly se mu ocitly na dosah ruky a několikrát mu v mysli vytanulo slovo groteskní. Andrew nesnášel ošklivost a nehodlal se s ní smiřovat.

„Říká vám něco jméno Fontine?“

„Ne, pane. Je to, myslím, francouzské jméno. Ale vy jste Američan.“

„A co Fontini-Cristi?“

Goldoni zamrkal, hluboko zasunutá vzpomínka ho poplašila. „Ano, samozřejmě, to jméno znám,“ odpověděl mrzák. I hlas se mu změnil; teď zněl odměřeně a opatrně. „Fontine, Fontini-Cristi. Takže z italského jména se stalo francouzské a z jeho nositele Američan. Už je to tak dávno. Vy jste Fontini-Cristi?“

„Ano. Savarone byl můj dědeček.“

„Velký padrone ze severních provincií. Pamatuju se na něho. Pochopitelně už ne moc dobře. Neobjevil se v Champoluku někdy od konce dvacátých let.“

„Najímal si Goldoniovy jako průvodce. Otce a syny.“

„My jsme sloužili jako průvodci každému návštěvníkovi.“

„Doprovázel jste někdy do hor mého dědečka?“

„Je to možné. V raném mládí jsem pracoval jako horský vůdce.“

„Už jste zapomněl?“

„V té době jsem doprovázel do Alp tisíce turistů.“

„Právě jste řekl, že si na něho vzpomínáte.“

„Ale jen mlhavě a spíš na jméno než na osobu. Co ode mě vlastně chcete?“

„Informace. Informace o výpravě do hor, kterou můj otec podnikl před padesáti lety.‘“

„Žertujete?“

„To sotva. Můj otec, Viktor - Vittorio Fontini-Cristi - mě sem pro tyto informace poslal až z Ameriky. Pro mne to znamenalo vážné a nevítané narušení osobního programu. Nemám času nazbyt, a proto potřebuju vaši pomoc.“

„Rád bych vám ji poskytl, ale nevím, kde začít. Jediný výstup před padesáti roky! Kdo by si na to pamatoval?“

„Muž, který výpravu vedl. Horský vůdce. Podle mého otce to byl Goldoniho syn. Čtrnáctého července 1920, chcete-li konkrétní datum.“

Fontine si nebyl jistý - možná ten groteskní mrzák pouze potlačil ostrou bolest v pahýlu, nebo reflexivně pohnul beznohým zhrouceným tělem -, ale Goldoni zareagoval. Zareagoval na datum. A okamžitě se pokusil svou reakci zamaskovat mluvením.

„Červenec 1920. Před dvěma generacemi. Vyloučeno. Musíte mi poskytnout bližší údaje, konkrétnější, jak říkáte.“

„Průvodce! Jmenoval se Goldoni.“

„Já to nebyl. Tehdy mi bylo patnáct. Odešel jsem do hor mladý, ale ne tak mladý. A rozhodně ne jako prima guida.“

Andrew se mrzákovi zadíval pátravě do očí. Goldonimu byl ten pohled nepříjemný a odvrátil zrak. Fontine se předklonil. „Ale něco si přece pamatujete, že?“ zeptal se tiše, neschopen zamaskovat ledový chlad v hlase.

„Ne, signore Fontini-Cristi. Vůbec nic.“

„Před několika vteřinami jsem vám řekl datum. Čtrnáctého července 1920. Pro vás má to datum jistý význam.“

„Jediný - je to příliš dávno, abych si na něco pamatoval.“

„Měl bych vás varovat. Jsem voják. Vyslýchal jsem stovky zajatců a jen málokterému se podařilo mě přechytračit.“

„To rozhodně nemám v úmyslu, signore. Proč taky? Opravdu bych vám rád pomohl.“

Andrew mu znovu upřeně pohlédl do očí. „Před lety lemovaly železniční trat ze Zermattu zastávky na znamení.“

„Pár jich ještě zůstalo,“ potvrdil Goldoni. „Většina pochopitelně zanikla. Dnes už by byly zbytečné.“

„Každá zastávka se jmenovala po nějakém ptákovi. Řekněte mi…“

„Jen některé,“ přerušil ho mrzák. „Všechny ne.“

„Jmenovala se některá z nich po sokolovi? Sokolí… něco?“

„Proč se ptáte zrovna na sokola?“ Mohutný mrzák pozvedl hlavu a tentokrát pohledem neuhnul.

„To je vedlejší. Odpovězte. Měla některá zastávka ve svém názvu slovo sokol?“

„Ne,“ odpověděl Goldoni po váhavé odmlce.

Andrew se zase opřel. „Jste nejstarší syn rodiny Goldoniů?“

„Ne. Je jasné, že váš dědeček před lety využil služeb jednoho z mých starších bratrů.“

Fontine začínal chápat. Alfredo Goldoni dostal dům, protože přišel o nohy. „Kde žijí vaši bratři? Promluvím si s nimi.“

„Znovu se vás musím zeptat, signore, jestli žertujete. Moji bratři už nežijí, to ví v okolí každý. Bratři, strýc, dva bratranci, všichni mrtví. V Champoluku už nezůstal kromě mě žádný Goldoni, který pracoval jako průvodce.“

Andrew zadržel dech, vstřebal informaci a zhluboka se nadechl. Jediná věta mu krutě zkřížila plány.

„To mně připadá neuvěřitelné,“ poznamenal chladně. „Tolik mužů a všichni mrtví? Co je zabilo?“

„Lavina, signore. V osmašedesátém pohřbila celou vesnici. Nedaleko Valtournanche. Záchranných prací se zúčastnily všechny týmy horské služby od Zermattu na severu po Châtillon na jihu. Goldoniové je vedli. Tři země nás vyznamenaly svými nejvyššími řády. Ostatní z nich neměli vůbec nic, ale já jsem dostal alespoň malou penzi. Omrzly mi nohy a museli mi je amputovat.“ Mrzák si poklepal na pahýly kdysi svalnatých nohou.

„A o výpravě ze čtrnáctého července 1920 mně žádné informace poskytnout nemůžete?“

„Jak bych mohl? Bez doplňujících detailů rozhodně ne.“

„Mám tady popis toho výletu. Sepsal ho můj otec.“ Fontine vylovil z kapsy větrovky xerokopie.

„Výborně! Proč jste to neřekl dřív? Přečtěte mi to.“

Andrew začal číst. Nesouvislé vzpomínky si v jednotlivostech mnohdy protiřečily. Otec přeskakoval z tématu na téma a pletl časovou posloupnost událostí, popisy různých význačných míst vzájemně splývaly.

Goldoni poslouchal. Čas od času přivřel oteklá víčka s popraskanými žilkami a potřásl hlavou ze strany na stranu, jako by si oživoval vlastní vzpomínky. Když Fontine dočetl, znovu zavrtěl hlavou, tentokrát v důrazném odmítnutí. „Je mi líto, signore. To, co jste mi četl, odpovídá dvaceti nebo třiceti různým trasám. Mnohá popisovaná místa v našem kraji vůbec neexistují. Omlouvám se, ale zdá se mi, že si váš otec popletl místa, která leží dále na západ směrem k Valais. Nepřekvapuje mě to, ráz krajiny je podobný.“

„Nic vám nepřipadá povědomé?“

„Naopak, všechno. Ale současně opravdu nic. Náznaky lokalit roztroušených na stovkách čtverečních kilometrů území. Promiňte, ale je vyloučeno, abych vám byl nějak nápomocný.“

Andrew byl zmatený. Stále vnitřně cítil, že mu horal lže. Ale než přistoupí k použití síly, prověří ještě jednu stopu. Jestli i ta zklame a nikam ho nedovede, vrátí se a uplatní na mrzáka jinou taktiku.

… Když nebude Alfredo nejstarší, hledejte sestru…

„Jste nejstarší žijící člen rodiny?“

„Ne. Dvě sestry se narodily dříve než já a jedna ještě žije.“

„Kde?“

„V Champoluku. Na Via Sestina. Její syn se stará o moje pole.“

„Koho si vzala? Jak se jmenuje?“

„Capomontiová.“

„Capomontiová? Tak se jmenovali lidé, kterým patřil místní penzion.“

„Ano, signore. Provdala se do té rodiny.“

Fontine vstal ze židle, schoval papíry do kapsy a odcházel. Ve dveřích se otočil. „Možná se ještě vrátím.“

„Rád vás znovu uvidím.“

Fonrine usedl za volant terénního vozu a nastartoval. Za plotem nehybně seděl za volantem traktoru stojícího uprostřed pole Goldoniho synovec a upřeně ho pozoroval. Vnitřní pocit se vrátil. Výraz traktoristovy tváře jako by říkal: „Tak už konečné vypadni. Musím běžet za strýcem a zeptat se, cos tady chtěl.“

Andrew uvolnil ruční brzdu a sešlápl plyn. Landrover poskočil na hrbolaté silnici, otočil se do protisměru a vyrazil zpět do vesnice.

Vojákův zrak náhle padl na nejobvyklejší, nejméně zneklidňující předmět na světě. Andrew zaklel. Tak běžný pohled unikl jeho pozornosti.

Podél silnice se táhla řada sloupů s telefonními dráty.

Už nemělo smysl hledat starou ženu, která bydlí na Via Sestino; nebude doma. Trénovaný mozek profesionálního vojáka v mžiku vymyslel další plán, využívající příznivých okolností.

„Ženo!“ vykřikl mrzák. „Rychle! Pomoz mi! Telefon!“

Goldoniho manželka vešla do místnosti a sevřela držadla vozíku. „Mám zavolat sama?“ zeptala se, když tlačila invalidu k telefonu.

„Ne. Já to zvládnu.“ Spěšně vytočil číslo. „Lefrac? Slyšíš mě…? Přijel. Po tolika letech! Fontini-Cristi. Ale nezná ta správná slova. Hledá zastávku, která se jmenuje po sokolovi. Nic jiného mi neřekl, a to nestačí. Nevěřím mu. Musím mluvit se svou sestrou. Sežeň ostatní. Sejdeme se za hodinu… Tady ne! V hostinci.“

Andrew ležel natažený na poli naproti statku a zaostřoval dalekohled střídavě na dveře a okna domu. Slunce klesalo za alpské vrcholy; brzy se setmí. Uvnitř se rozsvítilo, za okny se míhaly stíny. Dům kypěl horečnou aktivitou.

Na prašný dvůr vycouval automobil, a když zastavil, vystoupil z něho synovec - traktorista. Rozběhl se ke vchodu; dveře se před ním otevřely.

Goldoni seděl na invalidním vozíku, který tlačila jeho žena. Synovec ji vystřídal a odtlačil strýce přes dvůr k autu, jehož motor stále běžel.

Goldoni něco držel na klíně a Andrew zaostřil dalekohled.

Tlustá kniha velkého formátu. Ne však obyčejná kniha, na to byla příliš těžká a objemná. Starodávná účetní kniha.

Žena otevřela dveře auta, synovec uchopil groteskního mrzáka v podpaždí a zasunul beznohé tělo na sedadlo. Goldoni sebou škubal a vrtěl se; manželka přes něj navlékla bezpečnostní pás a zapnula ho.

Otevřeným oknem vozu Andrew zřetelně viděl na bývalého alpského průvodce, jemuž ztráta dolních končetin navždy zabránila ve výletech do hor. Mrzák zoufale svíral v rukou tlustý svazek, jako kdyby šlo o nesmírně cenný poklad, který nesmí upustit. Pak si Andrew uvědomil, že Goldoni drží ještě jiný předmět, vojákovi nekonečně důvěrněji známy. Mezi masivní knihou a mrzákovým hrudníkem se leskl podlouhlý kus kovu. Upilovaná hlaveň brokovnice, oblíbené zbraně mafiánů v jižní Itálii zvané lupo, vlk. Přesná maximálně na dvacet metrů, ale zblízka zvedne tělo dospělého chlapa tři metry vysoko.

Goldoni chránil knihu ve svém náručí hrozivější a nebezpečnější zbraní než mohutná automatická pistole v Andrewově ruksaku. Voják krátce pohlédl na Goldoniho synovce. I on obohatil svůj úbor o střelnou zbraň, jejíž mohutná pažba, která trčela z opasku, svědčila o velké ráži.

Oba horalé chrání knihu, aby se k ní nikdo nemohl beztrestně přiblížit. Co je to za knihu?

Kristepane! Fontine náhle pochopil. Záznamy! Záznamy všech výprav do hor! Nic jiného to být nemůže! Ani jeho, ani otce nenapadlo, že by takové záznamy mohly existovat. Ve světle uplynulého času na to prostě a jednoduše zapomněli. Panebože, po půl století!

Ale podle otce - a jeho otce - byli Goldoniové nejlepší horští průvodci v Alpách. Takoví profesionálové s tak vynikající reputací si jistě vedli záznamy. Nic nemohlo být přirozenější. Kronika absolvovaných výprav do hor, sahající desítky let do minulosti!

Goldoni lhal. Informace, které jeho návštěvník potřeboval, ukrýval ve svém domě. Ale Goldoni nechtěl, aby je návštěvník získal.

Andrew se díval. Synovec složil invalidní vozík, otevřel kufr auta a uložil ho tam. Přibouchl kapotu a několika skoky oběhl vůz. Vsoukal se za volant v okamžiku, kdy žena zavřela dveře vedle manželova sedadla.

Automobil se kolébavě rozjel po příjezdové cestě plné výmolů a zamířil k Champoluku. Žena se vrátila do domu.

Voják ležel v trávě. Schoval dalekohled do pouzdra a zamyslel se. Jaké možnosti se mu otevírají? Mohl se rozběhnout k ukrytému landroveru a pronásledovat Goldoniho. Ale co by tím získal? A za cenu jakého rizika? Horal byl sice jen poloviční člověk, ale brokovnice v jeho rukou chybějící nohy více než kompenzovala.

A mrzoutský synovec by jistě rovněž bez váhání použil pistoli zastrčenou za opaskem.

Jestli kniha, kterou Goldoni odváží, opravdu obsahuje to, co se Andrew domníval, pak ji mrzák odváží proto, aby ji schoval. Určitě ji nechce zničit; záznamy pro rodinu tak nedozírné hodnoty se neničí.

Jestli. Musí si být naprosto jistý, aby se mohl správně rozhodnout. Pak může přistoupit k dalšímu tahu.

Andrew se posupně usmál. Ve svých plánech neočekával, že Goldoni opustí dům; pokládal za mnohem pravděpodobnější, že se k němu dostaví jiní. Jeho odjezd svědčil o propukající panice. Beznohý mrzák, který tráví dlouhé dny upoutaný doma, neopouští ve spěchu své útočiště, aby se vystavoval ponížení a nepohodlí okolního světa, pokud ho k tomu nedonutí extrémně silná motivace.

Voják dospěl k rozhodnutí. Okolností mu optimálně hrály do karet - Goldoniho manželka byla v domě sama. Nejprve zjistí, jestli tlustý svazek skutečně obsahuje to, co si myslí, a pak se dozví, kam mrzák odjel.

Vyzbrojen těmito informacemi určí další postup - sledovat Goldoniho, nebo počkat.

Andrew vstal; nemělo smysl ztrácet čas. Zamířil k domu.

„Tady nikdo není, signore,“ uvítala ho vyzáblá žena s vyděšeným pohledem v očích. „Manžel odjel se synovcem do vesnice zahrát si karty.“

Andrew ji beze slova odstrčil a vydal se přímo do mrzákova pokoje. Nenašel nic než ohmatané časopisy a staré italské noviny. Nahlédl do skříně - ošklivý a současně smutný obrázek. Pověšené kalhoty se založenými nohavicemi sepnutými spínacím špendlíkem. Ale žádné knihy podobné té, kterou horal svíral v náručí.

Vrátil se do předního pokoje. Vylekaná manželka stála u telefonu a prudkými pohyby kostnatých prstů opakovaně tiskla vidlici.

„Dráty jsou přestřižené,“ informoval ji stručně a přistoupil k ní.

„Ne,“ zašeptala žena. „Co chcete? Nic nemám! Nic, co by se vám hodilo!“

„Myslím, že máte,“ odsekl Fontine, přirazil křehkou postavu ke zdi a hrozivě se nad ní vztyčil. „Váš manžel mně lhal. Tvrdil, že mi nemá co říct, ale pak ve spěchu odjel a odnesl jakousi velkou knihu. Byly to záznamy, že? Deník s popisem padesát let staré výpravy do hor. Chci vidět vaše záznamy! Okamžitě mi je ukažte!“

„Nevím, o čem mluvíte, signore! My nic nemáme! Žijeme z manželovy penze!“

„Sklapněte! Dejte mi ty záznamy!“

„Per favore…“

„Zatraceně, ženská!“ Fontine popadl roztřesenou trosku za šedivé vlasy, trhl k sobě a pak jí brutálně narazil vší silou hlavou o zeď. „Nemám čas se s tebou párat. Tvůj manžel mně lhal! Ukaž mi ty záznamy! A hned!“ Znovu škubl za vlasy a následovalo další zadunění lebky o stěnu. Po vrásčitém krku se spustil potůček krve, vytřeštěné oči se zalily slzami.

Voják si uvědomil, že zašel příliš daleko. Bojová situace připouštěla jediné východisko, ostatně zdaleka ne poprvé. Zajatí rolníci ve Vietnamu také často odmítali spolupracovat. Odtáhl ženu od zdi.

„Rozumíš, co říkám?“ zasyčel výhružně. „Teď ti před očima rozškrtnu zápalku. Je ti jasné, co bude následovat? Ptám se naposled. Kde jsou záznamy?“

Goldoniho manželka se v pláči složila k zemi. Fontine ji chytil za šaty a k smrti vyděšená žena roztřesenou rukou ukázala ke dveřím v pravé stěně pokoje.

Andrew ji odtáhl přes podlahu. Pak vytasil pistoli a rozkopl dveře. Místnost za nimi byla prázdná. „Kde je vypínač?“

Pozvedla hlavu a otevřela ústa, ale nedostávalo se jí dechu, a tak jen stočila oči doleva. „Lampada, lampada,“ zašeptala s námahou.

Andrew ji vtáhl do malé místnosti, pustil ji a našel lampu. Žena ležela schoulená do klubíčka a nekontrolovatelně se klepala.

Světlo se odrazilo od prosklených dveří knihovničky u protější stěny. Na pěti policích stály srovnány řady tlustých svazků. Fontine pospíšil ke skříňce a škubl dvířky. Zamčené. Zkusil druhé. Marně.

Pažbou pistole rozbil dvě skleněné tabulky. Lampa vydávala jen mdlé světlo, ale stačilo. Vybledlá rukou psaná písmena a číslice na hnědých hřbetech byly dostatečně čitelné.

Goldoniové rozdělili každý rok na dvě šestiměsíční periody a jednotlivé svazky se lišily tloušťkou. Všechny knihy byly ručně vázané. Andrew se zadíval na levý horní panel, který nerozbil - odraz od skleněné tabulky mu nedovoloval přečíst označení časového období. Udeřil do skla a opakovanými údery hlavní očistil rám od střepů.

První svazek nesl letopočet 1907 bez označení měsíce. Stávající katalogizační systém si rodina zjevně vyvinula až postupně.

Přejel hlavní zbraně po hřbetech svazků až k roku 1920.

Tady je leden až červen…

Záznamy od července do prosince zmizely. Místo nich vyplňoval prázdné místo spěšně vsunutý svazek z roku 1967.

Alfredo Goldoni, beznohý mrzák, ho předběhl. Vytáhl klíč od zamčených dveří, za nimiž se skrývalo tajemství výpravy do hor před půl stoletím, a utekl s ním. Fontine se otočil k ženě. Klečela, vyzáblé paže podpíraly roztřesené hubené tělo, aby se nezhroutilo.

Nebude obtížné udělat, co je třeba, zjistit, co je nutno se dozvědět.

„Vstaň!“ vyštěkl.

Odnesl mrtvolu přes pole do lesa. Měsíc ještě nevyšel; vzduch voněl vlhkostí a oblohu zakrývala těžká mračna, takže nevykoukla ani hvězdička. Tmou prošlehávalo jen světlo baterky.

Čas. Čas je teď nejdůležitější faktor.

A šok. Potřebuje vyvolat šok.

Podle mrtvé ženy odjel Alfredo Goldoni do penzionu Capomontiových. Prý se tam sešli všichni. V hostinci se shromáždili consogliatori Fontini-Cristiů. Do Champoluku dorazil cizinec a prohlásil se nesprávným heslem - použil chybná slova.

31

Adrian se vrátil do Milána. Nezajel však k hotelu, ale pokračoval podle dálničních ukazatelů k letišti. Neměl ucelenou představu, jak dosáhne svého cíle, ale věděl, že udělá, co udělat musí.

Musí se dostat do Champoluku. V okolí se volně pohybuje bezohledný vrah - jeho bratr.

Někde na letišti najde pilota a letoun k pronajmutí. Nebo alespoň osobu, která bude vědět, kde obojí hledat. Za libovolnou finanční částku, jaká bude požadována.

Ujížděl na plný plyn, všechna okénka stažená. Vítr bičující vnitřek kabiny mu pomáhal - nedovoloval mu přemýšlet, protože myšlenky by byly příliš bolestné.

„Nedaleko Champoluku je malé soukromé letiště, které používají bohatí návštěvníci hor,“ informoval ho zarostlý pilot, kterého za tučné spropitné probudil a zavolal na letiště noční úředník u přepážky společnosti Alitalia. „Ale přes noc je uzavřené.“

„Můžete tam se mnou zaletět?“

„No, snad jo. Není to daleko, ale mizerný terén.“

„Zvládnete to?“

„Když ne, budu mít dost benzinu, abych se mohl vrátit. Rozhodnutí bude výlučně na mně, vy mi do toho nebudete mluvit. Ale nevrátím vám ani liru, jasné?“

„To je mi jedno.“

Pilot se obrátil k zaměstnanci Alitalia a promluvil s ním autoritativním tónem - bezpochyby proto, aby udělal dojem na zákazníka, který mu platí tolik peněz za tak krátký let. „Jaké je počasí? Oblast jižně od Zermattu. Kurz od Milána dva devět pět, přiblížení dva osm nula. A potřebuju radarové navádění.“

Úředník pokrčil rameny a povzdechl si.

„Dostanete zaplaceno,“ řekl mu Adrian stroze. Pracovník letecké společnosti zvedl sluchátko červeného telefonu. „Operazioni,“ požádal snaživě.

Přistání v Champoluku nebylo zdaleka tak nebezpečné, jak pilot Adrianovi naznačoval. Pravda, uzavřené letiště znamenalo vypnuté radiomajáky a prázdná stanoviště letových dispečerů, ale jedinou dostatečně dlouhou přistávací dráhu vyznačovala po celé délce červená světla.

Adrian zamířil k jediné osvětlené budově na okraji letiště - asi patnáct metrů širokému a v nejvyšším bodě obloukovité střechy sedm metrů vysokému plechovému hangáru pro malá soukromá letadla. V otevřených dveřích, z nichž se na trávu linulo bledé světlo, se rýsovala silueta v pracovní kombinéze. Muž shrbil ramena a zahleděl se do tmy, pak se napřímil a potlačil zívnutí.

„Mluvíte anglicky?“ zeptal se Adrian.

Mluvil. Lámaně, a ne právě ochotně, ale srozumitelně a chápal, co se od něho chce. Informace, kterou od něj Adrian získal, přesně odpovídala jeho očekávání. Ve čtyři ráno v širokém dalekém okolí otevřenou půjčovnu automobilů nesežene, kdyby se rozkrájel. Copak se ten pilot zbláznil, že ho sem dopravil uprostřed noci? Nemělo by se zavolat na policii?

Adrian vylovil z kapsy několik velkých bankovek a podržel je ve světle z hangáru. Hlídač sklouzl pohledem k penězům; Adrian odhadoval, že tolik si ten nerudný vztekloun nevydělá ani za měsíc.

„Přiletěl jsem z velké dálky, abych našel jistého muže. Neudělal jsem nic špatného. Pronajal jsem si v Miláně letadlo, to se snad může, ne? Policie se o mě ani v nejmenším nezajímá. Musím toho člověka za každou cenu najít. Potřebuju auto a někoho, kdo mi řekne, kam mám jet.“

„Nejste zločinec? Přiletíte si v takovou hodinu…“

„Žádný zločinec,“ přerušil hlídače Adrian. Měl co dělat, aby ovládl netrpělivost a udržel klidný tón. „Jsem právník… Awocato,“ dodal italsky.

„Awocato?“ V hlídačově hlase zazněl respekt.

„Můžete mi říct, kde bydlí Alfredo Goldoni? To je muž, kterého hledám.“

„Ten beznohý mrzák?“

„Nevím, že je mrzák.“

Adrian dostal k dispozici otlučený fiat s potrhaným čalouněním a popraskanými okénky a hlídač ho navíc vybavil náčrtkem trasy. Goldoniho statek leží asi patnáct kilometrů daleko, západně od vesnice. „Nemůžete to minout,“ znělo závěrečné ujištění.

V záři reflektorů viděl ohradu kolem pole, za ním rozeznával obrysy domu. V oknech se svítilo a tlumený odlesk tančil ve svěšených větvích několika borovic, které lemovaly příjezdovou cestu před stavením. Adrian sundal nohu z plynu a uvažoval, jestli nemá zastavit a dojít zbytek pěšky. Rozhodně nečekal, že se na venkovském statku bude ve tři čtvrtě na pět ráno svítit.

Pak si všiml sloupů s telefonním vedením. Že by noční hlídač zavolal z letiště Goldonimu a upozornil ho, že se k němu chystá návštěva? Nebo snad farmáři v Alpách normálně vstávají tak nekřesťansky brzo?

Adrian nápad, že půjde pěšky, zavrhl. Ať už hlídač telefonoval, nebo pro statkáře začíná nový den, přijíždějící automobil nezpůsobí takový poplach jako osamělý muž tiše se blížící nocí.

Odbočil na širokou prašnou cestu mezi vysoké borovice; jinudy se autem přijet nedalo. Cesta pokračovala k hospodářským stavením, ale Adrian zastavil před domem. Otevřenými vraty stodoly viděl ve světle reflektorů uskladněné zemědělské náčiní. Vystoupil z auta, prošel kolem oken, za jejímiž záclonami se svítilo, a zastavil se před vchodem. Typické venkovské dveře, široké, masivní, rozdělené na dvě vodorovné sekce - v létě mohl dovnitř proudit vzduch otevřenou horní částí, zatímco zavřený spodní díl zabraňoval domácím zvířatům volně vstoupit do domu. Uprostřed viselo těžké prolamované mosazné klepadlo. Adrian jím několikrát zaťukal.

Čekal. Uvnitř ticho, žádné známky pohybu. Zaklepal podruhé, hlasitěji, s delšími přestávkami mezi kovovými údery.

Za dveřmi se ozval nedefinovatelný zvuk, krátký, tichý, šustění papíru nebo látky. Ruka klouzající po šatech?

„Prosím vás, otevřete mi,“ požádal zdvořile. „Jmenuji se Fontine. Znali jste mého otce a jeho otce. Z Milána. Z Campo di Fiori. Dovolte mi s vámi promluvit. Nechci vám ublížit.“

Odpovědělo mu mrtvé ticho.

Ustoupil od dveří a přes trávník se vrátil k osvětlenému oknu. Přitiskl obličej na sklo a snažil se prohlédnout tenkou bílou záclonou, ale byla hustě nařasená a silné sklo, které se v horách používá kvůli tepelné izolaci, mu výhled ještě více zkreslovalo.

Pak to spatřil a na krátký okamžik, než se jeho oči přizpůsobily zastřenému obrazu, si pomyslel, že se - toho večera již podruhé - zbláznil.

U levé stěny pokoje viděl mužskou postavu bez nohou, která se plazila krátkými křečovitými škuby po podlaze. Mohutné deformované tělo oblečené do potrhané košile, která visela přes krátké silné pahýly, vykukující z nohavic světlých spodků.

Beznohý mrzák.

Alfredo Goldoni. Adrian ho pozoroval, jak ustupuje do nejtemnějšího kouta místnosti. V rukou svíral nějaký předmět, vinul se k němu jako trosečník na rozbouřeném moři k záchrannému lanu. Při bližším pohledu poznal brokovnici s širokou, upilovanou hlavní. Proč?

„Pane Goldoni! Prosím vás!“ zavolal Fontine do okna. „Chci si s vámi jenom promluvit. Jestli vám telefonoval hlídač z letiště, určitě vám to řekl.“

Zaburácel výstřel; kolem Adriana se rozsypalo sklo a do pláště a saka se mu zaryly sťřepiny. Naštěstí v posledním okamžiku spatřil zvedající se hlaveň, uskočil a zakryl si obličej. Hřbety dlaní se mu ježily skleněnými střepy, které připomínaly ledové krystalky. Nemít na sobě silný svetr, který si koupil v Miláně, krvácel by z desítek ran, ale paže a ruce dostaly svůj díl.

Pak zaslechl z oblaků kouře a rozbitého okna kovové zacvakání - Goldoni vsunul do komory další náboj. Adrian se posadil, opřel se zády o kamennou podezdívku a po hmatu si vytahoval z kůže ostré úlomky skla. Na krku cítil několik stružek krve.

Seděl, ztěžka oddechoval a ošetřoval si rány a po chvíli znovu na Goldoniho zavolal. Invalida tak snadno nepřekoná vzdálenost mezi rohem pokoje, kam se uchýlil, a oknem, uvažoval. Skončili jsme ve slepé uličce jako dva vězni; jeden chce toho druhého zabít, ale brání mu v tom nepřekonatelná zeď.

„Vyslechněte mě! Nevím, co vám o mně řekli, ale není to pravda! Já nejsem vaším nepřítelem!“

„Animale!“ zaburácel Goldoni zevnitř. „Zabiju tě!“

„Proboha svatého, proč? Já vám nechci ublížit!“

„Jsi Fontini-Cristi! Zabiják! Vrah žen! Únosce dětí! Maligno! Animale!“

Přišel pozdě! Ach, kristepane! Přišel příliš pozdě! Zabiják se dostal do Champoluku dříve než on.

Ale vrah se pořád pohybuje tady v okolí. Naděje ještě nezemřela.

„Naposledy, pane Goldoni.“ Adrian tentokrát nezvýšil hlas. „Jsem Fontini-Cristi, ale ne ten, koho byste nejraději viděl mrtvého. Nejsem vrah žen ani únosce dětí. Znám muže, o kterém mluvíte, ale já to nejsem. Jednodušeji to vyjádřit nedokážu. A teď se postavím před okno. Nemám zbraň - nikdy jsem žádnou neměl. Jestli mně nevěříte, budete muset vystřelit. Nemám čas na nekonečné dohadování. A myslím, že vy také ne. Nikdo z vás.“

Adrian se opřel zakrvácenou dlaní o zem, nejistě se postavil a po několika krocích stál před rozstříleným oknem.

„Vejděte s rukama před sebou,“ zavolal na něj Alfredo Goldoni. „Jestli zaváháte nebo jen zvolníte krok, jste mrtvý.“

Fontine vyšel ze ztemnělé zadní místnosti. Beznohý invalida nechtěl riskovat přesun ke dveřím a nasměroval ho k neporušenému otevřenému oknu, kudy se mohl dostat do domu. Když se Adrian vynořil ze stínu, Goldoni natáhl kohoutek a prst na spoušti zbělel.

„Jste on… a nejste,“ zašeptal.

„Je to můj bratr,“ vysvětlil Adrian tiše. „A já ho musím zastavit.“

Goldoni na něho dlouho mlčky hleděl, až nakonec, aniž uhnul pohledem, zajistil zbraň a opřel ji vedle sebe do kouta. „Pomozte mi do vozíku,“ požádal.

Adrian, do pasu nahý, seděl před beznohým invalidou, holá záda v dosahu hrubých mozolnatých rukou. Goldoni mu z nich vytahoval skleněné střepiny a dezinfikoval mu rány jakýmsi roztokem, který byl cítit po alkoholu. Štípal jako čert, ale svůj účel splnil - krvácení ustalo.

„V horách je krev nesmírně vzácná,“ poznamenal bývalý průvodce. „Naši krajané na severu říkají té tinktuře lieman. Je lepší než zásyp. Pochybuju, že by ji doktoři schválili, ale pomáhá. Oblečte si košili.“

„Děkuji.“ Fontine vstal a oblékl se. Předtím spolu mluvili jen krátce, řekli si pouze to nejnutnější. Praktický horal pak Adrianovi přikázal, aby si sundal šaty a ukázal mu, kde všude má zapíchané sklo. Člověk s neošetřeným zraněním nikomu a ničemu neprospěje. Role domácího lékaře ovšem nikterak nezmírnila invalidův hněv a jeho bolest.

„Je to zplozenec pekla,“ ucedil, když si Fontine zapínal košili.

„Je nemocný… Chápu, že to vám nepomůže. Je posedlý touhou něco najít. Trezor, ukrytý někde tady v horách. Před třiceti lety ho sem přivezl můj dědeček. Na začátku války.“

„My o tom víme. A věděli jsme, že jednoho dne se tady někdo ukáže a na ten trezor se zeptá. Ale to je všechno. Nemáme ponětí, kde ho váš dědeček schoval.“

Adrian invalidovi instinktivně nevěřil, i když pořádně nevěděl proč. „Označil jste mého bratra za vraha žen. Koho zabil?“

„Mou manželku. Zmizela.“

„Zmizela? Ale to přece ještě neznamená, že je mrtvá.“

„Lhal. Řekl, že utekla po silnici, ale že ji dohonil a teď ji drží v zajetí ve vesnici.“

„To se mohlo stát.“

„Nemohlo. Já nemůžu chodit, signore, a moje žena nemůže utíkat. Trpí zánětem žil a nohy má oteklé jako konve. Musí nosit pevné boty s tlustou podrážkou, aby se vůbec dokázala pohybovat po domě. A ty boty leží tamhle před vámi.“

Adrian sledoval pohledem směr Goldoniho gesta. Vedle židle stál úhledně srovnaný pár neforemných bagančat.

„Lidé někdy dokážou věci, o kterých by…“

„Na podlaze je krev,“ skočil mu do řeči rozechvělým hlasem horal a ukázal k otevřeným dveřím. „Vrah, který si říká voják, na sobě žádné viditelné zranění neměl. Jděte! Podívejte se sám!“

Fontine došel ke dveřím a nahlédl do malé místnosti za nimi. Knihovnička s roztříštěnou skleněnou výplní dvířek, podlaha samý střep. Vstoupil do pokoje a dírou ve skle sáhl pro jeden z uložených svazků. Otevřel ho. Kdosi do knihy pevným rukopisem zaznamenal výpravy do hor. Podle dat dlouho před rokem 1920. A na podlaze u prahu skutečně spatřil krev.

Pozdě!

Rychle se vrátil do předního pokoje.

„Řekněte mi všechno, co víte. A pospěšte si. Všechno!“

Voják postupoval metodicky. Paralyzoval nepřítele; rozesel v jeho řadách paniku a hrůzu a zanechal ho zcela bezmocného. Major z Božího oka přepadl penzion Capomontiových. Invazi provedl bleskurychle a překvapil Lefraka a příslušníky rodin Goldoniů a Capomontiů v pokoji v prvním patře, kde se shromáždili k narychlo svolané poradě.

Dveře se s třeskotem rozlétly a vyděšený recepční vpadl do místnosti, odstrčen surovou rukou tak prudce, až upadl na podlahu. Voják skočil za ním, přibouchl za sebou dveře dříve, než si muži v pokoji uvědomili, co se děje, a namířenou pistolí je odsoudil do role poslušných ovcí.

Pak vznesl své požadavky. Za prvé chtěl starou knihu se záznamem výpravy do hor, k níž došlo před více než padesáti lety. A mapy. Podrobné topografické mapy oblasti kolem Champoluku, jaké používají průvodci a horolezci. Za druhé si vyžádal služby Lefrakova syna nebo osmnáctiletého vnuka. Za třetí si vzal jeho vnučku jako další rukojmí. Otec dítěte ztratil hlavu a vrhl se na vetřelce, nedbaje pistole v jeho ruce. Voják nezapřel profesionála a odrazil útočníka bez použití střelné zbraně.

Potom vrah rozkázal starému Lefrakovi, aby otevřel dveře a zavolal pokojskou. Ta přinesla oblečení a děti se pod namířenou zbraní oblékly. Právě tehdy zplozenec pekla Goldonimu řekl, že drží jeho ženu v zajetí. Přikázal mu, ať se vrátí domů a zůstane tam. Sám - svého synovce, který ho odveze, měl poslat pryč. Jestli se cestou někde zastaví, aby informoval policii, v životě už manželku neuvidí.

„Proč?“ vyhrkl Adrian. „Proč to udělal? Proč chtěl, abyste tady zůstal sám?“

„Rozdělil nás. Moje sestra se musela vrátit se svým synem do domu na Via Sestina. Lefrac se synem zůstali v penzionu. Společně bychom našli dost odvahy k činu, rozdělení se bojíme a jsme bezmocní. Na hlaveň pistole u hlavy dítěte nelze jen tak lehce zapomenout. Ví, že pokud zůstaneme sami, nezmůžeme se na účinný odpor.“

Adrian zavřel oči. „Bože,“ splynulo mu ze rtů.

„Ten voják v sobě nezapře odborníka, to teda ne.“ Goldoniho tichý hlas překypoval nenávistí.

Fontine k němu pozvedl zrak. Běžel jsem se smečkou - uprostřed stáda -, ale teď jsem se propracoval na okraj a oddělím se.

„Proč jste na mě střílel? Jak jste mohl tak riskovat, když jste se domníval, že je to on? Nemohl jste přece vědět, co mezitím udělal.“

„Viděl jsem přes sklo váš obličej. Chtěl jsem vás oslepit, ne zabít. Mrtvý by mi nemohl říct, kam odvlekl mou ženu. Nebo její mrtvolu. Nebo ty děti. Jsem dobrý střelec. Mířil jsem vám několik centimetrů nad hlavu.“

Fontine přistoupil k židli, na kterou odložil sako, a vytáhl z kapsy kopie otcových vzpomínek na události před padesáti lety. „Určitě jste ten záznam četl. Vzpomínáte si, co v něm stálo?“

„Nemůžete ho pronásledovat. Zabije vás.“

„Vzpomínáte si?“

„Byl to dvoudenní výstup s mnoha přechody! Může být na tisíci místech! Snaží se zúžit okruh pátrání. Putuje naslepo. Jestli vás uvidí, zabije děti.“

„Neuvidí mě. Ale musím se tam dostat dřív než on. A počkám si na něho!“ Adrian rozložil popsané stránky.

„Už mi to četl. Není tam nic, co by vám pomohlo.“

„Musí tam něco být. Musí!“

„Mýlíte se,“ zavrtěl hlavou Goldoni a Adrian věděl, že mluví upřímně. „Snažil jsem se to vysvětlit i jemu, ale on mě neposlouchal. Váš dědeček jistě všechno dobře promyslel a zařídil, ale nepočítal s nečekaným úmrtím nebo s lidským selháním. S tím nemohl počítat ani velký padrone.“

Fontine vzhlédl od otcových vzpomínek a v očích starého horala spatřil zoufalou beznaděj. V horách se potuluje zabiják a on je úplně bezmocný. Smrt nezůstane u jedné oběti a jeho žena je určitě mrtvá.

„Co vlastně dědeček zařídil?“ zeptal se Adrian tiše.

„Řeknu vám to. Jste jiný než váš bratr. Uchovávali jsme to tajemství pětatřicet let. Lefrac, Capomontiové a naše rodina. A ještě jeden člověk. Nepatřil k nám a náhle zemřel, než stihl realizovat vlastní opatření.“

„Kdo to byl?“

„Obchodník Leinkraus. Moc dobře jsme ho neznali.“

„Povídejte.“

„Čekali jsme celé ty roky, až se objeví nějaký Fontini-Cristi,“ začal beznohý invalida.

Muž, na kterého čekali - Lefrac, Capomontiové a Goldoniové - měl přijít v míru a hledat železnou bednu zakopanou v horách. Měl mluvit o výletu, který ve dvacátém roce podnikli otec se synem, a měl vědět, že tato výprava byla popsána v záznamech, které Goldoniové vedli. A protože šlo o dvoudenní výstup v náročném terénu, onen muž zmíní opuštěnou železniční zastávku pojmenovanou Sciocchezza di Cacciatori, Lovecký letohrádek. Zastávka se přestala používat už před čtyřiceti lety, tedy dlouho před tím, než byla železná bedna v horách zakopána, ale v době výpravy otce a syna do Champoluku v létě roku 1920 ještě existovala.

„Myslel jsem, že ty zastávky měly jména po…“

„Po ptácích?“

„Ano.“

„Většina, ale ne všechny. Voják se ptal, jestli některá z nich neměla ve svém názvu sokola. Ale v horách kolem Champoluku sokoli nežijí.“

„Obraz na zdi,“ zašeptal Adrian spíš pro sebe než pro uši starého horala.

„Prosím?“

„Můj otec vzpomínal na obraz, který visel na stěně v pracovně v Campo di Fiori. Lovecká scéna. Domníval se, že mohl mít nějaký význam.“

„O obrazu se voják nezmínil. Ani o tom, proč tu informaci tak naléhavě shání. Prostě ji chtěl. Za každou cenu. Neřekl ani slovo o tom, že něco hledá. Nemluvil o našich rodinných záznamech. Neuvedl žádný důvod, proč by ta opuštěná železniční zastávka měla být něčím významná. Byl uzavřený, tajnůstkářský. A očividně nepřišel v míru. Voják, který vyhrožuje beznohému mrzákovi, je špatný velitel. Nedůvěřoval jsem mu.“

Všechno, co bratr udělal, ostře protiřečilo vzpomínkám vesničanů na rodinu Fontini-Cristiů. Jak to mohlo být jiné, kdyby postupoval otevřeně, kdyby přišel v míru. Ale toho voják nebyl schopen. Vždycky bojoval nějakou válku.

„Znamená to, že trezor je ukryt někde v okolí té zastávky? Loveckého letohrádku?“

„Pravděpodobně ano. V těch místech odbočuje od trati několik stezek. Vedou na východ k výše položeným hřebenům. Ale která stezka? Který hřeben? To nevíme.“

„Záznam to určitě popisuje.“

„Ale člověk musí vědět, kam se dívat. Voják to neví.“

Adrian se zamyslel. Jeho bratr utekl přes půl zeměkoule a nezastavily ho ani zpravodajské služby nejsilnější světové velmoci. „Obávám se, že ho podceňujete.“

„Není jedním z nás. Není to člověk z hor.“

„To máte pravdu. Je jiný,“ přemítal Adrian polohlasně. „Po čem se bude dívat? Co bude hledat? Na to musíme myslet především.“

„Nepřístupné místo. Daleko od horských cest. Obtížně přístupný terén, ať už z jakéhokoliv důvodu. A takových oblastí najdete v okolí spoustu. Hory jich jsou plné.“

„Ale před chvílí jste sám řekl, že se snaží… zúžit okruh pátrání…, eliminovat možnosti.“

„Signore?“

„To nic. Napadlo mě… Na tom nezáleží. Pochopte, on ví, co nehledá. Ví, že bedna byla těžká, že musela být do hor dopravena, ne donesena. Začne pátrat mimo místa uvedená v záznamu.“

„To nás nenapadlo.“

„Jeho ano.“

„Ve tmě mu to moc nepomůže.“

„Podívejte se z okna,“ vybídl Goldoniho Adrian. Venku svítalo. „Řekněte mi něco o tom dalším muži. O tom obchodníkovi.“

„Myslíte Leinkrause?“

„Ano. Jak byl do všeho zapojený?“

„Odpověď na tuto otázku zemřela spolu s ním. Ani Francesca to neví.“

„Francesca?“

„Moje sestra. Po smrti mých bratrů je nejstarší z rodiny. Obálku dostala ona…“

„Obálku? Jakou obálku?“

„S pokyny vašeho dědečka.“

… Pokud tedy Alfredo není prvorozeným dítětem, je třeba vyhledat jeho starší sestru…, jak je na italsko-švýcarském pomezí zvykem…

Adrian rozložil listy papíru, které obsahovaly odkaz jeho otce. Když se přes propast let vynořily tak nicotné zlomky pravdy s takovou přesností, pak je těm nesouvislým vzpomínkám třeba věnovat maximální pozornost.

„Od svatby s Capomontim žije má sestra v Champoluku. Leinkrausovu rodinu znala lépe než kdokoliv z nás. Starý Leinkraus zemřel ve svém obchodě. Při požáru. Mnozí se domnívali, že oheň nevznikl náhodou.“

„Tomu nerozumím.“

„Leinkrausovi jsou Židi.“

„Aha, už chápu. Pokračujte.“ Adrian obrátil stránku.

Otec… k němu cítil lítost. Byl totiž Žid… Pokládal antisemitismus za neomluvitelnou ukázku lidské malosti.

Goldoni vysvětlil, že měli obálku, kterou opatrovala jeho sestra, předat muži, jenž přijde do Champoluku a bude mluvit o železné bedně, dávno zapomenuté výpravě do hor a železniční zastávce.

„Musíte pochopit, signore,“ přerušil horal tok vyprávění, „že Goldoniové a Capomontiové jsou dnes jedna rodina. Když se tolik let nikdo neobjevil… Mluvili jsme o té záležitosti mezi sebou.“

„Nechápu, co tím chcete říct.“

„Muž, který přijde do Champoluku, měl obálku hledat u starého Capomontiho…“

Adrian se vrátil o několik stránek dozadu.

… Pokud by měl v Champoluku zanechat nějaké tajemství, starý Capomonti představoval neochvějnou skálu mlčení a důvěry…

„Když Capomonti umíral, předal své pokyny svému zeti. Lefrakovi.“

„To znamená, že Lefrac ví.“

„Jenom jedno slovo. Jméno. Leinkraus.“

Adrian prudce poposedl až na samý okraj židle. V hlavě mu vířily zmatené myšlenky, ale v dálce zahlédl světélko na konci tunelu. Jako při dlouhém a náročném křížovém výslechu zapadly najednou izolované věty a osamocená slova do celkového kontextu a odkryly smysl tam, kde po něm dosud marně pátral.

Slova. Hledej slova jako Andrew vyhledává násilí.

Rychle listoval papíry, které držel na klíně, až našel, co hledal.

… Mlhavě si vzpomínám na nepříjemný incident… Čeho přesně se ta nešťastná událost týkala, to už jsem zapomněl…, něco vážného, protože to v otci vyvolalo… hněv a smutek… Neurčitý pocit, že přede mnou záměrně tajil detaily…

Tajil detaily. Smutek. Hněv.

… v otci vyvolalo…

„Poslyšte, pane Goldoni, musíte se vrátit do minulosti. Daleko do minulosti. Něco se stalo. Něco nepříjemného, smutného, zlého. A týkalo se to Leinkrausovy rodiny.“

„Ne.“

Adrian se zarazil. Beznohý Goldoni ho nenechal domluvit. „Co myslíte tím ‚ne‘?“ zeptal se rychle.

„Říkám vám, že jsem je moc dobře neznal. Sotva jsme spolu promluvili.“

„Protože byli Židé? Nenávist z Německa tehdy dorazila až sem?“

„Já vám nerozumím.“

„Myslím, že rozumíte.“ Adrian viděl, že horal uhýbá očima, a naléhavě pokračoval: „Možná jste je neznal… Nemusel jste je znát. Ale teď mi poprvé lžete. Proč?“

„Nelžu. Nebyli to přátelé Goldoniů.“

„Ani Capomontiů.“

„Ani Capomontiů.“

„Neměli jste je rádi?“

„Neznali jsme je! Drželi se sami pro sebe. A když se sem přistěhovali další Židi, stýkali se jen s nimi. To je všechno.“

„Myslím, že není.“ Adrian věděl, že má odpověď na dosah. A sám Goldoni ji třeba ani nezná. „Čtrnáctého července 1920 se něco stalo! Co to bylo?“

Goldoni si povzdechl. „Už si nevzpomínám.“

„Čtrnáctého července 1920! Co se stalo?“

Goldoni zrychleně oddychoval přes zaťaté zuby a pahýly nohou na sedačce vozíku se neklidně zavrtěly. „Ale ta událost je zcela bezvýznamná,“ namítl chabě.

„Nechte na mně, abych to posoudil.“

„Dnes je jiná doba. V životě se toho tolik změnilo,“ řekl horal třesoucím se hlasem. „Všichni jsme se tehdy styděli…“

„Čtrnáctého července 1920!“ dorážel právník na nepoddajného svědka.

„Říkám vám, že to nemá žádný význam…“

„Zatraceně!“ Adrian vyskočil ze židle a měl co dělat, aby mrzáka neudeřil. A pak konečně přišla slova.

„Zmlátili Žida. Mladého Žida, který vstoupil do církevní školy… Zbili ho. O tři dny později zemřel.“

Horal to řekl. Ale jen část pravdy. Fontine odstoupil od vozíku. „Leinkrausův syn?“ zeptal se.

„Ano.“

„V církevní škole?“

„Do normální státní školy chodit nesměl. Židi měli zakázáno se vzdělávat. Ale místní páter ho přijal.“

Adrian se pomalu posadil, nespouštěje Goldoniho z očí. „Je toho víc, že? Kdo ho zbil?“

„Čtyři kluci z vesnice. Nevěděli, co dělají. Všichni to říkali…“

„To je jasné, že to říkali. Bylo to tak snazší. Nevědomé děti, které je třeba chránit. A co záleželo na životě jednoho Žida?“

V očích Alfreda Goldoniho se zaleskly slzy. „Ano.“

„Vy jste byl jeden z těch čtyř kluků, že?“

Goldoni mlčky přikývl.

„Myslím, že už vím, co se stalo,“ pokračoval Fontine. „Leinkrausovi někdo vyhrožoval. Jemu, manželce, ostatním dětem. A tak si nestěžoval, nic neohlásil. Zemřel mladý Žid. No a co?“

„Už je to tak dávno,“ zašeptal Goldoni, kterému slzy stékaly po tvářích. „Dnes už by se to nemohlo stát. A my jsme se svým zločinem museli žít. Na sklonku života je pro mě ještě těžší se s minulostí vyrovnat. Sám mám blízko do hrobu.“

Adrian zatajil dech, jak na něj Goldoniho slova zapůsobila. Blízko do hrobu… Hrob! Proboha! Je tohle klíč? Nejraději by vyskočil a křičel tu otázku tak dlouho, dokud by si beznohý horal nevzpomněl! Přesně! Jenže právě to si nemohl dovolit. Přinutil se ke klidu a udržel hlas v nevzrušené, byť naléhavé poloze.

„Co se stalo potom? Co udělal Leinkraus?“

„Co udělal?“ Goldoni pokrčil rameny ve smutném gestu. „Co mu zbývalo? Mlčel.“

„Konal se nějaký pohřební obřad?“

„Jestli ano, nevěděli jsme o něm.“

„Leinkrausův syn přece musel být pochován. Žádný křesťanský hřbitov by Žida nepřijal. Existovalo zde nějaké pohřebiště pro Židy?“

„Ne. Tehdy ne. Dnes ho samozřejmě máme.“

„A tehdy? Co tehdy? Kam ho pochovali? Kam pohřbili zavražděného Leinkrausova syna?“

Goldoni zareagoval, jako kdyby ho Adrian udeřil do obličeje. „Povídalo se, že otec a bratři - všichni muži z rodiny - odvezli mrtvého do hor. Aby měl po smrti klid a nikdo mu dál neubližoval.“

Adrian vstal ze židle. To byla odpověď, kterou hledal.

Hrob Žida. Náklad ze Soluně.

Savarone Fontini-Cristi našel věčnou pravdu ve vesnické tragédii. Použil ji. A ve svém důsledku nedovolil svatým otcům zapomenout.

Čtyřicetiletý Paul Leinkraus, vnuk obchodníka, byl sám obchodníkem, ale v úplně jiných časech. Na dědečka, kterého sotva znal, si vzpomínal jen velmi mlhavě a o době plné strachu a ústrků, kterou prakticky nepoznal, nevěděl vůbec nic. Ale byl to inteligentní muž s bystrým úsudkem, jak dokládalo rozšíření jeho obchodních aktivit, a proto rychle pochopil naléhavost a oprávněnost důvodů, které k němu amerického právníka přivedly.

Leinkraus odvedl Adriana do knihovny, požádal manželku a děti, aby je nerušily, a otevřel rodinný talmud. Nákres vyplňoval celou zadní stranu předsádky. Přesně zachycená mapka s vyznačenou cestou k hrobu prvorozeného syna Reuvena Leinkrause, pochovaného v horách dne 17. července 1920.

Adrian si náčrt obkreslil a pak porovnal své dílo s originálem. Dokonale odpovídalo. Konečně držel v ruce klíč. Kam ho dovede, to věděl přesně. K čemu, neměl tušení.

Požádal Leinkrause o poslední laskavost. Telefonát do Londýna pochopitelně zaplatí.

„Váš dědeček štědře vyrovnal všechny platby, které tento dům mohl přijmout. Zavolejte si a o penězích nemluvte.“

„Zůstaňte prosím. Chci, abyste všechno slyšel.“

Zavolal do hotelu Savoy v Londýně a vznesl jednoduchou žádost. Mohl by recepční laskavě zavolat na americké velvyslanectví - pochopitelně, až otevřou - a zanechat vzkaz pro plukovníka Tarkingtona, právníka z úřadu generálního inspektora armády? Pokud není v Londýně, na velvyslanectví budou vědět, kde ho zastihnou.

Ať se plukovník Tarkington spojí s panem Leinkrausem, který bydlí v městečku Champoluc v italských Alpách. Kdo to plukovníkovi vzkazuje? Adrian Fontine.

Vyrážel do hor na lov, ale nedělal si iluze. Vojákovi rozhodně nebude vyrovnaným soupeřem. Jeho čin se může stát pouhým gestem, gestem, které se rozplyne v marnosti. Uvědomoval si, že loveckou výpravu pravděpodobně nepřežije.

Svět se bez jeho osoby snadno obejde. Není nijak pozoruhodný a v ničem nevyniká, i když si rád namlouval, že má jisté schopnosti. Ovšem zdaleka si nebyl jistý, že svět přežije, pokud Andrew odjede z Champoluku a odnese si s sebou obsah železné bedny, kterou do Alp přivezl před více než třiceti lety vlak ze Soluně.

Jestli se z hor vrátí jen jeden z bratrů a bude to vrah z Božího oka, musí být zadržen.

Adrian zavěsil. „Až se vám plukovník Tarkington ozve, řekněte mu všechno, co se tady dnes ráno stalo,“ požádal Paula Leinkrause.

Ve dveřích se rozloučili. Fontine nastoupil do auta a všiml si, že při příjezdu ve spěchu a rozrušení nechal klíček v zapalování. Takové nepozornosti by se voják nikdy nedopustil.

Vědomí chyby ho přimělo otevřít přihrádku v palubní desce. Sáhl dovnitř a vylovil těžkou černou pistoli se zásobníkem v pažbě. Alfredo Goldoni mu vysvětlil, jak se nabíjí a jak se z ní střílí.

Nastartoval a spustil okénko v náhlé potřebě čerstvého vzduchu. Rychle oddechoval a srdce mu prudce bušilo. Vzpomínal.

Z pistole vystřelil jen jednou v životě. Před mnoha lety na skautském táboře, když je vedoucí vzali na exkurzi na policejní střelnici. Bratr stál tehdy vedle něho a oba se smáli. Vzrušené děti.

Kam ten smích zmizel?

Kam zmizel jeho bratr?

Adrian projel alejí vzrostlých stromů a odbočil na cestu, která ho zavede na sever do hor. Slunce se schovalo za kupící se mraky.

Nebe se hněvalo.

32

Dívka sklouzla na vlhkém kameni a vykřikla; bratr k ní přiskočil a chytil ji za ruku, aby neupadla. Roklina byla sotva šest metrů hluboká a voják uvažoval, jestli by nebylo rozumnější přetrhnout pouto mezi sourozenci a nechat ji spadnout dolů. Kdyby si zvrtla kotník nebo zlomila nohu, stejně by se nikam nedostala; rozhodně by nedokázala sestoupit po křivolakých horských stezkách do nížiny a dojít až k silnici. Tu nechali skoro dvacet kilometrů za sebou. První část cesty absolvovali v noci.

Mohl si dovolit pominout úvodní etapu výpravy popisované v půl století starém záznamu. Kdyby po trezoru pátral někdo jiný, neuvědomil by si to, ale on ano. Uměl číst mapy tak, jako normální lidé čtou knihy. Podle značek, vrstevnic, barev a čísel si dokázal představit krajinu s přesností fotografického záběru. V armádě nebyl nikdo lepší než on. Mistrovsky zvládl všechno, co bylo skutečně důležité - od velení přes zbraně a stroje až k mapám.

Podle topografické mapy, jakou při túrách v okolí Champoluku používají horolezci, se železnice z Zermattu stáčela na západ kolem horského výběžku a asi osm kilometrů před nádražím v Champoluku se napřimovala. Pásmo východně od přímého úseku trati, kudy vedla první etapa cesty popisovaná v Goldoniho záznamech, bylo celoročně hojně navštěvováno a nikoho by ani ve snu nenapadlo ukrýt tam něco cenného.

Staré zastávky na znamení, dnes vesměs zrušené, se nacházely dále na sever, kde se trať začínala stáčet k západu. Z nich se otevíral snadný přístup k mnoha horským stezkám konkrétně uváděným na stránkách týkajících se 14. a 15. července roku 1920, které Andrew vytrhl z Goldoniho knihy. Kterákoliv z těchto stezek mohla být ta pravá. Jakmile si je prohlédne za denního světla a zváží všechny možnosti, rozhodne se, kterou z nich prozkoumá podrobněji.

Výběr bude záviset na faktech. Skutečnost číslo jedna: velikost a váha nákladu jistě vyžadovaly použití motorového dopravního prostředku nebo alespoň zvířat. Skutečnost číslo dvě: vlak ze Soluně přijel v prosinci, tedy v zimě, kdy mrzne a horské průsmyky jsou zaváté sněhem. Skutečnost číslo tři: jarní a letní tání, kdy se horami valí spousty vody a země je vystavena silné erozi, mluví pro výše položený úkryt, kde by byl trezor chráněn pevnou skálou před nepříznivými povětrnostními účinky. Skutečnost číslo čtyři: úkryt se bude nacházet dál od frekventovaných tras, vysoko nad běžně používanými cestami, ale povede k němu vhodná odbočka, kudy by projelo motorové vozidlo nebo prošlo zvíře. Skutečnost číslo pět: cesta k úkrytu bude začínat v místě bývalé nebo současné zastávky nebo alespoň tam, kde by vlak zastavil tak, aby se z něj mohl přeložit objemný a těžký náklad - to znamená rovný plochý úsek vedle kolejí. Skutečnost číslo šest: cesta od zastávky vlaku do úkrytu povede z větší části po křižujících se stezkách zmiňovaných v Goldoniho záznamu. Když tyto stezky vysleduje až k trati a prověří je z hlediska dopravní schůdnosti - pod sněhem a ledem -, může počet přijatelných možností podstatně zredukovat, až zůstane jediná, která ho dovede k trezoru.

Času má dost. Několik dní, bude-li je potřebovat. V ruksaku má uloženy zásoby na celý týden. Goldoni, jeho sestra, Capomonti i Lefrakova rodina jsou příliš vyděšení, aby se zmohli na nějakou protiakci. Andrew se dokonale kryl ze všech stran. V boji je neviditelná hrozba vždycky účinnější než ta, kterou nepřítel zná. Řekl rozklepaným horalům, že má v Champoluku společníky, kteří budou pozorovat vesnici a okamžitě mu oznámí, kdyby Goldoni, Capomonti nebo Lefrac kontaktovali policii. Pro vojáky není vzájemná komunikace žádný problém, jsou zvyklí používat vysílačky. Jakmile se dozví, že lidé z vesnice proti němu podnikli nějaké kroky, okamžitě popraví rukojmí.

Fantazie mu vykreslila obrázek Božího oka, jaké bylo před Dakakosovým zásahem - silné, odhodlané, rozhodné, schopné bleskurychle reagovat na vývoj situace.

Jednoho dne vybuduje nové Boží oko. Ještě silnější, dokonalejší, bez slabin. Najde trezor ze Soluně, vynese dokumenty z hor, shromáždí církevní hodnostáře a bude se jim dívat do tváří, až jim vylíčí okamžitý celosvětový kolaps jejich institucí, který je čeká.

… Obsah trezoru by mohl otřást civilizovaným světem způsobem, který nemá v dějinách obdoby…

Uklidňující pomyšlení. Dokumenty se nemohou ocitnout v povolanějších rukou.

Procházeli po náhorní plošině, z níž se asi kilometr daleko na západě zvedal skalnatý svah. Dívka klesla na kolena a rozvzlykala se. Její bratr se po něm ohlédl; pohled vyjadřoval nenávist, strach a úpěnlivou prosbu. Andrew je samozřejmě oba zabije, ale až později. Rukojmích se člověk zbavuje, až když mu nemůžou nijak posloužit.

Jenom blázni zabíjejí bez rozmyslu. Smrt je nástroj, prostředek, který má být použit pro dosažení cíle nebo splnění úkolu. Nic víc v tom není.

Adrian sjel z cesty do polí. Slyšel, jak o podvozek fiatu dřou velké kameny, a pochopil, že o moc dál už nedojede. Před ním se zvedal strmý svah, který musí zdolat, než se dostane na první vyvýšenou plošinu zakreslenou v Leinkrausově plánku. Nacházel se třináct a půl kilometru za Champolukem a hrob leží přesně osm kilometrů za první z náhorních planin, které tvoří jakési milníky na cestě k místu posledního odpočinku mladého Žida.

Vystoupil z auta a vykročil vysokou trávou k horám. Pozvedl zrak. Svah se před ním tyčil jako příkrá homole vyrůstající ze země, kamenitý, jen spoře porostlý řídkou vegetací, nikde žádná patrná stezka, kudy ho zdolat. Adrian poklekl a co nejsilněji si utáhl tkaničky kožených bot s gumovou podrážkou. V kapse nepromokavého pláště ho tížila pistole.

Na okamžik zavřel oči. Nesmím myslet! Ach, bože, dej, ať nepřemýšlím!

Ale dnes musel být mužem činu, ne slov. Vstal a vyrazil.

První dvě zastávky Andrew zavrhl. Trasu mezi zermattskou železnicí a horskými stezkami na východním úbočí by nezdolalo žádné vozidlo ani zvíře. Zbývaly tedy ještě dvě. První se podle mapy jmenovala Lovecký letohrádek, druhá Havran; ani zmínka o sokolovi, ale prozkoumat je musel. Jedna z nich je ta pravá!

Ohlédl se po svých nedobrovolných průvodcích. Bratr a sestra seděli na zemi a vystrašeně si mezi sebou špitali. Nenávist z jejich pohledů zmizela, zůstal jen strach a úpěnlivá prosba. Je na nich něco ošklivě nechutného, pomyslel si voják. A pak si uvědomil, co se mu nelíbí. Na druhém konci světa v džunglích jihovýchodní Asie bojují lidé jejich věku v bitvách, na zádech mají přes uniformy, které vypadají jako pyžama, zavěšené zbraně. Ano, tam to byli jeho nepřátelé, ale nepřátelé, které respektoval.

K těmto dětem žádný respekt cítit nemohl. V obličejích se jim nezračila síla, pouze strach, a strach majora z Božího oka vysloveně odpuzoval.

„Vstaňte!“ Nedokázal se ovládnout, aby na ty rozmazlené, slabošské spratky, v jejichž výrazu neviděl ani náznak důstojnosti, zlostně nezařval.

Kristepane, jak já nesnáším sraby!

Nikomu nebudou chybět.

Adrian se ohlédl přes rokli ke vzdálené plošině a v duchu poděkoval Goldonimu, že mu dal na cestu rukavice. Sice nemrzlo, ale bez nich by už dávno měl nechráněné dlaně a prsty do krve rozedřené. Samotný výstup nebyl bůhvíjak obtížný; každý tělesně zdatný člověk s trochou zkušeností v horách by ho hravě zvládl. Jenže Adrian se dostal na hory pouze v zimě a lyžování se spoustou vleků a lanovek, které ho do kopce vyvezou, ho na takový výšlap připravit nemohlo. Musel zapojit svalové partie, o kterých dosud ani nevěděl, že existují, a jen málo důvěřoval svému smyslu pro rovnováhu.

Posledních několik stovek metrů bylo nejobtížnějších. Trasa z Leinkrausova plánku byla vyznačena i v terénu - hromádka šedivých kamenů na úpatí stěny tvořené ve spodní partii krystalickou břidlicí, které se každý horolezec raději vyhne, protože je křehká a snadno se láme. Stěna přecházela v ostrohranný skalní útes, který se nad břidlicovou základnou tyčil do výšky třiceti metrů. Vlevo od vrstvy břidlice vyrůstal kolmo vzhůru hustý pás jehličnatých stromů, nečekaný ostrov zeleně v kamenném moři. Deset kroků od úpatí srázu označovala další hromádka místo, kde měla stezka odbočovat mezi stromy nahoru až k vrcholu zalesněného svahu. Tam se nacházela druhá plošina, která ukončovala druhou etapu cesty k hrobu.

Ať namáhal Adrian oči sebevíc, stezku neviděl. Není divu - dlouhá léta ji nikdo nepoužil a jistě dávno zarostla. Nad vrcholky stromů však rozeznával skalní hřeben na okraji plošiny; čeká ho velmi strmý výstup.

Odhodlaně se ponořil do porostu a razil si cestu metr po metru prudkým stoupáním v husté vegetaci. Do obličeje a krku ho bodaly dlouhé a ostré jehličky alpských borovic.

Konečně vyšplhal na okraj útesu a vyčerpaně se posadil. Ztěžka oddechoval a všechny svaly ho bolely nezvyklou námahou. Vzdálenost, která ho od první plošiny dělila, odhadoval na nejméně pět kilometrů. Překonal ji za tři hodiny. Tři hodiny vyčerpávajícího pochodu přes skaliska a balvany, dolů stržemi, na jejichž dně musel přebrodit ledově studené bystřiny, a zase vzhůru po nekonečných svazích. Pokud se ve svém odhadu nemýlí, zbývají mu ještě tři kilometry, možná necelé. Vzhlédl k obloze, která zůstala celé dopoledne zatažená, a viděl, že do večera se asi nevyjasní. Jako když se nad Long Islandem schyluje k bouřce, pomyslel si ve vzpomínce na domov.

Jak rádi za bouřky plachtili! Kolik se společně nasmáli! Dokázali vzdorovat rozmarům počasí, jistí si svou schopností ovládat plachetnici na vzedmutých vlnách průlivu i v prudkém větru a dešti.

Ne, na to teď nesmí myslet. Adrian vstal a zkontroloval dosavadní postup na plánku, který obkreslil podle mapky na zadní straně předsádky Leinkrausova rodinného talmudu.

Náčrtek byl jasný, stoupající terén před ním ne. Viděl cíl, k němuž mířil - třetí plošinu, která se zvedala na severovýchodě nad korunami alpských smrků. Jenže hřeben, na kterém stál, se stáčel doprava, tedy na východ, k úpatí další hory balvanů a mimo přímou trasu ke vzdálené plošině. Prošel kolem temného svažitého lesa, který ho přivedl sem nahoru, a zastavil se před okrajem převisu nad roklinou, která připomínala rozbouřenou kamennou řeku. Podle plánku měla stezka vést od jednoho lesa k druhému přímo přes skalní římsu, žádná překážka v nákresu vyznačena nebyla.

Ale v průběhu let, která uplynula ode dne, kdy hrob naposledy někdo z Leinkrausů navštívil, mohla geologická změna přetvořit ráz krajiny k nepoznání. Římsu nejspíš strhlo zemětřesení nebo lavina, která po sobě zanechala spoustu uvolněných balvanů.

Hlavní je, že vidím plošinu, řekl si Adrian v duchu. Obtížný terén mu připadal nepřekonatelný, ale na druhé straně rokle rozeznával pokračování stezky - vinula se výše na svahu, který byl od poloviny až k plošině porostlý štíhlými smrky. Tak vysoko už lavina nedosáhla.

Sklouzl do strže a pustil se přes kamennou řeku, opatrně, aby mu noha nesklouzla do jedné z nesčetných proláklin mezi balvany. Šťastně překonal přírodní překážku a stoupal k prvním smrkům.

Byla to třetí zastávka! Sciocchezza di Cacciatori! Lovecký letohrádek! Dávno opuštěná, ale dokonale vhodná pro překládku těžkého trezoru. Terén mezi horami a zermattskou železnicí byl v těchto místech poměrně schůdný, vedle kolejí se otevíral dostatečně široký a rovný, snadno přístupný prostor. Andrew si zprvu nebyl stoprocentně jistý, protože přímý úsek kolejí mezi dvěma oblouky mu připadal velmi krátký. Pak si však vzpomněl, že podle otcových slov byl krátký i vlak ze Soluně - lokomotiva a čtyři vagóny.

Pět železničních vozidel by se snad mezi zatáčky vměstnalo, uvažoval, a trezor mohl být bez problémů vyložen z kteréhokoliv vozu.

A pak ho nečekaný objev utvrdil v přesvědčení, že má cíl nadosah. V lese, který se táhl na západ od kolejiště, spatřil neklamné známky, že tudy vedla cesta - jasně patrný průsek. Dávno již sice zarostl, ale stromy v něm dosahovaly sotva poloviční výšky svých sousedů a keře se plazily těsně u země. Cesta se už dlouho nepoužívala a nezbyla po ní ani pěšina, ale Andrew nepochyboval, že tu kdysi existovala.

„Lefraku!“ křikl na osmnáctiletého mladíka. „Co je tam dole?“ Ukázal k severozápadu, kde se lesní průsek svažoval do údolí.

„Vesnice. Asi osm nebo deset kilometrů daleko.“

„Železnice přes ni nevede?“

„Ne, signore. Jsou tam jen pole a podhorské pastviny.“

„Ale nějak se tam dojet musí, ne?“

„Ano, po silnici. Odbočí se z hlavní trasy na Curych a pak…“

„No dobře, to mi stačí.“ Andrew přerušil hocha ze dvou důvodů. Jednak slyšel, co potřeboval, ale hlavně koutkem oka zahlédl, jak dívka, která seděla asi deset metrů daleko a odpočívala, vstává a nenápadně ustupuje k lesu vedle trati.

Fontine bleskurychle vytasil pistoli a dvakrát vypálil. Zaburácení výstřelů se odrazilo od vzdálených skal s hromovou ozvěnou a obě kulky se zavrtaly do hlíny těsně vedle dětských nohou. Dívka hlasitě vykřikla hrůzou. Její bratr se na něho vrhl v záchvatu slzavého vzteku; uskočil a prudce udeřil mladíka pažbou pistole do spánku.

Lefrakův syn se svalil na zem a ticho opuštěné železniční zastávky naplnily vzlyky bolesti, zklamání a vzteku.

„Jsi lepší, než jsem si myslel,“ poznamenal voják chladně a otočil se k dívce. „Pomoz mu. Nic mu není. Vracíme se.“

Dát zajatcům naději. Čím jsou mladší a nezkušenější, tím více naděje by měli dostat. Pomůže to snížit jejich obavy. Strach, jak známo, nesvědčí rychlým přesunům. Hrůza je také dobrý nástroj. Stejně jako smrt. Musí se používat metodicky.

Andrew prošel podruhé cestu od železniční trati a už si byl absolutně jistý. Neexistovaly na ní žádné překážky, s nimiž by si vhodné vozidlo nebo zvíře nedokázalo poradit. Měla tvrdý podklad a vedla přímo ke kopcům na východě, ke stezkám zmiňovaným na vybledlých stránkách ručně vázané knihy. Půdu pokrýval lehký poprašek sněhu a námraza. S každým metrem voják cítil, že se blíží k nepřátelskému území - za nic jiného místo úkrytu trezoru nepovažoval.

Cestu křižovala první stezka, kterou Goldoni popsal ve svých záznamech, týkajících se dopoledne 14. července 1920. Vpravo se svažovala do propleteného porostu zakrslých stromů s bílými čepicemi, zdánlivě neproniknutelného.

Vhodné místo pro úkryt. Hustý horský les jistě neláká k procházce, ale na druhé straně to je les - stromy a hlína, ne skála. Ale protože tam není skála, není tam ani trezor. Ten budou chránit skaliska, ne stromy a měkká půda.

Vlevo pokračovala stezka vzhůru a stáčela se po úbočí nevysoké hory. Vedla po skalnatém podkladu a lemovala ji hustá kosodřevina. Po pravé straně se tyčilo několik mohutných balvanů, které tvořily svislou skalní stěnu, ale pořád zůstávalo dost místa pro zvíře nebo vozidlo, které by se sem od železnice snadno dostalo.

„Pohyb!“ zavelel voják a ukázal doleva. Děti si vyměnily zoufalý pohled. Cesta do Champoluku - cesta domů - vedla vpravo. Dívka se k bratrovi křečovitě přivinula. Fontine ji hrubě odtrhl a popohnal po stezce.

„Signore!“ zvolal chlapec a stoupl si mezi muže a sestru se zdviženýma rukama - žalostný štít proti ozbrojenému vojákovi. „Nedělejte to!“ vyhrkl a hlas se mu zlomil úlekem nad vlastní opovážlivostí, k níž ho dohnal bezmocný vztek a strach.

„Jdeme!“ vyštěkl Fontine. Nebude přece ztrácet čas s ufňukanými děcky.

„Slyšel jste mě, signore?“

„Slyšel. A teď sebou mrskni.“

Na západním úbočí malé hory se stezka náhle zužovala do přírodou vytvořené římsy a vedla pod strmou skalní stěnou, která bezpochyby představovala neodolatelnou výzvu pro každého začínajícího horolezce. Vyšplhat se po ní nevyžadovalo žádné zvláštní úsilí, ale svou výškou a mohutností vzbuzovala uctivý respekt - pro sedmnáctiletého nadšence pod dohledem otce a zkušeného horského vůdce ideální start pro výstup k vyšším metám.

Stezka pokračovala po římse ve skalní stěně a končila na hraně skalního hřebenu, který jako hřbet gigantického ještěra prudce klesal od vrcholku po úbočí hory. Římsa byla příliš úzká a její povrch příliš hladký. Kůň nebo mezek by snad po ní dokázal projít i ve vysoké vrstvě sněhu, ovšem za cenu obrovského nebezpečí, že mu podklouznou kopyta a zřítí se do kamenité strže.

Pro jakékoliv vozidlo tady cesta končila.

Andrew se ohlédl a pozorně si prohlížel terén za sebou. Jinou stezku než tu, po níž přišli, neviděl, ale asi třicet metrů vpravo vzadu se skála rozestupovala do široké rovné plošiny porostlé kravinami a ohraničené další stěnou, která se zvedala k vrcholu hory. Útes nebyl vyšší než šest metrů a keře a pokroucené zakrslé stromky vyrůstající z holé skály ho téměř celý zakrývaly. Ale terén pod útesem byl plochý a rovný. Všude jinde rozesela příroda překážky, jenom tam ne.

„Vraťte se!“ rozkázal voják dětem. Chtěl je mít pod dohledem a současně mu poskytnou potřebnou perspektivu pro odhad výšky. „Běžte tam na tu plošinu pod skálou a vlezte do křoví! Co nejdál to půjde!“

Ustoupil o několik kroků a zahleděl se na hřeben nad sebou. Temeno kopce bylo ploché, alespoň mu tak připadalo. A pak ho něco zarazilo, detail, jehož by si z jiného místa snad ani nevšiml. Okraj útesu byl… pravidelný. Jistě, rozeklaný, popraskaný, ale tvořil téměř dokonalý půlkruh. Kdyby se obě ramena vzadu spojila, vznikl by pozoruhodný přírodní útvar, kruhová plošina na temeni hory, sice malé a bezvýznamné, ale stále ještě dost vysoko nad alpským předhořím.

„Zvedni ruce!“ křikl Fontine na chlapce.

Mladík měřil asi sto pětasedmdesát centimetrů a špičky jeho prstů teď dosahovaly téměř do poloviny skalní stěny.

Předpokládejme, že Savarone nepoužil zvíře a trezor sem dopravil nějakým motorovým vozidlem, uvažoval Andrew. Muselo být dostatečně těžké, s velkými koly. Nejspíš mechanizovaný pluh nebo traktor. Ano, cestou od železniční tratě a pak po Goldoniho stezce až k plošině pod útesem nenarazil na žádné místo, s nímž by si traktor neporadil. A tažné zemědělské nebo lesní stroje bývají vybaveny navijákem…

„Signore! Signore!“ Dívčin výkřik zazněl podivně jásavě, jako by se do zoufalství vmísila jiskra naděje. „Jestli hledáte tohle, tak byste nás mohl pustit domů!“

Andrew se rozběhl po stezce k dětem. Prodral se křovinami a zastavil se těsně před skalní stěnou, z níž vyrůstaly zdeformované kmínky.

„Tady dole!“ upozornila ho dívka hlasitě.

Na zemi, zpola zakrytý kosodřevinou, ležel pod bílým sněhovým popraškem starý žebřík. Dřevo bylo shnilé, příčle na mnoha místech polámané nebo uvolněné, ale jiné známky poškození Andrew neviděl. Nepoužitelný žebřík ležel v křoví dlouhé roky, možná desetiletí, ale poznamenal ho jen zub času - příroda, ne člověk.

Fontine poklekl a pokusil se žebřík zvednout. Když ho odtrhl od země, rozpadl se na dva kusy. Objevil dílo lidských rukou v místě, kde by je rozhodně nečekal; věděl, že sotva pět metrů nad ním…

Nad ním! Škubl hlavou vzhůru právě včas, aby ještě zahlédl rozmazanou skvrnu, která se na něj shora řítila. Prudký úder; hlava mu explodovala v záblesku bolesti a před očima se mu zatmělo. Přepadl na ruce a snažil se setřást stovky kladiv, které mu bušily do lebky.

Slyšel výkřiky.

„Fuggi! Presto! In la traccia!“ Kluk.

„Non senza voi! Tu fuggi anche!“ Holka.

Lefrakův syn našel na zemi velký kámen a nenávist ho zbavila strachu. Sevřel v dlani primitivní zbraň a vší silou udeřil vojáka do hlavy…

Světlo se vracelo. Fontine se vzepřel na rukou a začal vstávat, ale znovu se mu před očima mihl nezřetelný stín dopadající paže a v hlavě mu zadunělo.

„Ty smrade! Ty zasraný hajzle!“

Mladík hodil v posledním zoufalém úsilí kámen po vojákovi - bylo mu jedno, kterou část těla zasáhne -, prodral se zasněženým křovím a rozběhl se po stezce za sestrou.

Andrewa ovládl strašlivý vztek. Znal ten pocit. Už ho zažil - ne jednou, a vždy v zápalu nejlítějšího boje, za situace, kdy nepřítel držel v rukou výhodu a on mu ji z nich žádným způsobem nemohl vyrvat.

Proplazil se kosodřevinou na okraj stezky. Bratr se sestrou běželi po kluzkém povrchu ze všech sil a ostré serpentiny je vedly dolů svahem. Voják sáhl pod sako do pouzdra připevněného k hrudi. V kapse měl sice revolver, ale krátká hlaveň neumožňovala účinnou a přesnou střelbu na takovou vzdálenost. Vytasil automatickou pistoli velké ráže a namířil na prchající rukojmí. Čtyřicet metrů. Mladík držel sestru za ruku; postavy běžící těsně vedle sebe se překrývaly.

Andrew stiskl spoušť osmkrát za sebou a chlapec i dívka se svíjeli na zemi. Jejich výkřiky po několika vteřinách ztichly v bolestné sténání, svíjení přešlo v křečovité záškuby a pak v nehybnost umírání. Zemřou, ale chvíli to potrvá. A rozhodně nikam neutečou.

Voják se odplazil křovinami zpátky ke skalní stěně na konci slepé uličky. Pomalu a opatrně, aby co nejméně pohyboval krvácející hlavou, sundal z ramen popruhy a položil ruksak na zem. Otevřel ho a vytáhl malou plátěnou lékárničku. Ošetří si tržné rány a zastaví krvácení, ale hned potom sebou bude muset hodit. A zatraceně rychle!

Už nemá rukojmí. Mohl si stokrát namlouvat, že to na jeho situaci nic nemění, ale jako zkušený voják samozřejmě věděl, že opak je pravdou. Rukojmí mu zaručovala volný odchod. V Champoluku na něho budou jistě čekat, a když se vrátí z hor sám… Kristepane! Seberou mu dokumenty a bez milosti ho zabijí!

Ale vždyť odsud vede ještě jedna úniková cesta! Ten spratek o ní mluvil!

Dávno nepoužívaná cesta, která začíná u opuštěné železniční zastávky Lovecký letohrádek! Podél trati a pak lesem do vesnice, odkud vede silnice do Curychu.

Ale do vesnice a k silnici do Curychu nemůže, dokud se nezmocní obsahu trezoru. A všechny instinkty mu napovídaly, že ho našel.

Pět metrů nad hlavou.

Rozmotal lano zavěšené karabinou na batohu. Na jeho konci se houpala složená hákovací kotvice. Rozložil jednotlivá ramena, upevnil je v otevřené poloze a postavil se. Bušilo mu ve spáncích a rány ošetřené dezinfekčním přípravkem štípaly, ale krvácení ustalo. Znovu se dokázal plně soustředit.

Ustoupil o dva kroky, rozhoupal hák a vyhodil ho přes okraj římsy. Hák se zachytil a Andrew škubl za lano.

Sesypala se na něj sprška suti následovaná větším kamenem a Andrew musel uskočit, aby ho nezasáhla padající kotva; prolétla mu těsně vedle ramene a zaryla se do sněhu.

Zaklel a znovu hák rozhoupal. Tentokrát ho hodil širším obloukem, aby dopadl dál za okraj plošiny. Několikrát prudce trhl lanem - kotva držela.

Cesta vzhůru byla otevřena, mohl začít šplhat. Sklonil se pro ruksak a přehodil si popruhy přes ramena, aniž se obtěžoval upínáním řemínku, který se stahoval přes prsa. Naposled zatahal za lano a spokojený, že pevně drží, se odrazil, co nejvýš mu síly dovolily. Zapíral se nohama o skálu a rychle ručkoval po rozhoupaném laně vzhůru. Levou nohu přehodil přes rozpukaný okraj římsy, pravou dlaní se opřel o skálu a prudkým švihem se překulil na rovný povrch plošiny. Když se zvedal na nohy, zabloudil pohledem k místu, kde se zachytila kotva.

Strnul úžasem v pokleku na jednom koleně. Zamrkal, ale stále nemohl uvěřit podivnému obrazu, který mu oči zprostředkovaly. Tři metry před ním se uprostřed plošiny tyčil kámen a v něm rezavěla vetknutá kovová hvězda. Šesticípá Davidova hvězda.

Právě o ni se kotva zachytila, lesklá ramena háku ostře kontrastovala se zašlou rzí.

Díval se na hrob.

Ozvěna, která zaduněla horami, přinesla k jeho uším sérii ostrých suchých zahřmění. Jako kdyby do střechy lesa uhodilo v rychlém sledu několik blesků a rozštípalo desítku stromů. Věděl však, že neslyší hromy a blesky, ale výstřely.

Navzdory zimě se mu obličej orosil horkým potem a v temnotě pod baldachýnem lesa se mu před očima roztančily vidiny, které nedokázal zahnat. Bratr znovu zabil. Major z Božího oka dál nelítostně vykonává své řemeslo - rozsévá smrt. Výkřiky, které následovaly po výstřelech, nesly tiché - milosrdně je ztlumil hustý les -, ale nezaměnitelné poselství zmaru.

Proč? Pro smilování boží, proč?

Na to nesmíš myslet! Ne na takové věci. Ne v této chvíli. Musíš uvažovat v jediné rovině - v rovině pohybu.

Snad desetkrát se pokusil najít cestu z temného bludiště. Pokaždé si dal lhůtu, že do deseti minut musí spatřit světlo mezi stromy na okraji lesa. Dvakrát ji prodloužil, protože unavený zrak si s ním nepěkně zahrával, ale konec zůstal stále v nedohlednu.

Začínala se ho zmocňovat rostoucí panika. Uvízl v neprostupném labyrintu silných kmenů obalených kůrou, zastřešeném nekonečnou klenbou větví, jejichž jehličí ho bodalo do obličeje a ulámané konce mu rozdíraly nohy. Kolikrát už obešel uzavřený kruh? To nebyl schopen ani odhadnout, každý úsek mu připadal stejný jako ten předchozí. Tento strom jsem už několikrát obešel! U tohoto shluku větví jsem se před pěti minutami zastavil! Baterka mu moc nepomohla, kužel světla vykrajoval z temnoty neustálé opakování jedné a téže scenerie. Ztratil se na svahu uprostřed neproniknutelného alpského pralesa. Příroda v plodném rozmachu zatarasila během let, která uběhla od poslední pouti truchlících k hrobu oplakávaného syna, stezku hradbou zeleně. Voda z tajícího sněhu pronikala každý rok hlouběji do kdysi schůdného lesa a zavlažená půda umožnila neomezený růst horské vegetace.

Ale toto poznání mu bylo stejně užitečné jako rozmazané siluety stromů a keřů vykreslované světlem baterky. Prvotní zvuk výstřelů, než ho ozvěna několikrát zopakovala, se ozval odtamtud. Tím směrem musí zamířit! Co může kromě dechu ztratit? Poslední zbytky zdravého rozumu. Rozběhl se, hlavu plnou ozvěny výstřelů, které zaslechl před několika vteřinami.

Čím rychleji postupoval, tím se mu směr zdál přímější. Rozhrnoval převislé větve, shýbal se pod nimi, lámal je, drtil vše, co mu stálo v cestě.

A pak spatřil světlo. Bez dechu padl na kolena sotva deset metrů od okraje lesa. Za kmeny smrků se zvedalo šedivé skalisko pokryté sněhovými čepičkami a mizelo z dohledu, zakryto hustými korunami stromů. Dosáhl základny třetí a poslední plošiny.

Stejně jako jeho bratr. Zabiják z Božího oka dokázal, v co Goldoni nevěřil - vzal dávno zapomenutý popis půl století staré výpravy, analyzoval ho a získal z něj údaje použitelné pro současné pátrání. Kdysi by byl bratr na bratra pyšný, ale tato doba minula. Zůstala jen nutnost zastavit ho.

Adrian se snažil podobné úvahy zapudit a přemýšlel, jestli toho bude schopen, až nastane okamžik pravdy; mučivý okamžik, jaký si nedokázal představit ani v nejděsivějších snech, ale už se smířil s tím, že k němu nevyhnutelně dojde. Přijímal tu vyhlídku klidně a s až nezdravou lhostejností, naplněn jen neurčitým smutkem. Řešení, které zvolil, pokládal za jediné možné; naprosto logický a nezvratný způsob, jak postavit hráz hrůze a chaosu. Zabije svého bratra. Nebo bratr zabije jeho. Vstal, pomalu vyšel z lesa a hned objevil stezku vyznačenou v Leinkrausově plánku. Vinula se po úbočí nízké hory v širokých obloucích, aby zmírnila strmost stoupání, až k vrcholu. Přesněji řečeno těsně pod vrchol, protože temeno kopce tvořil útes, podle vzpomínek Paula Leinkrause dost vysoký. Majitel obchodu ovšem navštívil hrob pouze dvakrát v prvních letech války, ještě jako dítě, a skalní tabule nemusela ve skutečnosti dosahovat do takové výšky jako v jeho paměti, kdy ji zkreslilo vnímání z perspektivy malého hocha. Ale jasně si vzpomínal, že tehdy použili žebřík.

Leinkraus přiznával, že smutný obřad nad mrtvým se neslučoval s mladistvým elánem a chutí do života. K hrobu existovala ještě jedna přístupová cesta - nevhodná pro starší lidi, ale prozkoumaná chlapcem, který postrádal potřebný respekt k dodržování náboženských předpisů. V místě, kde zdánlivě končila přístupová stezka, tedy za mohutným balvanem, který tvořil hřbet úbočí pod útesem, vedla vzhůru nepravidelná rozsedlina ve skále. Výstup vyžadoval zdatnost, pevné nervy a ochotu riskovat. Však také otec a starší bratři malého Paula za jeho neukázněnost přísně pokárali. Pád sice nemusel nutně skončit smrtelným úrazem, ale nerozvážný mladík by ho určitě odnesl polámanýma nohama a rukama.

Teď si zlomit nohu nebo ruku, opravdu by mi hrozilo smrtelné nebezpečí, pomyslel si Adrian. Člověk, který se nemůže pohybovat, představuje snadný cíl.

Stoupal serpentinami; pěšina obcházela vyčnívající balvany a Adrian se hrbil, aby využil jejich krytu. Od plošiny na temeni kopce ho dělilo něco přes sto metrů - délka fotbalového hřiště. Z nebe se snášely drobné sněhové vločky a lehce dopadaly na tenkou bílou vrstvu, která již na mnoha místech pokrývala skaliska. Neustále mu klouzaly nohy a musel se zachycovat keříků a drsných vystouplých kamenů, aby udržel rovnováhu a nespadl.

Dosáhl poloviny výstupu a opřel se zády do výdutě v balvanu, aby neviděn nabral dech. Nad sebou slyšel zvuky - bušení kovu o kov a kamene o kámen. Vyrazil z úkrytu a co nejrychleji proběhl následující čtyři zatáčky k dalšímu mohutnému skalisku, za kterým padl na zem a poskytl třesoucím se nohám krátký odpočinek a naplnil strádající plíce vzduchem.

Vytáhl z kapsy Leinkrausův plánek a porovnal zakreslené serpentiny se skutečností. Překonal jich již osm a od oblouku kolem skalního hřbetu, vyznačeného v mapce převráceným písmenem U, ho nedělí více než třicet metrů. Otřel si obličej; sníh, který mu na něm tál, nepříjemně studil a v sílícím větru pomalu začínal přimrzat. Opatrně vyhlédl. Vpředu se otevíral rovný úsek stezky lemovaný po obou stranách kosodřevinou. Podle plánku měly pak následovat ještě dvě vlásenkovité zatáčky a pak již oblouk obepínající hřeben. Složil náčrt a uložil ho zpátky do kapsy. Málem ucukl, když se dotkl chladného kovu pistole. Přikrčil se a vystartoval.

Nejdřív uviděl dívku. Ležela s roztaženýma nohama v křoví vedle stezky, široce otevřené oči hleděly na zatažené nebe. Nad oběma koleny se černaly otvory po kulkách, třetí na pravé straně prsou těsně pod klíční kostí. Po bílé větrovce stékal potůček rudé krve.

Ještě žila, ale zranění u ní vyvolalo tak těžký šok, že ani nezamrkala, ačkoliv jí do očí padaly sněhové vločky. Roztřesené rty se pohybovaly a stékaly z nich drobné stružky vody z tajícího sněhu. Adrian se nad ni sklonil.

Zamžikala a pomalu zaostřila pohled na obličej, který se nad ní vznášel - křečovitě škubla hlavou a nadechla se k výkřiku. Adrian jí jemně zakryl ústa rukavicí a druhou rukou jí podepřel krk.

„Já nejsem on,“ zašeptal.

Tesně vedle nich zapraskala větvička. Adrian prudce vzhlédl, co nejopatrněji dívku položil a uskočil stranou. Na sněhu se pohybovala lidská paže - nebo spíše to, co z ní zbylo. Krvavý pahýl, rukavice ustřelená, prsty rozdrcené v beztvarou krvavou hmotu. Fontine překročil dívku a rozhrnul propletené a pokroucené křoví. Chlapec ležel na břiše v ostrůvku neduživé horské trávy. Po zádech se mu šikmo přes páteř táhla rovná řada čtyř průstřelů.

Adrian hocha opatrně přetočil na bok, vzal mu hlavu do rukou a zakryl ústa otevřená šokem. Jejich pohledy se spojily a chlapec po několika vteřinách pochopil - ten muž není vrah. Že při tak rozsáhlém poranění vůbec dokázal promluvit, byl malý zázrak. Trhaný šepot málem přehlušil skučící vítr, ale Adrian ho slyšel.

„Mia sorella.“

„Nerozumím.“

„Sestra…“

„Je zraněná. Ty taky. Udělám pro vás, co budu moct.“

„Pacco. Batoh. Má batoh. Medicína.“

„Nemluv. Šetři síly. Batoh?“

„Si.“

… Pravý alpský ruksak není jen plátno, popruhy a kožené lemování. Je to ukázka dokonalé řemeslné práce… To řekl jeho otec.

Chlapec nezmlkl; věděl, že umírá, „…cesta odsud. Trať do Zermattu. Vesnice. Nedaleko, signore. Kousek dál… na sever. Chtěli jsme utéct.“

„Psst. Už nic neříkej. Položím tě vedle sestry. Snažte se vzájemně zahřát.“

Zpola odnesl, zpola odtáhl hocha přes křoví k dívce. Děti. Jeho bratr zabíjí děti! Svlékl si nepromokavý plášť i sako a roztrhal podšívku na pruhy, jimiž ovázal dívce rány. Pro chlapce nic udělat nemohl, a tak se raději vyhýbal jeho pohledu. Děti se objaly a Adrian je přikryl.

Zastrčil pistoli za opasek pod těžký vlněný svetr, vyplížil se z křoví a rozběhl se po stezce k oblouku. Oči ho pálily, ale dýchal vyrovnaně, bolest v nohou pominula.

Jeden proti jednomu. Tak to má být.

33

Bušivý zvuk nabýval na intenzitě. Jako když někdo vztekle mlátí kladivem. Ozýval se přímo nad ním, na vrcholku skalního útesu, který se zvedal kolmo vzhůru z plošiny na severním úbočí kopce. Adrianovi zaskřípalo pod nohama. Ve sněhu, udupaném pod převisem do půlkruhu, se mezi polámanými větvičkami černaly roztroušené malé i větší úlomky horniny a napovídaly, jakým způsobem se voják dostal nahoru: vyšplhal po laně opatřeném na konci hákem, který se napoprvé nezasekl, a tak musel pokus - možná několikrát - zopakovat.

Těsně u stěny ležel pod zasněženými keři polámaný zpráchnivělý žebřík s vypadanými příčlemi. Byl asi šest metrů dlouhý a postavený by určitě sahal přes okraj srázu, pod nímž se teď Adrian krčil.

Hrob je vykopán ve vrstvě měkké drobivé břidlice, do které snadno zaryjete krumpáč. Dětskou rakev uložili do mělké jámy a zakryli tenkou betonovou deskou. Slova Paula Leinkrause.

Nahoře už bratr desku prokopal. Bušení ustalo, zazvonil kovový nástroj odhozený na skálu. Z římsy se snesly kousky betonu odkopnuté netrpělivou nohou a připojily se ke kamínkům, rozházeným na sněhu mezi keříky. Adrian se rychle napřímil a přitiskl se ke stěně. Jestli ho Andrew uvidí, zastřelí ho.

Zarachotil poslední betonový úlomek a Adrian se otřásl. Věděl, že se musí pohybovat. Ostrý chlad pronikal černou vlnou svetru a před ústy se mu s každým výdechem srážely obláčky páry. Sněžení ustalo a mezi mraky prosvítalo sluníčko, ale jeho paprsky nehřály.

Podél skály se pomalu sunul bokem napřed po stezce, která se postupně zužovala v římsu, až narazil ramenem na kámen - hřeben táhnoucí se až k vrcholu mu zatarasil cestu. Adrian odstoupil od stěny, aby hřeben obešel a dostal se k průrvě objevené mladým Leinkrausem.

Sotva došlápl do sněhu mezi dvěma keři, půda pod nohama mu s rachotem povolila. Uskočil, přitiskl se zády ke skále a polomrtvý strachem znehybněl. Vítr odnášel zvuk padajícího kamení a nad hlavou mu zaskřípaly těžké spěšné kroky. Neodvažoval se ani dýchat, aby mu z úst a nosu neunikala pára. Kroky se zastavily a v horách se rozhostilo ticho, rušené jen poryvy větru. Pak se kroky ozvaly znovu, tentokrát pomalejší, lehčí. Voják se uklidnil.

Adrian vydechl a zadíval se před sebe. Stál na konci stezky. Okraj římsy, který se mu málem stal osudný, se ostře lomil do strmé strže, mnohem hlubší, než mu ji Paul Leinkraus vylíčil. Dno se ježilo roztroušenými balvany nejméně deset metrů pod římsou. Dospělí sice chlapce pokárali, ale asi nijak přísně, protože na své tehdejší dobrodružství vzpomínal s lehkým srdcem a beze stopy strachu z hor.

Adrian se otočil, přisál se tělem těsně k balvanu a centimetr po centimetru se posouval ke strži. Před každým došlápnutím opatrně zkoušel podklad, jestli pod ním zase nepovolí, a hmatal rukama po výčnělcích, kterých by se zachytil. Ohlédl se přes rameno. Protější stěnu rozsedliny, která za balvanem v ostrém úhlu stoupala k plošině na temeni, tvořila rozpukaná hornina s přirozenými stupy, po kterých by relativně snadno vyšplhal nahoru.

Adrian pochyboval, že se mu k ní podaří dostat. Malý chlapec se mohl pustit po římse a obejít rozsedlinu po vnitřní straně, přičemž se nemusel ani držet těsně u paty vyčnělého balvanu, protože jeho váhu by zvětralá skála udržela. Dospělý muž si to ovšem nemohl dovolit. Už se jednou málem zřítil.

Vzdálenost od obliny balvanu, u kterého stál, k nejbližšímu výčnělku na protější straně odhadoval na půldruhého metru. Sám měřil sto osmdesát šest centimetrů. Kdyby si pád dobře vypočítal a natáhl ruce, měl by docela slušnou šanci, že se zachytí. A riziko by ještě snížil, kdyby vzdálenost o něco zkrátil.

Svaly na nohou ho nesnesitelně bolely a vnitřní plochy nártů mu tuhly v bodavé křeči. Cítil, jak mu otékají lýtka, a šlachy hrozily prasknutím. Zahnal myšlenky na bolest a hrozící nebezpečí a soustředil se jen na vzdálenost, o kterou se může přesunout kolem balvanu.

Dva krůčky a půda pod nohama mu začala povolovat. Postupně, hypnoticky pomalu, milimetr po milimetru. A pak uslyšel - opravdu uslyšel - praskání kamene a zmrzlé hlíny. V posledním zlomku vteřiny vymrštil paže a na okamžik strnul zavěšený v prostoru. Ruce hrábly do prázdna, do tváře ho udeřil závan větru.

Pravá ruka zachytila ostrý výčnělek a pevně ho sevřela. Rameno a hlava zaduněly o tvrdý, drsný povrch a Adrian se instinktivně prohnul v zádech, aby zmírnil prudkost nárazu.

Houpal se zavěšený na pravé paži jako bezvládná loutka na jediném provázku, nohy bezmocně komíhaly nad propastí. Ale udržel se! Neměl čas uvažovat nad neuvěřitelným zázrakem. Přitáhni se! Musíš nahoru! Dělej! Nesmíš ztratit ani vteřinu!

Pohyb!

Levá ruka hrabala po nerovné stěně útesu, nohy zoufale hledaly oporu. Špička pravé boty se konečně zasekla v puklině, která udržela jeho váhu. Stačilo to. Jako vyděšený pavouk šplhal Adrian po rozpukané skále ježící se ostrými výčnělky, střídavě posouval nohy a ruce po strmé stěně a za okamžik se už totálně vysílený svalil na ploché skalisko uvnitř rozsedliny za balvanem.

Hřeben ho skryl před pohledem shora, ale hluk pochopitelně odstínit nedokázal. Rachot, který následoval po utržení římsy, přivedl Andrewa k okraji kruhové plošiny. Slunce mu svítilo do zad a vrhalo stín na skálu a sníh za rozsedlinou. Adrian znovu zadržel dech a sledoval stínové divadlo, vykouzlené náhle oslepující září alpského slunce v impozantním přírodním amfiteátru. Každý vojákův pohyb viděl nejen jasně zřetelný, ale také zvětšený.

Andrew držel v levé ruce podlouhlý předmět - skládací horolezeckou lopatku. Pravici měl ohnutou v lokti a stín předloktí splýval s obrysem postavy, takže člověk musel chvíli namáhat představivost, aby poznal, co pravá ruka svírá. Byla to pistole. Adrian si sáhl za opasek, vděčný za dotek mrazivého kovu. Vlastní zbraň naštěstí neztratil. Stín se přesunul po okraji plošiny o tři kroky doprava a pak se vrátil o čtyři kroky doleva. Postava se předklonila a zase napřímila - a tentokrát držela v pravé ruce kromě pistole i jiný předmět, který vzápětí hodila do strže. Velký kus betonu proletěl Adrianovi půl metru od obličeje a narazil na kamenité dno rozsedliny. Voják stál celou dobu úplně nehnutě, jako kdyby odpočítával vteřiny a měřil délku pádu. Dozněla poslední ozvěna a voják se vzdálil; stín zmizel a zanechal po sobě jen ostrý odraz slunečních paprsků od sněhu.

Adrian ležel na skalním výčnělku, obličej zbrocený potem, a vůbec nevnímal ostré hrany kamení, které se mu zarývaly do těla. Křivka rozsedliny nad jeho hlavou se ostře stáčela k temeni hory a rozpukaná hornina tvořila primitivní spirálovité schodiště jako ve věži starého majáku. Záhyb se táhl do vzdálenosti sedmi nebo osmi metrů; přesněji to Adrian určit nedokázal - modrá obloha a oslepující slunce zkreslovaly každý odhad. Nemohl se pohnout, dokud nad sebou neuslyší zvuky, které mu prozradí, že se voják znovu pustil do práce.

Dočkal se. Několik prudkých úderů, praskot drceného kamene a pak hlasité zaskřípění kovu o kov.

Andrew našel trezor!

Adrian opustil úkryt a tiše krok za krokem stoupal po nepravidelných stupních skalního schodiště. Na posledním se přikrčil. Nad hlavou se mu rýsoval okraj plošiny na vrcholku hory; rozsedlina, která ho sem přivedla, končila svislou stěnou padající několik desítek metrů do klikaté alpské soutěsky. Od propasti ho dělilo sotva dvacet centimetrů. Vítr se ustálil a tiše hvízdal mezi skalisky.

Sáhl k opasku, vytáhl pistoli a podle instrukcí beznohého invalidy zkontroloval pojistku. Zůstala v horní poloze - zbraň byla zajištěna.

Sklopil ji dolů ke spoušti a zvedl hlavu nad okraj útesu.

Plošina tvořila pravidelný ovál dlouhý asi deset a široký šest metrů. Voják dřepěl uprostřed elipsy u hromádky hlíny, kamení a úlomků popraskaného betonu a jeho široká záda částečně zakrývala pohled na podivuhodně zachovalou dřevěnou rakev z prostých ohoblovaných prken, spojených v rozích kovovými profily.

Ale trezor nikde. Nic než vykopaná jáma a rakev. Žádný trezor!

Ach, bože můj, zasténal Adrian v duchu. Spletli jsme se! Oba jsme se zmýlili! To přece není možné!

Ale ne! Nezmýlili! Kdyby vrah z Božího oka neobjevil trezor, pěnil by teď vztekem. Natolik Adrian svého bratra znal. Andrew se však choval klidně. Hrbil se nad hrobem, hlavu svěšenou, jako kdyby přemýšlel, a hleděl do jámy. A Adrian pochopil: trezor je tam dole, voják ho ještě nevyzvedl. Savarone Fontini-Cristi zakopal cenný náklad pod rakev, která tak posloužila jako poslední ochrana.

Voják se zvedl a přistoupil k batohu, který stál opřený o rakev. Sklonil se, uvolnil řemínek a vytáhl z ruksaku krátkou zahrocenou ocelovou tyč. Vrátil se k hrobu, poklekl na jeho okraji a ruka s páčidlem zmizela v jámě. O několik vteřin později napřímil záda, odhodil tyč na zem, vytáhl zpod bundy pistoli a rychlým, ale opatrným pohybem namířil do jámy.

Zaburácely tři výstřely a Adrian se přikrčil pod okraj útesu. V nose ho zaštípal dráždivý pach spáleného korditu a nad hlavou mu vítr unášel obláček kouře.

A pak se ozval bratrův hlas a Adrian ztuhl jako solný sloup, ochromený nepředstavitelnou hrůzou z vědomí, že ho čeká okamžitá poprava.

„Zvedni hlavu, Lefraku,“ zazněl rozkaz pronesený ledově klidným tónem. „Aspoň to budeš mít rychleji za sebou. Nic neucítíš, dokonce ani nic neuslyšíš.“

Adrian se na úzkém skalním stupínku vztyčil. Mysl měl úplně prázdnou. Smířil se s osudem, strach zmizel. V příští vteřině zemře.

Ale nebyl tím, co voják očekával - koho očekával. Zabiják z Božího oka strnul. I jeho paralyzoval šok, šok tak naprostý, že nevěřícně vytřeštil oči a roztřásly se mu ruce, až hlaveň pistole zakolísala. Instinktivně o krok ustoupil, brada mu poklesla a z obličeje se vytratila krev.

„Ty!“

Divoce, slepě, bez rozmyslu a prostý všech emocí vymrštil Adrian ruku s těžkou italskou pistolí přes okraj útesu a vypálil na nehybnou postavu. Stiskl spoušť podruhé, potřetí. Zbraň se zasekla. Plamen, který unikal netěsným uzávěrem hlavně, mu sežehl kůži, do očí ho bodla zrnka nespáleného střelného prachu. Ale vojáka zasáhl! Vrah z Božího oka se zapotácel a chytil se za břicho. Pak se mu podlomila levá noha a svezl se k zemi.

Jenže pistoli Andrew z ruky nepustil. Zaburácel výstřel.

Adrian, který už stál na plošině, nedbal, že mu kulka práskla těsně nad hlavou jako švihnutí bičem. Vrhl se na zhroucenou postavu, rozmáchl se a jako zběsilý praštil pažbou nefunkční zbraně do nechráněného obličeje. Vymrštil levou ruku, sevřel horkou hlaveň vojákovy pistole a opakovaně jí udeřil o tvrdou skálu. Cítil, jak jeho vlastní zbraň nachází cíl. Ocelová pažba rozdrtila Andrewovi kořen nosu. Vojákovi se do koutku očí nahrnula krev a rozmazala mu vidění, pistole mu vypadla z ruky. Adrian uskočil.

Namířil a vší silou zatlačil na spoušť. Zbraň odmítla poslušnost. Nevystřelila!. Vrah z Božího oka se vztyčil na kolena, vztekle chrčel a protíral si oči. Adrian prudce vykopl a zasáhl ho do spánku. Vojákovi odskočila hlava a svalil se na záda, ale vzápětí vykopl nohama před sebe, trefil bratra do obou kolen a odhodil ho stranou, sténajícího mučivou bolestí.

Adrian se sotva držel na nohou a malátně vrávoral. Major vstal, protřel si oči a okamžitě si uvědomil, jaká výhoda se mu nabízí. Odrazil se, skočil na protivníka s pažemi nataženými před sebe jako beranidla a zabořil mu zaťaté pěsti do krku. Adrian se zapotácel a narazil do rakve vedle hrobu. Andrew, kterého hnal šílený vztek, svůj útok přepálil. Neudržel rovnováhu, spadl a zabořil se rukou do hromady pokryté sněhovým popraškem. Do vzduchu vylétla sprška hlíny, kamení a kousků rozbitého betonu.

Adrian přeskočil otevřený hrob; na druhé straně ležela špičatá ocelová tyč. Voják ho vzápětí následoval. Prolétl nad jámou s hlasitým řevem a rukama vztyčenýma nad hlavou jako kladiva, monstrózní dravec vrhající se na kořist. Adrian sevřel páčidlo a švihl jím proti letící postavě.

Ostrý hrot se zaryl vojákovi do tváře. Úder ho na okamžik omráčil, stříkající krev mu zalila obličej.

Adrian se odpotácel tak rychle, jak mu vyčerpané a bolestí ochromené nohy dovolily. Páčidlo mu vypadlo z ruky. Koutkem oka zahlédl na šedé skále vojákovu pistoli. Vrhl se k ní. Prsty objaly pažbu, ruka pozvedla hlaveň.

Ocelová tyč zasvištěla vzduchem, škrábla ho na rameni a rozpárala rukáv černého svetru až k lokti. Leknutím uskočil, zakopl a svalil se k samému okraji plošiny. V panice zvedl ruku s pistolí přes prsa a v tom okamžiku si uvědomil, že tím poskytl vojákovi onen zlomek vteřiny, který tak zoufale potřeboval. Vylétla proti němu hliněná a kamenná stěna; vzduch mezi ním a vrahem z Božího oka zaplnila drť vykopaná z hrobu a vzápětí ho naplno zasáhla do obličeje. Do tváří se mu zabodly ostré kamínky, do očí vnikl prach a oslepil ho.

Vystřelil. Děsivý zpětný ráz velkorážní pistole mu vykopl ruku vzhůru, vibrace zkroutila prsty.

Snažil se vstát; do krku se mu zaryla bota. Padal na záda a oběma rukama křečovitě sevřel nohu, která ho zasáhla. Ucítil, jak se mu ostrá hrana plošiny zaryla pod lopatky. Ramena a hlava mu visely do volného prostoru! Překulil se na levý bok, ale nohu nepustil. Pak ucítil, že se ústí hlavně zarylo do měkkého masa.

Stiskl spoušť.

Jeho vesmír naplnila krev, štěpiny kostí a rozervaná svalová tkáň. Síla výstřelu zvedla vojáka do vzduchu, a když dopadl na zem, měl pod kolenem pravé nohy jen roztrhané zkrvavené cáry. Adrian se chtěl odplazit, ale už v sobě nenašel dost sil, vyprahlé plíce marně lapaly po kyslíku. Klečel na všech čtyřech a zvedl hlavu, aby se podíval na Andrewa.

Major se svíjel jako nabodnutý červ, z hrdla se mu linuly bolestné skřeky a z úst tekly sliny rudé krví. S neuvěřitelným vypětím vůle se vzepřel rukama do sedu, šílené oči chvíli nepříčetně zíraly na pahýl, který mu zůstal z pravé nohy, a pak se ohlédly po bratrovi, jenž se stal jeho katem.

„Pomoz mi!“ křikl na Adriana. „Nesmíš mě nechat zemřít! Na to nemáš právo! Podej mi batoh,“ zachrčel, jednou rukou si sevřel pahýl pod kolenem a druhou roztřeseně zamával k ruksaku opřenému o rakev. Šaty měl úplně nasáklé krví. Umíral.

„Nemám právo nechat tě žít,“ řekl Adrian chabě a zalapal po dechu. „Uvědomuješ si, co jsi spáchal? Kolik lidí jsi zabil?“

„Zabíjení je nástroji“ zaječel voják. „Nic víc, nic míň!“

„A kdo rozhoduje, kdy ten nástroj použít? Ty?“

„Ano! A muži jako já! My víme, kdo jsme a čeho můžeme dosáhnout. Lidi jako ty… Vy ne! Pro smilování boží, pomoz mi!“

„Vy stanovíte pravidla. Všichni ostatní se jimi musí řídit.“

„Ano! Protože k tomu máme vůli a odhodlání. Ostatní lidé chtějí, aby se jim pravidla stanovila! To nemůžeš popřít!“

„Přesto to popírám,“ zašeptal Adrian.

„V tom případě lžeš sám sobě nebo jsi hlupák. Ach, kriste…“ Vojákovi se zlomil hlas v záchvatu křečovitého kašle. Přitiskl si ruku na břicho a sklopil oči ke zmrzačené noze a pak k hromádce suti z hrobu. Odtrhl pohled a zadíval se na bratra. „Tam! Tam je všechno!“

Major se plazil k hrobu. Adrian pomalu vstal a jako hypnotizovaný sledoval příšernou podívanou. Poslední zbytky soucitu mu napovídaly, aby se slitoval a ještě jednou vystřelil z pistole, kterou stále svíral ve zpocené dlani, aby ukončil život, jehož kvapem ubývá. Stál nad jámou, nad trezorem ze Soluně zakopaným v zemi. Pod odchlípenými shnilými latěmi viděl kovovou bednu s lesklými vrypy po kulkách, nahoře stočené lano. Odtržené kusy lepenky nesly vybledlé stopy obrazců, které vypadaly jako krucifix v trnové koruně. Našli, co hledali.

„Copak to nechápeš?“ zasípal voják. „Je tady. Odpověď. Odpověď je tady!“

„Jaká odpověď?“

„Na všechno…“ Bratrovy oči se na několik vteřin vymkly svalové kontrole; obrátily se vzhůru, až málem vypadly z důlků, a panenky zmizely. Natáhl ruku k hrobu a promluvil tónem zlostného děcka: „Teď je to moje. Už mě nezastavíš! Už ne! Ale můžeš mně pomoct. Dovolím ti, abys mně pomohl. Vzpomínáš? Často jsem tě nechával, abys mi pomohl. Vzpomínáš, jak jsem tě pokaždé nechával, abys mi pomohl?“ Poslední otázku voják zaječel přeskakujícím hlasem.

„Vždycky to bylo tvoje rozhodnutí, Andy. Myslím, nechat mě, abych ti pomohl,“ řekl Adrian tiše. Snažil se porozumět dětinskému blábolu, fascinován slovy, která slyšel.

„Jasně že to bylo moje rozhodnutí. Muselo to být moje rozhodnutí. Otcovo a moje.“

Adrian si náhle vzpomněl na matčina slova: Viděl jen výsledky moci…, nikdy nepochopil její nekonečnou složitost, soucit a ohleduplnost, které jí musí doprovázet… Právník v Adrianovi se to musel dozvědět. „Řekni mi, co bychom s tím trezorem měli udělat? Teď, když ho máme, co bychom s ním měli udělat?“

„Použít ho!“ zaječel znovu voják a udeřil zaťatou pěstí do rozdroleného kamene na okraji hrobu. „Použít ho! Použít! Napravit nepořádky! Řekneme jim, že můžeme všechno zničit!“

„A co když nemůžeme? Třeba na tom vůbec nezáleží. A předpokládejme, že je trezor prázdný. Co když v něm nic není?“

„I tak jim řekneme, že ty dokumenty máme! Ty nemáš představu, jak se to dělá. Můžeme jim namluvit, co budeme chtít! Budou se před námi plazit, budou skučet…“

„To chceš? Chceš, aby se plazili a skučeli?“

„Ano! Jsou slabí!“

„Ale ty nejsi slabý.“

„Ne! Dokázal jsem to! Dokázal, dokázal, dokázal! Stokrát! Tisíckrát!“ Voják zaklonil hlavu a pak jí křečovitě škubl dopředu. „Ty si myslíš, že vidíš věci, které já nevidím. Tak to se pleteš. Já je vidím, ale ony nemají žádný význam! Vůbec na nich nezáleží! To, co považuješ za tak zatraceně důležité…, nehraje… roli!“ Voják odděloval slova jako uřvané vzdorovité děcko.

„A co to je, Andy? Co já považuju za tak důležité?“

„Lidi! Co si myslí! Ale na tom nesejde, to se nepočítá! Otec to dobře ví.“

„Mýlíš se, Andy. Hluboce se mýlíš,“ přerušil ho Adrian tiše. „Otec je mrtvý. Zemřel před několika dny.“

Vojákovy oči se částečně zaostřily a zazářila v nich radostná euforie. „Tak teď je všechno moje! A já to udělám!“ Záchvat kašle se vrátil a oči znovu bloudily. „Přinutím je, aby pochopili. Vtluču jim do hlavy, že jsou bezvýznamné nuly. A vždycky byli…“

„Na rozdíl od tebe.“

„Přesně tak! Protože já neváhám! Zato ty ano! Ty se nedokážeš rozhodnout!“

„Jsi rozhodný člověk, Andy.“

„Ano, rozhodný. To je důležité.“

„A na lidech nezáleží, takže jim přirozeně nelze důvěřovat.“

„Co se to sakra snažíš naznačit?“ Voják se znovu bolestivě rozkašlal. Hlava se mu na krku rozkývala jako hadrovému panákovi a prskal kolem sebe sliny a krev.

„Že jsi zbabělec!“ zařval Adrian. „Vždycky jsi byl zbabělec a celý život ses třásl hrůzou, že to na tobě někdo pozná! To je trhlina v tvém brnění, ty… zrůdo!“

Z vojákova hrdla se vyřinul strašlivý výkřik, současně zřetelný a přidušený krví, spojení finálního vzteku a předsmrtného nářku. „To není pravda! Ty s těmi svými zatracenými slovy…“

A pak už nebyl čas na slova. V oslepujícím alpském slunci se odehrávala neuvěřitelná scéna a Adrian věděl, že jestli nezačne rychle jednat, zemře. Voják sáhl do otevřeného hrobu, a když se jeho ruka vymrštila ven, držela lano. Napřímil se a divoce roztočil kotvu upevněnou na jeho konci. Trojitý hák zasvištěl vzduchem.

Adrian uskočil a vypálil z obrovské pistole na nepříčetného vraha z Božího oka.

Vojákův hrudník doslova explodoval. Lano, svírané stále ještě pevnou rukou, se svíjelo v kruhu nad jeho hlavou, hák roztočený jako šílený gyroskop vytržený z ložisek. Kulka velké ráže srazila majora silou rychlíkové lokomotivy přes hranu plošiny a tělo se střemhlav řítilo z útesu. Horami se rozlehla ozvěna výkřiku děsivé hrůzy.

Náhle se lano s prudkým škubnutím napjalo, vibrace rozvířily jemný sníh.

Z hrobu zaznělo kovové zapraskání a Adrian se ohlédl ke zdroji zvuku. Voják přivázal druhý konec lana k ocelovému pásu, který obepínal trezor. Zrezivělý kov neodolal napětí a obruč praskla. Trezor byl přístupný a dal se otevřít.

Ale Adrian se od hrobu odvrátil. Dokulhal k okraji plošiny a podíval se pod kamennou stěnu.

Voják visel na rozhoupaném háku; jedno z ramen se mu zarylo z boku do krku a jeho ostrý hrot trčel z rozšklebených úst.

Tři nevelké vzduchotěsné ocelové kontejnery z trezoru uložil do ruksaku. Nápisy vyryté starobylým písmem do vík nedokázal přečíst, ale nelámal si s nimi hlavu - věděl, co jednotlivé schránky obsahují. První byla plochá a vyšší než ostatní: skrývala dokumenty sestavené před patnácti stoletími konstantinopolskými učenci; shrnuli v nich své námitky proti závažnému teologickému rozporu, za který považovali povýšení svatého člověka do společné trojjediné substance se samotným Bohem. Novodobí vědci budou mít o čem přemýšlet. Druhý kontejner ve tvaru krátkého válečku chránil aramejský svitek, který před třiceti lety tak fascinoval a děsil mocné tohoto světa, že strategii vedení globální války považovali za druhořadou ve srovnání s jeho vlastnictvím. Ale nejpozoruhodnější dokument obsahovala třetí schránka, nízká, dlouhá asi pětadvacet a široká dvacet centimetrů: téměř dva tisíce let starou zpověď zapsanou na pergamenu v římském žaláři. Právě tato schránka, černá, zprohýbaná a sama o sobě historicky cenná, představovala srdce i duši nákladu ze Soluně.

Všechny dokumenty svým způsobem něco odmítaly nebo popíraly, ale pouze zpověď na pergamenu mohla zapříčinit utrpení mimo dosah lidské představivosti a chápání. Adrian však nebyl ten, kdo by to mohl posoudit. Nebo snad ano?

Vrátil do ruksaku lékárničku, utáhl řemínky a shodil batoh pod plošinu. Pak se rukama zavěsil za okraj útesu a těsně vedle bratrovy mrtvoly visící na laně seskočil mezi udupané keře. Vysadil si těžký ruksak na záda a vyrazil po stezce.

Chlapec byl mrtvý, dívka přežije - Adrian alespoň věřil, že společně se jim podaří sestoupit z hor.

Pomalu - vždy po několika krocích následoval krátký oddech - scházeli k zermattské železnici. Podpíral dívku, aby co nejméně zatěžovala prostřelené nohy.

Ohlédl se. V dálce se na pozadí světlé skály rýsovalo hrůzné kyvadlo, jen nezřetelně, ale když člověk věděl, kam se podívat, dokázal ho rozeznat.

Byla Andrewova smrt poslední, kterou si vlak ze Soluně vyžádal? Stály dokumenty z trezoru za tolik životů? Za tolik násilí a utrpení v průběhu tak mnoha let? Odpověď neznal.

Věděl jen to, že šílenství se dostalo nezaslouženého významu ve jménu náboženství a víry. Svaté války patřily minulosti a snad jí budou patřit i nadále. A on zabil bratra, protože se oba zapojili do bezbožné války.

Cítil na svých zádech hroznou tíhu a zmocnilo se ho neodolatelné pokušení vytáhnout ocelové schránky a zahodit je do nejhlubší horské propasti. Ať se rozbijí a jejich obsah se rozpadne při prvním závanu alpského větru, který je odnese do zapomenutí.

Ale to nemohl. Svět za ně už zaplatil příliš vysokou cenu.

„Pojďme,“ vybídl dívku, položil si její levou paži kolem krku a opatrně vykročil. „Neboj se,“ usmál se do vyděšené dětské tváře, „zvládneme to.“

ČÁST ČTVRTÁ

34

Adrian stál u okna v malé společenské místnosti pro zaměstnance Metropolitního muzea a nepřítomným pohledem pozoroval rozlehlou zelenou plochu Central parku. U ucha držel telefonní sluchátko a poslouchal hlas plukovníka Tarkingtona, který volal z Washingtonu. U protější stěny seděl v křesle monsignore Land z newyorského arcibiskupství. Před několika minutami odbila půlnoc, ale armádní důstojník dostal privátní číslo do muzea spolu s oznámením, že pan Fontine očekává jeho hovor bez ohledu na hodinu.

Plukovník Adriana informoval, že Pentagon vydá oficiální prohlášení k událostem kolem aktivit Božího oka ve vhodnou dobu. Vláda se chtěla vyhnout skandálu, který by odhalení korupce a vzpoury v armádních kruzích bezpochyby vyvolalo - zejména když s nimi bylo spojeno jméno prominentní rodiny. Neposloužilo by to zájmům národní bezpečnosti.

„První fáze,“ ušklíbl se Adrian. „Zastírací manévr.“

„Možná.“

„Spokojíte se s tím?“ zeptal se Fontine tiše.

„Jde o vaši rodinu,“ odpověděl Tarkington. „Byl to váš bratr.“

„Váš taky. Já s tím dokážu žít. Vy ne? A co Washington?“

Na druhém konci linky zavládlo ticho. „Já jsem dostal, co jsem chtěl,“ řekl plukovník nakonec. „Washington možná ne. Snad později.“

„Později? To je nikdy.“

„Mně kázat nemusíte. Nikdo vám nebrání svolat tiskovou konferenci.“

Teď se zase na okamžik odmlčel Adrian. „A kdybych to měl v úmyslu, mohl bych požádat o oficiální dokumentaci? Nebo by se náhle objevily materiály, které popisují…“

„…popisují v psychiatrických termínech,“ skočil mu do řeči plukovník, „velmi nevyrovnaného a citově narušeného mladého muže, který se toulal po celé zemi a žil v komunitách hippies a který v San Francisku napomohl třem odsouzeným dezertérům k útěku a pak je skrýval. Nedělejte si iluze, Fontine. Ta složka leží na mém stole.“

„Myslel jsem si, že to tak dopadne. Vidíte? Učím se rychle. Jste důkladní, že? Který z bratrů byl větší blázen?“

„Obvinění zachází mnohem dál. Zneužití vlivu rodiny pro vyhýbání se vojenské službě, členství v radikální organizaci - dnes se jde na všechno s dynamitem. Vaše nedávné podivné chování ve Washingtonu včetně vztahu s černým právníkem, který zemřel za neobvyklých okolností a který byl podezřelý z nezákonných aktivit. Je toho mnohem víc. A to jste zatím jenom vy.“

„Cože?“

„Na světlo jsou vytahovány nové - nebo spíše staré - skutečnosti. Otec, který nadělal jmění obchodními styky s vládami po celém světě, s vládami, které jsou považovány za nepřátelské našim národním zájmům. Muž, který úzce spolupracoval s komunisty a jehož první manželka před lety zahynula za velmi podezřelých okolností v Monte Carlu. Znepokojující obrázek, který nutně vyvolá další otázky a pochybnosti. Dokážou Fontini-Cristiové žít s tímhle?“

„Dělá se mi z vás špatně.“

„I mně je ze sebe samého špatně.“

„Tak proč?“

„Protože bylo třeba učinit rozhodnutí, které dalece přesahuje vás i mě i naše osobní zhnusení!“ Plukovník zvýšil zlostí hlas, ale hned se ovládl. „Spoustu těch papalášů nahoře nemám rád. Ale vím - nebo si alespoň myslím, že to vím -, že právě teď není vhodná doba veřejně odhalit Boží oko.“

„Takže všechno zůstává při starém. Dnes mluvíte úplně jinak než člověk, který na mě nedávno čekal v mém hotelovém pokoji.“

„Asi ano. Jenom doufám, že se v zájmu zachování svého oprávněného pobouření nikdy neocitnete v podobné situaci jako já.“

Adrian se zadíval na kněze na druhé straně místnosti. Land nepřítomně zíral na matně osvětlenou bílou zeď. Ale dokázal číst v jeho očích, vždycky hledej v očích. Zoufalství, které ho sužovalo. Církevní hodnostář byl silná osobnost, ale teď silně vyděšená. „Taky doufám,“ řekl plukovníkovi.

„Fontine?“

„Ano?“

„Co kdybychom si někdy spolu zašli něco vypít?“

„Jistě. Zajdeme.“ Adrian zavěsil.

Záleží teď na mně? uvažoval. Všechno? Existuje vůbec vhodná doba, kdy člověk může a má říci pravdu?

Jednu odpověď již brzy dostane. S plukovníkovou pomocí se mu podařilo vyvézt dokumenty z Itálie. Odměnou dostal vojenský právník mrtvé tělo zavěšené na laně pod skalní plošinou v horách severně od Champoluku. Bratr za bratra. Dluh byl splacen.

Barbara Piersonová věděla, co s dokumenty. Kontaktovala přítele, který pracoval jako kurátor starověkých památek v Metropolitním muzeu. Vědec, který zasvětil svůj život studiu minulosti, viděl již dost artefaktů, aby mohl vynést zasvěcený rozsudek.

Barbara přiletěla z Bostonu a v půl šesté se zavřela s badatelem v laboratoři. Sedm hodin již zkoumají dokumenty z Konstantinopole.

Vlastně jenom jeden dokument, protože pouze ten je důležitý. Pergamen vynesený před dvěma tisícovkami let z římského žaláře. Pergamen je všechno. Doslova všechno. Vědec to pochopil.

Adrian se otočil od okna a přistoupil k duchovnímu. Když otec před dvěma týdny umíral, sestavil krátký seznam osob, kterým měl být trezor ze Soluně doručen. Seznam obsahoval i Landovo jméno. Když mu Adrian zavolal, kněz mu řekl věci, s nimiž se jeho otci nikdy nesvěřil.

„Povězte mi něco o Annaxasovi,“ vyzval preláta a posadil se naproti němu.

Duchovní se zachvěl a odvrátil zrak od zdi. Nevylekalo ho to jméno, pomyslel si Adrian, ale samotné vyrušení. Velkým šedým očím pod tmavým obočím chvíli trvalo, než zaostřily pohled, a kněz zamrkal, jako kdyby se musel rozpomenout, kde vlastně je.

„Theodore Dakakos? Co vám o něm mohu říci? Poprvé jsme se setkali v Istanbulu. Sledoval jsem stopu, o níž jsem věděl, že je falešná. Údajné zničení, spálení dokladů o sporech kolem dodatku filioque. Zjistil, co dělám, a přiletěl z Atén, aby si promluvil s všetečným knězem z vatikánských archivů. Hovořili jsme spolu. Dlouze. Oba jsme byli zvědaví. Já na to, proč se tak prominentní finančník zajímá o málo známé náboženské spisy, on na to, proč se teolog z Říma věnuje - nebo spíše, proč mu bylo dovoleno se věnovat - bádání o tématu, které je sotva v zájmu Vatikánu. Oba jsme manévrovali a uhýbali celou noc a oba jsme skončili totálně vyčerpaní. Myslím, že to způsobila právě únava. A skutečnost, že se nám oběma zdálo, že jsme se i za tak krátkou dobu docela dobře poznali a možná v sobě našli i zalíbení.“

„Způsobila únava? A co?“

„Že jsme se dostali k vlaku ze Soluně. Divné je, že si vůbec nepamatuji, kdo se o něm zmínil první.“

„Dakakos o vlaku věděl?“

„Věděl o něm tolik co já, a možná i víc. Strojvůdce byl jeho otec; jediný cestující, kněz z Xenopy, jeho strýc. Oba se nevrátili. Při svém pátrání částečně odkryl tajemství jejich osudu. V záznamech milánské policie objevil starý zápis z prosince 1939. Dva mrtví ve vlaku z Řecka odstaveném na nákladním nádraží. Vražda a sebevražda. Oběti nebyly identifikovány. Annaxas chtěl znát důvod.“

„Co ho přivedlo do Milána?“

„Dvacet let neúnavného kladení otázek. Měl k tomu patřičně silnou motivaci. Na vlastní oči viděl, jak matka zešílela. Zbláznila se, protože církev jí odmítla odpovědět.“

„Její církev?“

„Odnož její církve, chcete-li. Řád z Xenopy.“

„To ovšem znamená, že o vlaku věděla.“

„Neměla o něm vědět a starší církve byli přesvědčeni, že také nic neví. Ale muži manželkám svěřují i tajemství, o která se s nikým jiným nepodělí. Než Annaxas onoho časného rána v prosinci 1939 odešel z domu, prozradil ženě, že neodjíždí do Korinru, jak si všichni myslí. Řekl jí, že Bůh na ně pohlédne s obzvláštní libostí, protože se připojí ke svému bratru Petridovi a společně vyrazí na dalekou cestu. Konají Boží dílo.“

Kněz sáhl na zlatý kříž, který mu visel na řetízku kolem krku. Zlostný dotek; postrádal něhu pohlazení.

„A manžel se z této cesty nevrátil,“ doplnil tiše Adrian. „Bratra, příslušníka řádu, se zeptat nemohla, protože ten byl také mrtvý.“

„Ano. Myslím, že si oba dokážeme představit, jak ta tragédie ženu - dobrou ženu, prostou, milující, opuštěnou se šesti dětmi -poznamenala.“

„Zbláznila se.“

Land pustil kříž a jeho pohled znovu zabloudil ke zdi. „Jako akt milosrdenství kněží z Xenopy přijali šílenou do kláštera. Padlo další rozhodnutí. Do měsíce zemřela.“

Fontine strnule poposedl. „Zabili ji.“ Nebyla to otázka.

Landovi se v očích objevil náznak úpěnlivé prosby. „Zvažovali, jaké následky by mohlo mít, kdyby ji nechali naživu. Ne ve vztahu k Odmítnutí filioque, ale k pergamenu, o jehož existenci jsme my v Římě neměli rušení. Já sám jsem o něm poprvé slyšel až dnes večer. Mnoho věcí se tím objasňuje.“

Adrian vstal z křesla a vrátil se k oknu. Nebyl ještě připraven mluvit o pergamenu. Církevní představitelé už dávno ztratili právo vést přímý výslech. Jeho právnický cit kněžstvo odsuzoval. Zákony platí pro všechny bez rozdílu.

V parku na spoře osvětlené stezce venčil jakýsi muž dva labradory; psi škubali vodítky v touze po svobodě. I on škubal vlastním vodítkem, ale před Landem to nesměl dát najevo. Odvrátil se od okna. „Dakakos si nakonec všechno domyslel, že?“

„Ano,“ odpověděl duchovní, smířený s Adrianovou neochotou nechat se v rozhovoru vmanévrovat, kam nechce. „To byl jeho odkaz. Přísahal, že se dozví celou pravdu. Dohodli jsme se, že si vyměníme informace, ale já jsem byl otevřenější než on. Vynořilo se jméno Fontini-Cristi, ale o pergamenu nepadlo ani slovo. Zbytek, předpokládám, znáte.“

Poslední knězova věta Adriana popudila. „Nic nepředpokládejte. Mluvte.“

Duchovní sebou trhl. Výtku nečekal. „Promiňte. Domníval jsem se, že to víte. Dakakos se postaral o Campo di Fiori. Celé roky platil daně - mimochodem nekřesťansky vysoké -, odháněl kupce a agenty realitních kanceláří, zabezpečil dům i pozemek, udržoval…“

„Co mniši z Xenopy?“

„Xenopský řád v podstatě zanikl. Malý klášter v horách nedaleko Soluně. Několik posledních starých řeholníků zcela bez prostředků obdělává neduživá políčka. Dakakosovi zůstal jediný pramen informací. Umírající mnich v Campo di Fiori. Nemohl si dovolit ho nevyužít. Vytáhl ze starce všechno, co věděl. Nakonec se ukázalo, že zvolil správnou taktiku. Gaetama propustili z vězení, z Afriky se vrátil další zapuzený kněz Aldobrini, umírající na tropickou horečku. A pak do Campo di Fiori přijel váš otec. Po letech opět navštívil místo popravy své rodiny. Děsivé pátrání se znovu rozběhlo.“

Adrian se zamyslel. „Dakakos překazil záměry mého bratra. Udělal možné i nemožné, aby ho zastavil, aby odhalil Boží oko.“

„Chtěl mu za každou cenu zabránit zmocnit se trezoru. Starý mnich Dakakosovi určitě řekl, co Viktor Fontine ví o pergamenu. Bylo mu jasné, že váš otec bude jednat na vlastní pěst, bez součinnosti s úřady, a vyšle své syny, aby trezor našli. Jinak se rozhodnout nemohl. Vezmeme-li v úvahu potenciální důsledky, neměl jinou možnost. Dakakos pečlivě zkoumal vaše charaktery. Několik let vás nechal oba systematicky sledovat. A co zjistil o jednom ze synů, mu doslova vyrazilo dech. Váš bratr musel být zastaven, zničen. Vás naproti tomu pokládal za člověka, s nímž by mohl v případě nezbytí spolupracovat.“

Kněz se odmlčel. Zhluboka se nadechl a prsty se znovu dotkly kříže na hrudi. Myšlenky, které mu prolétaly hlavou, byly očividně neveselé. Adrian ho chápal. Sám zažil podobný pocit v horách nad Champolukem.

„Kdyby Dakakos našel trezor, co by udělal s jeho obsahem?“

Duchovní upřel na právníka pronikavý pohled. „Nevím. Byl to velmi citlivý člověk. Poznal muka hledání bolestných odpovědí na velmi bolestné otázky. Jeho úsudek by asi vedl soucit. Na druhé straně ctil pravdu. Myslím, že by pečlivě zvažoval všechny možné důsledky. Ale víc už vám k tomu říci nemohu.“

„Ten obrat používáte velmi často, že? Myslím ‚zvážit důsledky‘.“

„Omlouvám se, jestli vás to pohoršuje.“

„Pohoršuje.“

„V tom případě mi odpusťte, protože teď vás asi urazím. Požádal jsem vás o svolení sem přijít, ale změnil jsem názor. Chci odejít.“ Kněz vstal. „Nemohu zde zůstat. Pokusím se to říct jednoduše…“

„Jednoduše řečeno,“ přerušil ho Adrian drsně, „mě to nezajímá.“

„Máte oproti mně výhodu,“ pokračoval Land spěšně. „Víte, mě zajímají vaše názory, vaše vnímání světa, vy sám.“ Kněz pokročil k Adrianovi; nikdo by mu nedokázal zabránit, aby vyslovil, co má na srdci. „Myslíte si, že svaté sliby automaticky smažou veškeré pochyby? Myslíte si, že sedm tisíc let mezilidské komunikace šlo mimo nás, že pro nás nic neznamená? Pro nás duchovní, ať již nosíme jakékoliv roucho? Kolik bohů, proroků a svatých nám už tok staletí přičaroval? Snižuje jejich počet sílu zbožné víry? Domnívám se, že ne. Každý člověk totiž přijímá, co dokáže přijmout, a staví svou víru nad víru těch ostatních. Mé pochyby mi říkají, že až za několik tisíc let budou vědci zkoumat pozůstatky naší civilizace, dospějí k závěru, že jsme vyznávali velmi divnou víru, velmi divné náboženství, a to, co jsme pokládali za nejsvětější svátost, odkážou do říše mýtů. Tak jako jsme my odkázali do říše mýtů všechna náboženství dávné minulosti. Jak vidíte, intelektem, mozkem, to chápu. Ale tady a teď, v této době, je - alespoň pro mě - můj závazek svatý. Je lepší víru mít než nemít. A já věřím. Oddaně a celým svým srdcem.“

Adrian si ta slova pamatoval: ,“Boží zjevení nemůže být poskvrněno rukou smrtelného člověka‘?“

„Nemohu než souhlasit,“ odvětil Land prostě. „V poslední instanci vítězí učení svatého Tomáše Akvinského - připomínám, že si na ně katolická církev nedělá výlučný nárok. Když se rozum vyčerpá a dosáhne své krajní meze, víra se stává rozumem. Já tu víru mám. Ale jako obyčejný smrtelník jsem slabý. Postrádám sílu podrobit svou odolnost další zkoušce. Musím se uchýlit do náruče své víry, vědom si toho, že s ní mi je líp než bez ní.“ Kněz napřáhl ruku. „Sbohem, Adriane.“

Fontine se zadíval na podávanou ruku a stiskl ji. „Snad chápete, že je to arogantnost vaší víry, vašeho vyznání, co mě znepokojuje. Nevím, jak jinak bych to vyjádřil.“

„Chápu a beru vaši námitku na vědomí. Domýšlivost je prvním z hříchů, které vedou k duchovní smrti. A je nejčastěji přehlížen. Falešná pýcha. Jednoho dne nás může všechny zničit. A potom, můj mladý příteli, už nám nezůstane vůbec nic.“

Land se otočil a zamířil ke dveřím. Otevřel je pravou rukou, levá stále svírala zlatý kříž, celý ho obalovala. Nezaměnitelné gesto - akt sebeobrany. Naposled se ohlédl po Adrianovi, pak vyšel do chodby a zavřel za sebou.

Fontine si zapálil cigaretu a vzápětí ji zadusil v popelníku. V ústech cítil nepříjemnou pachuť po přemíře tabáku a nedostatku spánku. Přistoupil ke kávovaru a nalil si šálek.

Asi před hodinou sáhl Land na kovovou plotýnku pod konvicí a spálil si prst. Adriana napadlo, že monsignore patří k lidem, kteří v životě vyzkoušejí většinu věcí na vlastní kůži. Přesto v sobě nenašel odvahu podstoupit rozhodující zkoušku. Prostě z ní vycouval. Ale svým způsobem čestně a poctivě.

Mnohem poctivěji, než jsem se já zachoval k matce, pomyslel si Adrian. Nelhal jí; bylo by to zbytečné, protože by lež jistě odhalila. Ale současně jí neřekl pravdu. Ne, projevil mnohem větší krutost - vyhýbal se jí. Ještě nebyl na konfrontaci připraven.

V chodbě zazněly kroky. Adrian odložil šálek a přešel do středu místnosti. Dveře se otevřely. Vstoupila Barbara, které dal její přítel vědec přednost. Muž měl na sobě pořád bílý laboratorní plášť; brýle s rohovinovou obroučkou mu jakoby zvětšovaly obličej. Barbařiny oči, obvykle vřelé a plné smíchu, vyzařovaly neosobní profesionální zaujetí.

„Doktor Shire skončil,“ oznámila. „Mohli bychom dostat kafe?“

„Jistě.“ Adrian se vrátil ke stolku a nalil dva šálky.

Vědec se posadil do křesla, které před několika minutami opustil Land. „Prosil bych černou,“ požádal a položil si na klín jediný list papíru. „Váš přítel odešel?“

„Ano, odešel.“

„Věděl?“ zeptal se starý pán a vzal si šálek.

„Věděl, protože jsem mu to řekl. Rozhodl se odejít.“

„Docela ho chápu,“ poznamenal Shire a zamrkal povadlými víčky, jak mu pod brýle vnikla pára z kouřící kávy. „Posaďte se. Oba.“

Barbara si vzala kávu, ale nesedla si. Vyměnila si s vědcem významný pohled a poodstoupila k oknu, zatímco Adrian se posadil na své místo naproti starému pánovi.

„Je ten dokument autentický?“ zeptal se Fontine. „Řekl bych, že tohle je první otázka, která každého napadne.“

„Autentický? Pokud se týká doby, materiálu, písma a jazyka…, ano, domnívám se, že obstojí i při nejnáročnějším zkoumání. Vycházím z předpokladu, že je skutečně autentický. Chemická a spektrografická analýza sice vyžaduje delší čas, ale viděl jsem stovky dokumentů z té doby; v tomto směru nemám žádných pochyb. Pokud se týká autenticity obsahu… Zpověď sepsal pološílený stařec tváří v tvář smrti. Velmi kruté a bolestivé formě smrti. Tohle ovšem budou muset posoudit jiní - pokud to vůbec bude třeba posuzovat.“ Shire odložil šálek na stolek vedle křesla, uchopil list papíru, který mu ležel na klíně, a vyslal k Adrianovi tázavý pohled.

Fontine mlčel a vědec pokračoval. „Podle vlastních slov na pergamenu se vězeň, který měl druhého dne odpoledne zemřít v písku arény, vzdal jména Petr, které mu dal revolucionář jménem Ježíš. Napsal, že ho není hoden. Chtěl, aby jeho smrt byla zaznamenána jako smrt Šimona z Betsaidy, což je jméno, které dostal při narození. Stravoval ho pocit viny a tvrdil, že zradil svého spasitele… Protože muž, který byl ukřižován na Kalvárii, nebyl Ježíš z Nazaretu.“

Starý pán se odmlčel a jeho slova plula prostorem, vznášela se jako useknutá uprostřed věty.

„Ach, bože můj!“ Adrian vyskočil z křesla a ohlédl se po Barbaře, která stála u okna. Když mu vrátila pohled bez jediného slova, obrátil se zpátky k vědci. „Vysvětluje to nějak?“

„Ano. Ten člověk neuvěřitelně trpěl. Napsal, že tři z Kristových učedníků jednali na vlastní pěst, proti tesařovu výslovnému přání. S pomocí Pilátových stráží, které podplatili, vynesli bezvědomého Ježíše z žaláře a místo něho podstrčili odsouzeného zločince podobné postavy a vzhledu, kterého oblékli do tesařových šatů. V hysterickém davu, který se druhý den shromáždil, postačil rubáš a krev z trnové koruny, aby zakryly rysy muže, který nesl kříž a pak na něj byl přibit. To nebyla vůle člověka, kterému říkali mesiáš…“

„Nic se nezměnilo,“ přerušil ho Adrian šeptem, „a přece je všechno jinak.“

„Vysvobodili ho proti jeho vůli. Jeho záměrem bylo zemřít; nechtěl žít. V tom pergamen nepřipouští žádné pochyby.“

„Ale nezemřel. Žil.“

„Ano.“

„Nebyl ukřižován.“

„Ne. Pokud přijmeme slova muže, který ten dokument sepsal - a podmínky, za kterých ho sepsal. Podle mého názoru byl na samé hranici šílenství. Osobně bych dokument neakceptoval pouze na základě jeho prokázaného stáří.“

„Teď jste sám vyslovil soud,“ poznamenal Adrian.

„Pouze úsudek podepřený pravděpodobností,“ opravil ho Shire. „Pisatel pergamenu často sklouzával do vášnivých modliteb a vzrušeného bědování. Jeho myšlenky jsou na jednom místě nezkalené, jinde úplně nesrozumitelné. Šílenec, nebo sebemrskačský asketa? Šarlatán, nebo kajícník? Co platí? Prokazatelná skutečnost, že je dva tisíce let starý, naneštěstí propůjčuje dokumentu věrohodnost, která by mu byla za méně působivých okolností zajisté odepřena. Uvědomte si, že mluvíme o době Neronova pronásledování křesťanů, o období společenského, politického a náboženského chaosu. Přežití člověka záviselo častěji než kdy jindy na pohotové vynalézavostí. Co to vlastně bylo za člověka?“

„Dokument to přece říká jasně. Šimon z Betsaidy.“

„Ale na to máme jen pisatelovo slovo. Neexistuje žádný písemný doklad o tom, že by Šimon Petr zahynul spolu s prvními křesťanskými mučedníky. Taková věc by se přece musela stát součástí legendy. Přesto se o ní žádná biblická studie nezmiňuje. Kdyby Petr skutečně zemřel mučednickou smrtí a historie raného křesťanství to nezaznamenala, šlo by o nepředstavitelné opomenutí, nemyslíte?“

Vědec si sundal brýle a očistil silná skla cípem pláště. „Co se tím pokoušíte naznačit?“ zeptal se Adrian.

Starý pán si nasadil brýle na nos a čočky zvětšily zamyšlené, smutné oči. „Předpokládejme, že si římský občan, odsouzený k nejkrutějšímu způsobu popravy, vymyslí příběh, který věrohodným způsobem zpochybňuje nenáviděný symbol nastupujícího rozpínavého a nebezpečného náboženství. Takový člověk by jistě našel zastání u prétorů, konzulů, u samotného císaře. Mnozí, vskutku mnozí se o to v dějinách tou či onou formou snažili. Je nějaký důvod přiznat to v jednom případě a v jiném ne? Jen proto, že nakonec uspěl? Vynalézavost a přežití jdou dějinami ruku v ruce.“

Adrian vědce napjatě pozoroval. V jeho slovech zřetelně cítil podivnou úzkost. „A co si myslíte vy, pane doktore?“

„Není důležité, co si myslím já,“ řekl Shire a na okamžik se vyhnul Adrianovým očím.

Rozhostilo se vážné, jímavé ticho. „Vy tomu věříte, že?“

„Je to mimořádný dokument,“ odpověděl vědec po krátkém váhání.

„Uvádí, co se stalo s tesařem?“

„Ano.“ Shire se zase díval Adrianovi do očí. „O tři dny později spáchal sebevraždu.“

„Spáchal sebevraždu? Ale to protiřečí všemu…“

„Přesně tak,“ souhlasil vědec tiše. „Shoda spočívá v časovém faktoru. Tři dny. Shoda a rozpor, kde je hranice? Kam se vychýlí jazýček? Zpověď dále uvádí, že tesař zlořečil svým nechtěným zachráncům, ale před smrtí požádal svého boha, aby jim odpustil.“

„Další shoda.“

„Čekal byste snad něco jiného? Vynalézavost a přežití, pane Fontine.“

Nic se nezměnilo, a přesto je všechno jinak. „V jakém stavu je ten pergamen?“

„Pozoruhodně dobře zachovalý. Myslím, že ho impregnovali zvířecím tukem, silně stlačili, aby odstranili vzduch, a uložili mezi tvrdé a silné skleněné desky.“

„A ostatní dokumenty?“

„Ty jsem zkoumal jen do té míry, abych je porovnal a rozlišil od pergamenu. Papíry, které, jak se domnívám, vysvětlují námitky oponentů proti dodatku filioque, jsou prakticky nedotčené. Aramejský svitek je samozřejmě kovový a jeho rozluštění si vyžádá hodně času a námahy.“

Adrian se posadil. „Tohle je doslovný překlad zpovědi?“ ukázal na popsanou stránku, kterou vědec držel v ruce.

„Téměř. Je neupravený a v odborném tisku bych ho v této podobě nepublikoval.“

„Můžu si ho vzít?“

„Můžete si vzít, co chcete.“ Shire se předklonil a vložil papír do Adrianovy natažené ruky. „Pergamen a ostatní dokumenty jsou vaše.“

„Mně nepatří.“

„To vím.“

„Tak proč? Myslel bych si, že budete žadonit, abych vám je ponechal. Že je budete chtít prozkoumat. Ohromit jimi svět.“

Vědec si sundal silné brýle, oči svraštělé vyčerpáním. „Přinesl jste mi velmi podivný objev,“ řekl znaveně. „A také dost hrozivý. Jsem už příliš starý, abych se s tím dokázal vypořádat.“

„Nerozumím.“

„Tak uvažte následující: Byla popřena smrt, ne život. Ale symbol spočívá právě v oné smrti. Jestli symbol zpochybníte, riskujete, že zpochybníte i všechno, co tento symbol postupně znamenal. Nejsem si jistý, jestli bych to dokázal sám před sebou ospravedlnit.“

Adrian několik okamžiků mlčel. „Cena za pravdu je příliš vysoká. To chcete říct?“

„Pokud je to pravda. Ale musím opakovat, že je zde nepopiratelný důkaz stáří. Věci přijímáme proto, že existují. Homér vytvoří fikci a stovky let později se lidé vydávají na moře a hledají podle jeho vyprávění jeskyně obydlené jednookými obry. Froissart zaznamenává dějiny, jak se nikdy neudály, a je oslavován jako vynikající historik. Žádám vás, abyste zvážil důsledky.“

Adrian vstal z křesla a začal bezcílně přecházet místností. Zastavil se u stěny, na kterou se Land tak upřeně díval. Vybledlá bílá malba. Jinak nic. „Můžete to tady všechno na nějakou dobu schovat?“

„Jistě. Uložím dokumenty do trezoru v laboratoři. Samozřejmě vám vydám potvrzení o převzetí.“

Fontine se otočil. „Do trezoru?“

„Ano. Do trezoru.“

„Měly zůstat v jiném.“

„Možná měly. Jak dlouho, pane Fontine?“

„Jak dlouho?“

„Jak dlouho zůstanou dokumenty tady?“

„Týden, měsíc, století. Já nevím.“

Stál u okna v hotelovém pokoji a zamyšleně pozoroval siluetu Manhattanu. New York předstíral spánek, ale miliony světel dole v ulicích ho usvědčovaly z přetvářky.

Mluvili spolu dlouhé hodiny. Kolik? To skutečně nevěděl. Mluvil on, Barbara poslouchala a jemně naléhala, aby řekl všechno.

Ještě bude muset hodně prožít, hodně toho udělat, než zase získá ztracený klid.

Náhlé zazvonění telefonu ho nevysvětlitelně vylekalo. Prudce se otočil, dobře si vědom, že se mu úzkost zračí v očích.

Barbara vstala ze židle a klidně k němu přistoupila. Natáhla ruce a sevřela mu tváře v dlaních. Úzkost ustoupila.

„Nechci s nikým mluvit. Teď ne.“

„Tak nemluv. Řekni jim, ať ti zavolají ráno.“

Jak jednoduché. Říct pravdu.

Telefon zazvonil podruhé. Natáhl se k nočnímu stolku a zvedl sluchátko, jistý si svým úmyslem a věřící své síle.

„Adrian? Proboha! Hledáme tě po celém New Yorku. Nakonec nás jeden plukovník z generální inspekce - jmenoval se Tarkington - nasměroval na tento hotel.“

Volal jeden z mladých právníků z ministerstva spravedlnosti, které získal ke spolupráci Nevins.

„Co se děje?“

„Už to začalo! Všechno, na čem jsme pracovali, se najednou vyvíjí přesně podle našich představ. Tohle město je vzhůru nohama. Bílý dům zachvátila panika. Jsme v kontaktu se senátním výborem pro soudnictví. Hledáme zvláštního žalobce, který si vezme případ na starost. Jinak se to zvládnout nedá.“

„Máte konkrétní důkazy?“

„Více než to. Máme svědky, podepsaná doznání. Zloději prchají do úkrytů. Jsme zpátky ve hře, Adriane. Jdeš do toho s námi? Konečně můžeme jednat!“

Adrian se dlouho nerozmýšlel. „Ano. Jdu do toho s vámi,“ odpověděl.

Důležité je nezastavit se. Některé zápasy pokračují. Jiné bylo třeba ukončit. Moudrost spočívá v rozhodnutí které.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai