Poslední úder Omegy

Robert Ludlum

(1992)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Malé americké městečko Saddle Valley je operačním centrem skupiny OMEGA financované sovětskou KGB, která se pomocí vydírání nejvlivnějších osobností chystá rozvrátit USA. CIA, která se o plánech OMEGY dozvěděla, využívá známého žurnalisty Johna Tannera, neboť se domnívá, že členy OMEGY jsou všichni nebo někteří z jeho nejbližších přátel. Ve vysoké a smrtelně nebezpečné hře nakonec zůstává sám a musí se vlastními silami pokusit zachránit sebe, manželku i děti, a navíc ještě zlikvidovat OMEGU......

Robert Ludlum

Poslední úder Omegy

Slovo o autorovi

Robert Ludlum, úspěšný producent a herec, absolvent Wesleyan University, změnil koncem šedesátých let profesi a věnoval se literatuře. Už jeho prvotina The Scarlatti Inheritance (1970) byla velmi úspěšná a totéž se dá říct o jeho dalších románech, na nichž zaujme komplikovaná zápletka, stupňované napětí a překvapivé rozuzlení. Ludlumovi hrdinové jsou většinou obyčejní Američané proti své vůli vtažení do vysoké hry rozvědek, tajných organizací a zločineckých syndikátů - jediné, nač se přitom mohou spolehnout, je jejich vlastní odvaha, statečnost a smysl pro pravdu a spravedlnost. Naši čtenáři se mohli seznat s Ludlumovou knihou Chancelorův rukopis, kterou vydalo nakladatelství Slovenský spisovatel 1983

1.

NEDĚLE ODPOLEDNE

Sedlové údolí ve státě New Jersey je Městečko.

Přesněji řečeno, někdy ve druhé polovině třicátých let zde objevili obchodníci s pozemky zapomenutou vesnici Saddle Valley. Do těchto končin vtrhli poté, co zachytili první poplašné signály o úpadku poměrů na měšťanském horním Manhattanu v nedalekém New Yorku.

Na bílém ve tvaru štítu vykrojeném znamení před vjezdem do obce stojí psáno

SADDLE VALLEY

OBEC USTAVENA 1862

VÍTÁME VÁS!

Slova o vítání jsou uvedena méně výrazným typem liter, protože Saddle Valley ve skutečnosti příliš nestojí o návštěvníky, kteří někdy v neděli odpoledne zabloudí do městečka a potom z nudy pozorují zdejší obyvatele při jejich odpočinku a hrách. Dvě motorizované patroly místního policejního útvaru vždy o svátečních dnech hlídkují na přístupové silnici do Saddle Valley.

Budiž rovněž poznamenáno, že na ukazatelích směru do údolí není označení

SADDLE VALLEY, NEW JERSEY

ani

SADDLE VALLEY, N.J. nýbrž pouze

SADDLE VALLEY.

Městečko prostě neuznává žádnou vyšší autoritu. Je svým vlastním pánem. Suverénem. Izolované od vnějšího světa, soběstačné, nedotknutelné. Nedávno, takhle v červenci v neděli odpoledne, byla jedna ze dvou automobilových hlídek v Saddle Valley zvlášť důkladná. Bílý vůz s výrazným modrým pruhem křižoval místní cesty častěji a rychleji než obvykle. Pilně jezdil z jednoho konce městečka na druhý a příležitostně zabočil do zámožné vilové čtvrti, kde se vynořil jednou v popředí, podruhé v pozadí a potřetí po stranách prostorných, pečlivě udržovaných soukromých pozemků.

Tato patrola byla samozřejmě onoho nedělního odpoledne zpozorována většinou usedlíků městečka Saddle Valley.

To byl smysl hry.

To byla součást plánu.

John Tanner, oblečený do starých šortek a obutý naboso do obnošených tenisek, právě uklízel v garáži. Na půl ucha sledoval, co se děje u bazénu, kam si jeho dvanáctiletý syn Raymond pozval kamarády ze sousedství. Co chvíli vybíhal na výjezdovou cestu, aby viděl na dům a ujistil se, že mládež je v pořádku. Faktem je, že se obtěžoval dozorem nad dětmi především v momentech, kdy se jejich pokřik snížil na úroveň podezřelé samoty nebo dokonce ticha.

Tannerova manželka Alice vstupovala s nepříjemnou nepravidelností do garáže postranním vchodem, vedeným skrz prádelnu, aby svému muži přikázala, co má ještě vyhodit. John nenáviděl tendenci zbavovat se krámů, které se momentálně mohou zdát nepotřebnými, ale… Alici naopak dráždilo hromadění zbytečností. Tentokrát šla řeč o polámaném zahradním rozprašovači vláhy, který už dlouho bezmocně ležel v rohu garáže, aniž by přinášel užitek.

John si všiml jejího výmluvného gesta, naznačujícího bezpodmínečnou likvidaci stroje.

„Mohl bych tu trysku namontovat na kus kovaného železa a prodat to jako avantgardní plastiku do Muzea moderního umění pod názvem Zahradníkův ráj nebo Pozůstatek z pravěku.“

Alice Tannerova se srdečně zasmála. Její manžel měl znovu příležitost zaznamenat, že ten úsměv má něco do sebe a že je neobyčejně atraktivní.

„Odtáhnu to na chodník. V pondělí to odvezou do šrotu“ řekla Alice a chopila se historické památky.

„Nech to být, udělám to sám,“ protestoval John. „Ani nápad! Jak tě znám, v půli cesty by sis to rozmyslel.“

Její manžel mezitím přemístil mobilní rozprašovač za motorovou sekačku trávy. Alice obešla svůj malý Triumph, autíčko, které pyšně nazývala symbolem svého společenského postavení. Když se snažila odtlačit Zahradníkův ráj z garáže, odpadlo mu kolečko. Oběma to připadlo směšné.

„Tím se stvrzuje smlouva s muzeem. Tomu neodolají!“

Alice se náhle přestala smát. Třicet metrů od jejich vily na Orchard Drive se pomalu ploužil bílý policejní vůz.

„Gestapo dozírá, co dělají občané dnes odpoledne,“ řekla.

„Cože?“ Tanner zvedl ztracené kolečko a odhodil je na hromadu trosek a jiných odpadků.

„Povídám - naši ochránci zákona dnes makají. To je už potřetí, co projíždějí Orchard.“

Tanner se letmo podíval na uniformovanou hlídku. Zachytil pohled řidiče, poddůstojníka Jenkinse, v jehož očích vyčetl mírný zmatek. Nedošlo k běžnému zamávání, k přátelské gestikulaci pozdravu. Jako by se neznali. Přitom se znali náramně dobře, jestliže by se vzaly v úvahu podmínky v Saddle Valley.

„Možná, že včera v noci štěkal náš pes příliš hlasitě.“

„Neřekla bych. Dívka, která včera hlídala naše děti, se o žádném narušení pořádku ani nezmínila.“

„Za dolar padesát na hodinu budeš mlčet taky.“

„Odnes raději ten sajrajt, miláčku,“ řekla Alice a otočila se zády k policejní patrole. „Zavlažovač bez kolečka se nehodí ani do muzea. Podívám se, co provádějí děti.“

Tanner vlekl vyřazené zařízení za sebou s úmyslem odložit je k chodníku, když zahlédl asi na padesát metrů jasný záblesk. Orchard Drive, orientovaná západním směrem, tam zatáčela nalevo kolem skupiny stromků. Nedaleko ohybu cesty byl vjezd na pozemek Tannerových nejbližších sousedů, rodiny Scanlanových. Okno policejního vozu ‚prasátkem‘ zrcadlilo sluneční paprsky, dopadající na auto zaparkované na okraji cesty.

Dva muži na předních sedadlech byli otočeni, aby lépe viděli, co se děje vzadu. Tanner byl přesvědčen, že zírají na něj. Na chvíli znehybněl, pak váhavě vykročil k policajtům. Muž za volantem se obrátil, spustil motor a rázně odstartoval.

Udivený Tanner se za patrolou díval, zavrtěl hlavou a vrátil se domů.

Motorizovaná hlídka policejního útvaru Saddle Valley vyrazila ostře k Peachtree Lane; tam zpomalila na normální rychlost a pokračovala v jízdě tempem pohodlných pozorovatelů.

Richard Tremayne seděl v křesle ve svém příjemně chladném obývacím pokoji a díval se na televizní obrazovku, co si jeho Mets počnou s náskokem soupeře. Záclony velkého vyhlídkového okna, vedoucího k zátoce, byly rozevřené.

Pojednou Tremayne vstal a přistoupil k oknu. Policejní vůz tady byl znovu! Jenže tentokrát popojížděl sotva krokem.

„Hej, Ginny!“ zavolal na manželku. „Nech všeho a pojď sem!“

Virginie Tremaynová ladně překročila tři schůdky do místnosti. „Co se děje? Chceš mi snad oznámit, že Mets už vedou nad Jets nebo jinou podobnou senzaci?“

„Včera večer u nás byli na návštěvě John a Alice… Prošlo všechno v normě? Nebyli jsme my dva, myslím tím sebe a Johna, příliš hlasití? Žádný kravál?“

„Oba jste se trochu namazali, ale docela mile. Žádný skandál. Proč se ptáš?“

„Vím, že jsme se opili. Máme za sebou mizerný týden. Ale na veřejnosti jsme nic nevyváděli, že ano?“

„Samozřejmě nic. Jako andílkové. Právníci a novináři jsou vždy a za všech okolností vzorem důstojného chování. Proč to chceš vědět?“

„Ten zatracený policejní vůz tady pendluje už popáté.“

„Oh.“ Virginie pocítila v žaludeční“krajině malou úzkost. „Víš to určitě?“

„Na slunci si nemůžeš splést to jejich fáro s žádným jiným.“

„Ne, to opravdu nejde… Říkal jsi, že jste měli! oba špatný týden. Nestěžoval si třeba John… Nepokusil se…?“

„Proboha - to ne! To pusť z hlavy! Johnny je možná tlučhuba a bere každé slovo příliš osobně,! ale…“ Tremayne sledoval z okna, co se děje na ulici. Policejní patrola odjížděla.

„Včera ti něčím vyhrožoval. Sám jsi to potom přiznal. Řekl ti, že má jisté styky…“

Tremayne se zvolna otočil a díval se své ženě do očí.

„My všichni máme nějaké styky, není-liž pravda? Někteří z nás až tak daleko, jako je Švýcarsko.“

„Prosím tě, Dicku! To je absurdní.“

„Samozřejmě, že to je absurdní… Ostatně policajti už odjeli, pravděpodobně to nic neznamená. V říjnu mají opět dostat přidáno. Asi už vyhlížejí nějaký dům ke koupi. Ti bastardi! Vydělávají víc než kolik jsem bral já pět let po vystudování práv.“

„Myslím, že jsi zbytečně podrážděný. Nebolí tě po včerejšku trochu hlava? Nevypadáš dobře.“

„Asi máš pravdu.“

Virginie se zahleděla na manžela, který se stále díval z okna. „Služebná by si chtěla ve středu vybrat volný den,“ řekla. „Mohli bychom jít na večeři do restaurace, co říkáš?“

„Jak myslíš.“

Dick se ani neohlédl. Virginie udělala pár kroků k hale. Ještě se otočila na manžela a zastihla ho, jak se na ni upřeně dívá. Na čele se mu perlily kapky potu. A to bylo v místnosti, vybavené vzorně fungujícím klimatizátorem.

Hlídkový vůz policejní stanice ze Saddle Valley mířil na dálnici číslo 5, hlavní spojovací tepnu s Manhattanem, srdcem New Yorku, který ležel šestadvacet mil na východ od městečka. Před výjezdem na silnici, odkud byl nerušený přehled po okolí, zastavil. Policista po pravé ruce řidiče vytáhl ze zásuvky binokl a začal sledovat automobily, směřující k dálnici číslo 5. Dalekohled se pyšnil vynikající optikou Zeiss-ikon.

Po několika minutách zatahal bystrozraký policista za rukáv řidiče Jenkinse, který mezitím obhlížel situaci z otevřeného okna. Ten požádal gestem o binokl, přiložil si ho k očím, našel automobil označený svým partnerem. Kývl a řekl jen jediné slovo:

„Schvalují.“

Jenkins nastartoval vůz a zabočil na jih. Zvedl radiotelefon. „Volá Dvojka. Jedeme jižně na Register Road. Držíme se v závěsu za zeleným sedanem Ford, podle čísla z New Yorku. Plnej negrů nebo Portorikánců.“

Vzápětí se s drobnými poruchami ozvala z tlampače odpověď. „Dvojko, rozumím. Natrhněte jim zadek.“

„Buď klidnej, provedu. Vypínám.“

Policejní vůz zabočil ještě jednou doleva a spustil se pozvolným svahem k dálnici číslo 5. Jakmile se na ni dostal, zmáčkl Jenkins plynový pedál až k podlaze a automobil radostně poskočil vpřed. Za šedesát sekund se ručička tachometru ustálila kolem 92 mil v hodině.

O čtyři minuty později hlídkový vůz znovu zpomalil a vyjel dlouhým obloukem z dálnice. Na dohled stály dvě telefonní budky; obě odrážely od svých kovových a skleněných konstrukcí ostré.sluneční paprsky.

Jenkins zastavil a se svým partnerem vystoupili z vozu.

„Nemáš náhodou desetník?“

„Ježíšmarjá, McDermotte!“ Jenkins se pobaveně zasmál. „Už patnáct let sloužíš a ještě ses nenaučil nosit u sebe drobné, abys mohl navázat kontakt s nadřízenými.“

„Jsi moc chytrej. Mám dva pětníky, ale jeden z nich je vzácnej. S indiánskou hlavou.“

„Co mám s tebou dělat.“ Jenkins sáhl do kapsy a podával McDermottovi potřebnou deseticentovou minci.

„Kdyby se stalo, že by naše transkontinentální balistické rakety dostaly zácpu a ty bys měl vyvolat alarm, vykašlal by ses na to, protože tvůj poslední desetník má na líci vyrazenej numismaticky cennej Rooseveltův ksicht.“

„Nevím, co bych v takovým případě provedl.“

McDermott již byl na cestě k telefonní budce, otevřel skřípající dveře a vytočil ’0’. Uvnitř bylo horko k zalknutí a McDermott přidržel nohou dveře pro trochu vzduchu.

Z okna hlídkového vozu volal Jenkins:

„Otočím to a vyzvednu tě v protisměru na druhý straně dálnice.“

„Oukej… Operátor? Volám New Hampshire na účet volaného. Kód tři-dvě-jedna. Šest-pět-čtyři-nula-jedna. Jmenuji se pan Leather. L jako Ludvík, E jako Emil, A jako Adam… Rozumíte?“

Omyl byl vyloučen. McDermott volal jisté místo ve státu New Hampshire a dívka v centrále znala svou povinnost propojit hovor na žádané číslo. Nemohla nicméně vědět, že právě toto číslo nikdy nezazvoní v žádném telefonu ve státu New Hampshire. Neboť někde, kdesi v podzemních kabelech s tisíci linkami spojů, se skrývá nepatrné relátko, které zaktivizovala svou iniciativou. Spadla miniaturní závora a spojení dostalo anonymního adresáta. Toto spojení nezvonilo, nýbrž intimně zazvučelo, v aparátu vzdáleném dvě stě a šedesát tři míle na jih od Saddle Valley, městečka ve státě New Jersey.

Dotyčný telefon byl umístěn v kanceláři ve druhém poschodí budovy, chráněné třímetrovým drátěným plotem nabitým elektřinou. Byla to jedna z přibližně deseti budov vzájemně propojených v jediný komplex. Kolem dokola bujel hustý les a křoviny.

Lokalita se nazývala McLean a nacházela se ve státě Virginia. Majitelem komplexu byla Ústřední výzvědná agentura, The Central Intelligence Agency, ve zkratce CIA. Izolovaná od vnějšího světa, soběstačná, nenarušitelná.

Muž za stolem v místnosti ve druhém poschodí odložil s úlevou nedokouřenou cigaretu. Na toto volání čekal už velmi dlouho. Pohledem ještě zkontroloval, zda se otáčejí disky automatického záznamu telefonických rozhovorů a potom zvedl sluchátko.

„Andrews. Ano, na můj účet. Přijímám.“

„Tady je Leather s hlášením,“ ozval se hlas přicházející oklikou přes New Hampshire.

„Spojení prověřeno, můžeš mluvit. Do toho, Leathere.“

„Potvrzuji přítomnost všech podezřelých. Manželé Cardonovi právě teď přijíždějí z New Yorku rovnou z Kennedyova letiště.“

„Ano. Víme o tom, že tam přistáli.“

„Tak proč, k čertu, je máme honit někde tady?“

„Protože dálnice číslo 5 je zrádná. Mohli by mít nehodu.“

„V neděli odpoledne?“

„Kdykoli. Mám citovat ze statistiky?“

„Se statistikou mi můžete políbit.“

Andrews na druhém konci telefonu jen pokrčil rameny. Muži nasazení v terénu byli vždy poněkud nedůtkliví.

„Jestli správně rozumím, jsou všichni tři pánové pod dozorem. Je to tak?“

„Je to tak. Ti první dva jsou doma a Cordona čekáme každou minutu.“

„Ještě něco?“

„Momentálně nic.“

„Jak se daří tvé manželce?“

„Lilian obchází domy na prodej a má na nějaký zálusk.“

„Při tvém platu musí mít ještě strpení, McDermotte.“

„To jí také říkám. Napadlo ji, že bych měl zdrhnout.“

Andrews na zlomek vteřiny ztuhl, než mu došel McDermottův nejapný žert.

„Pokud vím, oni platí mnohem hůř než naši.“

„To snad ani není možné… Už jde Jenkins. Tak nashle…“

Joseph Cardone předjel s cadillakem před parádní vchod do své vily a zaparkoval bezprostředně u schodiště vedoucího k těžkým dubovým dveřím. Vypnul motor a protáhl se s lokty vysoko zdviženými ke střeše luxusního vozu. Vzdychl a vzbudil své dva syny, šestiletého a sedmiletého. Jeho třetí dítě, dívka přibližně desetiletá, si četla v komiksové příloze novin.

Vedle Cardona seděla jeho manželka Betty.

„Všude dobře, ale doma nejlíp,“ řekla a podívala se na dům.

Cardone se usmál a položil svou těžkou ruku na její rameno. „Vím, že to myslíš opravdu vážně.“

„Ano.“

„Říkáš tu frází pokaždé, když se odněkud z větší dálky vracíme. Úplně stejnými slovy.“

„Je to krásný dům. Líbí se mi tu.“

Cardone vystoupil, otevřel všechny dveře cadilaku.

„Nuže, princezno… zvedni své bratry a pomozte mamince s jejími zavazadly.“

Vytáhl klíček ze zapalování a obešel vůz k zadnímu kufru.

„Kde je Louisa?“

„Ta se vrátí nejdříve v úterý. Přijeli jsme o tři dny dříve, než jsme zamýšleli. Nevzpomínáš si? Dala jsem jí do té doby dovolenou.“

Cardone přikývl. Přitom si pomyslel, že kuchařské schopnosti jeho ženy nepatří mezi její vyhledávané přednosti.

„Nevadí. Najíme se někde venku.“

„Už dnes večer navrhuji restauraci. Než bych rozmrazila jídlo, trvalo by to půl dne.“

Betty Cardonová již stoupala po kamenném schodišti a hledala v kabelce klíč od vchodu.

Joe přešel manželčinu poznámku nevšímavě. Miloval dobré jídlo a neměl rád, když se Betty motala kolem plotny. Bohaté mladé dámy z Chestnut Hillu pochopitelně neumějí vařit tak chutně jako italské mámy z jižní čtvrti Filadelfie.

O hodinu později již běželo centrální klimatizační zařízení na plné obrátky a vyhánělo z celého velkého domu zatuchlý vzduch, který se, v něm nashromáždil za téměř dva týdny jejich nepřítomnosti. Ovzduší bylo opět snesitelné. Cardone byl na takové věci citlivý, kdysi byl výjimečně úspěšným sportovcem; na tom se zakládala i jeho obchodní a společenská kariéra.

Vyšel na přední verandu a rozhlédl se po trávníku s mohutnou vrbou uprostřed kruhového vjezdu pro auta. Zahradníci udržovali park pečlivě. Měli k tomu ostatně dobrý důvod - brali za své služby horentní peníze. Ovšem platy zaměstnancům v domácnosti už dávno nedělaly Cardonovi starosti.

Náhle se znovu objevil policejní hlídkový vůz. Potřetí od okamžiku, kdy Cardone opustil dálnici.

„Hej, vy tam! Zastavte!“

Policisté se na sebe podívali a jeli dál. Cardone však za nimi vyběhl až na chodník.

„Stop, povídám!“

Motorizovaná hlídka zastavila.

„Přejete si něco, pane Cardone?“

„To, že tady čmucháte, jsou nějaké nové policejní předpisy? Nebo v okolí došlo k nějakým trablům?“

„Nikoli, pane Cardone. Teď je, jak známo, období dovolených. Kontrolujeme, jestli je všude všechno v pořádku. Podle našeho rozpisu jste se měli vrátit dnes odpoledne, tak se ujišťujeme, že jste to skutečně vy. Teď vás vyškrtneme ze seznamu.“

Joe policajty ostře pozoroval a nedalo mu námahu na nich poznat, že lžou. A oni zase věděli, že on to ví.

„Jak vidím, tak si zasloužíte svůj plat.“

„Snažíme se, pane Cardone.“

„Nepochybuji o tom.“

„Na shledanou, pane.“

Vůz s modrým pruhem se spěšně vzdálil. Joe se za ním dlouho díval. Původně neměl v úmyslu jet do své kanceláře v New Yorku dříve, než někdy uprostřed týdne, ale nyní se rozhodl, že se tam vydá hned zítra.

Každé nedělní odpoledne mezi pátou a šestou hodinou se John Tanner uzavřel ve své studovně, vykládané ořechovým dřevem a vybavené třemi televizními přijímači. Sledoval tři různé publicistické pořady na třech obrazovkách současně.

Alice si již zvykla, že to patří k důležité pracovní náplni jejího muže. John byl ředitelem politického zpravodajství společnosti Standard Mutual TV a musel být informován, co provádí konkurence. Nicméně Alice v tom shledávala cosi nenormálního - člověk sedí sám v setmělé místnosti a dívá se simultánně na tři interview. Často se mu kvůli tomu posmívala.

Dnes Tanner připomněl manželce, že příští neděli bude nucen vynechat odpolední program, protože přijedou Bernie a Leila Ostermanovi a víkend s nimi si nedá nikým a ničím narušit. Seděl tedy v šeru své pracovny a uvažoval o tom, že už napřed ví, co uvidí a uslyší na obrazovce.

Každý ředitel zpravodajských relací v každé televizní společnosti má svůj oblíbený program, jemuž věnuje mimořádnou pozornost. V Tannerově případu to byl Woodwardův pořad. Půl hodiny vždy v neděli odpoledne v něm vystupovali nejlepší analyzátoři politických událostí; ohnisko bylo obvykle soustředěno na jednu klíčovou osobnost, která právě figurovala v titulcích hlavních novin a časopisů.

Dnes zpovídal Charles Woodward státního tajemníka ministerstva zahraničních věcí Ralpha Ashtona. Ministr se sám náhle omluvil pro jistou neodkladnou záležitost a tak ho Ashton při rozhovoru zastupoval jako náhradník.

Z hlediska Státního departmentu to byl katastrofální omyl. Ashton byl muž bez vlastní tváře, fádní člověk s jediným talentem - vydělat na všem prachy. Již s přihlédnutím k tomu byla úvaha, aby reprezentoval vládní administrativu, zřejmou chybou. Někdo na ministerstvu byl ovšem za ni zodpovědný. Tanner objektivně přiznával, že příčina mohla být také někde jinde.

Woodward před televizní kamerou Ashtona ukřižoval.

Zatímco Tanner naslouchal Ashtonovým prázdným, frázovitým odpovědím na otázky zkušeného komentátora, došlo mu, že mnoho činitelů ve Washingtonu co nevidět sáhne po telefonu. Woodwardovy skryté invektivy prozrazovaly narůstající antagonismus reportéra vůči státnímu podtajemníkovi. Tannerův novinářský instinkt byl neomylný: na závěr nemohlo přijít nic jiného než ledový tón finální otázky intervujícího a Ashtonova jateční porážka. Rozumí se, že se vší zdvořilosti - ale byla to nemilosrdná jatka.

Na tento druh likvidačních pořadů se Tanner díval s nechutí. Dálkovým ovládáním přidal na zvuku jinému kanálu. Tam moderátor poučnou dikcí vysvětloval posluchačům zásady a stanoviska skupiny expertů, kteří se ve studiu shlukli do panelu, aby vznesli dotazy na delegáta Ghany v OSN. Černý diplomat budil dojem, jako by ho vedli na popravu. Ani on neměl nejmenší šanci. Třetí konkurenční stanice byla kvalitnější, ale jen o málo. O tom, že by nabízela televizním divákům soupeření myšlenek, nemohla být řeč.

Tanner usoudil, že to pro dnešek stačí. Neměl důvod k obavám a pokud šlo o jeho „vlastní“ Woodwardův pořad, podívá se ještě jednou na záznam v pondělí ráno.

Ručičky na hodinách ukazovaly 5:20 a na bazén stále dopadaly paprsky slunce. Zaslechl výkřiky své dcery, vracející se z místního klubu, a zvuky doprovázející loučení Raymondových kamarádů. Jeho rodina byla doma pohromadě. Dalo se předpokládat, že manželka s dětmi nyní na něj budou venku čekat, až vypne své televize a připojí se k nim při opékání steaků. Překvapí je. Stiskl vypínač a napadlo ho, že by neškodilo dát si skleničku něčeho tvrdého.

Otevřel dveře od své studovny a vstoupil do obývacího pokoje. Z jeho zadního okna viděl Alici, jak si hraje s dětmi na honěnou; náramně se při tom bavili.

Alice si zasluhuje takovou pohodu! Bůhví, že si ji zaslouží!

Podíval se na ni s potěšením ještě jednou. Skočila vzorným stylem po hlavě do bazénu a hned se vynořila, aby se ujistila, že osmiletá Janet si neublíží, kdyby se jí zachtělo následovat matku do vody.

Jak pozoruhodné! John si uvědomil, že po mnoha letech manželství miluje svou ženu víc, než kdykoli dříve.

Vzpomněl si také na dotěrný policejní hlídkový vůz, ale zas tu myšlenku zapudil. Policajti si konečně někde našli pro sebe klidné místo a odpočívají, nebo nerušené poslouchají reportáž z baseballu. Každý ví, že jejich kolegové z New Yorku to tak dělají. Tak proč ne poldové ze Saddle Valley? Koneckonců, Saddle Valley je mnohem bezpečnější než New York.

Saddle Valley bylo pravděpodobně nejbezpečnějším místem na světě. Tak to alespoň Johnu Tannerovi připadalo onoho červencového nedělního podvečera.

Richard Tremayne zhasl svůj televizor sotva deset sekund poté, co John Tanner umlčel své tři přijímače. New York Mets po velkém boji vyhráli.

Hlava ho už přestala bolet a zároveň zmizela jeho podrážděnost. Ginny byla v právu, řekl si v duchu. A také by nebylo spravedlivé, aby svou špatnou náladu přenášel na rodinu. Vrátila se mu též chuť k jídlu; něco dobrého v žaludku ho definitivně postaví na nohy. Možná, že by mohl zavolat Johnovi a Alici a domluvit se s nimi, že si k nim večer přijdou s Ginny zaplavat.

Ginny mu občas vyčítala, že ještě nemají vlastní bazén. Faktem je, že jeho výdělky jsou několikanásobně vyšší než Tannerovy - to je v okolí známo. Avšak Tremayne věděl své…

Mít soukromý rodinný bazén znamenalo mít o jeden symbol blahobytu víc. O jeden symbol prosperity přes normu. Příliš mnoho pro čtyřiačtyřicetiletého muže! Stačí, že se nastěhovali do Saddle Valley, když mu bylo pouhých osmatřicet. Ve třiceti osmi koupil dům za pětasedmdesát tisíc dolarů, přičemž padesát zaplatil v hotovosti. Bazén počká až na jeho čtyřicáté páté narozeniny. Potom to bude mít smysl.

Lidé samozřejmě neznali nelehké pozadí jeho vzestupu. Sousedé ani klienti nevěděli, že vystudoval práva na Yalově univerzitě mezi nejúspěšnějšími ze svého ročníku, dokonce mezi prvními pěti procenty studentů. Nemohli tušit, že prodělal tvrdou praxi jako obyčejný úředník u známé právní firmy a že se několik let pohyboval na spodních příčkách zaměstnaneckého žebříčku. Než si k němu našly cestu skutečně velké peníze. Pak to však už stálo za to.

Tremayne vykročil do zahrady. Ginny a jejích třináctiletá dcera Peggy stříhaly na záhonu růže. Pozemek byl pečlivě obdělán a zušlechtěn. Měřil téměř půl akru a všude rostly květiny. Zahradnictví bylo pro Ginny koníčkem a kromě sexu její největší zálibou a vášní. Sex má ovšem vždycky přednost, pomyslel si její manžel a podvědomě se uchechtl.

„Už jsem u vás! Pomohu vám!“ volal a pospíchal ke své manželce a dceři.

„Vidím, že se cítíš lépe,“ řekla Virginie a usmála se.

„Tatínku, podívej se na ně! Nejsou nádherné?“ Dívka na něj mávala kyticí červených a žlutých růží.

„Jsou překrásné, miláčku.“

„Dicku, říkala jsem ti to? Bernie a Leila přiletí příští týden na východ. V pátek zde budou.“

„Johnny se mi o tom zmínil… Nazývá to Ostermanovým víkendem. Musím se dostat do formy.“

„Mám dojem, že jste oba trénovali včera v noci. Do rána.“

Tremayne se smál. Nikdy se neomlouval, když si někdy trochu přihnul. Stávalo se mu to ostatně zřídka a navíc nikdy nebyl společnosti na obtíž. Nemluvě o tom, že včera v noci našel platnou záminku k napití. Měl za sebou zatraceně nepovedený týden.

Všichni tři se družně vraceli domů. Virginie se zavěsila do manžela a Peg se radostně smála.

To naše děvče roste jako z vody - napadlo Tremayna. Na terase zazvonil telefon.

„Vezmu to,“ vykřikla Peggy a vyrazila vpřed.

„Proč ne?“ volal za ní její otec s předstíraným rozhořčením. „Stejně to nikdy není pro nás.“

„Nedá se nic dělat, budeme jí muset zřídit osobní linku.“ Virginie významně stiskla paži svého muže.

„Vy dvě mne doženete do bídy.“

„Je to pro tebe, maminko. Volá paní Cardonová.“

Peggy zakryla mluvítko dlaní.

„Prosím tě, nevybavuj se s ní moc dlouho. Slíbila mi Carol Brownová, že mi zavolá, jakmile přijede domů. Víš, jde o toho kluka z Choate. Říkala jsem ti o tom.“

Virginie Tremaynová se zasvěceně usmála a vyměnila si s ní spiklenecký pohled.

„Carol raději nepůjde spát, dokud ti všechno podrobně nevypoví, drahoušku. To má pro ni větší cenu než kapesné, které dostává od rodičů na celý týden.“

„Ale, mami…!“

Richard je pobaveně pozoroval. Taková scéna ho uklidňovala. Ginny si vede ve výchově jejich dcery správně, o tom nemůže být sporu. Zaslechl už leccos kritického o tom, že se jeho manželka obléká poněkud výstředně. Vyrozuměl, že se pod tím slovem myslí něco horšího. Ale děti, všechny děti a mládež v okolí, obklopovaly Ginnu jako ovečky. V této době to je vzácný jev. Možná, že jeho žena má v sobě něco, co jiné postrádají.

Jsou věci mezi nebem a zemí - řekl si v duchu. Ale život je pěkný, stojí za vychutnání.

Až se Ginny a Betty unaví svou konverzací (dočká se toho někdy?), požádá Betty, aby mu předala manžela. Potom zavolá Johna a Alici; to již bude po Johnově povinném poslechu televize. Později by se všichni mohli sejít na lehké nedělní večeři v klubu.

Mozkem mu zčista jasná projela vzpomínka na policejní patrolu, ale okamžitě ji zahnal. Byl jsem nervózní, vyčerpaný, po opičce. To tak někdy bývá, ujistil se. Dnes máme neděli, je odpoledne a městská rada se usnesla, aby policie o nedělních odpoledních střežila zámožné obytné čtvrti zvlášť bděle.

Připadalo mu podivným, že Cardonovi se vrátili do Saddle Valley z dovolené dříve, než bylo v jejich původním plánu. Joe byl zřejmě z cesty předčasně odvolán, aby mohl v pondělí nastoupit v kanceláři. Situace na finančním trhu byla v minulých dnech bláznivá - zejména v komoditách, které jsou Cardonovou specialitou.

Betty souhlasně přikývla, když ji Joe tlumočil do telefonu návrh ohledně večeře. Vyřešilo to jeden problém. Bufet v klubu nebyl nejhorší, i když se kuchaři notoricky nedařilo odhalit tajemství italských lahůdek. Joe trpělivě, leč marně dokazoval klubovnímu manažerovi, že k přípravě dobré antipasty je třeba použít pravý janovský salám, nikoli košer hebrejský. Posléze zjistil, že šéf kuchyně má úmluvu se židovským dodavatelem. Co si počne řadový člen klubu, i když Joe byl jedním z nejbohatších? Na druhé straně bylo nutno vzít v úvahu handicap Cardonova italského původu. Joe měl skutečně oba italské rodiče - nebyl katolík, nicméně byl Ital - a teprve před deseti lety přijal Country Club of Saddle Valley za člena prvního občana s nikoli anglosaským rodokmenem. (V těchto dnech se představenstvo klubu dokonce chystá udělit členství několika Židům. V kuloárech se.hovoří o malé oslavě.)

Tato tichá netolerance, nikdy nevyjádřená ani posunkem, měla za důsledek, že Cardonovi, Tannerovi a Tremaynovi si dávali záležet na tom, aby se v klubu vědělo o jejich stycích s Berniem a Leilou Ostermanovými, kdykoli přijeli z Kalifornie na návštěvu. Naschvál, na protest proti pokrytectví.

Řečeno stručně a jasně, nikdo z těch šesti nebyl bigotní svatoušek.

Cardone zavěsil telefon a cestou do své malé tělocvičny v přístavku u domu myslel na podivnou lahodu okolností, které je prostřednictvím Tannerů daly dohromady. John a Alice se znali s Ostermanovými z Los Angeles, kde Tanner kdysi začínal jako žurnalista. Nyní se Joe ptal sám sebe; zda John a Alice opravdu vědí o hloubce vztahů, které mezitím vytvořily v trojúhelníku Bernie Osterman, Dick Tremayne a on, Joe Cardone. Byly to vazby důvěrné, o nichž se jen tak s každým nediskutuje. Mohlo z nich vyplynout všelicos, včetně různých nebezpečenství a rizik. Pro něj a Betty a rovněž pro dvojici Tremaynových a Ostermanových však bylo všechno v pořádku. Hovořili o tom mezi sebou, rozebírali každý aspekt, promýšleli pečlivě každý krok a společně přijímali každé rozhodnutí. Všechno mohlo být stejně v pořádku také pro Johna a Alici Tannerovy. Avšak Joe, Dick a Bernie se shodovali, že první signál musí vyjít od Johna. To bylo prioritní. Na žádnou z četných narážek však Tanner patřičně nereagoval.

Joe za sebou přibouchl těžké dveře své osobní tělocvičny, otočil parní kohout a svlékl se. Natáhl na sebe sportovní oteplovačky i s bundou. Musel se zasmát, když spatřil své ručně vyšité iniciály na triku. Něčeho takového - vyzdobit si tepláky monogramem - je schopná snad jen puberťačka.

J.A.C. Joseph Ambruzzio Cardone.

Přesnější by bylo G.A.C. - Guiseppe Ambruzzio Cardione. Druhé z osmi dětí z nemanželského svazku Angely a Umberta Cardione, původem ze Sicílie, později z jižního rajónu Filadelfie. Ještě o něco později řádných občanů Spojených států amerických. Doma všude americké vlaječky mezi nesčetnými barvotisky Panny Marie s modrýma očima a andělským Jezulátkem v náručí.

Guiseppe Ambruzzio Cardione vyrostl ve statného, velice obratného mladého muže, který se stal jedním z nejlepších atletů, jaké kdy vychovala Jižní filadelfská střední škola. Od vyšších tříd byl premiantem a dvakrát byl zvolen do městské studentské rady.

Dostal řadu nabídek stipendia na vysokých školách. Vybral si z nich nejprestižnější, Princeton. Mimo jiné také proto, že měl odtamtud blízko domů, do Filadelfie. Jako princetonský fotbalový útočník podával neuvěřitelné výkony pro slávu barev své alma mater. Byl nominován do všeamerického vysokoškolského výběru - po mnoha letech první fotbalista z Princetonu, který byl poctěn reprezentací.

Po studiích mu několik vděčných absolventů rodné univerzity pomohlo na Wall Street. Zjednodušil si příjmení na Cardone a poslední slabiku svého nového jména se naučil vyslovovat téměř neslyšně. Nikoho tím však neoklamal a brzy mu to bylo lhostejné. Trh cenných papírů prožíval konjunkturu, najednou každý nakupoval akcie. Zpočátku Cardone působil v roli konzultanta dobrých zákazníků. Slušný italský hoch, který to daleko dotáhl; chlapík, který umí přesvědčit nové podnikatele, do čeho výhodně vložit peníze; člověk, jehož výrazům rozumějí čerstvě pečení zbohatlíci, stále nervóznější ohledně spolehlivosti svých investic.

A muselo přijít to, co přišlo.

Italové jsou citliví lidé. Vyhovuje jim obchodovat s krajany, lépe si s nimi rozumějí. Mnozí z těch, kteří podnikali ve stavebnictví a nadělali si pěkné jmění na průmyslovém boomu - klany Castelanů, Latronů, Battellů a jiní - pocítili přitažlivost k Cardonovi. Nazývali ho „náš Joey“ a Joey pro ně vymýšlel daňové úniky, poradil jim kontakty k větším švindlům, našel pro jejich zisky bezpečí a jistoty.

A peníze přitékaly proudem. Díky Cardonovým novým přátelům se příjmy Joeovy makléřské firmy záhy téměř zdvojnásobily. Agentura Wortington a Bennett, členové newyorské burzy, se rozšířila na Wortington, Bennett a Cardone. Odtud byl už jen malý skok firmě Bennett-Cardone, Ltd.

Cardone blahořečil svým compares. Příčina jeho díkuvzdání však byla též důvodem, proč se poněkud zachvěl, když motorizovaná policejní hlídka několikrát objížděla jeho vilu. Neboť několik jeho compares, a možná víc než několik, se pohybovalo na hranici a možná za hranicí paragrafů.

Joe odložil vzpěračské náčiní a zasedl za veslařský simulátor. Vypotil se a pocítil úlevu. Hrozba patroly se začala vypařovat. Celkem vzato, nejméně devadesát procent rodin ze Saddle Valley se vrací z dovolených v neděli. Kdo jakživ slyšel, aby se lidé vraceli z dovolené uprostřed týdne? A i když na policii mají zapsánu středu jako předpokládané datum návratu Cardonových, úředník za stolem rád připustí, že šlo o omyl a přepíše den na neděli. Nikdo se přece nevrací z dovolené ve středu. Středa je normální pracovní den.

A vůbec - koho by mohlo vážně napadnout, že Joseph Cardone má něco společného s Cosa Nostrou? Je živým vzorem pravidel mravouky. Příkladem úspěchu chudého amerického chlapce. Reprezentant z Princetonu.

Joe svlékl tréninkový oděv a vkročil do parní komory. Usadil se na lavičku a zhluboka dýchal. Pára byla očistná pro tělo i pro duši. Po téměř dvou týdnech francouzsko-kanadské stravy to potřeboval.

V sauně se hlasitě smál. Byl spokojen, že je zase doma, kde je mu nejlíp. Jeho žena má jako vždy pravdu. A Tremayne mu oznámil, že Ostermanovi přiletí v pátek odpoledne. Těší se na ně. Bude užitečné se s nimi setkat. Ve spojení byli, ale neviděli se už téměř čtyři měsíce.

Takřka rovných dvě stě padesát mil na jih od Saddle Valley ve státě New Jersey leží hlavní město Spojených států amerických, Washington, District of Columbia. Jednou z jeho čtvrtí je sektor zvaný Georgetown, blok aristokratických vil a luxusních rodinných domů. Život v Georgetownu se každý den kolem půl šesté hodiny odpoledne mění. Dosavadní pozvolný, dá se říci delikátní ruch, nabývá na tempu. Nenápadně a postupně, ale nezvratně. Zdejší obyvatelé, z velké většiny bohatí a tudíž vlivní mužové a ženy metropole, dávají uvědoměle najevo svou moc.

Po půl šesté nadchází pro Georgetown čas politických her, triků a intrik.

Kdo je kde? Proč tam je? Tak vypadá Georgetown každodenně kromě nedělního odpoledne, kdy místní stratégové zpytují výsledky své činnosti za minulý týden nebo odpočívají a nabírají síly do příštích šesti všedních dnů.

Rozumí se, že jsou výjimky. Toto pravidlo například neplatí pro Alexandra Danfortha, nomenklaturního pobočníka prezidenta Spojených států. Úředníka bez portfeje a bez specifického zařazení.

Danforth je spojkou mezi komunikačním uzlem všech bezpečnostních služeb, umístěných v podzemí Bílého domu, a centrálou Ústřední výzvědné agentury CIA v McLeanu v sousední Virginii. Je mocnou neviditelnou figurou v pozadí nanejvýš závažných rozhodnutí učiněných ve Washingtonu. Bez ohledu na to, jaké je momentální politické složení té či oné administrativy, před jeho tichým hlasem se má každý na pozoru.

Onoho zmíněného nedělního odpoledne seděl Danforth spolu s náměstkem šéfa CIA Georgem Groverem pod bujným stromem na malé vnitřní zahradě svého georgetownského domu. Dívali se na televizi. Oba pánové dospěli k témuž závěru jako John Tanner, vzdálený od nich stovky mil v Saddle Valley, že interview Charlese Woodwarda s Ashtonem bude ve Washingtonu zpravodajskou bombou.

„Ministerstvo zahraničí spotřebuje zítra celý svůj měsíční příděl toaletního papíru,“ konstatoval Danforth.

„Dobře jim tak. Kdo dal Ashtonovi pokyn, aby lezl před kameru? Nejenže je hloupý, ale také vypadá hloupě. Stupidně a ještě slizce. Za ten podraz na obrazovce ovšem zodpovídá John Tanner, jestli se nemýlím.“

„Ano, je šéfem programu,“

„Tanner je zatraceně mazaný darebák. Bylo by dobré si ho pojistit na naši stranu,“ řekl Grover.

„Fassett tvrdí, že ho máme v hrsti.“

Oba muži si vyměnili pohled.

„Viděl jsi ostatně důvěrný materiál o Tannerovi. Nesouhlasíš?“

„Ovšem, ovšem, souhlasím. Fassett má pravdu.“

„Obyčejně má pravdu.“

Na keramickém stolku před Danforthem stály dva telefony. Jeden černý s kabelem zapojeným do zásuvky ve dlažbě. Druhý červený s červenou šňůrou, která vedla dovnitř domu. Červený telefon nezvonil - bzučel. Danforth zvedl sluchátko.

„Ano. Ano, Andrewsi, rozumím… Výborně. Zavolej přes červeňák Fassettovi a vyřiď mu, aby přišel na návštěvu. A co Los Angeles? Potvrdil Ostermana? Žádná změna? Také výborně. My jedeme podle harmonogramu.“

Bernard Osterman, absolvent Univerzity v New Yorku, ročník 1946, vytrhl z psacího stroje popsanou stránku a zběžně se na ni podíval. Založil ji dospoda tenké složky rukopisu, vstal a protáhl se. Prošel se kolem bazénu ve tvaru ledviny a podal papíry své manželce Leile, která se slnila nahá na plážovém lehátku. Rovněž Osterman byl úplně nahý.

„Víš, že svlečená žena není ve slunečním světle příliš atraktivní?“

„A ty si o sobě myslíš, že jsi nádhera v béžovém? Dej to sem.“ Převzala stránky manuskriptu a sáhla po svých velkých lehce zabarvených brýlích.

„Hotovo?“

Bernie přikývl.

„Kdy se děti vrátí domů?“

„Zatelefonují, než odjedou z pláže. Zdůraznila jsem Marii, aby určitě zavolali. Nerada bych, aby Merw ve svém věku nabyl zkušenost s nahatou krasavicí v záři slunce. V našem městě se na nudisty dívají skrz prsty.“

Bernie skočil do vody a závodním stylem plaval tam a zpět tři minuty, až sotva popadal dech. Byl znamenitým plavcem. V armádě v posádce ve Fort Dixu ho povýšili na plaveckého instruktora; říkali mu, ale vždy jen za jeho zády „expresní Žid“. Byl hubený, ale houževnatý. Kdyby bývala měla v těch letech newyorská městská univerzita pořádný fotbalový tým a nikoli fotbalovou grotesku, mohl být koncovým hráčem a kapitánem. Joe Cardone mu jednou řekl, že by ho byl býval přetáhl do Princetonu.

Bernie se tehdy jen smál. Navzdory svým zkušenostem s procesem demokratizace v armádě (nebo právě vzhledem k nim, neboť to byla demokratizace jen povrchní), Bernarda Ostermana z familie Ostermanů z Tremontské avenue v Bronxu nikdy ani nenapadlo, aby lámal tradicemi zkostnatělé předsudky a dal se do dobývání univerzit předurčených pro elitu. Duševně by na to měl, neboť mu to dobře myslelo a byl bystrým studentem, nemluvě o pochvalách v jeho vojenské knížce - ale prostě mu to nikdy nepřišlo na mysl. V oněch dobách, ve čtyřicátémšestém roce, by se v takovém prostředí cítil stísněně. Dnes by to možná bylo jiné, podmínky se změnily.

Osterman se vyšplhal po žebříčku z bazénu. Těšil se, že má před sebou cestu na východní pobřeží, že na několik dní navštíví Saddle Valley. Pokaždé, když se odtamtud vracel do Kalifornie, mu pobyt mezi tamními přáteli připadal jako byť krátké, ale vydatné nadechnutí čerstvého ovzduší. Kdekdo sice tvrdí, že život na východě Států je mnohem uspěchanější, mnohem stlačenější než třeba v Los Angeles, ale to je omyl. To je jen zdání, protože meze skutečného akčního prostoru jsou na Západě podstatně omezenější.

Los Angeles - Ostermanův Los Angeles, což prakticky znamenalo Burbank, Hollywood a Beverly Hills - je městem, kde denně propuká a provozuje se davové šílenství. Muži a ženy mezi sebou nepřetržitě závodí, kdo kde bude dřív. Všechno je na prodej. Všechno má svou vyznačenou cenu v dolarech. Každý usiluje toho druhého předstihnout. Osterman si nedovedl vysvětlit, proč se k tomu všichni oblékají do úchylácky pestrých košil a oranžových kalhot.

Bývaly chvíle, kdy si Bernie vroucně přál jen zahlédnout na ulici někoho, kdo by byl oblečen do normálního konfekčního obleku a popelínové košile s límečkem. Takové vidiny nedávaly samozřejmě žádný smysl; ve skutečnosti kašlal na to, jak chodí domorodci v Los Angeles vystrojeni. Namlouval si, že všechno je jen reakce na útoky, jimiž trpí jeho oči.

Nebo, uvažoval dále, nelze vyloučit, že znovu vstupuje do dolní fáze své občasné existenční houpačky. Již ho to unavovalo. Nebylo to však spravedlivé, neboť v kalifornském prostředí se mu velice dařilo.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se své ženy.

„Docela se mi to líbí. Ale můžeš z toho mít problémy.“

„Co strašíš? Jaké problémy?“ Bernie sáhl po osušce na stolku bazénu.

„Odhaluješ příliš mnoho bolístek najednou. Příliš mnoho políčků na můj vkus.“

Leila otočila stránku. „Buď ještě chvíli trpělivý a nech mi to v klidu dočíst. Snad se ti podaří z toho vyklouznout.“

Bernie Osterman se usadil do protkávaného lehátka. Usmíval se, neboť věděl, co jeho žena svou kritikou myslí, a uklidňovalo ho to. Dlouhá léta psaní podle stále stejného receptu nezničila jeho schopnost napadat společenské zlořády, kde se dalo - a kdy se mu zachtělo.

Dostavovala se období, kdy pro něj nebylo nic důležitější, než aby se k tomu přiměl. Aby sám sobě dokázal, že to ještě umí tak dobře, jako když žili v New Yorku.

To byly časy! Provokativní, vzrušující, nabité oddaností spravedlivé věci. Až na to… že ze slibů a úmyslů nevzešlo nikdy nic reálného. Snad několik lichotivých ohlasů, jejichž autory byli většinou jeho souputníci, jiní náruživí mladí spisovatelé. Jeho materiály charakterizovali jako pronikavé, vnímavé, úderné; jednou dokonce jako mimořádné.

A to mu bylo málo. Proto jednoho krásného dne on a Leila změnili působiště, přestěhovali se na Západ a šťastně věnovali svůj talent dravému světu ničím neomezované televize.

Možná, že někdy ještě… Možná, že jednou se všechno ještě vrátí, snil Osterman. Zdálo se mu o přepychu, kdy drží v ruce svůj veškerý volný čas a disponuje jím ve prospěch svého životního díla. Může se případně dopouštět i chyb a omylů, když to musí být. Pro Ostermana byl nezbytný prostor, aby takto mohl uvažovat.

„Bernie?“

„Přeješ si?“

Leila si přehodila nohu přes nohu, zahalila se osuškou a upravila opěradlo lehátka.

„Je to výborné, drahý. Chci tím říci, že se ti to opravdu povedlo. A také doufám, že chápeš, že s tím neuspěješ.“

„Ale je to tak!“

„Nenechají to projít bez výhrad.“

„Ať si trhnou nohou!“

„Platí nám třicet tisíc dolarů za hodinové drama, Bernie. Nikoli za dvouhodinové vymítání zlých duchů s happy endem v pohřebním ústavu.“

„Není to žádný exorcismus. Je to tragický příběh, postavený na naprosto reálné situaci. Podmínky, v nichž se děj odehrává, zůstávají již řadu let stejné. Chceš se tam podívat? Zajet si do těch brlohů a přesvědčit se?“

„Nepřijmou ti to k vysílání. Budou žádat, abys to předělal.“

„Nebudu nic přepisovat.“

„A oni nám zadrží výplatu zbytku honoráře. Měli bychom už mít na cestě do banky nedoplatek patnáct tisíc.“

„Jdi s tím k čertu!“

„Ty přece víš, že mám pravdu.“

„Řečičky! Blafy! Pro tuto sezónu dostanou ode mne něco, co má význam a hodnotu. Něco, co obsahuje životní konflikt. To ostatní jsou přeslazené povídačky.“

„Oni se ale řídí ciframi s předznamenáním v dolarech. Něčím, co jim dejme tomu v Kansasu prodá desinfekční spreje.“

„Ještě jednou: ať si trhnou nohou!“

„Uklidni se. Jdi si ještě zaplavat.“ Leila Ostermanová se mírně podívala na svého manžela. Bernie už ten pohled znal a nemohl si pomoci, aby se neusmál. Se smutkem v srdci.

„Oukej. Tak škrtej.“

Leila se chopila tužky a notesu, připravených na stolku u lehátka. Bernie vstal a poodešel na okraj bazénu.

„Myslíš, že Tannerovi by byli ochotni se k nám připojit? Myslíš, že bych se měl na Johna obrátit?“

Leila odložila tužku a zahleděla se mu do očí. „Nevím… Johnny je jiný než my…“

„Jiný než Joe a Betty? Jiný než Dick a Ginny? Neřekl bych, že by se příliš odlišoval.“

„Já radím k opatrnosti. John je stále týž novinářský jestřáb. Říkalo se mu ‚sup ze San Diega‘, vzpomínáš si? Je plný ostnů jako kaktus, nechtěla bych ho ohýbat. Mohla bych se ošklivě popíchat.“

„Uvažuje však stejně jako my dva nebo jako Joe či Dick. Zkrátka, jako my všichni.“

„Opakuji: opatrně! Nazývej to třeba jen hloupou ženskou intuicí, ale dej si pozor. Mohlo by nám to vážně ublížit.“

Osterman se ponořil do bazénu a přeplul ho pod vodou až na opačný konec. Leila má jen poloviční pravdu, pomyslel si. Tanner - novinář nezná kompromisy, ale jako člověk je čestný a citlivý. Rozhodně není blázen a vidí, co se kolem něj děje. Se svým charakterem k tomu musel nevyhnutelně dospět.

Nyní bylo ve hře všechno. Šlo o přežití. Samo o sobě to znamenalo myslet především ,| na sebe. Psát třeba exorcisticky, jestliže se k tomu cítil být povolán. Neznepokojovat se reklamou na dezodoranty někde v Kansasu.

Bernie vyplaval a držel se okraje bazénu. Hluboce oddychoval. Odrazil se od stěny a zvolna se blížil k manželce.

„Zaboxoval jsem tě do rohu?“

„To se ti jen tak nepovede.“ Leila mu odpovídala, aniž přestala psát do bloku své poznámky. „V mém životě byly doby, kdy třicet tisíc dolarů jsem považovala za všechny prachy světa. Weintraubovi z brooklynského gheta nikdy nepatřili k největším klientům newyorské Chase Manhattan Bank.“

Vytrhla z bloku stránku a zatížila ji lahví od Pepsi-coly.

„Problémy Weintraubů jsou mi cizí,“ šklebil se Bernie a šlapal vodu. „Ostermanovi, jak známo, představují jednu z větví v rodokmenu Rothschildů. Bohužel, uschlou.“

„Já vím. Barvy tvé dostihové stáje jsou fialová a něco jako bledá dýně.“

„Hej!“ Bernie se náhle vyšvihl z vody a volal vzrušeně na svou ženu: „Zapomněl jsem ti to povědět. Dnes ráno telefonoval trenér z Palm Springs. Ten náš nový dvouletek zaběhl tři furlongy za jednačtyřicet sekund!“

Leila upustila poznámkový notes do klína a rozchechtala se. „To už je příliš! A ty si chceš hrát na Dostojevského!“

„Rozumím ti… Ale jednou, možná…“

„Zajisté. Tak zatím se laskavě upni jedním okem na Kansas a tím druhým si hlídej své absurdní koníčky.“

Osterman prskal vodu a odrazil se k protějšímu břehu. Znovu se vrátil v myšlenkách k Johnovi a Alici Tannerovým. Dal si je odsouhlasit ve Švýcarsku. V Curychu byli nadšeni. To ho utvrdilo v jeho úmyslu. Zbývá už jen přesvědčit Leilu.

Bernard Osterman dospěl k rozhodnutí, že o příštím víkendu si vážně promluví s Johnem Tannerem.

Danforth prošel úzkou chodbou ke vchodu do svého domu a otevřel dveře. Za nimi stál Laurence Fassett z organizace CIA, usmíval se a podával mu ruku.

„Dobrý den, pane Danforthe. Volal mne Andrews z McLeanu. Už jsme se kdysi setkali, ale pochybuji, že si na mne vzpomínáte. Je to pro mne čest, pane.“

Danforth si prohlédl tohoto výjimečného muže a také se přátelsky usmál. Podle personálních údajů CIA by mělo být Fassettovi čtyřicet sedm let, ale Danforthovi připadal mnohem mladší. Široká ramena, svalnatá šíje, tvář bez vrásek, krátce přistřižené světlé vlasy. Danforthovi to nemile připomnělo jeho vlastní nadcházející sedmdesáté narozeniny.

„Samozřejmě si na vás vzpomínám. Prosím, pojďte dál.“

V hale se Fassett zastavil zrakem na několika Degasových akvarelech a neváhal přistoupit o krok, aby si je mohl lépe prohlédnout.

„Nádherné obrazy!

„Ano, skutečně. Jste znalec, pane Fassette?“

„Neřekl bych. Jen amatérský obdivovatel. Má manželka byla umělkyně. Trávili jsme hodně času v Louvrů.“

Danforth si uvědomil, že by asi nebylo vhodné rozhovořit se nyní o Fassettově ženě. Byla to Němka se zajímavými kontakty ve východním Berlíně. Tam byla také posléze zavražděna.

„Ano, ovšem. Vstupte, prosím, dovnitř. Grover čeká venku na patiu. Dívali jsme se tam na Woodwardův pořad v televizi.“

Když docházeli k vydlážděnému vnitřnímu dvorku, zvedl se George Grover z pohodlného sedátka.

„Ahoj, Larry. Věci se daly do pohybu.“

„Vypadá to tak. Nemohl jsem se už dočkat.“

„Stejně jako každý z nás,“ řekl Danforth. „Něco k pití?“

„Ne, pane. Děkuji vám. Jestli proti tomu nic nenamítáte, rád bych tuto záležitost maximálně uspíšil.“

Tři muži se usadili za keramický stolek.

„Začněme tudíž hned tam, kde se právě nacházíme,“ pravil Danforth. „Jaký je váš aktuální plán?“

Fassett se tvářil zmateně. „Myslel jsem, že všechno už je schváleno.“

„Oh, četl jsem hlášení. Chtěl bych ale mít ještě informace z první ruky od člověka, který je úkolem pověřen.“

„Jak si přejete, pane. Nuže, první fáze je uzavřena. Tannerovi, Tremaynovi a Cardonovi jsou všichni v Saddle Valley. Nikam se nechystají, budou tam celý příští týden. To je zpráva potvrzená ze všech našich zdrojů. V městečku je třináct našich agentů a ony tři rodiny jsou pod trvalým dohledem. Všechny jejich telefony jsou odposlouchávány.“

Fassett přerušil výklad, pak pokračoval: „Z Los Angeles nám oznámili, že Ostermanovi si zabukovali dvě letenky na pátek, linka 509. Přiletí na Kennedyovo letiště v New Yorku ve 4:50 východního letního času. Mají ve zvyku najmout si hned a letišti taxi a odjet z města. Jejich taxi, rozumí se, bude sledováno…“

„Jestliže, ovšem, se budou držet svých zvyklostí,“ namítl Grover.

„Kdyby se jich nedrželi, nebyli by v pátek ani v letadle. Dále, zítra dostaneme Tannera do Washingtonu.“

„Předpokládám, že o tom nemá ani tušení“

řekl Danforth.

„Ani v nejmenším, pane.“

Grover se nachýlil ve svém křesílku dopředu:

„Co myslíte - jak to přijme?“

„Myslím, že mu ze všeho půjde hlava kolem.“

„Mohl by odmítnout spolupracovat,“ zapochyboval Danforth.

„To je málo pravděpodobné. Když já něco dělám, nebude mít šanci.“

Danforth se znovu pozorně zahleděl do tváře muže, který vyzařoval takovou sebedůvěru.

„Vám na tom moc záleží, abychom uspěli, je to tak? Jste té věci velmi oddán.“

„Mám k tomu své důvody.“ Fassett odvrátil zpytující pohled tazatele. Potom naprosto věcným tónem předložil vysvětlení. „Zabili mi ženu. Dopadli ji ve dvě hodiny ráno na Kurfurstendammu, zatímco jsem byl ve vazbě. Pokoušela se zjistit, kde jsem. Vy o tom nevíte?“

„Vím. Studoval jsem vaše spisy. Vyjadřuji vám hlubokou soustrast…“

„Nechte si svou soustrast. Ten rozkaz přišel Moskvy. Chci pachatele. Chci Omegu.“

PONDĚLÍ ÚTERÝ STŘEDA ČTVRTEK

2.

Pondělí - 10:15

Tanner vystoupil z výtahu a kráčel chodbou, krytou měkkým kobercem, do své kanceláře. Předtím strávil pětadvacet minut v promítačce při uvedení záznamu Woodwardova včerejšího pořadu. Potvrdilo se, co psaly ranní noviny: Charles Woodward odhalil Ashtona jako politického primitiva.

Tanner myslel na to, že v této chvíli je ve Washingtonu spousta lidí v trapné situaci,

„To byla podívaná, co?“ ozval se jeho sekretář.

„Můj syn by řekl - mimozemská. Nedomnívám se, že v nejbližších dnech obdržíme z Bílého domu pozvánku na večeři. Jsou už nějaké přímé ohlasy?“

„Jsou a pořád docházejí. Desítky gratulací. Jmenný seznam máte na stole.“

„To mě uklidňuje. Budu je asi potřebovat. Ještě něco?“

„Ano, pane. Dvakrát volali z FCC. Muž jménem Fassett.“

„Kdo?“

„Pan Laurence Fassett.“

„Neznám. Kdykoli jsme s nimi měli co dělat, jednali jsme vždy s Cranstonem.“

„Také mě to napadlo, ale tvrdili, že je to naléhavé.“

„Třeba se ministerstvo zahraničí pokouší nás mít pod zámkem před západem slunce.“

„Pochybuji. Počkali by den nebo dva, aby to tak nezavánělo politikou.“

„Raději tomu Fassettovi zavolejte. Pro FCC je vždycky všechno strašně urgentní.“

Tanner vstoupil do kanceláře, posadil se za psací stůl a probíral s došlými vzkazy. Měl výbornou náladu - i na konkurenci zřejmě zapůsobilo Woodwardovo interview s Ashonem silným dojmem.

Zabzučel telefon.

„Pan Fasset na lince, pane.“

„Díky.“ Tanner stiskl patřičný knoflík. „Pan Fassett? Lituji, ale nebyl jsem v kanceláři, když jste volal.“

„Je na mně, abych se omluvil,“ pravil zdvořilý hlas na druhém konci drátu. „Dnes mám ale pracovně nabitý den a vy jste v něm první v pořadí.“

„Nějaký problém?“

„Nevím, jak bych to nazval. Spíše běžná záležitost, rutina, ale je to naléhavé. Formuláře, které jste pro nás v květnu vyplňoval za zpravodajské oddělení společnosti Standard Mutual, nejsou úplné.“

„Něco chybí?“

John si vzpomněl na nějakou maličkost, o níž se mu Cranston z FCC zmínil před několika týdny. Cranston mu tehdy také řekl, že to není podstatné.

„Co postrádáte?“

„Především vaše dva podpisy na stránkách sedmnáct a osmnáct. A odvolání projektových programů pro veřejnost na půlroční období, počínaje lednem.“

John Tanner si nyní vzpomněl. Byla to Cranstonova chyba. Stránky 17 a 18 chyběly už ve složce, kterou z Washingtonu poslali Tannerovi k podpisu, a právní oddělení Standardu na to už tehdy upozornilo. Záležitost pořadů o veřejných službách byla ponechána ještě měsíc otevřená, až jak se televizní společnost rozhodne. Také s tímto odkladem Cranston souhlasil.

„Kdybyste provedli řádnou kontrolu, zjistili byste, že váš pan Cranston opominul nebo vypustil stránky, o nichž se zmiňujete. Otázka specifických služeb pro veřejnost byla po dohodě odložena. Ani proti tomu Cranston nic nenamítal.“

Na lince z Washingtonu následovala krátká odmlka. Když Fassett znovu promluvil, byl jeho hlas o citelný odstín méně zdvořilý.

„Cranstona k tomu jeho postavení neopravňovalo. Avšak nyní již jistě máte potřebné informaci k dispozici.“ Bylo to prohlášení, nikoli dotaz.

„Ano, máme. Pošlu vám je expres doporučené.“

„Obávám se, že to nestačí. Musíme vás požádat abyste se sem osobně dostavil ještě dnes odpoledne.“

„Tak moment, moment! Nezdá se vám, vážený pane, že je to jaksi moc nakvap?“

„Já nevymýšlím pravidla, já je jen plním. Televizní síť společnosti Standard porušuje už více než dva měsíce ve svém vysílání zákonná ustanovení. Nemůžeme dovolit, abychom byli zatlačeni do takové pozice. Bez ohledu na to, kdo je osobně zodpovědný, taková jsou fakta. Vinu nese vaše společnost. Ale všechno se může ještě dnes vysvětlit a napravit.“

„Dobře. Budiž. Ale varuji vás: jestliže tato akce je buzerací, podnícenou státním departmentem jako odveta za včerejšek, povolám právního zástupce Standard Mutual a zařídím, aby všichni věděli, kdo v tom má prsty.“

„Nejenže se mi nelíbí vaše narážky, ale ani nerozumím, o čem mluvíte.“

„Mám dojem, že to víte docela dobře. Připomenu vám náš včerejší odpolední Woodwardův pořad.“

Fassett se zasmál.

„Oh, slyšel jsem o něm. Washington Post z toho dnes udělal velkou událost… Můžete to však klidně pustit z hlavy. Snažil jsem se s vámi spojit již od minulého pátku.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„Tak nezavěšujte, mějte minutku strpení.“ Tanner zmáčkl tlačítko domácích hovorů. „Jste to vy, Normo? Pokoušel se ten Fassett se mnou mluvit už od pátku?“

Po krátké pauze, kdy Tannerova sekretářka probírala zápisy o pátečních telefonických hovorech: „Není to vyloučeno, pane. Mám tady dvě volání z Washingtonu: operátorka 36 žádala o spojení s vámi, jestliže se vrátíte do své kanceláře do čtyř odpoledne. Byl jste ve studiu do půl šesté.“

„Nezeptala jste se, kdo konkrétně volá?“

„Samozřejmě. Odpověď zněla, že to může počkat do pondělí.“

„Díky.“ Tanner se vrátil k dialogu s Fassettem. „Vzkázal jste, na jaké číslo bych měl volat?“

„Operátorku 36, Washington, D.C. Do 16:00 hodin.“

„Neuvedl jste své jméno ani název agentury…“

„Chápejte, bylo to v pátek. Chtěl jsem odtud vypadnout. Cítil byste se lépe, kdybych vám nechal urgentní vzkaz, na který byste stejně nemohl odpovědět?“

„Dobrá, dobrá! A nemohlo by to počkat na poštu?“

„Je mi líto, pane Tannere. Skutečně velice lituji, ale mám své instrukce. Standard Mutual není nějaká bezvýznamná místní stanice. Ty formuláře měly být vyplněny už dávno… Nemůžete se také divit,“ Fassett se znovu zasmál, „že když někomu šlápnete na kuří oko, že ten někdo na ministerstvu někde vyhrabe, že vaše zatracené zpravodajské oddělení porušuje pravidla hry… Neberte to jako hrozbu. Tak to není míněno. Oba jsme se dopustili chyby.“

John Tanner se do telefonu ušklíbl. Fassett byl v právu, vyřízení dokumentů mělo zpoždění. Bylo by zbytečné riskovat pomstu byrokratů. Povzdechl si.

„Jestliže stihnu letadlo o jedné hodině, budu ve tři nebo o pár minut později u vás v FCC. Kde vás najdu?“

„Budu v Cranstonově kanceláři. Budeme mít ty listiny. A vy nezapomeňte ten rozvrh vysílání. Je to pouze návrh, nemusíte se ho držet do puntíku.“

„Fajn. Tak na shledanou.“

Tanner stiskl jiné tlačítko a vytočil číslo svého domu.

„Ahoj, miláčku.“

„Dnes odpoledne si musím odskočit do Washingtonu.“

„Nějaký problém?“

„Neřekl bych. Běžná záležitost, ale naléhavá. Tak tomu alespoň v FCC říkají. Stačím stihnout místní linku ve 13:00 a kolem sedmé večer budu zpátky v Newarku. Chtěl jsem tě jen upozornit, že domů přijdu později.“

„Fajn, miláčku. Mám si tě vyzvednout na letišti?“

„Ne, to není nutné. Vezmu si taxi.“

„Jak myslíš.“

„Udělá mi jen dobře, když budu moci vyúčtovat Standardu dvacet dolarů cestovních výloh.“

„Ty jim stojíš za víc. Mimochodem - četla jsem ohlasy na včerejší Woodwardův pořad. Jsi eso!“

„Dám si to napsat na záda saka. Eso Tanner.“

„Docela bych si to přála,“ řekla si potichu Alice.

Avšak i v žertu to Alice myslela vážně. Tannerovi si jistě nemohli stěžovat na nedostatek peněz, neměli žádné finanční potíže. Alice však vždy těžce nesla představu, že plat jejího manžela neodpovídá hodnotě jeho práce. Tato otázka bývala častým námětem jediných sporů, které mezi sebou vedli. Johnovi se nikdy nepodařilo prosadit svůj argument, že požadavek na zvýšení platu od společnosti Standard Mutual by se rovnal upsání se k novým závazkům a povinnostem vůči gigantu s mnoha tvářemi.

„Tak večer na shledanou.“

„Na shledanou. Mám tě ráda.“

Jaksi v němé vzpouře proti nářkům Alice ohledně svého postavení zavolal Tanner do garáží společnosti, aby mu za hodinu přistavili auto se šoférem k cestě na letiště LaGuardia. Nikdo se neodvážil nic namítat. Tanner byl dnes skutečně eso.

V příštích pětačtyřiceti minutách dokázal Tanner vyřešit závady v administrativě, týkající se sporu s FCC. Nakonec se spojil s právním oddělením.

„Pana Harrisona, prosím… Haló, Andy? Tady je John Tanner. Andy, spěchám na letadlo, tak jen stručně. Máme něco nevyřízeného s FCC, o čem bych snad nevěděl? Nějaký zádrhel? Vím o té záležitosti ohledně servisu pro veřejnost, ale Cranston mě ujistil, že to nespěchá… Ano, zajisté, počkám.“ Tanner nervózně mnul v prstech telefonní kabel, zaujat stále v mysli Fassettem.

„Ano, Andy, jsem to pořád já… Stránky 17 a 18. Signatura… Ano, rozumím. Děkuji ti. Ne, buď bez obav. Ještě jednou, vřelé díky.“

Tanner odložil sluchátko a váhavě se zvedal ze svého křesla. Harrisonova informace v něm znovu podnítila pochybnosti a podezření, týkající se manévru FCC. Neznal příčinu, ale čichal úskok. Dotazník FCC byl řádně vyplněn kromě závěrečných dvou stránek na čtvrté a páté kopii dokumentu. Víceméně to byly jen bezvýznamné duplikáty, snadno xeroxovatelné. Tyto stránky nyní zmizely ze složky.

Harrison jen poznamenal: „Pamatuji se na to, Johne. Poslal jsem ti o tom případu interní memorandum. Připadlo mi, že ty chybějící stránky byly někým záměrně vypuštěny. Nedovedu si ale představit, proč.“

Představit si to nedovedl ani John Tanner.

3.

Pondělí - 15:25

K Tannerovu velkému údivu poslala FCC na washingtonské letiště k jeho příletu limuzínu.

Cranstonova kancelář byla v šestém poschodí budovy FCC. Čas od času, ale celkem pravidelně sem byli povolávání šéfové zpravodajských relací vysílacích medií. Cranston byl mužem na svém místě, kterého si všichni vážili, ať již šlo o úředníky ve službách vládních orgánů či šéfy různých složek televizních a rozhlasových společností. Proto v Tannerovi vzbudil nechuť neznámý Laurence Fassett, který s pohrdáním prohlásil, že Cranston ‚není oprávněn‘ učinit jistá rozhodnutí.

Tanner v životě neslyšel o nějakém Laurenci Fassettovi.

Když otevřel dveře do Cranstonovy přijímací čekárny, zjistil, že je prázdná. Stůl jeho sekretářky byl vyklizen. Bez zelené podložky, bez stojánku na tužky, bez jakýchkoli papírů. Světlo do místnosti přicházelo jedině z pootevřených dveří Cranstonovy kanceláře. Tanner zaslechl přidušené vrčení klimatizačního zařízení. Okenní stínidla byla spuštěna, aby nepropouštěla letní sluneční paprsky. Potom zahlédl v kontrastu se stěnou úřadovny stín muže,, který se pohyboval ke dveřím.

„Dobré odpoledne,“ řekl neznámý.

Byl menší než Tanner, ale mnohem rozložitější v ramenech. Měl krátce sestřižené blonďaté vlasy, oči posazené daleko od sebe pod hustým světle hnědým obočím. Byl přibližně stejně starý jako Tanner, ale nepochybně fyzicky zdatnější.

„Pan Fassett?“

„Kdo jiný? Pojďte laskavě dál.“

Fassett, místo aby se vrátil první do Cranstonovy kanceláře, učinil před Tannerem úhybný pohyb a zavřel za ním dveře. „Neradi bychom byli vyrušováni,“ vysvětlil.

„Proč?“ zeptal se udivený Tanner.

Laurence Fassett se rozhlédl po prázdné místnosti.

„Ano. Ano. Vím, co si myslíte. Logická otázka. Prosím, pojďte dál.“

Nyní šel Fassett o krok napřed do Cranstonovy kanceláře. Také zde byly zataženy závěsy na oknech s výhledem do ulice. Cranstonův stůl byl stejně pustý jako stůl jeho sekretářky. Kromě dvou popelníčků a ještě jednoho většího předmětu, v němž Tanner rozeznal bez námahy malý magnetofon. Čouhaly z něj dva dráhy - jeden vedený zřejmě ke křeslu, určenému pro Cranstona, druhý k židli pro návštěvníky.

„To je tape-recorder značky Wollensack,“ konstatoval šéf televizního zpravodajství.

„Ano, tape-recorder. Posaďte se, prosím.“

John Tanner zůstal stát. Když promluvil, zněl z jeho hlasu potlačovaný vztek.

„Ne, neposadím se. Vaše chování se mi nezamlouvá. Není mi z něj nic jasné - nebo naopak je všechno příliš jasné. Máte-li v úmyslu zaznamenávat na magnetofonový pásek cokoli řeknu, pak asi také víte, že to nepřipustím, aniž by byl u výslechu přítomen právní zástupce společnosti Standard Mutual.“

Fassett, pohodlně opřený o Cranstonův stůl, odpověděl ve dvou větách:

„Tento byznys se netýká FCC. Dovolte, abych vám všechno vysvětlil.“

„Vysvětlete mi to pokud možno co nejdříve. Protože se chystám odejít. Odcházím, protože jsem sem byl vyzván FCC, abych předložil projekt veřejných služeb Standard Mutual Company. Mám ho s sebou ve svém příručním zavazadle. A také, abych podepsal dvě kopie formulářů, které nám vaše ústředna neposlala. Vy jste mi dal zřetelně najevo, že Cranston bude po vašem boku, až přijedu. Jak vidím, není zde a jeho úřadovna je mimo provoz. Jak to dále vidím, měl byste se náležitě ospravedlnit za to, co provádíte. Nebo za chvíli uslyšíte o mém a našem advokátovi. A jestliže to má být určitý akt msty vůči zpravodajské sekci Standard Mutual, rozbiji vás napadrť.“

„Omlouvám se… Nemám to jednoduché. Cranston je na dovolené. Jeho jméno jsme použili, protože již předtím jste s ním byl ve styku.“

„Chcete tím naznačit, že jste mi úmyslně lhal?“

„Připouštím to. Klíč k mé otázce, kterou jste právě položil, spočívá ve frázi vámi použité. ‚Volají mě z FCC‘ - řekl jste, jestliže se nemýlím. Dovolte, abych vám ukázal svůj průkaz.“

Laurence Fassett sáhl do náprsní kapsy a vytáhl malou, do plastické fólie zapečetěnou průkazku. Podal ji přes stůl Tannerovi.

Lícní strana legitimace identifikovala Laurence C. Fassetta jako zaměstnance CIA, Ústřední výzvědné agentury. Na rubu stálo povolení pro L.C. Fassetta, že má přístup do objektu CIA kdykoli ve dne nebo v noci.

„Co to má znamenat? Proč mám u toho být?“ Tanner vrátil Fassettovi jeho identifikační kartu.

„Magnetofon v tom hraje roli. Předvedu vám to, jakmile vám položím několik otázek… Tak tedy, zde jsou dvě páčky, kterými se dá přístroj vypnout. Jeden vypínač je na vaší straně aparátu, druhý na mé. Kdybych vám dal otázku, na niž by se vám nechtělo odpovídat, zmáčknete jednoduše knoflík a mašinka se zastaví. Pokud jde o mne - a o tom se zmiňuji, protože by vás to mohlo zajímat - tedy pokud já budu mít dojem, že v rozhovoru sklouzáváme do sféry soukromých informací, do kterých nám nic není, sám stopnu aparát.“

Fassett spustil rekordér a vzápětí sáhl po vypínači před Tannerem.

„Vidíte? Stop. Je to prosté. Takových interview jsem dělal stovky. Nemáte důvod k obavám.“

„Připadá mi to jako justiční výslech bez obhájce a bez svědků. Co tím sledujete? Jestliže se domníváte, že mě tím zastrašíte, jste ve velkém omylu!“

„Naším záměrem je ustanovit vaši absolutně pozitivní identifikaci. Kdybychom chtěli někoho zastrašit, vybrali bychom si asi subjekt zranitelnější… někoho jako je ředitel FBI J. Edgar Hoover,“ dodal ironicky. „Ale ani on neměl pod palcem kontrolu zpravodajských programů televize.“

Tanner se podíval na agenta CIA, stojícího v uctivé póze za Cranstonovým stolem. Fassett bodoval. CIA by si nedovolila použít tak drsnou taktiku vůči činiteli v jeho postavení v televizním průmyslu.

„Co jste myslel tou ‚absolutně pozitivní identifikací‘? Vždyť mě dobře znáte.“

„Mělo by vám to napovědět cosi o mimořádném významu informací, které jsem byl pověřen získat. Už ta zvláštní ostražitost souvisí s důležitostí, kterou přikládáme těmto údajům. Neslyšel jste náhodou příběh z druhé světové války, kdy jistý herec - abych byl přesný, byl desátníkem v britské armádě - zosobnil na konferenci spojenců v Africe tak dokonale polního maršála Montgomeryho, že ani někteří jeho spolužáci z vojenské akademie nic nepoznali?“

Šéf televizního zpravodajství Standard Mutual si přitáhl šňůru a stiskl tlačítka On a Off. Přístroj se rozběhl a zastavil. Johna Tannera přemohla zvědavost smíšená se strachem. Posadil se za stůl.

„Tak jedem! Berte na vědomí, že stopnu magnetofon a odejdu, kdykoli se mi zlíbí.“

„Rozumím. To je vaše výsada. Až na maličkost.“

„Co je zas tohle za háček? Prosím - bez podmínek.“

„Věřte mi. Poznáte a pochopíte.“ Fassett doprovodil svá slova povzbudivou grimasou. Zabralo to.

„Jedem,“ opakoval Tanner. Agent CIA otevřel obálku z tuhého papíru. Vzápětí spustil nahrávač.

„Vaše plné jméno zní John Raymond Tanner?“

„Omyl. Legálně se jmenuji John Tanner. Raymond je jméno, které mi dali při biřmování. Není registrováno na mém rodném listě.“

Fassett se přes stůl pochvalně usmál. „Výborně.“

„Děkuji.“

„Vaše trvalé bydliště je v Orchard Drive 22, Saddle Valley, stát New Jersey.“

„Ano.“

„Narodil jste se 21. května 1924 ve Springfieldu, stát Illinois. Rodiče Lucas a Margaret Tannerovi?“

„Ano.“

„Rodiče se přestěhovali do San Mateo v Kalifornii, když vám bylo sedm let?“

„Ano.“

„Důvod této změny?“

„Firma, u níž byl otec zaměstnán, ho přeložila do severní Kalifornie. Byl jmenován vedoucím osobního oddělení filiálek obchodního domu. Firma Bryant.“

„Existenční podmínky rodiny?“

„Přiměřeně příznivé.“

„Do školy jste chodil v San Mateo. Do veřejné školy?“

„Ano. Až do druhého ročníku střední školy. Na zbývající roky mě rodiče převedli do soukromé školy. Do Winstonovy přípravky na vysokou.“

„Po maturitě jste se dal zapsat na Standfordovu univerzitu.“

„Ano.“

„Byl jste členem studentských sdružení nebo klubů?“

„Ano. Bratrství Alfa Kappa. Dále Žurnalistický spolek a ještě několik, na něž si momentálně nevzpomínám. Ještě fotografický kroužek, ale z toho sem brzo vystoupil. Byl jsem spolupracovníkem Univerzitního časopisu, ale toho jsem také nechal.“

„Proč?“

Tanner se zahleděl agentovi přímo do očí.

„Ano, proč? Měl jsem vážné výhrady proti politice naší vlády v otázce amerických občanů japonského původu. Zkrátka - proti jejich internaci v táborech. I Redakce studentského časopisu vládní politiku podporovala. Svůj názor jsem dodnes nezměnil.“

Fassett se opět usmál. „Svá studia jste museli přerušit.“

„Ano, jako většina ostatních studentů. Koncem druhého ročníku jsem vstoupil do armády.“

„Výcvik jste prodělával - kde?“

„Ve Fort Benning, stát Georgia. Pěchota.“

„Třetí armáda, čtrnáctá divize. Souhlasí?“

„Ano.“

„Mám tady záznam, že jste byl vyznamenán.“

„Nikoli individuálně. Co mi dali za medaili, bylo vždy jen ve spojitosti s bojovými akcemi jednotky nebo útvaru.“

„Tři týdny jste ležel v nemocnici ve St. Lo. Bylo to válečné zranění?“

Tannera uvedla otázka do nepříjemných rozpaků. „Vy to asi víte velice dobře. Nikoli. V mé vojenské knížce nenajdete žádnou citaci na Purpurové srdce,“ řekl tiše.

„Mohl byste to podrobněji objasnit?“

„Beze všeho. Vypadl jsem z džípu cestou do St. Lo. Obyčejný vykloubený kyčel.“

Oba muži se zasmáli.

„Propuštěn do civilu jste byl v červenci 1945 a v září téhož roku jste se vrátil do Stanfordu?“

„Přesně tak. Předběhnu vás, pane Fassette. Přestoupil jsem na novinářskou fakultu. V roce 1947 jsem získal dekret a titul bakaláře svobodných umění.“

Laurence Fassett se zahleděl do spisku před sebou.

„Ještě během studií jste se oženil s jistou Alicí McCallovou.“

Tanner sáhl po svém vypínači a zastavil rekording.

„To by mělo stačit. Odcházím.“

„Klid, pane Tannere, jen klid. Jen malá další identifikace. Nejsme stoupenci teorie dědičného hříchu. Spokojíme se s jednoslabičným ano nebo ne.“

Tanner znovu spustil přístroj.

„Ano. Tak to bylo.“

Tentokrát to byl Laurence Fassett, kdo zmáčkl na svém kabelu knoflík Off. Tanner pozoroval magnetofonové kotouče, jak se zastavují, pak se tázavě otočil k agentovi.

Muž z CIA pravil: „Další dva mé dotazy se vztahují k okolnostem uzavření vašeho manželství s Alicí McCallovou. Předpokládám, že nebudete ochoten vypovídat.“

„Předpokládáte správně.“

„Koneckonců, není to podstatné.“

„Kdybyste mi řekl, že ano, okamžitě bych odešel.“

Alice si vytrpěla dost. Tanner byl rozhodnut nepřipustit, aby osobní tragédie jeho ženy byla znovu předmětem jakéhokoli úředního jednání.

Fassett opět uvedl přístroj do chodu.

„Narodily se vám dvě děti. Hoch jménem Raymond, nyní třináctiletý, a dívka Janet, nyní osmiletá.“

„Mému synovi je dvanáct.“

„Pozitří oslaví třinácté narozeniny. Nevadí. Abychom se vrátili o kousek zpátky, vaším prvním zaměstnavatelem po absolutoriu byl list The Sacramento Daily News.“

„Ve funkci reportéra. Byl jsem tam také jako redaktor, filmový kritik a inzertní agent. Jak mi čas dovolil.“

„V News v Sacramentu jste vydržel tři a půl roku a potom jste si našel místo v The Los Angeles Times?“

„Ne. V Sacramentu jsem působil asi dva a půl roku. Než jsem dostal flek v Timesech, pracoval jsem přechodně asi rok pro San Francisco Chronicle.“

„Pro Los Angeles Times jste byl velice úspěšným reportérem.“

„Měl jsem kliku. Narážíte asi na mé články o aféře v přístavu v San Diego.“

„Nemýlím-li se, byl jste navržen na Pulitzerovu novinářskou cenu.“

„Nedali mi ji.“

„Pak jste povýšil v Timesech v redakční funkci.“

„Na asistenta vedoucího redaktora. Nic moc.“

„V The Times jste byl pět let.“

„Odhadl bych to na téměř šest.“

„Až do ledna 1958, kdy jste nastoupil ve Standard Mutual v Los Angeles.“

„Souhlasí.“

„V Los Angeles jste působil v redakčním štábu společnosti SMC do března 1963, kdy vás přeložili do New Yorku. Od té doby jste několikrát postoupil v hodnosti.“

„Na východ USA jsem přišel jako redaktor večerního zpravodajského bloku, vysílaného v 19:00 hodin. Rozšířil jsem své působení na dokumentaristiku a speciály, až jsem dosáhl svého nynějšího postavení.“

„Až jste to dotáhl na titul…?“

„Ředitele zpravodajství společnosti Standard Mutual TV.

Laurence Fassett sklapl složku a vypnul magnetofon. Protáhl se a tvářil se pobaveně.

„Ani to tolik nebolelo, což?“ usmál se na Tannera.

„Hotovo?“

„Ne, ještě ne. Zatím jsme hotovi s identifikační částí. Prošel jste. Dal jste mi dostatek lehce nesprávných odpovědí, ale právě tolik, abyste složil zkoušku.“

„Já vám nerozumím.“

Fassett poklepal prsty na papírové desky a řekl:

„Tento test vymysleli v našem Vyšetřovacím odboru. Hoši s vysokým čelem se spolčili s hochy s plnovousy a prostrčili to skrz počítače. Lidsky není možné, aby někdo správně zodpověděl všechny otázky… Vy jste například pracoval pro Sacramento Daily News téměř na den přesně tři roky. Ne dva a půl nebo tři a půl roku. Vaše rodina se stěhovala do San Matea, když vám bylo osm let a dva měsíce, nikoli sedm let.“

„Vsadil bych se, že…“

„Upřímně řečeno, nechali bychom vás asi projít, i kdybyste odpověděl do puntíku akorát. Je ale příjemné vědět, že jste normální. Ve vašem případu jsme to potřebovali mít na záznamu… Teď, obávám se, následuje těžší část.“

„Těžší? Ve srovnání s čím bude těžší?“ zeptal se Tanner.

„Bude drsnější. Zapínám přístroj.“

Fassett četl nahlas z listu papíru:

„Johne Tannere, je mou povinností vám sdělit, že vše, o čem budu nyní s vámi jednat, spadá mezi utajované informace nejvyšší kategorie. Odhalení těchto informací před kýmkoli by bylo proti zájmům vlády Spojených států - a to bereme velice vážně. Tak vážně, že lidé ve vládních službách, jimž se tyto informace dostanou do rukou, by mohli být stíháni podle Zákona o národní bezpečnosti, článek osmnáct, odstavec sedm-devět-tři, jestliže by porušili požadavek naprostého utajení… Je vám všechno, co jsem vám až dosud řekl, úplně jasné?“

„Je mi to jasné. Nicméně, necítím se tím vázán. Rovněž jsem nebyl z ničeho obviněn.“

„Uvědomuji si to. Mám v úmyslu vás nyní seznámit se třemi stupni v podstatě tajné informace. Vždy na konci prvního a druhého paragrafu můžete požádat, abyste byl zproštěn dalšího interview. Spoléháme jen na vaši inteligenci a loajalitu vůči vládě, že pomlčíte o tom, co zde bude řečeno. Budete-li však souhlasit s třetím stupněm, při němž se dozvíte jména jistých konkrétních osob, převezmete tím stejnou zodpovědnost, jakou nesou lidé ve službách vlády. Jestliže byste porušil výše zmíněné požadavky utajení, mohl byste být stíhán podle Zákona o národní bezpečnosti. Jste srozuměn, pane Tannere?“

Než odpověděl, přisunul si Tanner židli ke stolu. Pozoroval točící se kotouče magnetofonu a „také Fassetta. „Je mi všechno jasné, ale ať jsem ztracen, jestli s tím souhlasím. Neměl jste žádné právo mne sem předvolat, navíc pod falešnou záminkou, a potom mi předložit podmínky, které mne mohou poslat na lavici obžalovaných.“

„Nežádám vás o souhlas. Ptám se jen, jestli jste jasně rozuměl, co jsem vám řekl.“

„Má-li to být hrozba, jděte k čertu.“

„Vysvětluji vám jen podmínky, toť vše. Je to nějaká hrozba? Je to v něčem odlišné od toho, co děláte každý den, když s někým uzavíráte smlouvu? Kdykoli si přejete, můžete volně odejít. Až k bodu, dokud mi nedáte svůj souhlas, abych před vámi odhalil určitá jména. Zdá se vám to nelogické?“

Tanner přesvědčoval v duchu sám sebe, že nelogického na tom nic není. Zachtělo se mu ukojit zvídavost.

„Před chvílí jste řekl, že tato záležitost nemá nic společného s mou rodinou. Nebo s mou manželkou? Nebo se mnou osobně? Že vám do mé soukromé sféry nic není?“

„Je to na této pásce.“

Fassett si povšiml, že Tanner dodal ‚nebo se mnou osobně‘ teprve dodatečně. Především chránil svou ženu a děti.

„Můžete pokračovat,“ řekl žurnalista.

Fassett se zvedl ze židle a přistoupil k oknu, krytému žaluzií. „Nemusíte stále sedět za stolem. To jsou zvukově vysoce citlivé mikrofony, samozřejmě miniaturizované.“

„Zůstanu, kde jsem.“

„Jak je vám libo… Nuže, před několika lety jsme se doslechli, že sovětská KGB provádí jistou operaci, která by mohla způsobit americké ekonomice dalekosáhlé škody - kdyby se ji podařilo realizovat. Pokusili jsme se narazit na stopy, vypátrat něco hmatatelného, čeho bychom se mohli zachytit. Marně. Pověsti se v ničem nepotvrdily. Byl to lépe utajený plán než ruský vesmírný program… Potom v roce 1966 dezertoval z východního Německa jeden špión. Předal nám první konkrétní vědomosti o této operaci. Informoval nás o tom, že východoněmecká rozvědka udržuje kontakty s agenty na Západě - nebo s kompaktní buňkou, známou pod krycím jménem Omega. Prozradím vám také její geografický kód, ale zatím ještě raději počkám, to přijde ve druhém stupni. Bude to záležet na vás… Tak tedy Omega pravidelně předávala východoněmecké špionážní službě zapečetěné materiály. Dva ozbrojení kurýři je potom letecky dopravovali do Moskvy, přičemž přísně dodržovali zásady nejpřísnějšího utajení.“

Fassett se krátce odmlčel, pak řekl:

„Funkce Omegy je stejně stará jako celé špionážní řemeslo. V současné době velkých společností a mohutných konglomerací může mít činnost Omegy nejen mimořádný efekt na národní hospodářství, ale být i mimořádně zhoubná… Omega je totéž co Kniha soudného dne.“

„Co říkáte?“

„Kniha Posledního soudu. Jde o seznam, obsahující stovky, nyní snad už tišíce jmen individuálních osob, předznamenaných morovou nákazou. Rozumí se, že nikoli biblickým dýmějovým morem, ale moderním vydíráním. Muži a ženy na této soupisce jsou lidé na rozhodujících pozicích v mnoha gigantických společnostech, v klíčových oblastech amerického hospodářství a financí. Mnozí z nich mají obrovskou ekonomickou moc. Disponují úžasnou kupní silou - stejně jako autoritou obchodní transakce odmítat. Čtyřicet či padesát z nich, kdyby jednali unisono, by snadno mohlo vyvolat ekonomický chaos.“

„Nerozumím vám, proč by to dělali? Byli by proti sobě. Co by je k tomu mohlo přimět?“

„Řekl jsem vám to: vydírání. Každý z těchto lidí je svým způsobem zranitelný, každý z nich je vydíratelný. Existují tisíce příčin. Dejme tomu sex, mimomanželský nebo úchylný. Falšování účetních dokladů. Nezákonné obchodní fígle. Ilegální manipulace na burze. Daňové úniky. Cenové machinace. Takových a podobných hříchů se dopouští spousta mužů a žen. Lidí, jejichž pověst, byznys, společenské postavení a nakonec jejich rodiny mohou být zničeny. Pokud se nepodřídí vyděračovu tlaku.“

„To je ovšem z vašeho hlediska velmi sprostý názor na svět velkého byznysu a nemohu s ním souhlasit. Přinejmenším nikoli v tom měřítku, jak hrozbu malujete. Rozhodně ne až na hranici všeobecného ekonomického krachu.“

„Nevěříte? Crawfordova nadace provedla důkladný průzkum morálky kapitánů průmyslu ve Spojených státech v letech 1925 až 1945. Výsledky jsou před veřejností dodnes utajeny. Je dokumentováno, že během tohoto období bylo dvaatřicet procent finančního kapitálu amerických podnikatelských společností nabyto pochybnými, neřku-li nezákonnými metodami. Třicet dvě procenta jsou takřka jedna třetina.“

„Tomu nevěřím. Kdyby tyto údaje byly pravdivé, byly by už dávno publikovány.“

„Vyloučeno. Způsobilo by to justiční masakr. Soudy a peníze zkombinovány nejsou nikdy neposkvrněné… Dnes to jsou konglomeráty. Vezměte si jakékoli noviny. Vyhledejte finanční rubriku a čtěte. O čem? O manipulátorech a podvodnících. Dozvíte se podrobnosti o útocích a protiútocích. Vzájemná obvinění a protiobvinění. To jsou pro Omegu zlaté doly. Tam je adresář jejích kandidátů. Žádný z těchto gentlemanů nežije ve vzduchoprázdnu. Ani jeden. Ten obdržel od onoho půjčku jištěnou nekrytým šekem, druhý získal na burze nafouknutou marži, třetímu byly jako dobrému , zákazníkovi dodány lehké holky. Omega jen malinko ťukne na pravém místě a moře slizu vyteče na povrch. Není to tak nesnadné, jen se to nesmí přehnat. Někdy stačí postrašit.“

Tanner odvrátil zrak od světlovlasého muže, který mluvil s takovou jistotou a sebedůvěrou.

„Příčí se mi pouhé pomyšlení, že byste měl mít pravdu.“

Fassett se otočil ke stolu zády a vypnul magnetofon. Kotouče se zastavily.

„Proč bych vám lhal? Neinformuji vás o ničem, co by se nevědělo - a co je relativně neškodné - ale o způsobu, jak lze tyto vědomosti zneužít. Například, ve vztahu k vám. Předpokládejme, pouze předpokládejme, že jistá příhoda, která se stala ve spojitosti s vaší osobou před nějakými dvaceti lety v okolí Los Angeles, by najednou byla vylíčena v místních novinách v Saddle Valley. Vaše děti tam chodí do školy, vaše manželka se tam cíti mezi sousedy vážená a šťastná, a najednou… Jak dlouho byste tam ještě vydržel…?“

Tanner vyskočil ze židle a upřel vytřeštěný zrak na agenta za stolem. Zmítal jím takový vztek, že se mu třásly ruce. Dýchavičně, přerývaně, sotva srozumitelně řekl: „To je svinstvo!“

„To je Omega, pane Tannere. Chtěl jsem to pouze zdůraznit.“ Fassett opět spustil nahrávač a pokračoval, zatímco Tanner vyčerpaně klesl na svou židli.

„Omega existuje. Což mě přivádí… k závěrečné fázi prvního dějství.“

„Co to znamená?“

Laurence Fassett si sedl za stůl. Uhasil cigaretu, ale Tanner naopak vylovil z kapsy novou krabičku.

„Nyní víme, že Omega se řídí svým vlastním jízdním řádem. Stanovila datum vypuknutí chaosu… Nepovím vám také nic, co byste nevěděl, když vám sdělím, že mezi naší a sovětskou agenturou dochází občas k výměně personálu.“

„Skutečně nic, co bych nevěděl.“

„Jeden náš agent za dva nebo tři jejich, to norma.“

„Vím o tom.“

„Nuže, před dvanácti měsíci se taková výměna uskutečnila na albánských hranicích. Byl jsem při tom a to je také jedna z příčin, proč jsem dnes zde. Během výměny navázalo několik pracovníků sovětské zahraniční služby užší kontakty s týmem našich vyjednavačů. Naše protivníky mohu charakterizovat jako umírněné. Obdoba našich umírněných.“

„Vyznám se v tom, proti komu nebo proti čemu stojí naši američtí umírnění. Proti komu jsou v opozici jejich sovětské protějšky?“

„Je to totéž, jenže v růžovém. Místo Pentagonu a nepolapitelného militaristicko-industriálního komplexu u nich jako terč figurují tvrdí členové prezidia jejich politického byra. Jejich jestřábi.“

„Chápu.“

„Získali jsme spolehlivou informaci, že sovětští militaristé stanovili datum finální fáze operace Omega. V určený den uvedou plán do chodu. Stovky vlivných vysoce postavených činitelů amerického byznysu se dostane do styku s vyděrači. Bude jim vyhrožováno totální destrukcí, jestliže odmítnou podřídit se příkazům. Důsledkem může být hluboká finanční krize. Nedá se vyloučit ekonomická katastrofa. Taková jsou fakta. A to je též konec prvního jednání.“

Tanner vstal a silně vdechl cigaretový dým. Učinil několik kroků po místnosti.

„A s takovou informací, jakou jste mi teď poskytl, bych mohl nyní odejít?“ řekl nervózně.

„Kdykoli se vám zachce.“

„To je neuvěřitelné. Vy jste neuvěřitelný. Bože můj! Páska se točí. Pokračujte.“

„Výborně. Jednání druhé. Víme, že Omega se skládá z téhož typu lidí, jako jsou jednotlivé osobnosti, které hodlá napadnout. Musí to tak být, protože jinak by se jim nepodařilo navázat potřebné styky a s určitostí zjistit, v čem jsou jejich protějšky choulostivé a zranitelné. V principu víme, kam se máme zaměřit: na lidi, kteří jsou s to infiltrovat velké organizace, na muže a ženy, kteří v nich nebo pro ně pracují nebo kteří udržují těsné spojení s jejich zaměstnanci… Jak jsem již podotkl, Omega je krycí název buňky nebo malé skupiny agentů. Existuje rovněž geografický kód Omegy - lokalita nebo schránka pro transformaci informací. Jakmile projde informace tímto místem, předpokládá se její autentičnost. Je prověřena. Geografický kód Omegy nese název, který se obtížně překládá a nedává žádný smysl. Přibližný význam by byl něco jako ‚Kozlí kůže‘. Pro zjednodušení tomu tak říkáme.“

„Kozlí kůže?“ Tanner odložil cigaretu.

„Ano. Připomenu vám, že o existenci Omegy jsme se dozvěděli už před více než třemi lety. Po osmnácti měsících soustředěného pátrání jsme definovali ‚Kozlí kůži‘ jako jednu z jedenácti eventuálních lokalit ve Spojených státech, které připadaly v úvahu…“

„A přišili jste ten název Saddle Valley v New Jersey.“

„Nepředbíhejte.“

„Je tomu tak?“

„Do těchto jedenácti předznamenaných míst jsme nasadili agenty,“ pokračoval muž z CIA, aniž by reagoval na Tannerovu repliku. „Přezkoumali jsme zevrubně tisíce občanů - byla to velice nákladná akce - a čím více svědectví jsme nahromadili, tím více se objevilo důkazů, že obec Saddle Valley ve státě New Jersey je Kozlí kůže. Byla to pořádná fuška! Vodoznaky na dopisních papírech, analýza částeček prachu z materiálů získaných od německého zběha, tisíce a tisíce různých detailů byly podrobeny kontrole a následné kontrole… Hlavní osou jsou ovšem důvěrné informace o určitých obyvatelích městečka, jak jsme je vypátrali v průběhu Vyšetřování.“

„Bylo by lépe, kdybyste šel rovnou na věc.“

„To závisí na vašem rozhodnutí. Já se jen blížím k oponě nad druhým dějstvím.“ Tanner mlčel, tak Fassett pokračoval. „Vy jste v postavení, z něhož nám můžete poskytnout nezměrnou pomoc. Vy můžete v této nejcitlivější operaci v současných americko-sovětských vztazích učinit více než kdokoli jiný. Tato možnost vám možná dokonce připadne jako lákavá, neboť, jak jste jistě pochopil z toho, co bylo řečeno, umírnění na obou stranách pracují v dané situaci ruku v ruce.“

„Mohl byste mi to objasnit srozumitelněji?“

„Jen fanatici jsou schopni připravit rozvrat, jaký představuje plán Omegy. Pro obě mocnosti to je příliš nebezpečné. Jak známo, v sovětském prezídiu probíhá boj o moc. Je v našem nejniternějším zájmu, aby umírnění měli navrch. Jedním ze způsobů, jak toho dosáhnout, je odhalit alespoň část plánu Omegy a znemožnit, aby se uskutečnil k určenému datu.“

„Jak bych to měl provést?“

„Vy znáte Omegu, pane Tannere. Vy ji znáte až moc dobře!“

John Tanner musel zhluboka nabrat dech, aby se vzpamatoval. Na moment měl dojem, že se mu zastavilo srdce. Cítil, jak se mu žene krev do hlavy. Na okamžik se mu udělalo silně nevolno, až k mdlobám.

„To je neslýchané drzé prohlášení.“

„Na vašem místě bych asi uvažoval stejně. Nicméně to je holá pravda.“

„Nemýlím-li se, tak tohle má být finále druhého stupně… Ty parchante! Ty hajzle!“ Tanner nekřičel, sotva šeptal.

„Urážejte mě, jak uznáte za vhodné. Můžete mne klidně uhodit, facku vám nevrátím… Jak jsem vám řekl, takových výstupů jsem už prodělal řadu.“

Tanner opět vstal ze židle. Přiložil si obě ruce k hlavě. Odvrátil se od Fassetta, pak se znovu otočil.

„Dejme tomu, že se mýlíte?“ řekl přidušeným hlasem. „Dejme tomu, že ti vaši zatracení idioti zase jednou trefili vedle?“

„Ne. Tentokrát trefili do černého. Netvrdím, že už máme Omegu na lopatě. Máme však k tomu nedaleko. A vy nám můžete aktivně pomoci. Máte jedinečnou příležitost.“

Tanner přistoupil k oknu a chystal se vytáhnout žaluzii.

„Nedotýkejte se toho! Ruce pryč!“ Fassett vyskočil od stolu a uchopil Tannera za zápěstí, zatímco druhou rukou přidržoval šňůru od žaluzií ve spuštěné poloze. Tanner se mu zahleděl přímo do očí.

„Kdybych teď odešel s tím co jste mi napovídal - jak bych s tím měl žít? S vědomím, že nevím, co je to za člověka, který mě přijde v Saddle Valley navštívit nebo s kterým si pokecám na ulici? Nebo žít s vědomím, že mne kdosi mohl v této místnosti zvenčí oddělat, kdybych vytáhl závěs?“

„Zbytečně všechno dramatizujete. Pouhá opatrnost.“

Tanner se vrátil na své místo za stolem, ale neposadil se.

„Kéž by vás vzal čert,“ řekl zlostně. Pak zlomeně dodal: „Vy víte, že teď již nemohu odejít.“

„Akceptujete naše podmínky?“

„Přijímám.“

„V tom případě vás musím požádat, abyste podepsal toto místopřísežné prohlášení.“

Fassett vyňal z velké obálky list papíru a položil ho před Tannera. Dokument obsahoval ve zkrácené formě paragrafy Zákona o národní bezpečnosti a přehled trestů za jejich porušení. Na Omegu se odvolával jen nepřímo a neurčitě - definoval ji jako ‚přílohu A, magnetofonový záznam‘. Tanner načmáral svůj podpis a zůstal vzpřímen s pohledem upřeným na Fassetta.

„Položím vám ještě několik otázek.“ Fassett otevřel složku a zalistoval v ní. „Znáte osoby, které vám nyní budu jmenovat? Richard Tremayne a jeho manželka Virginie? Prosím, odpovězte.“

Užaslý Tanner tiše odvětil: „Ano, znám.“

„Joseph Cardone, rozený Guiseppe Ambruzzio Cardione, a jeho manželka Elizabeth?“

„Ano, znám.“

„Bernard Osterman a jeho manželka Leila?“

„Ano.“

„Prosím hlasitěji, pane Tannere.“

„Řekl jsem, že ano. Znám je.“

„Upozorňuji vás nyní na to, že jedna, dvě nebo všechny tři jmenované manželské dvojice jsou hlavními postavami v operaci Omega.“

„Asi jste se všichni zbláznili. Ztratili jste zdravý rozum.“

„My ne… Hovořil jsem ale o výměně na albánské hranici. Bylo nám dáno ve známost, že Omega, Kozlí kůže, vyvíjí svou činnost někde nedaleko od Manhattanu. Tato Omega je složena z manželských párů - z mužů a žen fanaticky oddaných politice sovětského expansionismu. Tyto dvojice jsou za své služby skvěle placeny. Páry, které jsem specifikoval - manželé Tremaynovi, Cardonovi a Ostermanovi - disponují tajnými bankovními účty v Curychu ve Švýcarsku. Mají na nich vklady, které daleko přesahují možnosti jejich legálních příjmů.“

„To nemyslíte vážně!“‚

„I když připustím náhodnou shodu okolností kolem této spletité záležitosti - ale my jsme si dali velmi záležet, abychom každou náhodu v zárodku eliminovali - dospěli jsme nezvratně k závěru, že jste zneužíván jako nenápadná rouška ve prospěch Omegy. Jste známý publicista, novinář bez poskvrny. Netvrdíme, že všechny tři uvedené páry jsou do věci namočeny. Lze si představit, že jeden nebo dva z nich jsou použity pouze jako volavky. Podobně jako vy. To je však dost pochybné. Evidence jasně naznačuje, že jde o organizovanou buňku: bankovní konta ve Švýcarsku, prestižní povolání, neobvyklé pozadí vašeho přátelského spolčování.“

„Proč jste tedy ze spiknutí diskvalifikovali osobně mne?“ zeptal se Tanner téměř lhostejně.

„Rozebrali jsme mikroskopicky celý váš život od okamžiku, kdy jste se narodil. Pracovali na tom profesionálové. Kdybychom se v té analýze měli zmýlit, neměli bychom co pohledávat ve svém řemesle.“

Vyčerpaný Tanner klesl, takřka padl na židli.

„Co ode mne chcete? Co mám udělat?“

„Jestliže je naše zpravodajství přesné, odletí Ostermanovi z Kalifornie v pátek na východní pobřeží Států a stráví s vámi a vaší rodinou víkend. Je to tak správně?“

„Bylo to správně. Bylo.“

„Nekomplikujte nám situaci. Neměňte pevné údaje.“

„Ve světle toho, co jsem se od vás právě dozvěděl, je pobyt Ostermanových v našem domě absurdní.‘“

„Je to jediný způsob, jak nám můžete pomoci. Nám všem.“

„Jak? Čím?“

„Jsme přesvědčeni, že o tomto víkendu můžeme chytit Omegu do pasti. Ovšem - budete-li s námi spolupracovat. Bez vaší součinnosti to nepůjde.“

„Proč?“

„Do příletu Ostermanových zbývají čtyři dny. Během těchto dnů budou naše subjekty - Ostermanovi, Tremaynovi a Cardonovi - neustále něčím znepokojováni, nechci-li užít výrazu buzerováni. Například je někdo bude dálkově telefonicky obtěžovat, aniž by měli šanci ho vystopovat. Dojdou jim záhadné telegramy via Curych. V restauracích, na ulici je osloví cizí lidé. Účelem těchto rušivých akcí bude doručit jim nedvojsmyslné poselství: že John Tanner není takový, jak vypadá. Jste zkrátka někdo jiný. Snad agent o dvou tvářích, snad donašeč politbyra, nebo možná dokonce příslušník mé organizace. Budou to poselství zmatená a nejasná, jen aby je vyvedla z rovnováhy.“

„A učinila z mého domu střelnici. Nepřipustím nic takového, vyvraždili by nás.“

„Spolehněte se, že nic neriskujete.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Jestliže oni - buď jedna z nich nebo dvě nebo všechny dvojice - nejsou zapleteni do Omegy, budou se chovat normálně. To jest, oznámí své nepříjemnosti policii nebo FBI. Je zařízeno, že takové případy převezmeme my. Když jeden nebo dva páry podají taková hlášení nebo stížnosti a ten nebo ti zbývající tak neučiní, budeme vědět, na čem jsme. Kdo to je Omega.“

„Budiž… Připusťme, že by to tak mohlo být. Co dál? V čem spočívají ty vaše záruky naší bezpečnosti?“

„V několika faktorech, vesměs bezchybných. Řekl jsem vám, že takzvané informace o vás budou podvrhy. Kdokoli z nich je Omega, bude se snažit ověřit si je ze svých zdrojů. Co zjistí, dá na vědomí Kremlu. Naši tamní partneři jsou připraveni a jejich hlášky podchytí. Informace, kterou Omega obdrží zpětně z Moskvy, bude pravdivá. Bude odpovídat pravdě, abych byl naprosto přesný, až do stavu z dnešního odpoledne. Jednoduše jste John Tanner, vážený ředitel televizního zpravodajství, a v žádném případě se nepodílíte na žádné konspiraci. K tomu bude napojena udička. Moskva upozorní toho, kdo si vás prověřuje, aby si dal pozor na ostatní páry. Je podezření, že ti druzí mají v úmyslu dezertovat. Rozdělíme je. Vyvoláme konfrontaci a vstoupíme do hry.“

„To je strašně kluzké. Také ta zní příliš snadně.“

„Kdyby se někdo pokusil ohrozit na životě vás nebo někoho z vaší rodiny, přivodil by tím zkázu celé operace Omega. Takový hazard si nikdo z nich nedovolí. Pracovali na tom plánu tvrdě a dlouho. Nemusím vám zdůrazňovat, že jsou to fanatici. Cílový den pro spuštění Omegy je stanoven již na… na méně než za měsíc.“

„Takové ujištění mi nestačí.“

„Ještě jedna maličkost. Minimálně dva ozbrojení agenti budou vyčleněni na ochranu každého člena vaší rodiny, čtyřiadvacet hodin každý den. Nevzdálí se od nich na víc než na padesát metrů. Ani na minutu.“

„Teď už mám alespoň jednu jistotu: že jste blázen. Vy nemáte nejmenší představu, co to je Saddle Valley. Cizí lidé, kteří by tam někomu nahlíželi přes plot, budou okamžitě odhaleni a vyhnáni. Ale my tam uvázneme jako chromé kachny.“

Fassett se ušklíbl.

„V této chvíli máme v Saddle Valley třináct svých mužů. Třináct! Jsou to místní obyvatelé, občané vašeho městečka.“

„Ježíšikriste!“ Tanner se téměř zalkl.

„Taková je doba.“

„Chcete tím naznačit, že nemám šanci…? Ne, skutečně nemám na vybranou.“

Tanner ukázal prstem na magnetofon a na své přísežné prohlášení položené na stole.

„Vězím v tom teď až po krk, není-liž pravda?“

„Myslím, že to opět nadmíru dramatizujete.“

„Ne. Ani trochu. Nedramatizuji absolutně nic. Nezbývá mi než dělat do puntíku to, co ode mne požadujete. Jediná alternativa by ještě byla - zmizet a stát se štvancem. Ale potom budu pronásledován nejen vámi, ale také, jestli nelžete, tou Omegou.“

Fassett vrátil Tannerovi jeho pohled. Byl upřímný, nepostřehl v něm známku klamu. Tanner měl pravdu a oba to věděli.

„Pouhých šest dní. Co je to šest dní v životě?“

4.

Pondělí - 20.05

Krátký let z Washingtonu do Newarku připadal Tannerovi nereálný. Necítil se ani tak unaven, jako byl vyděšen. Jeho myslí probíhaly vidiny jedna za druhou a vytlačovaly se navzájem z obrazu. Mezi otáčejícími se kotouči magnetofonu zahlédl ostře pronikavé oči Laurence Fassetta. Zaslechl jeho naléhavý hlas, kladoucí nekonečný řetěz otázek, jejichž tón nepřetržitě sílil.

„Omega!“

Zjevily se mu tváře Bernieho a Leily Ostermanových, Dicka a Ginny Tremaynových, Joea a Betty Cardonových.

Nesmysl! Přiletí do Newarku a noční můry se samy od sebe rozplynou. V paměti mu zůstane jen moment, kdy předal panu Fassettovi projekt pořadů společnosti Standard Mutual a podepsal chybějící stránky dotazníku FCC.

Jenže John věděl, že všechno je úplně jinak.

Hodina jízdy taxíkem z Newarku do Saddle Valley uplynula v tichu. Řidič si vzal příklad ze svého zákazníka a spokojil se němým poukazem na tabulku tarifů, vyvěšenou před zadním sedadlem. Tanner ignoroval vývěsku o zákazu kouření a neodpověděl na otázku, jaký měl let.

SADDLE VALLEY

OBEC USTAVENA 1862

VÍTÁME VÁS!

Tanner zíral na silniční tabuli zachycenou světly reflektoru jeho taxi. Napadla ho dvě slova - „Kozlí kůže“.

Něco neskutečného.

O deset minut později ho taxi vyklopilo před vchodem do domu. Vystoupil a s myšlenkou upřenou na něco zcela jiného podal řidiči předem domluvené jízdné.

„Děkuji, pane Tannere,“ řekl taxikář a naklonil se přes volant, aby převzal peníze, podávané zvenčí.

„Co jste to řekl?“ odpověděl vyzývavě Tanner.

„Poděkoval jsem vám, pane Tannere.“

Tanner uchopil kliku dvířek a otevřel je vší silou.

„Jak víte, jak se jmenuji! Odpovězte! Odkud mne znáte?“

Taxikář stačil postřehnout kapky potu na Tannerově obličeji a podivný výraz v jeho očích. Zase nějaký cvok, pomyslel si muž za volantem. Opatrně pohnul levou rukou k podlaze, kde měl ukrytou pro všechny případy olověnou trubku.

„Podívej, ty kašpare,“ řekl s prsty na klaxonu, „když se ti nelíbí, že tě někdo slušně osloví jménem, tak se neinzeruj na baráku.“

Tanner o krok odstoupil a ohlédl se. Nad trávníkem svítila lampa, zavěšená na řetízku, vedeném od příčného trámu budovy. V jejím světle nebylo obtížné přečíst cedulku

TANNEROVI ORCHARD DRIVE 22

Nejméně tisíckrát viděl tuto lucernu a četl tato slova: Tannerovi, Orchard Drive 22. Nyní se mu zdála být neskutečná. Jako by je četl poprvé.

„Promiň, brachu. Jsem dnes nějak přetaženej. Nerad lítám.“ Přivřel dveře, ještě než řidič stačil vytáhnout okénko. Taxikář byl opět zdvořilý.

„Příště jeďte vlakem, pane. Nebo, proboha, choďte pěšky.“

Vůz se rozjel. Tanner se obrátil a dlouze se Míval na svůj dům. Vstupní dveře se otevřely. Do zahrady vyrazil pes, aby ho uvítal. Před osvětleným vchodem do haly stála jeho žena a usmívala se.

5.

Uterý - 03.30 kalifornského času

Bíly francouzský telefon tlumeně zvonil nejméně pětkrát. Rozespalá Leila si pomyslela, jak pitomý to byl nápad umístit aparát na té straně lůžka, kde spal Bernie. Pokaždé probudil nejdříve ji, nikdy jeho.

Šťouchla lehce loktem manžela do žeber.

„Bernie! Bernie! Telefon.“

„Co se děje?“ Osterman si zmateně promnul oči.

„Telefon? Zatracený telefon. Neslyšel jsem.“

Sáhl rukou do tmy a po paměti uchopil sluchátko.

„Haló…? Ano, slyším. Ano, Bernie Osterman. Mezistátní hovor?“

Přikryl dlaní mluvítko a opřel o pelest. Otočil se k manželce. „Kolik je hodin?“

Leila rozsvítila noční lampičku a mrkla na stolicí hodiny.

„Tři třicet. To je nápad!“

„Nejspíš nějaký čubčí syn odněkud z Havaje. Tam ještě není ani půlnoc.“ Bernie přiložil sluchátko k uchu.

„Haló. Haló… Operátore, nešlo by to uspíšit?“

Obrátil se k manželce: „Je to odněkud zdaleka, milá.“

Náhle zbystřil pozornost.

„Ano, tady je Bernard Osterman, kdo jiný? Ano? Děkuji, ale trvalo vám to. Haló? Sotva vás slyším. Trochu se to zlepšilo… Kdo volá? Co? Co říkáte? Kdo jste? Jak se jmenujete? Představte se! Nerozumím vám. Ano, slyším vás, ale špatně rozumím… Haló? Haló! Ne-zavěšujte! Povídám, nezavěšujte, sakra!“

Osterman vyletěl z postele rovnýma nohama. Přikrývka se mu svezla na podlahu. Zuřivě mačkal tlačítko francouzského telefonu a řval:

„Operátore! Operátore! Ta zatracená linka je mrtvá! Operátore!“

„Kdo to byl? Proč křičíš? Co se děje?“

„Ten darebák chrochtal jako prase. Řekl mi, abychom se měli na pozoru před nějakým snědým chlápkem. Snědým, opáleným, žlutohnědým, anglicky „tan“. Té - á - en. Tak to řekl a opakoval. Ujistil se, že správně rozumím. Snědý. Co by to mohlo znamenat?“

„Nedává to žádný smysl… Bylo to z Havaje? Neřekli ti z centrály, odkud kdo volá?“

„Operátor mi hlásil, že hovor je ze zámoří. Nikoli z Havaje, ale z Lisabonu, z Portugalska.“

„Tam nikoho neznáme.“

„Lisabon, Lisabon…“ Osterman tiše pro sebe pronášel název města. „Li-sa-bon. Neutralita. Lisabon byl za války neutrální.“

„Jakou to má souvislost?“

„Snědý. Anglicky se rovněž říká ‚tan‘.“

„Tan. Tan. Tanner. Mohl by to být John Tanner?‘ Johnny Tanner?!“

„Neutrál!“

„Je to John Tanner,“ řekla Leila skomírajícím hlasem.

„Johnny? Co tím myslel, že si máme dát na něho pozor? Proč máme být zvlášť opatrní? Proč volal ten anonym o půl čtvrté ráno?“

Leila se posadila a zapálila si cigaretu.

„Johnny má mnoho nepřátel. Přístav v San Diegu se kvůli němu ještě nevzpamatoval.“

„San Diego možná. Ale co s tím má dělat Lisabon?“

„V Daily Variety minulý týden napsali, že se chystáme do New Yorku a že při té příležitosti pravděpodobně navštívíme své dobré přátele, rodinu Tannerových.“

„A co má být?“

„Asi nám někdo předem udělal až moc nápadnou reklamu.“ Leila se významně dívala na manžela.

„Měl bych zavolat Johna.“ Osterman sahal po telefonu.

„Zadrž! Přišel jsi o rozum?“ Leila ho uchopila za zápěstí.

Osterman znovu ulehl na lůžko.

Sotva Joe otevřel oči, pohlédl na hodiny. Ukazovaly 6:22. Čas vstát, rozhýbat se v tělocvičně a třeba si i zaklusat do klubu a zatrénovat si na golfovém hřišti.

Joe byl ranní ptáče, Betty naopak jeho opakem. Spala by do oběda, kdyby jí to okolnosti dovolovaly. Cardonovi byli zvyklí spát na dvou oddělených postelích, každý na svém lůžku, protože Joe věřil na oslabující účinek temperatury dvou těl pod jednou přikrývkou. Blahodárnost spánku se mu ztrácela o polovinu, když se musel s někým dělit celou noc o lůžko. A jelikož účel manželské postele je vyloženě jen sexuální, není důvod zbůhdarma mařit užitečnost nočního odpočinku.

Dvoulůžko bylo řešením...

Joe šlapal dobrých deset minut do pedálů trenažéru a pět minut tužil svaly s čtyřkilovými činkami. Za tlustým skleněným oknem sauny viděl, že pára k lázni je patřičně vyhřátá.

Na stěně tělocvičny bliklo světélko. Signál, že u vchodu do domu se někdo dožaduje vstupu. Joe dal toto zařízení instalovat pro případ, že by nikdo nebyl doma a on trénoval.

Ručičky na hodinách ukazovaly 6:51. Na Saddle Valley to bylo nezvykle časně, aby někdo před sedmou ráno zvonil u dveří. Joe odložil činky a přistoupil k domácímu telefonu.

„Kdo je tam?“ zavolal do aparátu.

„Telegram pro pana Cardiona,“ ozvalo se od vchodu.

„Telegram pro koho?“

„Mr. Cardione je tady napsáno.“

„Jmenuji se Cardone.“

„Adresa je Apple Place 11. Není to tady?“

„Moment. Hned tam přijdu.“

Joe si přehodil přes sebe velkou osušku a pospíchal z tělocvičny. Ani trochu se mu nelíbilo, co slyšel. Otevřel vchod do domu. Před dveřmi stál malý človíček v uniformě telegrafní společnosti a žvýkal gumu.

„Proč jste telegram nevyřídil telefonicky? Nezdá se vám, že je trochu moc brzo ráno?“

„Instrukce zní: doručit osobně. Jedu sem autem, pane Cardione. Je to skoro patnáct mil. Držíme služby čtyřiadvacet hodin denně.“

Cardone převzal obálku a potvrdil příjem.

„Proč se sem vláčíte patnáct mil? Western Union má filiálku v Ridge Parku.“

„Nejsme Western Union, pane. Toto je kabelogram z Evropy.“

Cardone silou vůle potlačil své rozrušení.

„Počkejte minutku,“ řekl a odešel s předstíraným klidem do obývacího pokoje, kam Betty ze zvyku odkládala na klavír svou kabelku. Vyňal z peněženky dvě dolarové bankovky a vrátil se ke vchodu. Podal je doručovateli.

„Od cesty,“ řekl. „Je mi líto, že jste musel jet tak daleko.“

Zavřel dveře a netrpělivě roztrhl obálku depeše.

L’UOMO BRUNO PALIDO NON É AMICO DEL ITALIANO. GUARDA BENE VICINI DI QUESTA MANIERA. PROTECIATE PER LA FINA

DELLA SETTIMANA.

DA VINCI

Cardone přešel do kuchyně, na telefonní přihrádce našel tužku a posadil se za stůl. Na zadní stránku odloženého časopisu psal překlad:

Světle hnědý muž není přítelem Itala. Buď obezřetný před takovým sousedem. Koncem týdne buď připraven se před ním chránit. Da Vinci.

Co to jen může znamenat? Jaký „světle hnědý… soused?“ V Saddle Valley neměli žádné černochy. Poselství postrádalo jakýkoli smysl.

Náhle Joe Cardone ztuhl. Světlehnědým sousedem nemůže být míněn nikdo jiný než John Tanner. „Tan“. A koncem týdne - již tento pátek - mají přiletět Ostermanovi. Kdosi v Evropě ho varuje, aby se měl na pozoru před Johnem Tannerem a nadcházejícím víkendem s Ostermanovými.

Popadl kabelogram a hledal údaje o odesilateli.

Curych.

Oh, Ježíšikriste! Curych!

Někdo z Curychu - někdo, kdo si říká Da Vinci, kdo zná jeho původní příjmení, kdo zná Johna Tannera a kdo ví o Ostermanových - mu posílá telegrafickou výstrahu!

Joe Cardone se upřeně díval z okna na dvorek s malou zahrádkou. Da Vinci. Da Vinci!

Leonardo.

Umělec, voják, konstruktér válečných strojů -vše soustředěno do jednoho muže.

Mafie!

Pane Bože! Ale napověz kdo z nich?

Rodina Costellano? Batella? Nebo snad Latrona?

Kdo z nich se od něj odvrátil? A proč? Vždyť je přece přítelem všech familií.

Ruce se mu třásly, když ještě jednou rozložil telegram na kuchyňský stůl. Pozorně ho četl znovu a znovu, slovo za slovem. Každá věta nabývala na hrozivém významu.

Tanner!

John Tanner cosi odhalil. Ale co? A proč je depeše datována z Curychu?

Kdo tady má něco společného s Curychem?

Co vlastně Tanner objevil? A co hodlá dělat?

Jeden z Batellových mužů kdysi přirovnal Tannera k něčemu ošklivému; jaké slovo tehdy použil?

„Volturno!“

„Volture“. Sup!

„… Není přítelem Itala… Buď obezřetný… Chraň se…“

Ale jak? A před čím? Tanner se mu s ničím nesvěří. A proč by také měl?

On, Joe Cardone, nebyl součástí syndikátu, nepatřil k famiglii. Co o tom mohl vědět?

Poselství podepsané „Da Vinci“ však došlo ze Švýcarska.

To ponechávalo jen jedno vysvětlení, jednu strašnou možnost. Cosa Nostra se dozvěděla o Curychu! A to, co se dozvěděla, použije proti němu, nebude-li schopen kontrolovat „světlehnědého muže“, nepřítele Italů. Nepodaří-li se mu překazit záměry Johna Tannera, ať již se zabývají čímkoli, bude on, Joe Cardone, zlikvidován.

Vrátil se do své minitělocvičny, navlékl si boxerské rukavice a jal se bušit do pytle. Rychle a rychleji, tvrdě a stále tvrději.

V hlavě mu hvízdalo Curych! Curych! Curych!

Virginie Tremaynová zaslechla ze spánku, jak její manžel vstává. Probudilo ji to, na hodinách zjistila čas 6:15 a hned jí bylo jasné, že se přihodilo něco nemilého. Její muž se zřídkakdy budil tak časně.

Polehávala ještě minutu nebo dvě a když se nevracel, oblékla si domácí plášť a sešla po schodišti do přízemí. Spatřila ho, jak stojí v obývacím pokoji u okna s vyhlídkou na záliv, kouří cigaretu a něco čte z kousku papíru.

„Co se stalo?“

„Podívej se,“ odpověděl potichu a podával jí útržek, který držel v ruce.

Buďte mimořádně opatrní ve stycích s vaším novinářským přítelem. Jeho fanatismus je mnohem hlubší než družné vztahy, které projevuje vůči vám. Předstírá, že je někým, kým není. Budeme asi nuceni upozornit na jeho návštěvu z Kalifornie.

Blackstone

„Co to je? Kde jsi to vzal?

„Asi před dvaceti minutami mě probudil šramot za oknem. Hned nato jsem slyšel hluk motoru odjíždějícího auta. Řidič to bral na plný plyn… Mám dojem, že tě to taky vzbudilo. Obrátila jsi se.“

„Nevím. Je to možné. Nevšímala jsem si toho.“

„Seběhl jsem dolů a otevřel dveře. Na rohožce před vchodem ležela tato obálka.“

„Co to má znamenat?“

„Zatím nemám ani tušení.“

„Kdo je to Blackstone?“

„Komentáře… Základna právního systému…“

Richard Tremayne padl do křesla a přitiskl si dlaň k čelu. Druhou rukou lehce roloval cigaretu po hraně popelníku. „Prosím tě… nech mě teď chvíli přemýšlet.“

Virginie si zevrubně prohlížela papír s tajemným vzkazem. „Novinářský přítel… To by mohl být jen…“

„Samozřejmě Tanner. Něčeho vážného se domákl. A ten, kdo mi tohle doručil, zpanikařil. Nyní se někdo pokouší donutit k panice také mne.“

„Proč by to udělal? A kdo?“

„Je to pro mne záhada. Zatím. Třeba se domnívají, že jim pomohu. A pro případ, že bych odmítl, vyhrožují mi. Nám všem.“

„Ostermanovi.“

„Přesně tak. Hrozí nám Curychem.“

„Vědí o tom! Bože můj! Někdo to vyhrabal!“

„Už to tak vypadá.“

„Myslíš, že Bernie by se dal zastrašit? Že něco vykecal?“

Tremayne nejistě uhnul očima.

„Ledaže by přišel o rozum. Ukřižovali by ho na obou březích Atlantiku. Ne, tak to není.“

„V čem to tedy vězí?“

„Kdo to psal, je buď člověk, s nímž jsem někdy pracoval, nebo někdo, s nímž nechci nic mít. Možná také, že to je něco, s čím mám právě teď co do činění. Běžná záležitost z mého pracovního stolu. Tanner chytil vítr a dělá vlny. Kdosi má zájem, abych ho v tom zastavil. Neudělám-li to, budu vyřízen. Předtím, než si to mohu dovolit… Předtím, než Curych pro nás začne pracovat.“

„Tebe se nemohou dotknout!“ zvolala Virginie hlasem podbarveným divokým vzdorem.

„Nemohou? Nebudeme si nic nalhávat, miláčku. V lepších slušných kruzích jsem znám jako odborník přes podnikové fúze. Mezi sebou o mně říkají, že jsem zaprodanec té či oné společnosti. Abych parafrázoval výrok soudce Handa, je dnes každá spekulace se slučováním firem nasáklá podvodnými nákupy. Předstíranými obchody. Jiným slovem, švindly. Prodává a kupuje se na papíře, na oko. Pouhá fikce.“

„Máš vážné starosti?“

„Zatím nic opravdu vážného. Vždy mohu prohlásit, že jsem jednal na základě mylných informací. U soudů mě mají rádi.“ ,

„Respektují tě! Celý život jsi pracoval usilovněji než kdokoli z lidí, které jsem kdy poznala. Jsi nejlepší a nejchytřejší ze všech zatracených mazaných advokátů.“

Richard Tremayne stál u velkého vyhlídkového okna svého drahého domu za čtyřiasedmdesát tisíc dolarů, postaveného ve stylu ranče. Díval se na trávník a uvažoval nahlas:

„Není to komické? Jsem jedním z nejlepších ze své branže v systému, kterým opovrhuji… V systému, který by John Tanner roztrhal na kousky, kdyby věděl, co opravdu otáčí jeho kolečka. A v tom je jádro tohoto poselství.“

„Jsem přesvědčena, že se mýlíš. Myslím, že někdo, koho jsi na hlavu porazil, si to chce s tebou vyrovnat. Pokouší se tě zastrašit.“

„Je-li tomu tak, potom se mu to podařilo. To, co mi onen Blackstone vyřizuje, není nic, co bych nevěděl. To, čím jsem a to, co dělám, ze mne činí Tannerova přirozeného nepřítele, přinejmenším, on se to domnívá. Kdyby jen znal celou pravdu!“ Objal Virginii kolem ramen a vynutil si na tváři úsměv.

„Pravdu znají v Curychu.“

6.

Úterý - 09:30 kalifornského času

Osterman bloumal bez cíle po pozemku kolem studia a snažil se zahnat z mysli předchozí telefonický hovor, jímž byl posedlý.

Ani on, ani Leila už neusnuli. Uvažovali o všemožných alternativách a když je vyčerpali, vrhli se na nejdůležitější otázku - proč?

Proč volali jmenovitě jeho? Co za tím vězí? Stál Tanner bezprostředně před dalším ze svých pověstných odhalení?

Jestliže ano, potom to nemůže mít nic společného s ním, Bernie Ostermanem. S Tannerem nikdy nehovořili o podrobnostech své práce, jen o všeobecnostech. Stávalo se, že Tanner propadl do stavu tíživé deprese, když se řeč stočila na něco, co pokládal ze nespravedlivou křivdu. Protože však se oba publicisté již dříve často neshodli na tom, kde začíná a končí fair play v jejich profesi, vyhýbali se specifikám.

Bernie považoval Tannera za křižáka, který nikdy nepodniká své tažení pěšky. Nikdy neprožil z vlastní zkušenosti tíhu situace, kdy otec rodiny přijde jednoho dne domů a oznámí, že od zítřka je bez práce. Nedokázal by se vžít do rozpoložení matky, která dlouho do noci sešívá z hadříčků šatičky, aby její dítě mělo v čem jít ráno do školy. Tanner si směle mohl dovolit vyjádřit své rozhořčení nad poměry také - jak byl Bernie ochoten přiznat - odváděl v tom směru užitečnou práci. Přesto zde bylo „něco“, co mu unikalo a čemu nemohl rozumět. Proto se s ním Bernie nikdy nebavil o Curychu.

„Hej, Bernie! Na minutku!“

Ed Pomfret, kulaťoučký šéf produkce středního věku, ho zastavil na úzkém chodníku.

„Ahoj, Eddie. Jak se ti daří?“

„Znamenitě. Chtěl jsem tě zastihnout v kanceláři. Sekretářka mi řekla, že jsi šel na procházku.“

„Nemám nic lepšího na práci.“

„Doslechl jsem se o tom nápadu a ty jistě taky. Nebylo by marné, kdybychom na tom spolupracovali.“

„Oh…? O ničem nevím. Na čem bychom měli spolupracovat?“

„Co je s tebou? Děláš si ze mne legraci?“

Pomfret se viditelně stáhl do defenzívy. Jako by pocítil, že Osterman se k němu chová nadřazeně.

„Nežertuji. Tento týden balím a odjíždím na dovolenou. Nevím, o čem mluvíš. Co jsi zaslechl?“

„Dnes ráno mi volal ten nový chlapík z programového. Jak jistě víš, mám na starosti polovinu série The Interceptor. Řekl mi, že k tomu píšeš čtyři pokračování. Ta idea se mi zamlouvá.“

„Jaká idea?“

„Další díly děje. Tři muži připravují velkou utajenou akci kdesi ve Švýcarech. Hned mě to chytlo.“

Osterman se zastavil a podíval se shora na Pomfreta.

„Kdo tě k tomu navedl?“

„Navedl? Neřekl bys mi, k čemu?“

„Žádné čtyři nové díly neexistují. Žádná nová interpretace děje. S nikým jsem nic neumlouval. A teď rychle vyklop, co to má všechno znamenat.“

„To nemyslíš vážně. Za koho mě máš? Dovolil bych si utahovat z lidí tak vlivných, jako jsi ty a Leila? Mne to sdělení úplně vyšinulo z míry. Z programáku mi vzkázali, abych ti zatelefonoval a vyžádal si koncepci.“

„Konkrétně - kdo tě volal?“

„Jak se jen ten člověk jmenuje? Je to ten nový chlapík, co ho sem nedávno přitáhli z New Yorku.“

„Jméno!“

„Představil se mi… Počkej, hned si vzpomenu… Tanner. Ano, Tanner. Jim Tanner, John Tanner…?“

„John Tanner tady nepracuje! A teď mi pověz, kdo ti dal příkaz, abys mi tohle všechno vyprávěl!“

Sevřel pevně Pomfretovu paži a syčel: „Řekni mi to, ty hajzle!“

„Dej tu ruku pryč! Zbláznil ses?“

Osterman poznal, že přestřelil. Pomfret je jen nastrčenou figurou k vyřizování vzkazů.

„Promiň, Eddie. Omlouvám se ti. Bylo toho na mne v poslední době moc. Odpusť, prosím. Choval jsem se jako zvíře.“

„No, to se někdy stává. Jsi přetažený, to je vše. Jsi asi strašně přetažený, člověče.“

„Říkáš, že ten chlapík - Tanner - tě volal dnes ráno?“

„Přibližně před dvěma hodinama. Abych ti řekl pravdu, ani ho osobně neznám.“

„Něco ti povím. Tady jde zřejmě o nějaký pitomý žert na cizí účet. Rozumíš mi? Věř mi, že na tom seriálu nepracuji. Zapomeň na to, ano?“

„Nejapný fór?“

„Čestné slovo. Něco ti ale prozradím: vedou se jednání s Leilou a se mnou o jistém jiném pořadu. Když se s vedením dohodneme, budu trvat na tom, aby tě angažovali za šéfa produkce. Co ty na to?“

„Vřelé díky!“

„Nezmiňuj se o tom. A ten dnešní hloupý vtip si také nech pro sebe, zůstane to mezi námi. Platí?“

Osterman nečekal na Pomfretovu odpověď. Spěchal k svému automobilu, poháněn myšlenkou na Leilu.

Za volantem jeho vozu seděl statný muž v šoférské livreji. Když viděl Ostermana přicházet, vystoupil a uctivě mu otevřel zadní dveře.

„Pan Osterman?“

„Kdo jste? Co děláte v mém…“

„Přináším vám poselství, pane.“

„Nechci nic slyšet. Chci vědět, proč sedíte v mém voze.“

„Buďte nanejvýš opatrný vůči svému příteli Johnu Tannerovi. Buďte zvlášť opatrný na to, co mu řeknete.“

„O čem, proboha, mluvíte?“

Šofér pokrčil rameny.

„Já pouze tlumočím vzkaz, pane Ostermane. Kdybyste si přál, odvezu vás domů.“

„Rozhodně si to nepřeji. Neznám vás. A nechápu…“

Zadní dvířka se přivřela.

„Jak si přejete, pane. Chtěl jsem jen být k službám.“

Muž elegantně zasalutoval a odešel.

Bernie zůstal stát jako solný sloup a hleděl za ním.

7.

Úterý - 10:00

„Máme problémy s některým z našich kont ve Středomoří?“ ptal se Joe Cardone.

Jeho společník Sam Bennett se otočil v křesle, aby se ujistil, že dveře kanceláře jsou zavřeny. „Středomoří“ nebo „Středozemí“ byla jejich důvěrná šifra pro klientelu, která byla pro oba partnery sice lukrativními, ale nebezpečnými zákazníky.

„O ničem nevím,“ odpověděl. „Proč? Zaslechl jsi nějaké fámy?“

„Nic direktního… Možná vůbec nic.“

„Ale vrátil jsi se kvůli tomu z cest dříve, hm?“

„Ne, kvůli tomu ne.“

Cardone neměl ve zvyku poskytovat svému společníkovi plné vysvětlení. Sam Bennett nebyl součástí Curychu. Nakonec přece jen řekl zdráhavě:

„Jenom částečně. Strávil jsem určitou dobu na burze v Montrealu.“

„Co jsi tam slyšel?“

„Kanadská generální prokuratura je na tahu. Burza jí předává všechno, co se věci týká. Každá případná konexe s Mafií za sto tisíc nebo víc je pod dozorem.“

„Nic nového. Kde jsi byl ještě?“

„Jak už jsem řekl - v Montrealu. Nerad se dozvídám zprávy, jako je tato, osm set mil od své kanceláře. A zatraceně nerad bych sahal po telefonu, abych se případně dozvěděl od svého partnera, nestojí-li některý z našich klientů právě před velkou porotou. Netřeba ti jistě dokládat, že konverzace po telefonu už dávno nedává záruku naprostého soukromí.“

„Bože můj!“ smál se Bennett, „tvá představivost jede na přesčasy, nebo se mi to jen zdá?“

„Mysli si, co chceš.“

„Víš velice dobře, že bych se s tebou okamžitě spojil, kdyby se něco vážného přihodilo. Stačil by i náznak něčeho podobného. Ty jsi ale nepřerušil dovolenou pouze z tohoto důvodu. Co máš ještě v kapse?“

Cardone se vyhnul očím svého společníka. Posadil se za svůj psací stul.

„Fajn. Nebudu nic předstírat. Skutečně mě sem přivádí něco jiného. Nemá to ale žádnou spojitost s námi. S tebou nebo naší firmou. Kdyby tomu tak bylo, řekl bych ti to na rovinu. To se rozumí samo sebou.“

Bennett vstal z křesla a vzal mlčky na vědomí partnerův úhybný manévr. Za léta součinnosti s ním se poučil, že není vhodné zpovídat Cardona příliš na tělo. Neboť Joe byl, navzdory své vrozené družnosti, v podstatě člověk uzavřený do sebe. Do společného podniku vložil značný kapitál a nikdy pro sebe nevyžadoval větší podíl, než mu obchodnicky poctivě náleželo. Bennettovi to stačilo a spokojil se s tím.

Sam prošel místnost ke dveřím, stále se usmívaje.

„Kdy se už konečně zbavíš svého fantóma z jižní Filadelfie a přestaneš před ním utíkat?“

Cardone opětoval jeho úsměv.

„Až mě přestane pronásledovat s horkou lasagnou na talíři do Klubu bankéřů.“

Bennett za sebou zavřel dveře a Joe se vrátil k balíku pošty, která se mu nahromadila za deset dnů nepřítomnosti. V korespondenci a vzkazech nenašel nic, co by byť jen vzdáleně připomínalo jeho středomořský problém. Žádná narážka na mafiánský incident. Přesto se v průběhu oněch deseti dnů něco muselo přihodit - něco v souvislosti s Tannerem.

Zvedl telefon a stiskl linku na svou sekretářku.

„To je všechno? Žádné jiné vzkazy?“

„Nic, co by se nedalo vyřídit bez vás. Říkala jsem každému, že se nevrátíte dřív než koncem týdne. Někteří se zmínili, že jejich záležitost počká, až budete zpět. Jiní budou volat hned v pondělí.“

„Správně, držte se toho i dál. Pro všechny telefonické hovory a dotazy budu zpět v pondělí.“

Položil sluchátko a odemkl druhou zásuvku svého stolu, v níž měl příruční karetní registraturu s indexem svých středomořských zákazníků. Vytáhl malou kovovou krabici před sebe na stůl a probíral se kartotékou. Doufal, že narazí na jméno, které povzbudí jeho paměť a připomene mu pozapomenutý fakt. I maličkost může být závažná.

Ozval se zvonek jeho přímého telefonu. Na této lince volala výhradně Betty; nikdo jiný neznal jeho soukromé číslo. Joe svou ženu miloval a odpouštěl jí, že měla takřka zázračnou schopnost telefonovat mu s nějakým triviálním dotazem vždy v momentu, kdy si nepřál být vyrušován.

„Ano, drahá?“ Ticho.

„Co si přeješ, Betty? Mám plné ruce práce.“

Jeho manželka stále neodpovídala. Cordona se náhle zmocnil strach. Nikdo jiný, než Betty, neměl přístup k této lince.

„Betty! Odpověz!“

Hlas ze sluchátka byl hluboký a rozvážný.

„John Tanner letěl včera do Washingtonu. Pan Da Vinci je velmi znepokojen. Vaši přátelé v Kalifornii vás patrně zradili. Navázali kontakt s Tannerem.“

Joe Cardone slyšel zaklapnutí sluchátka. Ježíši! Ježíšikriste! Tak tedy Ostermanovi! Zrádci! Ale proč? Vždyť to nedává smysl! Jaká zde může být spojitost mezi Curychem a něčím vzdáleně propojeným na Mafii? Ty dva faktory jsou přece od sebe vzdáleny na tisíce světelných let! Nebo nejsou? Co když se vzájemně doplňují? Cardone se snažil uklidnit, ale marně. Přistihl se, že se pokouší rozdrtit malou kovovou, schránku. Něco musí udělat, ale co? S kým by si měl promluvit?

Z očí do očí s Tannerem? Bože, jen to ne! S Ostermanovými? S Berniem? Nebesa! Ne, teď ne. Tremayne. Dick Tremayne.

8.

Úterý - 10:10

Příliš rozrušen než aby vydržel sedět v příměstském vlaku dal Tremayne přednost vlastnímu autu před obvyklým dopravním prostředkem saddle-valleyských obyvatel dojíždějících za zaměstnáním do New Yorku.

Když odbočil z dálnice číslo 5 na východ směrem na most George Washingtona, zpozoroval za sebou ve zpětném zrcátku bleděmodrý cadillac. Když se zapojil do rychlejšího levého pruhu a předjížděl ostatní vozy, cadillac ho následoval. Vrátil se do svého původního směru a zpomalil; cadillac učinil totéž o několik automobilů za ním.

Před mostem přibrzdil u budky, kde se platilo mýtné. Viděl, že v sousedním rychlejším pruhu přijíždí cadillac. Pokusil se zahlédnout řidiče.

Byla to žena. Otočila hlavu na druhou stranu, takže jí neviděl do obličeje. Přesto mu připadala sice nezřetelně, ale přece jen povědomá.

Bleděmodrý cadillac odfrčel, než se vzpamatoval. Rušný provoz mu vzal šanci se za něj zavěsit. Nepochyboval o tom, že cadillac ho sledoval a neméně si byl jistý, že řidička si nepřála být poznána.

Proč? Kdo byla ona žena:

Blackstone?

Ve své pracovně shledal, že se nedokáže na nic pořádného soustředit. Zrušil několik sjednaných setkání a sáhl do svých spisů, aby přezkoumal několik nedávných fúzí, které se mu podařilo protlačit přes soud. Jedna složka ho zvlášť zaujala: Cameronovy vlnařské závody. Tři továrny v malém městě ve státě Massachusetts patřily po generace rodině Cameronů. Nejstarší syn rodiny majetek zevnitř podkopal. Vydíráním byl donucen prodat svůj podíl mamutí newyorské konfekční společnosti, která velice stála o firemní značku Cameron. Když ji nabyla, zavřela továrny Cameronů. Městečko v Massachusetts zkrachovalo. Tremayne zastupoval zájmy konfekční společnosti z New Yorku před soudem v Bostonu. V rodině Cameronových měli také dceru. Neprovdanou energickou mladou ženu, něco málo přes třicet let. Tvrdohlavou a rozhněvanou.

Za volantem cadillaku seděla také žena přibližně téhož věku.

Pro Tremayna to bylo obtížné dilema Vybrat jeden případ z mnoha znamenal škrtnout četné jiné eventuality…

Ti, kdo dirigovali slučovací transakci, věděli, na koho se mají obrátit, když aféra právně zaváněla. Tremayne! Advokát Tremayne byl expert! Čtyřiačtyřicetiletý kouzelník s darem uvést do chodu nové výklady kombinací paragrafů, které ve spletitých podmínkách bouřlivého rozvoje ekonomiky smetou v mezích zákona zastaralé právní koncepce.

Seděla za volantem bleděmodrého cadillaku jedna z rodu Cameronů?

Kdo ví. Takových, jako jsou Cameronovi, je řada. Smythovi v Atlantě. Boyntonovi v Chicagu. Fergusonovi v Rochesteru. Starých zazobaných podnikatelských rodin je bezpočet a bývají častou obětí pirátů ve službách různých korporací. Která z těchto familií může být „Blackstone“?

Tremayne se zvedl od stolu a bez cíle chodil po kanceláři. Nemohl snést pocit uvěznění; potřeboval vyjít na vzduch.

Uvažoval, co by asi Tanner odpověděl, kdyby mu zatelefonoval a pozval ho na malý oběd. Jak by reagoval? Přijal by to jako náhodný nápad bez postranních úmyslů? Nebo by odmítl? A kdyby návrh akceptoval, podařilo by se mu z něj vytáhnout něco, co souvisí s Blackstoneovou výstrahou?

Tremayne zvedl sluchátko a vytočil číslo. Oční víčka mu rozčilením cukala, bylo to téměř bolestivé.

Ukázalo se však, že Tanner je na poradě. Tremaynovi se ulevilo; stejně to byl hloupý nápad.

Nenechal žádný vzkaz a pospíchal ze své pracovny na ulici.

Na Páté avenui těsně před ním zabrzdilo taxi a zablokovalo mu přístup k přechodu.

„Haló, pane!“

Řidič vystrčil hlavu z okénka. Tremayne se rozhlédl, na koho taxikář volal, podobně se podívalo jeden na druhého několik udivených chodců.

„Vy, pane! Jmenujete se Tremayne?“

„Já? Ano…“

„Mám vám něco vyřídit.“

„Mně? Co vás to napadlo?“

„Na to teď není čas, šéfe. Za moment mi naskočí zelená. Dostal jsem dvacku a mám vám jen říct, abyste pochodoval furt na východ po Padesátýčtvrtý. Tam si vás někde najde nějakej pan Blackstone.“

Tremayne sevřel drožkáře pevně za ruku.

„Kdo? Kdo vám dal…“

„Co já vím? Nějakej cvok mi seděl ve fáru už vod půl desátý, metr běžel, von pokuřoval tenký cigáro a pořád někam čuměl kukátkem.“

Signál na křižovatce změnil barvu a dal chodcům pokyn, aby nepřecházeli.

„Co vám ještě řekl?“ Tremayne sáhl do kapsy a vytáhl hrst bankovek. Vybral desetidolarovou a podal ji taxikáři.

„A teď pronto - co vám ještě povídal?“

„Už jsem vám to řek‘. Abyste prej šel pořád na východ po Padesátýčtvrtý. Před parma vteřinama vystoupil a vrazil mi dvacku. No, a to je všechno.“

„To není všechno!“ Tremayne hrábl po řidičově košili.

Taxikář odstrčil Tremaynovu ruku, zatroubil na hlouček chodců před svým vozem a ještě než odjel, zavolal:

„Díky za tu pětku, pane!“

Tremayne udržel paniku pod kontrolou. Ustoupil na chodník a ještě o kousek dál do stínu pod roletu obchodu. Odtamtud pozoroval zástupy, jichž bylo všude plno. Hledal mezi nimi zejména jednoho muže s binoklem a tenkým doutníkem.

Nenašel nikoho. Razil si tudíž cestu davem od jednoho obchodu k druhému, cíl Padesátáčtvrtá. Kráčel pomalu, aby získal čas prohlédnout si každého, koho míjel. Několik lidí, jdoucích stejným směrem jako on, ale rychleji, do něj vrazilo, několik jiných v protisměru si povšimlo podivného chování gentlemana v perfektně padnoucím obleku, a ušklíblo se.

Na rohu Padesátéčtvrté ulice se Tremayne zastavil. Nehledě na lehké letní oblečení a vánek od řeky se potil. Věděl, že nyní musí jít na východ. O tom nebylo pochybnosti.

Pochopil také, že osoba, která řídila bleděmodrý cadillac, nebyl Blackstone. Blackstone byl muž s kukátkem a doutníčkem.

Kdo ale byla ona žena? Věděl s určitostí, že ji neviděl poprvé.

Vykročil východně na Padesátoučtvrtou a držel se chodníku po pravé straně. Došel na Madisonovu avenui a nikdo ho nezarazil, nikdo mu nedal znamení a dokonce se po něm nikdo ani neohlédl. Překřížil Parkovou a potom Lexingtonovu avenui. Nikdo.

Třetí avenue. Druhá. První. Nikde nikdo.

Tremayne došel k poslednímu obytnému bloku 54. ulice. Další cesta ústila do slepé ulice vedoucí k East River. Obě její strany byly lemovány domy s parádními vchody, krytými plátěnými závěsy před nepohodou. Několik mužů s diplomatkami v ruce a několik žen s nákupními taškami s reklamou známých obchodních domů vcházelo či vycházelo. Na samém konci ulice parkoval napříč vozovky světle hnědý mercedes, jako by se zastavil v půli obratu do protisměru. Kousek od vozu stál muž v módním bílém obleku a slaměném klobouku. Postavou byl o hodně menší než Tremayne. I na dálku třiceti metrů Tremayne viděl, že je do tmavá opálený. Oči mu stínily silné sluneční brýle a díval se upřeně na Tremayna, který se k němu přibližoval.

„Pan… Blackstone?“.

„Je mi líto, pane Tremayne, že jste musel jít pěšky tak daleko. Chápete ovšem, že jsme chtěli mít jistotu, že budete úplně sám.“

„Proč bych neměl být sám?“

Tremayne se pokoušel zachytit a umístit přízvuk jeho vět. Muž hovořil kultivovaně, ale jeho akcent byl odlišný od mluvy běžné v severovýchodních státech Unie.

„Člověk, který má potíže, často vyhledává společnost někoho jiného. Nečiní však správně.“

„O jakých mých potížích je řeč?“

„Obdržel jste mou zprávu?“

„Zajisté. Co má znamenat?“

„Přesně to, co je v ní psáno. Váš přítel Tanner je pro vás velmi nebezpečný. Nebezpečný je i pro nás. Tento bod bychom rádi zdůraznili. Mezi seriózními byznysmany by mělo být takové upozornění samozřejmostí.“

„Jaké obchodní zájmy zastupujete, pane Blackstone? Předpokládám ovšem, že Blackstone není vaše pravé jméno. Sotva vás proto mohu spojovat s něčím důvěrně známým.“

Muž v bílém přistoupil na krok k mercedesu.

„Dali jsme vám to na vědomí. Jeho přátelé z Kalifornie…“

„Ostermanovi?“

„Ano.“

„Má firma nemá obchodně nic co dělat s Ostermanem. Absolutně nic.“

„Ale má. Vy máte.“

Blackstone přešel před kapotou vozu a postavil se na druhou stranu mercedesu.“

„To nemyslíte vážně!“

„Spolehněte se, že když vám něco řeknu, tak to myslím smrtelně vážně.“

Muž položil ruku na kliku dveří, ale neotevřel je. Vyčkával.

„Ještě neodjíždějte. Kdo jste?“

„Blackstone. To by mělo stačit.“

„Ne! Nestačí! To, co jste říkal… Nemůžete…“

„Ale ano, můžeme. V tom to právě vězí. A protože nyní víte, že můžeme, mohlo by vám to něco napovědět, jak značný je náš vliv.“

„Na co tím míříte?“

Tremayne přitiskl obě ruce na kapotu mercedesu a naklonil se k Blackstonovi.

„Napadlo nás, že byste mohl chtít spolupracovat se svým přítelem Tannerem. Kvůli tomu jsme se potřebovali s vámi setkat. Bylo by to krajně neuvážené a neradíme vám to. Neváhali bychom a zveřejnili bychom, čím přispíváte Ostermanovým zájmům.“

„To je čiré šílenství. Proč bych já měl spolupracovat s Tannerem? Na čem? Mluvíte v hádankách a já vám nerozumím.“

Blackstone sňal své tmavé brýle. Měl pronikavé modré oči a Tremayne postřehl pihy na kořenu jeho nosu a lícních kostech. „Je-li to pravda, pak se nemusíte znepokojovat.“

„Je to pravda. Neznám jediný důvod na světě, proč bych měl na něčem spolupracovat s Tannerem.“

„To zní logicky.“ Blackstone otevřel dvířka mercedesu. „Jen ať to tak vydrží.“

„Probůh - takhle to nemůžete nechat a jednoduše odjet. Vídám se s Tannerem každý den. V klubu. Ve vlaku. K čertu - co si mám o tom myslet, o čem s ním mám mluvit? Co ode mne vlastně žádáte?“

„Rád byste věděl, co máte dělat? Na vašem místě bych se tvářil, jako by se nic nestalo. Jako bychom se my dva nikdy neviděli. Tanner třeba učiní nějakou narážku, může leccos zkoušet. Pak to poznáte.“

Tremayne zápasil o vnitřní rovnováhu.

„Nejlepší by bylo, kdybyste mi sdělil, koho reprezentujete. Bylo by to v zájmu věci. To by bylo nejlepší, opravdu.“

„Nebylo, pane právní poradce.“

Blackstone doprovodil svou repliku uštěpačným smíchem.

„Vy to asi ani netušíte, ale máme zjištěno, že jste v posledních letech nabyl ošklivý zlozvyk. Nic skutečně hrozného, alespoň v přítomnosti, ale nemůžeme to nebrat v úvahu.“

„Zlozvyk? Jaký?“

„Občas, ale zato pravidelně pijete přes míru.“

„To je směšná pomluva.“

„Řekl jsem, že to nebereme moc vážně. Jinak nelze mít k vaší práci žádné námitky. Je vynikající. Nicméně, ve zmíněném stavu se někdy přestáváte kontrolovat. Nebylo by rozumné vás tím nyní zatěžovat, zvlášť ve vašem nynějším stavu deprese.“

„Neodjíždějte ještě. Prosím…“

„Zůstaneme ve styku. Možná, že se dozvíte něco, co by vám pomohlo. Každopádně stále sledujeme s mimořádným zájmem, co se děje na trhu podnikových fúzí.“

Tremayne se zalekl.

„A ohledně Ostermanových? Měl byste mi dát pokyn…“

„Máte-li mozek ve své advokátské hlavě, budete před nimi mlčet. Ani náznak. Jestliže se Osterman paktuje s Tannerem, poznáte to. Jestliže nikoli, nedávejte mu‘ o sobě nic najevo.“ Blackstone se posadil za volant a spustil motor. Ještě než odstartoval, na poslední chvíli řekl:

„Hlavu vzhůru, pane Tremayne. Budeme s vámi v kontaktu.“

Tremayne pomalu sbíral myšlenky, cítil tik v očích. Děkoval bohu, že nezastihl Tannera. Náležitě nepřipraven, mohl snadno něco prozradit. Něco sebevražedného.

Byl Osterman takový idiot nebo zrádce, že vyžvanil Tannerovi fakta o Curychu? Aniž by se s ostatními poradil?

Bylo-li tomu tak, musí být Curych včas varován. Curych si to už s Ostermanem vyřídí. Ukřižují ho! Musí vyhledat Cardona. Poradí se, jak dál. Tremayne pospíchal k nejbližší telefonní budce. Betty mu řekla, že Joe odešel do kanceláře. Sekretářka mu řekla, že pan Cardone je ještě na dovolené.

Joe cosi kuje. Tik nad levým okem Tremayna téměř oslepil.

9.

Úterý - 07:00

Tanner se ráno probudil a nedokázal již znovu usnout. Odebral se do své studovny a nechal svůj zrak spočinout na šedivých obrazovkách tří televizorů. Připadaly mu jako navždy mrtvé. Zapálil si cigaretu a usadil se na gauči. Přemýšlel o Fassettově instrukci: zachovat klid a hlavně mlčet před Alicí. Tento příkaz Fassett několikrát opakoval. Kdyby Ali vyžvatlala něco nevhodného před nevhodnou osobou, hrozilo by skutečné nebezpečí. | především pro ni. Avšak Tanner neměl ve zvyku něco před ní skrývat a nebyl si jistý, že se mu to tentokrát podaří. Fakt, že před sebou navzájem nikdy nic netajili, byl silným článkem jejích manželství. I když se občas znesvářili, nikdy ve svém sporu nevytasili jako zbraň nevyřčená obvinění. Alice McCallová si rodinných hádek dost užila v dětství.

Nyní by Omega mohla citelně zasáhnout do jejich života, a příštích šest dnů bude kritických. Fassett mu zřetelně řekl, co je pro Ali nejlepší, a nezbývá než jeho radu přijmout.

Slunce vyšlo. Začínal nový den a Cardonovi, Tremaynovi a Ostermanovi se co nevidět ocitnou pod palbou. Tanner byl zvědav, co učiní, jak budou reagovat. Doufal, že všechny tři páry se svěří se svými maléry úřadům a tím usvědčí Fassetta, že se mýlí. Zdravý rozum zůstane zachován. Nelze však vyloučit, že šílenství teprve propukne. Ať je tomu jakkoli, neopustí svůj dům a rodinu. Pro případ, že Fassett má přece jen pravdu, zůstane doma s Alicí a dětmi. Do toho mu nemá Fassett co mluvit.

Před Alicí bude předstírat lehkou chřipku. S kanceláří bude ve styku prostřednictvím telefonu. Ano, zůstane doma s rodinou.

Každou chvíli zvonili z pracoviště: otázky, otázky. Ali a děti si stěžovaly, že z ustavičného vyzvánění se brzy zblázní; odstěhovaly se tudíž k bazénu. Den byl jako stvořený pro koupání; bylo horko a jen kolem poledne se objevilo na obloze pár mráčků. Bílý hlídkový policejní vůz se častěji než jindy pohyboval na dohled. V neděli Tannera rozčiloval, nyní byl vděčný. Fassett drží slovo.

Znovu se ozval telefon.

„Co zase chcete?“ Tanner se už ani neobtěžoval s formálním „haló“.

„Pan Tanner?“

„Ano. Promiňte. John Tanner u telefonu.“

„Zde je Fassett.“

„Minutku. Nezavěšujte.“

Tanner se rozhlédl z okna své pracovny, aby se ujistil, že Ali a děti jsou stále u bazénu. Byly.

„Děje se něco, Fassette? Již to začalo?“

„Můžete volně mluvit?“

„Ovšem… Zjistili jste něco nového? Spojil se někdo z nich s policií?“

„Odpověď je negativní. Kdyby k tomu došlo, okamžité bychom vás kontaktovali. Ale kvůli tomu vás nevolám… Provedl jste pitomost, velkou pitomost. Nenalézám slov, jak bych jinak vyjádřil bláhovost vašeho jednání.“

„O čem mluvíte?“

„Dnes ráno jste nešel do zaměstnání.“

„Ano, to vám mohu potvrdit.“

„K žádnému narušení vašeho pravidelného každodenního rozvrhu však nesmí dojít! Žádné svévolné změny v normálním programu a zvycích. To je nesmírně důležité! V zájmu své osobní ochrany musíte dodržovat všechny naše instrukce.“

„Žádáte příliš mnoho.“

„Poslouchejte pozorně! Vaše manželka a děti jsou v této chvíli u bazénu za vaším domem. Váš syn Raymond dnes vynechal tenisový trénink.“

„Řekl jsem mu, aby raději pomohl sestřihat doma trávník.“

„Vaše manželka si dala donést běžný nákup domů, což u ní také není zcela obvyklé.“

„Vysvětlil jsem jí, že bych ji chtěl mít po ruce pro případ, že bych potřeboval nadiktovat pár poznámek. Nebylo by to poprvé.“

„Podstatné ovšem je, že vy sám se chováte jinak, než jak velí rutina vašich všedních dnů. Pro vás je existenčně nezbytné, abyste dodržoval svá vlastní pravidla. Nevím, jak bych vám to měl víc zdůraznit. Vy nemůžete, vy nesmíte na sebe ničím přivolávat pozornost.“

„Myslím především na sebe a svou rodinu. Jsem ve střehu. To je jistě pochopitelné.“

„Ve střehu jsme i my. Účinněji, než si dovedete představit. Nikdo z těch, jichž se tato záležitost týká, nebyl bez dohledu ani na jedinou minutu. To jsem vám slíbil. Týká se to i vás. Špacíroval jste se dnes dvakrát před výjezdem z garáže: v devět třicet dva a v jedenáct dvacet. Vaše dcera si pozvala na oběd kamarádku, jistou Joan Loomisovou, osmiletou. Jsme velice důkladní a opatrní.“

Šéf zpravodajského oddělení Standard Mutual TV sáhl po cigaretě a stolním zapalovači.

„To bych řekl!“

„Není to nic, čeho byste se měl obávat. Vaše rodina a vy sám nejste ohroženi.“

„Patrně nejsme. Myslím si o vás, že jste se tam všichni pomátli. Nikdo z nich nemá co dělat s Omegou.“

„Nelze to vyloučit. Jestliže však jsme na pravé stopě, nepodniknou nic, aniž by pečlivě neuvážili a nedali si ověřit každý svůj krok. V sázce je příliš mnoho, nepodlehnou jen tak panice. Když se ale rozhodnou jít dál, začnou se okamžitě navzájem podezřívat. Nepřipusťte, proboha, abyste jim dal záminku, aby tak neučinili. Vraťte se ke svému zaměstnání, jako by se nic nepřihodilo. Opakuji - je to životně důležité. Nikdo nemůže ublížit vaší rodině.“

„Budiž, přesvědčil jste mě. Já jsem se však dnes ráno procházel před garáží třikrát, nikoli dvakrát.“

„Omyl. Potřetí jste se zastavil u vrat garáže. Fyzicky jste se neprocházel po výjezdu. A nebylo to dnes ráno, nýbrž ve dvanáct hodin a čtrnáct minut.“ Fassett se zasmál. „Ulevilo se vám teď na duši?“

„Musel bych být zatracený lhář, kdybych to popíral.“

„Vy nejste lhář. Zcela jistě nejste průměrný rozený lhář. Posudky na vás nám to potvrzují.“ Fassett se opět zasmál a přiměl k úsměvu i Tannera.

„Je to na mne trochu silný kafe. Zítra se poslušně vrátím do kanceláře.“

„Až bude po všem, sejdeme se jednou večer s manželkami na malém posezení. Myslím, že naše děvčata v sobě najdou zalíbení. Pití platím já. Dewars White Label se sodou pro vás a s ledem pro vaši paní.“

„Znáte i naše oblíbené drinky? Dobrý Bože! Za chvíli mi detailně vylíčíte i naše intimní styky…“

„Jen co nahlédnu do indexu.“

„Trhněte si nohou,“ smál se Tanner od srdce. „Na ten flám vás ale pozvu já.“

„Měl byste. Budeme se těšit.“

„Určete datum a zařídím to.“

„Nejvhodnější mi připadá pondělí. Buďte na dosah. Číslo mého telefonu pro případ naléhavé potřeby po úředních hodinách máte. Neváhejte zavolat, kdyby něco…“

„Nebude to nutné. Zítra budu v kanceláři.“

„Fajn. A mohu-li vás ještě o něco požádat, nevymýšlejte si již o nás žádné senzačky. Mému zaměstnavateli se ten váš nedávný pořad o nás ani trochu nezamlouval.

Tanner si vzpomněl. Program, na který se Fassett odvolával, byl z Woodwardovy dílny. Autor přišel s nápadem dát literám CIA druhý výklad a razil pro ně frázi Caught In the Act, „dopaden při činu“. Promítalo se to v televizi nikoli „nedávno“, ale takřka na den přesně před rokem.

„To nebyl zlý pořad,“ namítl Tanner.

„No, dobrý určitě nebyl. Viděl jsem to. Byl bych se býval s potěšením uchechtal, ale jaksi to nešlo. Byl jsem právě u našeho ředitele, u něho doma. Dopaden při činu! Ježíšikriste!“

Fassett se znovu zasmál. Tannerovi se zlepšila nálada víc, než by před chvílí považoval za možné.

„Děkuji za povzbuzení, Fassette.“

Tanner zavěsil telefon a zhasl cigaretu. Pomyslel si, že Fassett je profík skrz naskrz. A ve všem má pravdu. Nikdo se nemůže ani přiblížit k Alici a dětem. Pokud je mu známo, má CIA své ostrostřelce za každým stromem. Nemůže dělat nic víc, než striktně dodržet Fassettův pokyn: vykonávat svůj džob jako vždy. Bez úchylek od normy, bez výpadků z rutiny. Tanner nabyl sebevědomí, že svou roli nyní zvládne. Fassett mu slíbil ochranu a své slovo splní.

Trápila ho jen jedna myšlenka. A čím hlouběji se jí zabýval, tím tíživěji ho znepokojovala.

Bylo krátce před čtvrtou hodinou odpoledne. Tremaynovi, Cardonovi a Ostermanovi by měli být už dávno podrobeni první zkoušce. Jejich buzerace začala. Žádný z nich však až dosud nepokládal za nutné, aby své problémy oznámil policii. Natož aby se svěřil jemu, Tannerovi.

Nechtělo se mu uvěřit, že šest lidí, kteří byli dlouhá léta jeho přáteli, by nebyli tím, kým se zdáli být.

10.

Úterý - 09:40 hodin kalifornského času

Ostermanova Karmann Ghia zabočila z výpadovky Wilshire Boulevard na Beverly Drive. Uvědomoval si, že značně překračuje rychlost, povolenou pro Los Angeles, ale připadalo mu to naprosto bezvýznamné. Nebyl s to myslet na nic jiného, než na výstrahu, kterou před chvíli obdržel. Musí být co nejdříve doma. Musí se poradit s Leilou, co a jak dál.

Proč právě jim určil osud takový těžký úděl?

Kdo byl muž, který je varoval? A jmenovitě - před čím?

Leila má pravděpodobně pravdu. Tanner je jejich přítel, snad nejlepší, jakého kdy poznali. Je to ovšem též člověk, který i v přátelství si zachovává od druhého jistý odstup. Byla témata, jichž se nikdy nedotkli. Mezi Tannerem a každou jinou lidskou bytostí vždy existovalo úzké vakuum, tenká skleněná stěna. Rozumí se - s výjimkou Alice.

Tento Tanner tudíž nyní disponuje informací, která se na ně vztahuje a která je pro něho a Leilu nesmírně závažná. Součástí této záhady je Curych. Ale jak, proboha, se do tohoto mystéria dostal Curych?

Osterman minul Mulholland Hill a rozjel se prudce do svahu kolem velkých obytných domů, které byly převážně osídleny hollywoodskými prominenty. O některých to ovšem platilo již jen v minulém čase. Několik domů se již nenápadně rozpadávalo, vydávajíce němé svědectví dekadentní rozmařilosti. Přikázaná rychlost ve čtvrti Mulholland byla třicet, ale Ostermanův tachometr ukazoval přes padesát mil. A ještě přidal plyn. Musí s Leilou najít schůdné řešení. Vyzvedne ji doma a ihned odjedou do Malibu. Někde po dálnici zastaví u telefonu a zavolají Tremaynovi a Cardonovi.

Otřáslo jím vytí sirény, které stále sílilo. K tomuto městu jaksi odjakživa patřily zvukové efekty. Nic zde nebylo reálné, všechno se předstíralo, „filmovalo“. Policejní siréna mohla, ale nemusela být určena jemu.

Samozřejmě, signál byl adresován jemu.

„Poručíku, já tady bydlím. Jmenuji se Osterman. Bernard Osterman. Caliente 260. Určitě znáte můj dům.“

Ostermanovo prohlášení znělo sebevědomě. Caliente byl úctyhodný blok.

„Sorry, pane Ostermane. Váš řidičský průkaz a registraci, prosím.“

„Vysvětlím vám to. Volali mě do studia, že moje manželka má záchvat nevolnosti. Pochopitelně strašně pospíchám.“

„Spěchat můžete, ale nikoli na účet chodců. Váš řidičák a registračku.“

Osterman mu podal žádané papíry a aniž na policistu pohlédl, zíral tupě vpřed, zatímco v něm vřelo. Poručík netečně vyplňoval dlouhé hlášení o porušení dopravních pravidel, a když skončil, připíchl na Ostermanův řidičský průkaz předvolání. Na zvuk sešívačky zvedl Bernie hlavu. „Je to nutné, abyste přitom poškodil také mou licenci?“

Policista unaveně zívl. „Mohl byste o ni přijít na třicet dní, pane. Snížil jsem vám pokutu za rychlost. Pošlete šek jen na deset dolarů, jako za zakázané parkování.“ Předal okénkem Ostermanovi dokumenty. „Doufám, že vaší manželce se již daří lépe.“

Poručík se vracel ke svému vozu. Ještě se však ohlédl a zašklebil do otevřeného okna Ostermanovy Karmann Ghia. „Nezapomeňte si uložit průkaz do náprsní tašky, pane.“

Osterman odhodil předvolání na vedlejší sedadlo a otočil klíčkem zapalování. Jeho bourák poskočil vpřed. Bernie se znechuceně podíval na papíry.

Potom se podíval ještě jednou, pozorněji.

Tady něco nesouhlasilo. Formát byl v pořádku, špatně čitelné předtištěné řádky úředního hlášení rovněž, ale něco tady zkrátka nehrálo. Už na první pohled byl podezřelý papír. Připadal mu příliš lesklý. Tisk byl na pokraji rozmáznutý. I když se vzala v úvahu mizerná kvalita polygrafie, kde Oddělení pro motorismus města Los Angeles dávalo vyrábět své tiskopisy, něco zde smrdělo.

Osterman zastavil. Zahleděl se na předvolání v klidu a zblízka. Paragrafy ohledně jeho přestupku byly odškrtány policejním důstojníkem ledabyle a hlavně nepřesně. Některé body nebyly zaznamenány vůbec.

Ostermanovi záhy došlo, že dokument není ničím jiným, než neobratným falzifikátem, pořízeným fotografickou cestou.

Otočil předvolání na rub a přečetl si poselství, psané červeným fixem. Zčásti bylo zakryté jeho přišpendleným řidičským průkazem:

Doslechli jsme se, že Tannerovi sousedi s ním kolaborují. Je to potenciálně nebezpečná situace, komplikovaná navíc tím, že naše informace nejsou zatím úplné. Buďte zvlášť opatrný a zjistěte, co můžete. Pro nás - i pro vás - je nanejvýš důležité vědět, jak hluboko jejich spolupráce sahá. Opakuji. Buďte extrémně opatrný.

Curych

Osterman viděl červená písmenka vzkazu jako v mlze. Strach, který se ho náhle zmocnil, mu vyvolal těžkou bolest hlavy.

Tak Tremaynovi a Cardonovi v tom jedou také!

11.

Úterý - 16:30

Dick Tremayne zřejmě nestihl pantograf do Saddle Valley, jehož příjezd byl podle jízdního řádu načasován na 16:30. Cardone, který na něho čekal na nádraží ve svém cadillaku, hlasitě zaklel. Pokoušel se dovolat Tremayna do kanceláře, ale bylo mu řečeno, že advokát odešel na oběd. Bylo zbytečné nechávat vzkaz, aby zatelefonoval, až se vrátí. Joe se rozhodl, že na něho počká na nádraží v Saddle Valley a pohlídá si všechny vlaky s pozdějším příjezdem.

Cardone vyjel ze stanice, odbočil vlevo na křižovatku vedoucí k městečku a vymotal se z ní na západ do otevřené krajiny. Měl k dobru spoustu času do příjezdu příštího vlaku. Snad ho malá projížďka trochu osvěží. Vyčkávání na nádraží bylo nesnesitelné. A kdyby ho někdo známý viděl, připadalo by mu to podezřelé.

Tremayne by měl znát správnou odpověď. Dick je zpropadeně mazaný právník a jestliže je nějaká alternativa, najde ji.

Na rozmezí Saddle Valley přijel Joe na cestu, ohraničenou z jedné strany polem. Zleva ho minul Rolls-Royce, model známý jako Stříbrný oblak. Cardone konstatoval, že přepychový vůz jede mimořádně rychle, mnohem rychleji než dovoluje stav venkovské vozovky. Ujel ještě několik mil a dostal se do volné přírody. Cosi mu napovídalo, že by měl odbočit na přístupovou cestu k nějaké příští farmě, ale také si pamatoval, že o míli nebo dvě dál cesta zahýbá do široké zatáčky, kde vůz bez potíží otočí. K návratu na nádraží měl ještě čas, ale nemohl jím plýtvat.

Dojel k zatáčce a zpomalil, aby se mu lépe najíždělo na krajnici a získal více prostoru.

Ale dál to nešlo. Po pravé straně cesty stál pod stromy Stříbrný oblak a blokoval mu zamýšlený manévr.

Cardone se zdravě naštval, přidal plyn a profičel ještě míli. Rozhlédl se a protože cesta byla na tomto místě volná a celkem přehledná, otočil, nikoli bez problémů, svůj cadillac do protisměru.

Když byl opět před železniční stanicí, zkontroloval čas. Pět hodin devatenáct minut. Ze svého stanoviště viděl dobře na perón. Jakmile Tremayne vystoupí z vlaku, bude ho mít na očích. Doufal, že advokát se určitě vrátí vlakem v 17:25. Čekání bylo nesnesitelné.

Za jeho vozem zastavil automobil. Cardone se ohlédl a zalil ho pot. Byl to Stříbrný oblak.

Z Rolls-Royce vylezl mohutný muž, vysoký hodně přes šest stop, a kráčel bez spěchu k Cardonovu spuštěnému okénku. Byl oblečen do šoférského livreje.

„Pan Cardione?“

„Jmenuji se Cardone.“

Šofér položil ruku na okenní rám. Byla to těžká, svalnatá ruka jako lopata.

„Oukej. Jak si přejete, pane Cardione.“

„Před chvílí jste mne předjel, nemýlím-li se. Nahoře na cestě, říká se jí Saddle Road.“

„Ano, pane. Byl jsem to já. Celý den jsem od vás nebyl moc daleko.“

Cardone mimovolně polkl a poposedl.

„To je pozoruhodně drzé přiznání. Řekl bych velmi drzé přiznání.“

„Je mi to líto.“

„Vaše omluva mne nezajímá. Chci vědět, proč mne sledujete. Neznám vás. A příčí se mi být špehován.“

„To by se nezamlouvalo nikomu. Dělám ale jen to, co mi bylo uloženo.“

„Uloženo? Kým? Co ode mne chcete?“

Šofér máchl rukou. Jen tak lehce, nenápadně. Spíš aby předvedl velikost a sílu svých paží.

„Podle příkazu vám mám doručit krátký vzkaz a pak vás nechat na pokoji. Mám za sebou a před sebou ještě dlouhou cestu. Můj zaměstnavatel žije v Marylandu.“

„O jaký vzkaz jde? Od koho?“

„Od pana Da Vinci, pane Cardione.“

„Da Vinci?“

„Ano, pane. Mám dojem, že s vámi dnes ráno hovořil.“

„Neznám žádného pana Da Vinci… Co mi máte vyřídit?“

„Abyste se s ničím nesvěřoval panu Tremaynovi.“

„O čem ksakru mluvíte?“

„Opakuji jen to, co mi pan Da Vinci nařídil, pane.“

Cardone se upřeně podíval do očí statného muže. Za bezvýraznou tváří postřehl inteligentní výraz.

„Proč jste vyčkával celou tu dobu? Jezdil jste přece za mnou celý den. Měl jste příležitost mne zastavit už před hodinami.“

„Nedostal jsem k tomu patřičnou instrukci. Abyste věděl - mám v autě radiotelefon. Teprve před několika minutami mi bylo řečeno, že mám s vámi navázat spojení.“

„Kdo vám to řekl?“

„Pan Da Vinci, kdo jiný?“

„To však není jeho pravé jméno! Vyklopte, kdo to je!“

Cardone jen s krajním úsilím přemáhal svůj hněv. Nadechl se zhluboka, než znovu promluvil. „Kdo je Da Vinci?“

„Poselství ještě pokračuje,“ řekl šofér. Cardonovu otázku úplně ignoroval.

„Pan Da Vinci dále vzkazuje, že máte vzít na vědomí, že Tremayne možná jednal s panem Tannerem. Nikdo prý na to nemůže vzít jed, ale mnohé tomu nasvědčuje.“

„Tremayne - cože? Vyjednával s ním? A o čem?“

„Nevím, pane. To už není moje věc. Mým úkolem, za který jsem placen, je řídit auto a doručovat vzkazy.“

„Váš vzkaz mi není jasný. Nerozumím mu. Takový vzkaz je k ničemu.“ Cardone se sotva držel při smyslech.

„Snad vám pomůže závěr poselství, pane Cardione. Pan Da Vinci se domnívá, že by neškodilo zjistit, kam až sahají pikle mezi pány Tremaynem a Tannerem. Musíte však být opatrný. Ohromně opatrný! Neméně se mějte na pozoru i před svými přáteli z Kalifornie. Je to důležité!“

Šofér poodstoupil od Cardonova cadillaku a nedbale zasalutoval dvěma prsty u štítku své čepice.

„Ještě maličkost!“

Cardone již otevíral dvířka, ale silák v livreji k nim bystře přiskočil a oběma rukama je přidržel.

„Ne, ne, pane Cardione! Jen pěkně zůstaňte uvnitř. Zajisté byste nechtěl přivolávat k sobě pozornost. Ostatně vlak už přijíždí.“

„Prosím vás! Chci se setkat s Da Vincim. Nutně spolu musíme mluvit! Kde ho najdu?“

„V žádném případě nepřipadá v úvahu, pane.“

Šofér bez zjevné námahy čelil jeho snaze vystoupit z vozu.

„Ty hajzle!“

Cardone se vzdal pokusu vyvrátit kliku, přidržovanou zvenčí, a opřel se celým tělem o dvířka. Nepatrně povolila, ale hned se zase zavřela pod tlakem šoférových tlap.

„Přerazím tě, ty svině!“

Přijel vlak, zastavil a několik lidí vystoupilo na perón. Dva signály k odjezdu prořízly vzduch.

Šofér zachoval naprostý klid.

„Není v tomto vlaku, pane Cardione, nemůže být. Přijel do městečka autem už ráno, pane. Nám nic neunikne, pane.“

Vlak se pomalu rozjížděl. Joe zíral na mohutnou postavu, která ho věznila v jeho automobilu. Cloumal jím nepředstavitelný vztek, ale zachoval si tolik rozumu, že přiznával marnost svého odporu. Šofér ho ještě jednou formálně pozdravil a vracel se k svému Rolls-Royci.

Cardone konečně vylezl z vozu na rozpálenou dlažbu.

„Haló, Joe!“

Uslyšel hlas, který neomylně patřil Amosů Needhamovi, příslušníku druhé generace stálého obyvatelstva Saddle Valley. Vlivný muž: viceprezident Manufacturers Hanover Trustu a předseda výboru místního Country Clubu, jehož hlavní funkcí bylo zabývat se případ od případu skandály a aférami členů. „Vám se to žije, vy burziáni,“ zahlaholil. „Když jde do tuhého, zůstanete doma a počkáte si, až se rozruch usadí, eh?“

„To se rozumí, Amosi.“

Cardone pozoroval jedním okem řidiče Rolls-Royce, který rozvážně nastartoval svůj vůz.

„Řeknu ti,“ pokračoval Amos, „nevím, za co nás, vy hoši, máte? Viděl jsi poslední kurs DuPonta? Všichni se mohou jít koupat a akcie frčí nahoru. Poradil jsem naší správní radě, aby to konzultovali s odborníky. Jděte k čertu, vy brokeři, vy spekulanti.“

Needham se spokojeně zachichotal a zamával svou malou tučnou ručkou na Lincoln Continental, který přijížděl k nádraží. „Tady jede Ralph. Chceš hodit domů, Joe? Ale asi ne, samozřejmě. Vždyť jsi zrovna vystoupil.“

Lincoln tiše přistál u nástupiště a Needhamův šofér se chystal přidržet svému šéfovi otevřené dveře.

„Není třeba, Ralphe. Stále ještě dokážu zmáčknout kliku. Mimochodem, Joe, ten Rolls, z něhož jsi nespustil oči, mi připomíná fáro jednoho mého kamaráda. To je ale vyloučeno, on je až z Marylandu.“

Cardone se rázně otočil na překvapeného bankéře.

„Říkáš z Marylandu? Kdo v Marylandu?“

Amos Needham ponechal dvířka otevřená a vrátil Cardonovi jeho užaslý pohled bezstarostnou humornou grimasou.

„Oh, nemyslím, že ho znáš. Ostatně je už pár let nebožtíkem. Jmenoval se dost nezvykle, často jsme si z něj tropili posměch… Jmenoval se Caesar.“

Amos Needham nastoupil do lincolnu a zavřel za sebou. Teprve teď se na výjezdu z železniční stanice objevil Rolls-Royce, zabočil vpravo a vklínil se do frekvence na silnici k Manhattanu. Cardone ustrnule stál na parkovišti před nádražím v Saddle Valley a měl strach.

Tremayne!

Tremayne smluvený s Tannerem!

Osterman smluvený s Tannerem!

Da Vinci…! Caesar…!

Strůjci války!

A on, Guiseppe Ambruzzio Cardione, jako kůl v plotě!

Kriste Pane! Ježíši Kriste, synu Boží! Blahoslavená Marie! Marie, svatá matko Ježíše Krista! Ježíši, odpusť mi mé hříchy! Ježíši Kriste, všichni svatí! Všemožný Bože!

Čeho jsem se dopustil?

12.

Úterý - 17:00

Tremayne prochodil bez cíle celé hodiny po East Side, nahoru a dolu po důvěrně známých ulicích. Kdyby se ho však někdo zeptal, kde je, nedovedl by odpovědět.

Byl pohlcen svými myšlenkami. Byl vystrašen a vyděšen k smrti. Blackstone řekl všechno a nevysvětlil nic.

A Cardone lhal. Lhal své ženě nebo své kanceláři, ale na tom nesešlo. Na čem, záleželo, byl fakt, že není k dosažení. Tremayne věděl, že zmatek potrvá, dokud on a Cardone si mezi sebou nevyjasní, co Osterman spáchal.

Podvedl je?

Bylo by to možné?

Přešel Vanderbiltovu avenue a uvědomil si, že směřuje k hotelu Biltmore, aniž to měl v úmyslu.

Starý zvyk, řekl si. Hotel Biltmore mu připomínal staré dobré bezstarostné časy.

Prošel hotelovým foyerem takřka v předtuše, že potká někoho ze svých přátel z dob, kdy ještě čítal svá léta na -náct. Náhle narazil na muže, jehož neviděl již nejméně čtvrt století. Poznal jeho obličej, byť nemilosrdně poznamenaný věkem - odulý obličej, jak mu nyní připadal - ale nemohl si vzpomenout na jméno.

Jejich setkání vyznělo trapně, nemotorně.

„Dick… Dick Tremayne! Jsi to ty, starý brachu?“

„Jsem. A ty jsi… Jim?“

„Jack. Jack Townsend. Jak se ti daří, Dicku?“

Potřásli si pravicemi, Townsend s větším nadšením.

„Neviděli jsme se pětadvacet, možná třicet let! Vypadáš ohromně! Jak to děláš, že netloustneš? Pověz mi něco o sobě!“

„Ty taky vyhlížíš dobře. Opravdu znamenitě. Netušil jsem, že jsi v New Yorku.“‚

„Nejsem tady trvale. Mám základnu v Toledu, Illinois. Přijel jsem sem jen na několik dní… Mohu ti odpřisáhnout, že cestou jsem dostal v letadle bláznivý nápad. Zrušil jsem rezervaci v Hiltonu a ubytoval se zde, jen tak v bláhové představě, že tady třeba potkám někoho z bývalé party. Abnormální, nezdá se ti? A hleďme, koho jsem potkal!“

„Tomu se říká náhoda! Zábavná náhoda! Totéž napadlo před několika sekundami i mne.“

„To je důvod k napití.“

Townsend měl vlastnost, nabytou v letech působení u různých obchodních firem. Chrlil ze sebe blafy, které nedávaly valný smysl. V podstatě byl nudným společníkem.

Tremayne nepřestal uvažovat o Cardonovi. Když popíjel svou třetí skleničku, vzpomněl si na telefonní automat, který býval v baru zavěšen. Byl skryt za vchodem do kuchyně a jen stálí a důvěryhodní zákazníci k němu měli přístup.

Už tam nebyl. A Jack Townsend velkohubě řečnil a řečnil, tahaje z paměti příhody dávno prošlé.

U barového pultu stály dvě černošky v imitacích kožených bund a se šňůrami korálků kolem krku. Ty tady nikdy nebývaly.

Staré zlaté časy!

Tremayne vypil čtvrtou skleničku na ex. Ten Townsend snad nikdy nepřestane kecat.

Musí mluvit s Joem. Opět ho zachvátila panika. Možná, že Joe rozluští hádanku s Ostermanem jednou větou.

„Co je s tebou, Dicku? Něco tě trápí?“

„Bůhví, co t-to se mnou je. N-nebyl jsem tu už řadu let.“ Jazyk mu zadrhával a Tremayne si toho byl vědom. „P-promiň. Musím si jít za-zavolat.“

Townsend mu položil paži kolem ramen. Klidně se zeptal: „Chceš zavolat Cardonovi?“

„Co?“ Tremayne rázem vystřízlivěl.

„Ptám se, jestli chceš telefonovat Cardonovi.“

„Jak tě to napadlo? Kdo jsi, k čertu?“

„Jsem Blackstonův přítel. Nevolej Cardona. Nevolej ho za žádnou cenu. Tím bys jen zatloukl hřebík do své rakve. Chápeš?“

„Nic nechápu. Koho představuješ? Kdo je Blackstone?“ Tremayne chtěl šeptat, ale v rozčilení se jeho hlas rozlehl po lokálu.

„Povím ti to ještě jinak… Cardone může být nebezpečný. Nevěříme mu. Není na něj spolehnutí. Totéž se týká Ostermanových.“

„Co mi to vykládáš?“

„Nelze vyloučit, že se spikli. Ty teď jedeš sólo, jen na vlastní pěst. Zachovej chladnou krev a pozoruj, co se děje kolem tebe. Něco uvidíš! Budeme s tebou v kontaktu - ale to ti pan Blackstone určitě řekl.“

Potom Townsend učinil něco velice podivného. Vytáhl z peněženky bankovku a položil ji před Richarda Tremayna. Pronesl jen dvě slova: „Ber to.“ Vstal, otočil se a vyšel skleněnými dveřmi baru.

Stodolarová bankovka.

Co by si za ni koupil?

Jejím účelem nebylo něco koupit, pomyslel si Tremayne. Je to pouhý symbol.

Symbol ceny. Libovolné ceny.

Když Fassett vstoupil do hotelového pokoje, našel tam dva muže, skloněné nad karetním stolkem, jak studují rozličné mapy a papíry. Jedním z nich byl Grover, druhý se jmenoval Cole. Fassett odložil svůj slaměný klobouk a sluneční brýle.

„Všechno v pořádku?“ tázal se Grover.

„Podle plánu. Jen aby se Tremayne v Biltmoru moc neopil.“

„I kdyby, tak sympatický polda napraví za malý úplatek situaci,“ odvětil Cole, aniž přestal studovat silniční mapu státu New Jersey. „Nějak ho domů dopraví.“

„Postavili jste hlídky na oba konce mostu?“

„Jsou tam. Také u tunelů. Tremayne někdy jezdí Lincolnovým tunelem a pak po Parkway. Radiové spojení se všemi muži funguje.“ Cole kreslil značky na kus průsvitného papíru, položeného přes mapu.

Ozval se telefon. Grover přistoupil k nočnímu stolku a zvedl sluchátko.

„Tady Grover… Oh? Ano, prověřím to ještě jednou, ale jistě bychom už o tom věděli, kdyby… Neznepokojuj se. Oukej. Udržuj s námi spojení.“ Grover zavěsil telefon a zůstal stát u aparátu.

„Stalo se něco?“ Fassett si svlékl plážové sako a vyhrnoval si rukávy u košile.

„Logistikové z Los Angeles. V mezidobí, kdy Osterman odešel ze studia a byl zadržen na Mulhollandu, ztratili ho asi na dvacet minut. Obávají se, že se mohl mezitím spojit s Cardonem nebo Tremaynem.“

Cole vzhlédl od hracího stolku. „Asi kolem jedné hodiny našeho času - to jest kolem desáté v Kalifornii?“

„Ano.“

„Vyloučeno. Cardone dřepěl ve svém voze a Tremayne chodil po newyorských ulicích. Žádný nebyl k dostižení.“

„Já je chápu,“ přerušil ho Fassett. „Tremayne dnes přes poledne nepromarnil ani minutu, aby se spojil s Cardonem.“

„S tím se počítalo, Larry,“ řekl Cole. „Zadrželi bychom je oba, kdyby si dojednali schůzku.“

„Já vím. Ale riziko tady bylo.“

Cole s úlevou zvedl své papíry s kresbami.

„Vy plánujete, my kontrolujeme. Tady je každá cestička ke Kozlí kůži.“

Opět zazvonil telefon a Grover po něm sáhl.

„Jó, slyším… počkej moment.“ Držel sluchátko ve vztyčené paži a díval se na Fassetta: „Náš druhý šofér měl konflikt s Cardonem.“

„Matko boží! Doufám, že se to obešlo bez násilí.“

„Nestalo se dohromady nic. Ten temperamentní ex-fotbalista se chtěl mermomocí dostat z auta a začít rvačku. V tom mu bylo zabráněno.“

„Vyřiď šoférovi, ať to otočí zpátky do Washingtonu. Ať co nejrychleji vypadne z místa činu.“

„Máš jet zpátky do Washingtonu, Jime… Jó, to uděláš dobře. Uvidíme se zase v kempu.“

Grover zavěsil a vrátil se ke svým mapám.

„Co udělá Jim dobře?“ zeptal se Fassett.

„Zaveze rolls do Marylandu. Myslí, že si Cardone třeba poznamenal číslo.“

„Správně. A jak se vede Caesarově familii?“

„Výborně, překrásně.“ vmísil se do rozhovoru Cole. „Nemohou se dočkat, až se ozve Guiseppe Ambruzzio Cardione. To je u nich v rodině. Starý pán Caesar si nahrabal z podvodů, vyděračství a jiných pěkných zločinů pořádné jmění. Jeho nejstarší syn nyní pracuje v kanceláři generálního prokurátora a pokud jde o Mafii, je to absolutní fanatik.“

„Smývá rodinné hříchy?“

„Také se to tak dá nazvat.“

Fassett přešel k oknu a pozoroval pouliční ruch. Nezasahoval mnoho do diskuse, ale když promluvil, vyvolal spokojený tón v jeho hlase na tvářích partnerů tichý úsměv.

„Všechno je, jak má být. Každý z nich je napnutý k prasknutí. Všichni dohromady jsou zmateni a vyděšeni. Žádný neví, co má dělat nebo s kým může či nemůže mluvit. My si teď dáme pohov a počkáme. Také jim dáme pohov na čtyřiadvacet hodin. Úplné zatmění, pánové! Omega nemá na vybranou. A Omega je nyní na tahu.“

13.

Středa - 10:15

Tanner přijel do kanceláře ve čtvrt na jedenáct. Shledal, že je pro něj velmi obtížné opustit domov, ale uznával, že Fassett je v právu. Usedl za psací stůl a více z povinnosti než ze zájmu prohlížel došlou poštu a vzkazy. Zdálo se mu, že každý se s ním potřebuje poradit, že nikdo není schopen cokoli rozhodnout bez jeho přikývnutí. Jako vždy, když se šéf orchestru na pár minut vzdálí. Uchopil telefon a vytočil známé číslo.

„Haló, Ali?“

„Jak se máš, drahý? Zapomněl jsi něco?“

„Ne… Ne. Jenom se cítím osamělý. Co děláš?“

Ve vile v Saddle Valley na Orchard Place 22 se Alice Tannerová usmála a u srdce jí hřálo.

„Co dělám? Nuže, na rozkaz Velkého Chána dozírám, aby jeho syn řádně uklízel sklep. Rovněž podle instrukcí Velkého Chána dbám, aby jeho dcera obětovala horké červencové dopoledne na odstranění svých nedostatků znalostí literatury. Jak jinak by mohla postoupit do Berkeley, jakmile jí bude dvanáct let?“

Tannerovi neušla pichlavá výčitka. Alice jako malé děvče prožila nejedno léto v opuštění. Přála si, aby Janetiny prázdniny byly po všech stránkách perfektní.

„Nepřeháněj to, Ali. Ať si k nám pozve nějaké děti.“

„To by šlo. Ale Nancy Loomisová telefonovala a ptala se, nemohla-li by dnes raději přijít Janet na lunch k nim.“

„Ali…“ Tanner si přehodil sluchátko do druhé ruky, „byl bych… bylo by možná moudřejší, kdybychom Loomisovy na pár dní vynechali…“

„Co tím chceš říci?“

John znal Jima Loomise z příměstského vlaku s odjezdem každé ráno v osm dvacet.

„Jim něco peče na burze a dává ve vlaku dohromady komplice, kteří by to táhli s ním. Mně se to moc nezdá. Kdybych se mu mohl vyhnout alespoň do začátku příštího týdne, byl bych z obliga.“

„Co tomu říká Joe?“

„Joe o tom neví; Loomis nechce, aby se to dozvěděl. Řekl bych, že z konkurenčních důvodů.“

„Nevím, co by s tím mělo společného, kdyby Janet přijala pozvání na malý oběd.“

„Můžeme tím předejít různým nepříjemnostem. Nejsme v postavení, abychom si mohli dovolit…“

„Amen. To stačí.“

„A ještě něco. Buď tak laskavá a neodcházej dnes daleko od telefonu.

Alice se podívala tázavě na sluchátko. „Proboha! Proč?“

„Nechtěl bych se teď pouštět do podrobností, ale čekám důležitý hovor… Víš, jak jsme o tom nedávno hovořili…“

Alice Tannerová okamžitě instinktivně ztlumila hlas: „Někdo ti něco nabízí?“

„Tak nějak. Budou mi volat domů, abychom se dohodli na společném setkání.“

„Oh, Johnny, to je povzbudivá zpráva!“

„Zdá se to být zajímavé.“ John náhle pozbyl chuť k dalšímu rozprávění. „Ještě se ozvu.“

„To je skvělé, miláčku. Seřídím zvonek na maximum, bude slyšet až v New Yorku.“

„Ještě se ozvu.“

Tanner zvolna odložil telefon. Začal Alici vědomě lhát… ale účel světí prostředky. Rodina se nevzdálí z domova.

Dolehlo na něj, že nyní musí věnovat veškerou pozornost záležitostem společnosti Standard Mutual TV. Fassett ho varoval. Nesmí připustit žádnou odchylku od svých zaběhnutých zvyků v pracovním procesu. V činnosti každého šéfa televizního zpravodajství je normálním jevem, že se pohybuje v atmosféře ustavičného napětí. Tanner byl pověstný tím, že se mu dařilo držet pod palcem vše, co hrozilo výbuchem. A jestliže nadešla v jeho profesionální kariéře osudná chvíle, kdy je třeba zabránit katastrofě, je to nyní.

Sáhl opět po telefonu, ale tentokrát stiskl tlačítko vnitropodnikové linky.

„Norma? Nadiktuji vám seznam lidí, s nimiž bych chtěl ještě dnes dopoledne jednat. Zavolejte jim a vyřiďte jim, že mají patnáct minut na rozhovor, pokud nerozhodnu jinak. Prospělo by, kdyby své problémy a návrhy zhustili na půl stránky písemné zprávy. Mám toho dnes příliš mnoho.“

John Tanner se neosvobodil od svých pracovních povinností dříve než ve 12:30. Zamkl dveře své kanceláře a telefonoval Alici.

Žádná odpověď.

Nechal telefon vyzvánět asi dvě minuty, dokud přestávky mezi signály mu nepřipadaly delší a delší.

Zkusil to znovu. Stále žádná odpověď z telefonu, jehož zvonek je seřízen tak, aby byl slyšet až v New Yorku.

12:25.

Ali by se mohla domnívat, že mezi polednem a půl druhou stejně nikdo nezavolá. Možná, že si potřebovala pro něco odskočit do samoobsluhy. Nebo ji mohlo napadnout vzít děti do klubu na hamburgery. Nebo neodolala pozvání Nancy Loomisové a přece jen odvezla Janetu na oběd. Nebo odešla do veřejné knihovny; Ali byla vášnivou čtenářkou, zejména v létě u bazénu.

Tannerovi nedělalo potíže představit si Ali, jak je aktivní i v jiných směrech. To už tady nejednou bylo.

Zavolal znovu, a znovu žádná odpověď. Vytočil číslo klubu.

„Lituji, pane Tannere. Sháněli jsme ji i na terase. Paní Tannerovou jsme dnes u nás neviděli.“

Loomisovi. Samozřejmě, jela k Loomisům.

„Zdravím tě, Johnny. Alice říkala, že Janetu bolí bříško. Možná, že s ní jela k doktorovi.“

Osm minut po jedné volal John Tanner domů dvakrát. Na druhé volání nechal telefon vyzvánět téměř pět minut. Představil si Ali, jak proletí dveřmi, lapající po dechu. Záměrně prodlužoval každý signál několikrát ještě o jedno zvonění v naději, že se ozve. Nic se však nedělo.

Přesvědčoval sám sebe, že se chová jako blázen. Na vlastní oči viděl vůz policejní patroly, jak jede v závěsu za nimi, když ho Alice vezla na nádraží. Včera ho Fassett neochvějně ujistil, že dům je spolehlivě střežen. Fassett.

Opět se ujal telefonu a vytočil nouzové číslo, které mu Fassett dal „pro všechny případy“. Spojilo ho s centrálou v Manthattanu.

„Grover.“

Kdo? Tanner v úžasu mlčel.

„Haló? Haló? U aparátu George Grover. Kdo volá?“

„Jmenuji se John Tanner. Rád bych mluvil s panem Laurencem Fassettem.“

„Oh. Dobrý den, pane Tannere. Stalo se něco? Fassett zde momentálně není. Mohu vám něčím pomoci?“

„Vy jste společník pana Fassetta?“

„Ano, pane.“

„Marně se snažím dovolat se své ženy. Několikrát jsem to zkoušel. Doma nikdo nebere telefon.“

„Snad si jen někam odskočila. Na vašem místě bych se neznepokojoval. Je pod dohledem.“

„Jste si tím jistý?“

„Samozřejmě.“

„Žádal jsem ji, aby se nevzdalovala od telefonu, že čekám naléhavý hovor.“

„Spojím se s našimi lidmi a dám vám vědět. Jen klid.“

Tanner zavěsil, ale stísněný pocit ho neopouštěl. Minulo pět minut a slíbená odpověď nepřicházela. Opět vytočil Fassettovo číslo, ale bylo obsazeno. Pohotově vrátil sluchátko do vidlice, aby neblokoval případné Groverovo volání. Hovory se mohly navzájem rušit, jestliže ovšem Grover držel slovo. Chvíli počká a když se neozve, zavolá znovu.

Telefon nezazvonil

Tanner pomalu, pečlivě vytáčel číslo za číslem, aby vyloučil náhodný omyl.

„Grover.“

„Tady Tanner. Slíbil jste mi, že mi dáte hned vědět.“

„Bohužel, pane Tannere, měli jsme malé potíže. Nic vážného. Nic, co by vás mohlo znepokojit.“

„Co to má znamenat - malé potíže?“

„Potíže při navázání spojení s našimi lidmi. Nemůžeme od každého žádat, aby byl nepřetržitě na dosah. Obnovíme s nimi kontakt co nevidět a zavoláme vám.“

„To je málo! To mi nestačí!“

John Tanner praštil telefonem a vstal z křesla. Ještě včera odpoledne mu Fassett do detailu líčil každý krok připravované akce, dokonce i technické maličkosti ohledně svého propojení na Tannera. Nyní jakýsi Grover není schopen spojit se s žádným z agentů, kteří mají za úkol bdít nad bezpečností jeho rodiny. Jak to řekl Fassett?

„V Saddle Valley máme v pohotovosti třináct mužů…“

A Grover je bezmocný. Třináct mužů a ani jeden z nich není k dosažení!

Tanner přešel kancelář a otevřel dveře.

„Musím něco ihned zařídit, Normo. Prosím, neodcházejte od telefonu. Kdyby volal jistý pan Grover, vyřiďte mu, že jsem odešel domů.“

Silniční ukazatel s nápisem

SADDLE VALLEY

OBEC USTAVENA 1862

VÍTÁME VÁS!

„A jak teď dál, pane?“

„Jeďte přímo. Ukáži vám.“

Taxi dojelo na Orchard Drive, dva bloky od jeho domu. Tannerovi prudce bušilo srdce. Před vjezdem do vily by mělo stát jejich kombi; John ho tam už v duchu viděl. Ještě jedna zatáčka a bude na dohled - pokud tam ovšem bude. Pokud ano, je všechno v pořádku. Ježíši Kriste, dej, ať je všechno v pořádku.

Kombi na příjezdové cestě nestálo.

Tanner se podíval na hodinky. Dvě hodiny pětačtyřicet minut. Tři čtvrti na tři a Alice není doma.

„Ještě kousek vlevo. Ten dům s dřevěným obložením.“

„Na krásném místě, pane. Opravdu paráda!“

„Pospěšte si.“

Auto přibrzdilo u chodníku. Tanner zaplatil a aniž by čekal, až mu taxikář vrátí drobné a poděkuje, vyrazil z vozu.

„Ali! Ali!“

Tanner proběhl přístavkem s prádelnou a vtrhl do garáže. Stál tam jen jejich malý triumph, jinak byla prázdná.

„Ali! Ali!“

Utíkal zpět do kuchyně a podíval se oknem na bazén. Můj Bože! Zdálo se mu, že cosi zahlédl na vodní ploše. Proletěl chodbou k zadnímu vchodu. Byl uzamčen a tak dveře prorazil a zastavil se až na patiu.

Bohudíky, voda byla průhledně čirá.

Jeho malý velšský setr znervózněl a začal na něj dotírat. Pes byl přivázán na dlouhém výběhu a pronikavě štěkal v hysterickém záchvatu.

Tanner spěchal zpět k domu a zamířil nejdříve do sklepa.

„Rayi! Janet! Ali!“

Všude panoval klid. Kromě, rozumí se, nepřetržitého štěkotu psa na dvoře.

Ponechal dveře do sklepa pootevřené a vyběhl na schodiště do poschodí. Vzhůru! Přeskakoval schody. Dveře od pokojů Raymonda a Janety a ložnice pro hosty byly dokořán; dveře od pokojů, které obýval on a Alice, byly zavřené.

Nečekaně zaslechl tichou melodii hudby, vysílané rozhlasem. Tóny vycházely z rádia, používaného převážně Alicí. Přístroj měl zabudován časový automat, jímž bylo možno vypnout zvuk v intervalech od pěti do šedesáti minut. Byl to chytrý vynález a John a Ali si zvykli na jeho výhody, když někdy dali přednost rozhlasovým programům.

Něco tady nehrálo! Alice podle všeho odešla z domova už před více než dvěma a půl hodinami. Rádio spustil někdo jiný.

Otevřel dveře.

Nikdo.

Již se chtěl obrátit a vydat se na další pátrání v domě, když zahlédl útržek papíru. Byl to vzkaz, psaný červenou tužkou a položený na stolek vedle rádia.

Vaše manželka a děti musely podniknout nepředvídanou projížďku. Najdete je u staré železniční zastávky na Lassiter Road.

Navzdory panice si Tanner okamžité vzpomněl na dávno opuštěnou, z provozu vyřazenou stanici. Ležela v lese na vedlejší trati, sloužící kdysi hlavně nákladní přepravě, hlavně jako překladiště a skladiště.

Čím se před Bohem provinil? Vždyť je sám zabil! Ale strašně je pomstí! Zabije Fassetta! Zabije Grovera! Zabije všechny, kdo měli střežit životy jeho rodiny!

Tanner seběhl po schodišti, vrazil do garáže a jako nepříčetný skočil za volant malého triumpha. Podařilo se mu nastartovat na první pokus. Čilý sporťáček si odfrkl a proletěl ohybem dlouhé Orchard Drive, zatímco Tanner si vybavoval v paměti nejrychlejší trasu k Lassiter Road. Brzy přijel k Lassiter Lake, jezeru nebo lépe řečeno velkému rybníku, kde si obyvatelé ze Saddle Valley a okolí v zimě občas s chutí zabruslili. Lassiter Road ležela na druhém břehu zpustlé vodní nádrže a mizela v úseku divokého lesa.

Tanner stlačil akcelerátor až k podlaze poslušného triumphu. Nejdříve promlouval sám k sobě, pak si začal nadávat.

Špatně udržovaná cesta se vyznačovala mnoha zatáčkami. V hazardní rychlosti překonal četná i nepřehledná místa, úseky se slunečními paprsky pronikajícími skrz větve stromů, které ho oslepovaly. Nepotkal žádný automobil, nezaznamenal žádnou známku civilizovaného života.

Nakonec byl překvapen, když se před ním náhle objevila zchátralá budova opuštěné železniční stanice. Nedaleko stál jeho stejšn, způli zapadlý do vysoké trávy bývalé nákladové plochy. Tanner dupl na brzdu. Nikde nikoho neviděl.

Vyskočil z triumphu a utíkal k osamělému vozu. Na zlomek sekundy přestal cokoli vnímat. Zachvátila ho hrůza, děs až do morku kostí. Stalo se nepředstavitelné!

Na podlaze kombíku ležala pod předním sedadlem jeho žena. Zhroucená, nehybná. Na zadním sedadle ležela malá Janet a jeho syn. Obě děti byly v podivné poloze, s hlavičkami dolů a těly roztaženými na červeném čalounění.

Oh, Kriste! Ježíšikriste! Johnovy oči se zalily slzami. Chvěl se po celém těle.

Otevřel dvířka automobilu. Nenadále ucítil pach, který mu zvedl žaludek a jehož stopy zachytil již v garáži. Podepřel Alici hlavu a horní část trupu. Byl vyděšen na smrt.

„Ali! Ali! Proboha, vzpamatuj se! Ali, prosím tě!“

Vytáhl ji z vozu. Jeho žena pomalu otevírala oči, ještě v polovičním bezvědomí. Zvracela. Pohnula jednou rukou, pak oběma.

„Kde jsou? Kde jsou děti?“

Hystericky vyrážela slovo za slovem. Její výkřiky přivedly Tannera k smyslům. Vyskočil a přes opěradla předních sedadel dosáhl dozadu do vozu pro svého syna a dceru.

Hýbali se. Žili. Všichni žili!

Ali se vymotala na vzduch a klopýtala po zarostlé ploše. Její manžel vyzvedl dceru ze zadního sedadla a držel ji v náruči. Janet hořce plakala.

„Co se stalo? Co se děje?“

Alice postupně nabývala sil.

„Neunavuj se, Ali. Nemluv. Dýchej zhluboka, jak jen můžeš. Vezmi Janet k sobě.“

Šel k ní a podal jí uplakanou dceru.

„Přinesu Raye.“

„Co se stalo? Neříkej mi, abych…“

„Zachovej klid. Dýchej! Dýchej z plných plic!“

John pomohl synovi z vnitřku stejšna. Chlapci bylo zle a zvracel. Přidržel mu rukou čelo a druhou paží kolem pasu ho vyvlekl na vzduch.

„Johne, mohl bys mi…“

„Choď, nezastavuj se. Přiměj Janet, aby se také procházela. Nemluv. Udělej, co ti říkám!“

Poslušně, ale stále ještě jako v mlze, jednala Alice podle jeho pokynů. Chlapec se rovněž již trochu vzpamatoval, ale byl zjevně otřesen.

„Je ti už lépe, synu?“

„Uf! Kde to jsme?“

„Už je všechno v pořádku. Všichni jste v pořádku.“

Tanner se ohlédl na manželku. Postavila Janet na zem, ale musela ji přidržovat, aby neupadla. Dítě nyní nepřerývaně hlučně plakalo a Tannera se zmocňovaly černé obavy z následků. Zároveň cítil, jak v něm kypí nenávist a vztek. Odešel k unesenému stejšnu, aby zjistil, zda jsou klíčky v zapalování.

Nebyly. To postrádalo logiku.

Podíval se pod sedadla, prohlédl schránku pod palubní deskou a přídveřní kapsy vpředu i vzadu. Marně. Potom je zahlédl. Našel je zabalené do kousku papíru, omotaného gumičkou, a zasunuté mezi sklopná sedadla, takže malý balíček nebyl téměř k spatření.

Jeho dcera nyní naříkala a Alice ji zvedla do náruče, aby ji ukonejšila. Znovu a znovu jí opakovala, že všechno je opět v pořádku.

Tanner se ujistil, že manželka ho ze svého místa nemůže vidět. Shrbil se za zadní sedadlo, strhl elastický kroužek a rozbalil obal.

Papír byl čistý, nepopsaný.

Zmačkal ho a vložil do kapsy. Byl nyní rozhodnut, že Ali všechno popravdě poví. Odjedou pryč, někam hodně daleko pryč. Neřekne jí to však před dětmi.

„Nastupovat,“ pokynul něžně synovi a přikročil k Alici, aby od ní převzal šokovanou Janet. „Zamkni triumph, necháme ho tady. Nezapomeň klíčky. Jede se domů, Ali.“

Manželka před ním stála, oči rozšířené strachem. Po tváři jí stékaly slzy. Snažila se udržet nad sebou kontrolu, nepropuknout v bezmocný nářek.

„Co se stalo? Co se s námi, proboha, stalo?“

Hřmot automobilového motoru zachránil Johna před odpovědí. Za vyrušení byl vděčný. Motorizovaná policejní hlídka ze Saddle Valley přijížděla na opuštěné nádražní skladiště a několik metrů před nimi zastavila. Z vozu vyskočili Jenkins a McDermott; Jenkins s revolverem v ruce.

„Je všechno v pořádku?“

Policista běžel k Tannerovi, zatímco McDermott rychle zamířil ke kombíku a tiše promlouval k chlapci na zadním sedadle.

„Ve vaší ložnici jsme našli váš vzkaz. Mimochodem - myslím, že jsme dostali zpátky většinu vašeho majetku.“

„Čeho?“

Alice nevěřícně zírala na policajta.

„Jakého majetku?“

„Vaše dva televizory, šperky paní Tannerové, stříbrné příbory a další prostírání, nějaké peníze a podobné maličkosti. Pořídili jsme seznam, je u nás na stanici. Nevíme, je-li to všechno. Jejich vůz jsme našli jen pár bloků od vašeho domu. Odnesli možná jiné věci, budete se muset podívat.“

Tanner podal dceru Alici.

„Jaké hovadiny mi tady vykládáte?“

„Byli jste vyloupeni. Vaše paní se pravděpodobně vracela domů, když byli v nejlepším. Zavřeli ji a děti do garáže a omámili je plynem. Jsou to profesionálové, o tom nelze pochybovat. Čistá profesionální práce.“

„Vy jste lhář,“ řekl Tanner mírně, ale s tajeným hněvem. „Nebylo nic, co by…“

„Promiňte,“ přerušil ho Jenkins. „Teď je ze všeho nejdůležitější stav vaší manželky a dětí.“

Jakoby na nacvičený signál volal McDermott z vnitřku Tannerova kombi:

„Chlapec musí okamžitě do nemocnice!“

Alice slyšela jeho výzvu a rozběhla se k automobilu, držíc Janet v objetí.

„McDermott je tam odveze,“ řekl Jenkins.

„Jak vám mohu věřit? Obelhal jste mne. Z mého domu se nic neztratilo. Žádné televizory, nic. Žádné stopy po vloupání. Proč mi lžete?“

„Na vás nyní nemám čas. Posílám vaši ženu a děti s McDermottem na ošetření.“

„Pojedou, ale jen se mnou!“

„Ne. S vámi nepojedou.“ Jenkins povytáhl pistoli z pouzdra.

„Zabiju vás, Jenkinsi!“

„Jaký bude potom rozdíl mezi vámi a Omegou?“ odpověděl Jenkins chladně. „Mějte rozum. Fassett je už na cestě. Rád by s vámi hovořil.“

„Je to politováníhodné. Upřímně se vám omlouváme. To, co se stalo, se už nikdy nemůže a nesmí opakovat.“

„Vysvětlete mi to. Kde byla vaše neprostupná ochrana?“

„Logistická chyba v rozvrhu dozoru, kterou se nepodařilo zachytit při zpětné kontrole. Tak to opravdu bylo. Nemělo by smysl vám něco namlouvat. Odpovědnost za to nesu já.“

„Vy jste u toho nebyl.“

„Přesto za všechno plně zodpovídám. Komando, pověřené operací Kozlí kůže, je výhradně moje věc. Omega zjistila, že jedno střežené místo nebude na čtvrt hodiny kryto - na pouhých patnáct minut - a udeřila.“

„To je však neúnosné. Riskoval jste životy mých dětí a mé ženy.“

„Ujišťuji vás, že se to nebude opakovat. Na druhé straně - byť z poněkud zvráceného hlediska - by vás tento nešťastný případ mohl trochu upokojit. Potvrzuje, že Omega nehodlá vraždit. Teror - ano. Vražda - nikoli.“

„A tomu mám věřit jen proto, že vy mi to: tvrdíte? Ne, pane - to neberu! Celá historie CIA je jedna velká soupiska malérů a tragédií. Aby mezi námi bylo jasno: vy už nikdy nebudete rozhodovat za mne!“

„Oho! O všem budete rozhodovat sám?“

„Ano!“

„Nebuďte bláhový! Když už chcete odepsat sebe, myslete alespoň na svou rodinu.“

Tanner vstal ze židle a skrz spuštěné okenní žaluzie viděl dva civilisty, hlídkující před motelem.

„Pošlete je k čertu.“

„A kam půjdete vy?“

„Nevím. Ale vím, že zde nezůstanu.“

„Domníváte se, že Omega vám nebude v patách?“

„Proč by měla být? Nejsem součástkou vaší mašinérie.“

„Neuvěří vám to.“

„Dám jim to na vědomí.“

„Inzerátem v Timesech?“

„Ne!“

Tanner se rázně obrátil a namířil prstem na agenta CIA. „Uděláte to vy! Ať chcete či nechcete. Protože, jestliže odmítnete, rozmáznu tento případ a vaši neschopnost při řízení této operace v každém televizní kanálu v této velké zemi. Spolehněte se, že to ve zdraví nepřežijete.“

„Nepřežijete to, protože budete mrtev. Stejně jako vaše žena. Vaše dcera. Váš syn. Všichni budete mrtví.“

„Mne nezastrašíte.“

„Probůh, uvažujte. Připomeňte si určitá životní fakta!“

Fassettův hlas zdrsněl. Položil si ruku na prsa a zvolna hovořil: „Vezměte například mne… Mou ženu zabili ve východním Berlíně. Zavraždili ji bezdůvodně - jen proto, že se vdala za mne. Byl jsem pro ně… zkrátka udělili mi lekci. Abych se poučil, vzali mi ženu. Proto si nechte svá kázání. Já jsem tam byl. Vy jste byl doma v bezpečí. Teď už nejste.“

Tanner oněměl.

„Co mi tím naznačujete?“

„Říkám vám jen to, že nyní budete přesně plnit úlohu, kterou jsme vám přidělili. Už nelze couvnout, jsme příliš blízko cíle. A já chci dostat Omegu.“

„Nemůžete mě k ničemu donutit. A vy to víte.“

„Ale ano, mohu. Kdybyste teď uhnul, kdybyste utekl, odvolal bych všechny své agenty ze Saddle Valley. Budete izolován… a já nemyslím, že byste se s takovou situací vypořádal.“

„Svou rodinu vezmu s sebou…“

„Neblázněte! Omega udeřila vzápětí po našem prvním malém logistickém omylu. Ti lidé, ať už je to kdokoli, jsou bdělí. Mimořádně bdělí, pohotoví a důkladní. Jakou šanci proti nim máte? Jakou šanci přisuzujete své rodině? Dobře - přiznáváme svou chybu. Nedopustíme se žádné další.“

Tanner věděl, že Fassett má pravdu. Kdyby ho nyní nechal na holičkách, byl by v koncích.

„Dnes odpoledne… Čím to objasníte?“

„Taktikou teroru. Bez identifikace pachatele. To pro případ, že byste v tom byl nevinně. Došlo nám, co se děje, a nasadili jsme protiakci. Na vysvětlení: zadržíme nějaký váš majetek - pár maličkostí, několik šperků - než to bude za námi. Bude to vyhlížet autentičtěji.“

„Jinými slovy, ode mne očekáváte, že v té fingované loupeži pojedu s vámi.“

„Zajisté. Bude to pro vás nejbezpečnější.“

„Samozřejmě.“ Tanner sáhl do kapsy po krabičce cigaret. Zazvonil telefon a Fassett zvedl sluchátko.

Mluvil téměř šeptem, potom se otočil k šéfovi televizního zpravodajství Standard Mutual.

„Rodinu máte opět doma. Jsou v pořádku. Stále ještě poněkud otřeseni, ale v pořádku. Naši lidé to tam teď trochu uklízejí, rozumíte. Pokoušejí se též najít otisky prstů, přirozeně zbytečně, protože se zjistí, že zloději pracovali v rukavicích. Vaší manželce jsme řekli, že jste ještě na policii, kde s vámi sepisují protokol.“

„Rozumím.“

„Přejete si, abychom vás dopravili domů?“

„Ne, nepřeji. Předpokládám, že mne stejně budete sledovat.“

„Úředně se tomu říká, že vám poskytneme dohled v zájmu vaší bezpečnosti.“

Tanner vstoupil do jediného vskutku elegantního baru v Saddle Valley, do Village Pubu, a zatelefonoval Tremaynům. K aparátu přišla Virginie.

„Haló, Ginny. Tady je John. Máš doma Dicka? Rád bych s ním mluvil.“

„John? John Tanner?“ Ginny zdůraznila jeho příjmení. Proč, když ho musela poznat po hlasu?“

„Ano. Mohla bys zavolat Dicka k telefonu?“

„Nemohla, protože je ještě v kanceláři. Oč ti jde?“

„Nic zvlášť důležitého.“

„Nemůžeš mi to prozradit?“

„Potřeboval bych celkem jednoduchou právní radu. Zkusím ho sehnat v kanceláři.“ Tanner si hned uvědomil, že svůj výstup sehrál špatně, nepřesvědčivě a neohrabaně. Avšak také Virginiin hlas zněl strojeně.

Tanner vytočil New York.

„Lituji, pane Tannere, ale pan Tremayne odjel na konferenci do Long Islandu.“

„Toto je velmi naléhavé. Na jakém čísle bych ho zastihl?“

Tremaynova sekretářka mu neochotně nadiktovala číslo.

„Sorry, ale pan Tremayne není přítomen.“

„V jeho kanceláři mi řekli, že sedí tam někde u vás na nějakém zasedání.“

„Pan Tremayne dnes ráno volal a účast odřekl. Je mi líto, pane.“

Tanner zavěsil, pak vytočil číslo Cardonových,

„Tatínek a maminka nejsou doma, strýčku Jo: ne. Říkali, že se vrátí po večeři. Mají tě potom zavolat?“

„Ne, to není nutné.“

Tannerovi se sevřel žaludek. Spojil se s operátorkou dálkových hovorů, dal jí žádané údaje včetně dat své úvěrové karty, a tři tisíce a čtyři sta mil daleko zazvonil telefon v rezidenci Ostermanových v Beverly Hills.

„Prosil bych pana Ostermana.“

„Pan Osterman není přítomen. Kdo volá, prosím?“

„Je doma paní Ostermanová?“

„Nikoli, pane.“

„Kdy se asi oba vrátí?“

„Příští týden, pane. Kdo volá, prosím?“

„Mé jméno je Cardone. Joseph Cardone.“

Hlas na druhém konci drátu pečlivě opakoval písmeno po písmenu c-a-r-d-o-n-e.

„Ano, tak je to správně. Kdy Ostermanovi odjeli?“

„Včera v noci do New Yorku. Letadlem ve 22.00 hodin.“

John Tanner zavěsil. Tak Ostermanovi jsou toho času v New Yorku. Přistáli přibližně v šest ráno.

Tremaynovi, Cardonovi, Ostermanovi.

Všichni jsou na místě. Všichni. Žádný nechybí. Všichni, nebo jeden z nich.

Omega!

14.

Čtvrtek - 03:00

Fassett zaranžoval hodnověrnou scénu. Než se Tanner vrátil domů, byly pokoje jakž takž uklizeny. Stále zde však vládl určitý nepořádek: křesla nestála na svých obvyklým místech, koberce neležely v původní poloze, lampy svítily jinam, než měly. Bylo na hospodyni, aby předměty uvedla v soulad.

Alice mu vyprávěla, jak jí policisté ochotně pomáhali. Jestliže jí to bylo podezřelé, nepřiznala to.

Bylo ovšem nutno vzít v úvahu, že Alice McCallová žila odmalička v podmínkách, v nichž násilí nebylo ničím nevšedním. Na policajty byla zvyklá a reagovala na ně chladnokrevně.

Oproti tomu její manžel nebyl morálně připraven hrát roli, která mu byla přisouzena. Druhou noc po sobě nemohl řádně usnout; probouzel se v křečovitých záchvatech. Pohlédl na hodiny na nočním stolku. Ukazovaly několik minut před třetí a oči se mu stále nechtěly zavřít. Pronásledovaly ho neodbytné, ošklivé myšlenky.

Nutit se do spánku bylo zbytečné. Nejlépe by bylo vstát, projít se. Třeba něco malého pojíst, něco si přečíst, zakouřit si. Zabývat se čímkoli, jen aby přestal přemýšlet.

Než si šli lehnout, vypili s Alicí několik skleniček brandy. O skleničku víc na Ali, která teď spala vinou alkoholu stejně jako předchozího vyčerpání jako zabitá.

Tanner se opatrně zvedl z lůžka a sešel do přízemí. Bloumal bez cíle po místnostech; v kuchyni spořádal zbytek melounu, v předsíni si prohlédl bez zájmu došlé reklamní nabídky, prolistoval odložené obrázkové časopisy. Posléze ho napadlo podívat se do garáže. Ještě se v ní udržoval, nyní již jen slabě zřetelný, zápach plynu, jehož bylo použito proti jeho ženě a dětem. Vrátil se do obývacího pokoje a v roztržitosti zapomněl zhasnout v garáži světlo.

Mezitím spotřeboval poslední cigaretu a ohlížel se po nové krabičce. Nikoli z okamžité potřeby, ale spíše pro jistotu, kdyby dostal chuť na nikotin. Ve studovně měl karton cigaret. Když otvíral zásuvku stolu, přinutil ho nenápadný šramot, aby se rozhlédl.

Ozvalo se zaklepání na okno a kužel světla z příruční baterky zakroužil po skle.

„To jsem já, pane Tannere,“ ozval se přitlumený hlas.

„Já; Jenkins. Přijďte k zadnímu vchodu.“

Tannerovi se ulevilo a kývl na tmavou postavu za oknem.

„Petlice na dveřích je ulomená,“ řekl Jenkins omluvně, když mu Tanner otevřel. „Nevíme, jak se to stalo.“

„Vypáčil jsem ji já sám. Co zde děláte?“

„Hlídkuji, aby se neopakovalo včerejší odpoledne. Je nám divné, co provádíte v noci vy. Na schodišti svítí všechna světla. Svítí se i v garáži. Děje se něco? Telefonoval vám někdo?“

„O tom byste jistě již dávno věděli.“

Jenkins se pousmál a překročil práh.

„Měli bychom vědět, ale mechanická závada se nikdy nedá vyloučit.“

„V tom s vámi souhlasím. Dal byste si šálek kávy?“

„Rád, ale jen když uvaříte o tři navíc. Pro kolegy venku. Nesmějí opustit své posty.“

„To se rozumí samo sebou.“ Tanner naplnil konvici horkou vodou. „Spokojíte se s instantním kafem?“

„Bude výborné. Díky.“

Jenkins se posadil za kuchyňský stůl a pro větší pohodlí rozepnul opasek, takže pouzdro s pistolí volně viselo přes opěradlo židle. Pozoroval ostražitě Tannera, pak se rozhlížel po místnosti.

„Jsem rád, že jste blízko. Věřte mi, velice to oceňuji. Patří to sice k vašemu zaměstnání, nicméně…“

„Je to víc, než jen džob. Máme o vás starost.“

„To se pěkně poslouchá. Máte také ženu a děti?“

„Ne, pane.“

„Měl jsem dojem, že jste ženatý.“

„To je můj partner McDermott.“

„Oh, tak je to tedy… Vy tu sloužíte již několik let, nemýlím-li se.“

„Tak nějak.“

Tanner se otočil od vařiče a podíval se Jenkinsovi přímo do očí: „Vy jste jedním z nich?“

„Promiňte, ale nerozumím.“

„Ptám se vás, nejste-li jedním z nich. Odpoledne jste užil slovo Omega. Z toho vyplývá, že jste jedním z Fassettových mužů.“

„Mám své instrukce, co vám smím povědět. S panem Fassettem jsem se setkal, přirozeně.“

„Vy však nejste obyčejný policajt z malého městečka?“

Jenkinsovi nezbyl čas na odpověď. Zvenku se ozval pronikavý výkřik. Oběma mužům byl hrozivě povědomý: Tanner jej slyšel za války ve Francii, Jenkins na řece Yalu. Oba shodně rozeznali, že je to výkřik v okamžiku smrti.

Jenkins rozrazil kuchyňské dveře a vyběhl z domu, Tanner vzápětí za ním. Ze tmy se vynořili dva muži.

„To je Ferguson! Ferguson!“

Mluvili přidušeně, stísněně. Jenkins oběhl bazén a utíkal k lesu na hranici Tannerova pozemku. John klopýtl, ale udržel se mu v závěsu.

Zmrzačené tělo leželo v křoví. S podříznutým hrdlem, s očima široce rozevřenýma, jako by víčka byla přibita hřebíky.

„Zpět, Tannere! Řekl jsem - zpátky! Nedívejte se! Nezvyšujte hlas!“

Jenkins cloumal vyděšeným šéfem televizního zpravodajství a tlačil ho od mrtvoly. Oba zbývající muži patroly vešli do lesa s tasenými pistolemi.

Tanner se zhroutil na zem s pocitem těžké nevolnosti a strachu, jaký ještě nikdy nepoznal.

Jenkins se sklonil nad roztřeseným Tannerem a šeptal: „Poslouchejte pozorně, co vám nyní řeknu. Toho ubožáka tady v lese jste neměl ani zahlédnout. S vámi nemá nic společného. Jsou určitá pravidla, určitá znamení, kterým rozumíme. Tohoto muže oddělali, aby něco vzkázali Fassettovi. Ne vám. Fassettovi, chápete?!“

Dva agenti zabalili tělo do prostěradla a kamsi je odnesli. Pohybovali se přitom němě, efektivně.

„Vaše manželka ještě spí,“ řekl Fassett s tichým uspokojením. „To je dobře. Chlapec vstal a přišel do přízemí. McDermott mu vysvětlil, že vaříte kafe pro policajty.“

Tanner se usadil v trávě na vzdálenější straně bazénu a snažil se zařadit do souvislostí události minulé hodiny. Fassett a Jenkins stáli nad ním.

„Řekněte mi, proboha, jak se to mohlo stát?“

Díval se na muže transportující mrtvolu. Jeho hlas bylo sotva slyšet a Fassett k němu přiklekl.

„Podřezali ho zezadu.“

„Zezadu?“

„Musel to být někdo, kdo se moc dobře vyzná v lese za vaším domem.“

Fassett upřel pronikavý pohled na Tannera, který vystihl nevyslovené obvinění.

„Takže je to má vina?“

„Možná. Jenkins opustil svůj post, byl v předsunuté pozici… Co jste měl co dělat v přízemí? Proč bylo všude rozsvíceno?“

„Nemohl jsem spát. Vstal jsem.“

„Svítilo se i v garáži. Proč jste šel do garáže?“

„Nevzpomínám si přesně. Měl jsem plnou hlavu událostí z minulého odpoledne.“

„Odešel jste z garáže a nechal svítit světlo… Dovedu pochopit člověka, který je nervózní, nemůže usnout, jde si vykouřit cigaretu, dá si panáka. Dobře, to chápu. Ale sebrat se, jít do garáže a nechat rozsvíceno… Nechystal jste se někam odjet, pane Tannere?“

„Někam odjet…? Ne, to rozhodně ne. Kam bych jel?“

Fassett pohlédl na Jenkinse, který zblízka pozoroval v odlesku světla vycházejícího z domu Tannerův obličej. Jenkins mu položil otázku:

„Jste si tím jistý?“

„Můj bože! Vy jste myslel, že chci utéci! Myslel jste, že se připravuji na útěk a přišel jste mne zadržet!“

„Tiše, prosím. Potichu!“ Fassett se zase vzpřímil.

„Vy věříte, že bych to udělal? Vás třeba jen na okamžik napadlo, že bych opustil svou rodinu?“

„Svou rodinu jste mohl vzít s sebou,“ namítl Jenkins.

„Kriste! Proto jste se zjevil v okně! Proto jste opustil svůj post a…“

Tanner nedokázal dokončit větu. Udělalo se mu opět nevolno a rozhlížel se, kam by se vyzvracel, kdyby to na něj přišlo. Zavadil pohledem o oba agenty.

„Pravděpodobně by k tomu došlo tak či onak.“

Fassett si zachoval rozvahu.

„Nebylo to… nebyla to součást jejich původního plánu. Ale musíte uznat, že jste se nechoval normálně. To, jak jste jednal, bylo krajně nerozumné. Musíte hlídat každý svůj krok, všechno, co děláte nebo říkáte. Na to nesmíte nikdy zapomenout. Nikdy!“

Tanner nejistě vstal, sotva se držel na nohách.

„Snad toho teď už necháte. Musíte svou akci odvolat.“

„Odvolat? Jeden můj muž byl před chvílí brutálně zavražděn. Odvoláme akci a příštím mrtvým budete vy. A vaše rodina.“

Tanner postřehl smutek v jeho očích. S takovými lidmi nelze argumentovat. Neuznají jinou pravdu než svou.

„Zjistili jste už, kde jsou ti ostatní?“

„Ano, máme je pod kontrolou.“

„Kde jsou?“

„Cardonovi jsou doma. Tremayne zůstal v New Yorku, jeho manželka je tady.“

„A Ostermanovi?“

„K tomu se ještě dostanu. Nejlépe učiníte, když se nyní vrátíte k manželce. Zdvojnásobili jsme patroly.“

„Odpovězte mi bez vytáček. Co je s Ostermanovými? Nejsou v Kalifornii?“

„Nejsou. A vy to náramně dobře víte. Telefonoval jste jim na svou úvěrovou kartu v 16:46.“

„Tak kde jsou?“

Fassett se podíval studeně na šéfa televizního zpravodajství a pravil:

„Víme, že jsou někde v New Yorku nebo okolí. Zřejmě si rezervovali letenky pod falešným jménem. Klid. Vypátráme je.“

„Tudíž - mohli by to být Ostermanovi.“

„Mohli by to být. Běžte raději domů a vyspěte se. Mezitím jsme sem povolali celou armádu.“

Tanner se zahleděl do hustého zpustlého lesa, kde byl zabit Fassettův agent. Zimničně se zachvěl. Blízkost surové vraždy ho vyděsila. Mávl na oba muže a vlekl se ztěžka k svému domu; v nitru cítil jen ošklivost a poušť. Bylo mu nanic.

„S tím Tremaynem je to fakt?“ zeptal se Jenkins, když Tannerova matná postava zmizela ve vile.

„Ano, je ve městě. Poněkud se přiožral a najal si pokoj v Biltmore. Náš člověk hlásí, že Tremayne dovrávoral do svého pokoje krátce po půlnoci.

Dali jsme mu pokyn, aby si ho tam znovu vyzvedl ráno v sedm… Co tě souží?“

„Neumím to konkrétně vyjádřit. Všechno bude jasnější, až si ověříme Cardonovu situaci.“

„Ověřili jsme si ji. Cardone je doma.“

„Předpokládáme, že je doma, protože nemáme důvod o tom pochybovat. Zatím.“

„To bys měl objasnit.“

„Cardonovi měli večer hosty. Tři dvojice. Všechny přijely v jednom voze s newyorskou poznávací značkou. Náš člověk oznámil, že půl hodiny po půlnoci všichni ve velkém spěchu zase odjeli. Táži se: nebyl jedním z nich Cardone? Byla tma. Mohl by být.“

„Podíváme se na to ještě jednou. V hotelu Biltmore to bude snadné. Ohledně Cardona… dáme Da Vincimu za úkol, aby mu zatelefonoval.

O osmnáct minut později seděli oba agenti na předním sedadle automobilu, zaparkovaného několik set metrů od Tannerovy vily. Radiové spojení bylo zřetelné.

„Došla pro vás informace, pane Fassette. S tím telefonátem pro Da Vinciho jsme se nedostali nikam. Paní Cardonová řekla, že jejímu manželovi se udělalo zle; teď usnul v pokoji pro hosty a ona ho nehodlá vyrušit. Mimochodem, byla to ona, kdo zavěsil první. Pokud jde o Biltmore, potvrzeno. V pokoji 121 nikdo není. Tremayne si do své postele ani nelehl.“

„Díky, New Yorku,“ řekl Laurence Fassett a vypnul vysílačku. „Dovedeš si představit, že člověk jako Cardone odmítne jít ve čtyři třicet ráno k telefonu? Když ho volá Da Vinci?“

„Není doma.“

„Stejně jako Tremayne.“

15.

Čtvrtek - 06:40

Fassett řekl Tannerovi, že ve čtvrtek může zůstat doma. Ne že by potřeboval zvláštní povolení; žádná síla by ho nedonutila opustit domov. Fassett ho rovněž ujistil, že se s ním ráno spojí. Do té doby bude jasné, jaké jsou plány totální ochrany Tannerovy rodiny.

Šéf televizního zpravodajství Standard Mutual TV si oblékl domácí khaki kalhoty a odnesl své sportovní střevíce a košili do přízemí. Ručičky na kuchyňských hodinách ukazovaly bez dvaceti minut sedm hodin. Děti se neprobudí dříve, než za půldruhé hodiny. Alice bude spát, dá-li pánbůh, až do půl desáté nebo do deseti.

Tanner byl zvědav, kolik agentů střeží zvenčí jeho dům. Fassett mluvil o „armádě“, ale k čemu by byla dobrá armáda, kdyby ho Omega chtěla mít mrtvého? Na co byla armáda užitečná agentovi v přilehlém lese ve tři třicet ráno? Ve hře je příliš mnoho možností, příliš mnoho příležitostí. Snad Fassettovi konečně dojde, že případ překročil únosnou mez. Jestliže absurdity se mění v reality, jestliže Ostermanovi, Cardonovi nebo Tremaynovi jsou skutečnou součástí Omegy, nemůže na něm nikdo požadovat, aby je vítal na prahu svého domu, jako by se nic nedělo.

Šel ke kuchyňským dveřím, bezhlučně je otevřel a nenápadně vyklouzl na dvůr. Říkal si, že půjde směrem k lesu, dokud nikoho nespatří. Snad potká Fassetta.

„Dobré jitro.“

Byl to Jenkins a pod očima se mu zračila únava. Seděl na zemi na pokraji lesa, ukryt za houštinou. Z domu a dokonce i od bazénu byl neviditelný.

„Dobrý den. Spíte vůbec někdy?“‚

„V osm mě vystřídají. Já to vydržím. Jak jste na tom vy? Vypadáte vyčerpaně.“

„Chtěl bych mluvit s Fassettem. Potřebuji s ním mluvit, než si vymyslí nějaké nové plány.“

Policista pohlédl na hodinky.

„Má v úmyslu vám zavolat, jakmile mu dáme zprávu, že jste vzhůru. Asi ho nenapadlo, že jste takové ranní ptáče. Třeba to bude k něčemu prospěšné. Moment.“

Jenkins odešel hlouběji do lesa a vrátil se s vysílačkou, zabalenou do celtoviny.

„Pojďte za mnou. Pojedem za ním.“

„Proč by nemohl on přijet sem?“

„Dýchejte zhluboka a zachovejte klid. Sem se nikdo nedostane, předvedu vám to.“

Jenkins si přehodil břemeno přes rameno a vedl Tannera po úzké stezce lesem, který sousedil s jeho pozemkem. Každých třicet nebo čtyřicet kroků zahlédl muže, jak buď v pokleku, nebo v sedě, nebo ležmo na břiše pozorují úsek před jeho domem. Neviděni, ale vidoucí. Vždy, když se k nim Jenkins a Tanner přiblížili, sahali po zbrani. Jenkins odvysílal radiový vzkaz hlídce na východním křídle:

„Zavolejte Fassetta. Vyřiďte mu, že jsme na cestě.“

„Ten agent byl minulou noc zabit, protože jeho vrah si uvědomil, že byl poznán. Jeden článek Omegy byl identifikován a to bylo pro ně nepřijatelné,“ vykládal Fassett srkaje kávu. „Zároveň to byl jistý druh výstrahy, ale to se vás netýká.“

„Byl zavražděn na dohled od mé vily, od domova mé rodiny!“ vybuchl Tanner. „A to se mne netýká?“

„Zkuste tomu porozumět. Vezměme za základ úvahy, že informace ohledně vás se nějakým způsobem vrátila. Pamatujte, že jste pouze novinář Tanner, nic víc. Oni nyní krouží okolo jako jestřábi a mají strach jeden z druhého. Aniž by věděli, má li některý z nich ještě dalšího komplice, pátrají každý na vlastní pěst. Vrah je jen jedním chapadlem Omegy, a co učinil? Podnikl individuální průzkum. Narazil na agenta a nezbývalo mu než ho zabít. Neznal ho, ale… Jedinou věcí, kterou si byl jistý, bylo vědomí, že ten, kdo poslal agenta hlídkovat do lesa, bude mít starost, co se mu přihodilo, když se včas neozve. Kdokoli je zodpovědný za patrolu v lese, přijde a najde svého muže. Najde ho mrtvého - a v tom bude výstraha.“

„To je jen vaše hypotéza.“

„Nepotýkáme se s amatéry. Zabiják věděl, že tělo bude odstraněno před rozbřeskem. Řekl jsem vám už ve Washingtonu, že Omega - to jsou fanatikové. Mrtvola pár desítek metrů od vašeho domu nasvědčuje chybě, která volá po exekuci KGB. Jestliže je ovšem zodpovědná Omega. Jestliže ale není…“

„Jak můžete vědět, že to není společné dílo? Jestliže Ostermanovi nebo Cardonovi nebo Tremaynovi v tom mají prsty, mohli to naplánovat kolektivně.“

„Vyloučeno. Od okamžiku, kdy začali být zpracováváni, nepřišli spolu do styku. Nakrmili jsme je všechny - každého zvlášť - historkami, které si protiřečí; všelijakými domněnkami, různými polopravdami. Obdrželi telegramy via Curych, vzkazy doručené neznámými lidmi někde na ulici. Každá dvojice nyní tápe ve tmě. Žádný z nich nemá tušení, co právě dělají ti druzí.“

Agent jménem Cole se podíval na Fassetta ze své židle u okna motelového pokoje. Věděl, že by nemohl odpřisáhnout poslední tvrzení. Ostermanovi se jim ztratili z dohledu na téměř dvanáct hodin. Tři hodiny byli vinou organizačních závad bez dozoru Tremaynovi, tři a půl hodiny Cardonovi. Cole však byl přesvědčen, že Fassett činí správně, když neříká Tannerovi plnou pravdu.

„Kde jsou Ostermanovi? Včera v noci, ne, dnes ráno jste připustil, že o nich nevíte.“

„Objevili jsme je v jednom hotelu v New Yorku. Podle toho, co jsme se dozvěděli, je pochybné, že Osterman by mohl být minulou noc v této oblasti.“

„Čili znovu totéž - nemáte jistotu.“

„Řekl jsem ‚je pochybné‘. To znamená, že to není absolutně vyloučeno.“

„A jste přesvědčen, že to musel být jeden z nich?“

„Domnívám se, že ano. Zabijákem byl s největší pravděpodobností muž. Zločin si vyžadoval neobyčejnou fyzickou sílu. Vrah musel znát okolí vašeho domu lépe než my. A jak je vám známo, studovali jsme zdejší terén týdny.“

„Proboha - tak zastavte jejich vraždění! Zadržte je! Konfrontujte je! Nemůžete to tak nechat!“

„Koho máme zadržet?“ namítl Fassett věcně.

„Všechny! Tady byl zabit člověk!“

Fassett odložil svůj šálek kávy.

„Kdybychom postupovali tak, jak navrhujete - a já připouštím, že je to svůdné řešení, neboť to byl můj muž, kdo zde přišel o život - potom bychom nejen spláchli jedinečnou šanci, jak odhalit Omegu, ale hazardovali bychom také životem vaším a celé vaší rodiny. To bych si nezodpověděl před nikým a ani sám před sebou.“

„Nesneseme už žádné další riziko a vy to víte.“

„Nejste v nebezpečí. Nic vás neohrozí, pokud povedete svůj normální způsob života. Kdybychom nyní zasáhli, přiznali bychom, že víkend je past. Tato léčka by nemohla být nastražena bez vaší pomoci. Podepsali bychom tím váš rozsudek smrti.“

„Tomu nerozumím.“

„Tak nezbývá, než abyste věřil mému slovu,“ řekl Fassett ostře. „Omega musí sama přijít k nám. Jiná cesta není.“

Tanner se odmlčel a zpytoval Fassettův výraz.

„To není pravda. To, co říkáte, by znamenalo, že… už je příliš pozdě.“

„Máte znamenitý postřeh,“ prohodil Fassett ironicky.

Agent si vzal šálek a šel ke stolu, kde stála termoska s kávou. „Zbývá ještě jeden den, nanejvýš dva. Do té doby se kus Omegy odlomí. To je vše, co potřebujeme. Jeden zběh a je to za námi.“

„Jedna dynamitová nálož a budeme i s domem v pekle.“

„K ničemu takovému nedojde. K žádnému násilí. K ničemu, co by bylo namířeno osobně proti vám. Teď již budou mít trable jen jeden s druhým, pouze mezi sebou.“

„Ještě k tomu případu ze včerejšího odpoledne…“

„Vydali jsme policejní zprávu. Obyčejná loupež. Poněkud bizarní loupež, to je fakt, nicméně nic než loupež. Přesně taková, jak si myslí vaše manželka. Není třeba, abyste cokoli dementoval.“

„Oni přece poznají, že je to lež. Prokouknou váš bluf.“

Fassett se přestal zabývat termoskou a pravil mrazivě:

„A budeme je mít v hrsti. Budeme znát Omegu. Budeme vědět, kdo je kdo a který z nich je ten pravý.“

„Jakou roli přidělíte mně? Zvednout telefon a zavolat vás, až nám poteče do bot? Oni si to třeba představují jinak…“

„Od první minuty, kdy k vám zítra odpoledne dorazí první host, uslyšíme každé slovo, pronesené kdekoli ve vašem domě. Ještě dnes vás navštíví dva televizní opraváři, aby uvedli do pořádku přijímače, poškozené při loupeži. Budou kontrolovat také vedení antény a při té příležitosti nasadí ve všech místnostech ‚štěnice‘, miniaturní odposlouchávací mikrofony. Uvedeme je do provozu s příjezdem vašeho prvního hosta.“

„Chcete mi namluvit, že nehodláte aktivizovat své štěnice dříve než zítra?“

Do debaty zasáhl Cole.

„Nehodláme. Nás nezajímá vaše soukromí, jen vaše bezpečnost.“

„Raději se již vraťte,“ doporučil Fassett. „Jenkins vás doveze na jižní konec vašeho pozemku. Kdyby něco, tak se vymluvíte, že jste nemohl spát a šel se projít.“

Tanner se zvedl a šel váhavě ke dveřím. Zastavil se a obrátil se k Fassettovi:

„Situace je naprosto stejná jako tehdy ve Washingtonu. Nedáváte mi na vybranou.“

Fassett se přímé odpovědi vyhnul:

„Zůstaneme s vámi ve spojení. Na vašem místě bych si dal pohov. Šel bych do klubu. Zahrál bych si tenis. Zaplaval bych si. Pustil bych všechno z hlavy. Zanedlouho se vám uleví.“

Tanner se na něj s úžasem díval a nechtěl věřit svým uším. Byl jednoduše vyřazen ze hry. Totéž, jako když se ze služby propouští podřízený úředníček předtím, než je zahájena vysoce důvěrná politická konference.

„Jedem,“ řekl Cole. „Doprovodím vás k autu.“

Po cestě dodal:

„Měl byste asi vědět, že smrt onoho agenta podstatně zkomplikovala Fassettovy záměry. Víc, než si dovedete představit. Ta vražda bylo určena pro něho. Byla adresována jemu osobně.“

Šéf televizního zpravodajství mu pohlédl zblízka do očí:

„Co tím konkrétně myslíte?“

„Mezi zkušenými profíky existují různé signály a tenhle byl jedním z nich. Vy jste bezvýznamná figura na šachovnici. Fassett je hvězda. On uvedl do pohybu určité síly a nic ho nyní nemůže zastavit. Lidé, kteří byli při početí Omegy, si velice realisticky uvědomují, co se děje. Došlo jim, že by se mohli ocitnout v matu. Chtějí tudíž upozornit Člověka, který to způsobil, že ještě nejsou ze hry, že se vrátí. Odříznutou hlavu mrtvého berte jako symbol masakru, pane Tannere. Zabili mu ženu. Fassett má ještě tři děti, o něž se musí za těchto okolností strachovat.“

Tanner znovu pocítil záchvat nevolnosti.

„V jakém světě žijete?“

„V tomtéž, jako vy, pane.“

16.

Čtvrtek - 10:15

Alice se probudila ve čtvrtek ve čtvrt na jedenáct dopoledne a první, co ji napadlo, bylo zůstat ležet v posteli. Zaslechla, jak se v přízemí hádají děti a jak se její manžel sice nesrozumitelnými, leč trpělivými slovy snaží spor uspořádat. Zamyslela se na okamžik nad jeho obdivuhodným smyslem pro malé bezvýznamné kompromisy, jimiž kupodivu obvykle úspěšně řešil rodinné problémy. Po tolika letech manželství to byla neocenitelná vlastnost.

Její muž určitě nebyl tak pohotový nebo dramaticky efektní jako Dick Tremayne. Nebyl tak vyloženě sportovně silový typ jako Joe Cardone. Nebyl tak intelektuálně vtipný a jasnozřivý jako Bernie Osterman. Nevyměnila by ho však s Ginnou, Betty či Leilou za nic na světě. Kdyby všechno mělo začít od Adama, počkala by si na Johna Tannera nebo na někoho jemu navlas podobného. Johnny je vzácný člověk. Je vždy připraven se o všechno rozdělit - je to prostě v něm. O všechno. Nikdo z těch druhých se mu v tom nevyrovná. Ani Bernie, který je mu charakterem nejbližší. Také on má svá malá tajemství, jak se jí jednou svěřila Leila.

Zpočátku Alice nevěděla, co si má myslet o Johnově potřebě dělit se s ní o všechno; měla dojem, že ve vztahu k ní má na tom zásluhu Johnova lítost nad jejím osudem. Protože vskutku byla hodná politování, brala to, aniž by v tom shledávala zásluhu. Než potkala Johna Tannera, plynul její život buď někde na útěku nebo v hledání azylu. Její otec, samozvaný reformátor veškerých křivd páchaných na lidstvu, nebyl nikdy s to zdržovat se na jednom místě. McCall byl novodobý John Brown.

V tisku ho nenazvali jinak, než ‚šílenec McCall.‘

Policie města Los Angeles ho jednoho dne dopadla a zastřelila ho. Alice si pamatovala doslova text oficiální zprávy:

Los Angeles, 10. února 1945. - Jason McCall, o němž jsou úřady přesvědčeny, že byl placeným komunistickým agentem, byl dnes policisty zastřelen před svým bunkrem v kaňonu, když vyšel ze skrýše a mával předmětem, nápadně připomínajícím střelnou zbraň. Losangeleská policie a agenti FBI odhalili útulek McCalla po usilovném pátrání…

Policajti a agenti FBI se už neobtěžovali zmínkou, že „zbraní“ Jasona McCalla byla ohnutá kovová tyč, kterou nazýval svým „pluhem“.

Shodou milosrdných okolností byla Alice v den, kdy byl její otec zabit, u své tety v Pasadeně. S mladým studentem žurnalistiky Johnem Tannerem se seznámila při vyšetřování příčin otcovy smrti. Úřady města Los Angeles trvaly na tom, aby soudní vyšetřování bylo veřejné. Nemohly potřebovat žádného mučedníka. Chtěly mít černé na bílém, že smrt McCalla nebyla v žádném případě vraždou.

Vražda to ovšem byla.

Mladý novinář, který se krátce předtím vrátil z války, to věděl a také to jako vraždu označil. A přestože jeho článek McCallově rodině v ničem nepomohl, sblížil ho se smutnou a zoufalou dívkou, která se stala jeho ženou.

Alice zastavila kruh vzpomínek a převrátila se na břicho. To byla minulost. Nyní je tam, kde si přála být.

O několik minut později zaslechla cizí mužské hlasy, vycházející z přízemní haly. Chystala se posadit, když se otevřely dveře ložnice a vstoupil její manžel. Usmíval se a sklonil se nad ní, aby ji lehce políbil na čelo, ale navzdory zdánlivě bezstarostnému chování Ali vycítila jeho vnitřní napětí.

„Kdo je dole?“ zeptala se.

„Mládenci od televize. Přístroje jsou celkem v pořádku, ale systém vnější antény nefunguje, jak by měl. Teď hledají, kde je závada.“

„Což znamená, že bych měla vstát.“

„Přesně tak. Nerad bych pokoušel příležitost, která, jak známo, dělá zloděje. Ty v posteli a dva statní muži v montérkách…“

„Vzpomeň si, že jsi kdysi také nosil montérky. Pamatuješ? Jako študák jsi jednu dobu vypomáhal u benzínové pumpy.“

„Pamatuji se také, že jsem je po příchodu domů vždycky svlékal s náramnou úlevou. A teď, vzhůru!“‚

Je napjatý k prasknutí, pomyslela si Ali. Přemáhá se, aby zvládl situaci, aby byl schopen sám sebe kontrolovat. Každý čtvrtek byl pro Johna vrcholným dnem pracovního tlaku; tentokrát oznámil, že zůstane doma.

Jeho vysvětlení bylo jednoduché. Po včerejším odpoledni odmítá opustit svou rodinu, bez ohledu na průběh policejního pátrání. Na tak dlouho, dokud nebude v oné záležitosti jasno.

Vzal je do klubu, kde si on a Ali zahráli tenis proti svým sousedům, Dorothy a Tomovi Scanlanovým. Tom byl boháč, který posledních deset let mohl zaměstnání vypouštět.

Alici udivilo Johnovo úsilí vyhrát za každou cenu. Žasla, když obvinil Torna po sporném balónu na lajně z úmyslného hlášení autu. Byla ohromena jeho tvrdým smečem, jímž jen o chlup minul Dorothyinu hlavu.

Vyhráli první sadu a druhou Scanlanovi vzdali. Odebrali se tudíž k bazénu, kde John vyžadoval od obsluhujícího personálu servis přesahující klubové zvyklosti. Později odpoledne uviděl McDermotta a naléhal, aby si s ním připil. McDermott se objevil v klubu - tak to alespoň John vysvětlil své manželce - aby upozornil jednoho člena, že jeho automobil parkuje na vyhrazeném místě již příliš dlouho.

A neustále, nepřetržitě chodil k telefonu, umístěnému v interiéru klubu. Nebylo by nic divného na tom, kdyby požádal, aby mu přinesli přípojku k jejich stolu u bazénu, ale neučinil pro to nic. Tvrdil Alici, že porada u Woodwarda se dostává do kritické fáze a že by se nerad vyjadřoval veřejně.

Alice tomu nevěřila. Její manžel se ve své profesi vyznačoval mnoha talenty a mezi nimi tím nejvýše ceněným byl dar zachovat rozvahu, ba dokonce ledový klid, pod narůstajícím tlakem. Dnes neměl daleko k panice.

Na Orchard Drive se vrátili kolem osmé hodiny večer. John přikázal dětem, aby šly hned spát; Alice protestovala.

„Mám už toho dost!“ řekla důrazně. Zatáhla manžela do obývacího pokoje a přidržela si ho za paži.

„Kam jsi dal rozum, miláčku? Dovedu si představit, jak ti asi je. Dolehlo to i na mne, ale ty se chováš nemožně a jen štěkáš rozkazy, jak je den dlouhý. Udělej tohle! Udělej tamto! Nepoznávám tě.“

Tanner si vzpomněl na Fassetta. Zachovat rozvahu, jednat normálně. Také a zejména vůči Ali.

„Omlouvám se. Řekl bych, že to zavinila zpožděná reakce. Máš pravdu. Promiň.“

„Už je to pryč a za námi,“ řekla Ali, aniž by přijala jeho vysvětlení a omluvu. „Byl to horror, ale teď je zase všechno v pohodě. Máme to za sebou.“

Bože můj, pomyslel si Tanner, kéž by to bylo tak prosté!

„Ano, máme to za sebou. Počínal jsem si jako dítě. Prosím tě, abys mi to odpustila a řekla mi, že mě miluješ. Dáme si na to pár drinků a vlezeme spolu do postele.“ Políbil ji jemně na rty. „A toto, madam, je můj nejlepší nápad za celý den.“

„Trvalo ti to ale strašně dlouho,“ odpověděla mu s úsměvem. „Malou chvíli to ještě musíš vydržet. Slíbila jsem Janetě, že jí ještě něco přečtu na dobrou noc.“

„Smím vědět, co to bude?“

„Kráska a zvíře. Zamysli se nad tím.“

Vyklouzla z jeho objetí a dotkla se jeho tváře něžně konečky svých prstů. „Povol mi deset, patnáct minut.“

Tanner se za ní díval, jak odchází z pokoje. Prodělala toho už tolik, a teď další trápení. Omega.

Hodinky ukazovaly osm dvacet. Alice se zdrží nahoře u dětí nejméně deset minut, pravděpodobně dvakrát tak dlouho. Rozhodl se, že zavolá Fassettovi do motelu.

Rozhodl se rovněž, že to nebude obvyklá konverzace s Fassettem. Nepřijme žádné nové stručné agentovy instrukce a nebude poslouchat žádné kázání. Končil třetí den, třetí den každodenního znepokojování jeho přátel, podezřelých z příslušnosti k Omeze.

John Tanner požádá o konkrétní informace. Má na ně právo.

Precizní otázky zjevně vyvedly Fassetta z míry, poplašily a rozzlobily ho.

„Nemohu pokaždé běžet k telefonu, když někdo přejde přes vaši ulici.“

„Nechci od vás nic jiného, než abyste mi otevřeně odpověděl. Víkend začíná zítra. Jestliže v tom mám jet s vámi, chci vědět, na čem jsem. Kde jsou nyní? Co dělají? Musím to vědět - a chci to vědět od vás.“

Na několik vteřin telefon oněměl. Když se Fassett opět ozval, byla z jeho hlasu slyšet rezignace.

„Nuže, když to musíte vědět… Tak tedy Tremayne se zdržel přes noc v New Yorku. To jsem vám už říkal, vzpomínáte si? V Biltmoru se potkal s mužem jménem Townsend. Townsend je pověstný burzovní manipulátor z Curychu. Cardone odjel dnes odpoledne se svou ženou do Filadelfie. Ona navštívila příbuzné v Chestnut Hillu a on jel do Baia Cynwydu na schůzku s mužem, o němž víme, že je vysokým kápem v Mafii. Do Saddle Valley se vrátili asi před hodinou. Ostermanovi jsou v hotelu Plaza. Byli na večeři s jistými manžely Bronstonovými, svými dávnými přáteli. Bronstonovi jsou na seznamu podvratných osob vydaném generální prokuraturou.“

Fassett se zastavil a čekal, co na to řekne Tanner.

„A navzájem se nesetkali? Ani si netelefonovali? Ani spolu nic nesmlouvali? Chci znát pravdu!“

„Jestliže jeden druhému telefonovali, nebylo to po žádném aparátu, který máme pod kontrolou. To znamená, že by se museli spojit z automatu do automatu, což opět znamená, že by museli být ve stejný čas na sjednaném místě. K tomu nedošlo. Víme, že se osobně nesetkali - sledujeme je na každém kroku. Jestliže někdo z nich má určitý plán, je to individuální, nikoli koordinovaná záležitost… Na to též spoléháme, ale to jsem vám už řekl. A to je všechno.“

„Vypadá to, že nejsou spolčeni.“

„Správně. To je také náš závěr.“

„Není to však závěr, jaký jste předpokládali. Prohlašoval jste, že zpanikaří. Omega by teď měla propadnout panice.“

„Domnívám se, že je. Každý z nich je schvácen panikou. Ale každý separátně. Naše koncepce vyznívá pozitivně.“

„Jděte k čertu s těmi náznaky. Co z toho mám vyrozumět?“

„Uvažujte. Jeden pár spěchá k vlivnému mafiánovi. Druhý pár si domluví schůzku s manželi, kteří jsou fanatiky podobnými těm, co zasedají v politbyru. A advokát si uspořádá náhlou poradu s mezinárodním podvodníkem z Curychu. KGB disponuje množstvím chapadel. Každé z nich je nyní na pokraji nervového zhroucení. Nám stačí sedět na zadku a čekat.“

„Počínaje zítřkem nebude sedení a čekání tak pohodlné.“

„Uvažujte ještě dál. Zjistíte, že ve své dvojité roli se můžete pohybovat docela snadno. Nikdy to nebývá jiné. Žádné nebezpečí vás neohrožuje, i kdybyste se své úlohy zhostil jen z poloviny. Oni mají teď plné hlavy starostí jednoho s druhým. Vzpomeňte si: včera jste se nemusel před nikým skrývat. Vyprávějte jim o tom, jak jste strávil včerejšek. Buďte hovorný. Nedejte na sobě nic znát. Chovejte se a mluvte naprosto přirozeně.“

„Vy se domníváte, že mi uvěří?“

„Co jiného jim zbývá? Nechápete to? Svou slávu jste si založil jako reportér. Nemusím vám tedy připomínat, že každé vyšetřování skončí, když se subjekty ve hře nakonec srazí, To je od věků ověřené pravidlo - pak už jen zbývá všechno shrnout a zabalit.“

„A já bych měl být tím nevinným urychlovačem procesu?“

„V zájmu věci by bylo, kdybyste jím byl. Čím nevinnější, tím pevnější balení.“

Tanner si zapálil cigaretu. Došly mu námitky, jimiž by otřásl vládním agentem. Jeho výklad byl podstatě logický a zdravý. Bezpečnost, jistota, existence Alice a dětí závisejí na chladné zdatnosti profesionála.

„Budiž. Až přijedou, uvítám je u svých dveří jako dlouho postrádané bratry a sestry.“

„Uděláte dobře. A kdybyste to zvládl bez velkého přemáhání, tak jim ráno ještě zavolejte, abyste se ujistil, že opravdu přijdou. Kromě Ostermanů, to se rozumí. Jednejte tak, jak byste se choval normálně… A nezapomeňte, že jsme na dosah. Největší korporace svého druhu, jakou zná svět, pracuje se svým nejdokonalejším vybavením pro vás. Přes práh vašeho domu neproklouzne ani myš, natož zbraň.“

„Kdybych vám mohl věřit…“

„Kdyby měl někdo v kapse nůž o třech palcích, okamžitě bychom to věděli. Kdyby to byl čtyři palce dlouhý revolver, evakuovali bychom vás během minuty.“

Tanner odložil telefon a hluboce zatáhl z cigarety. Když jeho ruka přestala mít kontakt se sluchátkem, pocítil nutkání - silnou fyzickou potřebu - odejít pryč, na všechno se vykašlat, odejít a už se nevracet.

Byl to podivný a nepříjemný pocit, v němž se mísil strach s vědomím osamocenosti. Potom si uvědomil reálnou situaci a rozrušil se v nepoznané míře:

Zachovat si zdravý rozum záviselo nyní na vůli Laurence Fassetta. Fassett ho držel v hrsti.

17.

VÍKEND

Před Tannerovu vilu předjelo taxi. Johnův pes, skotačivý velšan, pobíhal od jednoho konce ohrazení k druhému a nezkrotně štěkal, kdykoli se přiblížil ke vchodu. Tím dával na vědomí, že čeká na znamení, že návštěvníci jsou v domě vítáni. Janet si zkrátila cestu rovnou přes pěstěný trávník. Dveře taxi se otevřely a z vozu vystoupili Ostermanovi, oba s náručí plnou dárkových balíčků. Řidič přinášel velké cestovní zavazadlo.

Tanner přihlížel jejich příjezdu za oknem. Díval se na ně pozorně: Bernie v módně střiženém a nepochybně drahém saku, které prozrazovalo svůj původ z ateliérů na Palm Beach, a v bleděmodrých kalhotách. Leila v bílých šatech, přepásaných zlatým řetízkem, v sukni vysoko nad kolena a v širokém měkkém klobouku, jehož obruba jí stínila levou polovinu obličeje. Dohromady představovali obraz kalifornské prosperity. Tanner by to nedokázal přesně definovat, ale přece jen měl jejich portrét nepatrnou vadu na kráse: Bernie a Leila byli relativně novopečenými zbohatlíky. K velkým penězům se dostali teprve nedávno, přibližně před devíti lety.

Zatímco hosté se skláněli nad jeho dcerou v družném objetí, říkal si Tanner, že jejích úspěch může být také pouhou fasádou. Vždyť celou tu dobu mohli patřit ke světu zcela jinému, v němž scénáře a natáčení jsou podružnou věcí, sloužící jim jen jako clona pro jinou činnost. Tak by to asi vysvětlil Fassett.

Tanner se podíval na čas. Dvě minuty po páté odpoledne. Ostermanovi přijeli o něco dřív, než podle původního rozvrhu měli. Snad je to jejich první chyba. Možná nepředpokládali, že bude doma. V minulosti, kdykoli Ostermanovi ohlásili svou návštěvu, odcházel z Woodwardova studia o něco dříve než obvykle, ale nikdy o tolik, byť si to mohl dovolit, aby byl v Saddle Valley před 17:30. Leila psala, že jejich linka z Los Angeles přilétá na Kennedyho letiště v New Yorku kolem páté. Dopravní letadla se zpožděním jsou běžným jevem a dají se pochopit. Letadla s předčasným příletem už tak pochopitelné nejsou.

Ostermanovi to budou muset zdůvodnit. Nebo to přejdou bez vysvětlení?

„Johnny! Proboha! Neslyšíš štěkat psa? Bernie a Leila už jsou tady! Proč tam stojíš?“ Alice vyšla z kuchyně.

„Promiň, už běžím… Chtěl jsem jen dopřát Janetě, aby si vychutnala setkání s nimi.“

„Jen vylez uvítat hosty, blázínku. Musím do kuchyně seřídit minuťák, aby se nic nepřipálilo.“

Alice se vrátila ke svému vaření a Tanner zamířil ke vchodu. Hleděl upřeně na mosazný knoflík u dveří a bylo mu - nebo měl alespoň takový pocit - jako herci před zvlášť obtížným dialogem při divadelní premiéře. Pocit krajní nejistoty, jak svou roli zvládne.

Navlhčil si rty a přejel čelo dlaní. Zbytečně dlouho točil knoflíkem, než rázně trhl dveřmi.

Ostermanův víkend byl zahájen.

„Vítejte!“ zvolal s rozmáchlou přátelskou grimasou.

„Johnny!“

„Buďte pozdraveni!“

Potom na sebe na dobrých třicet metrů provolávali pozdravy a cenili chrupy. Avšak i na tu vzdálenost John Tanner postřehl, že oči Ostermanů se neusmívají. Krátce, ale neomylným zrakem přelétli scénu a zkoumavě mu pohlédli do očí. Na zlomek sekundy se Bernie dokonce přestal radovat a strnul v nehybnosti.

Netrvalo to víc než moment, ale stačil k vyvolání dojmu, že mezi nimi vznikla tichá dohoda nevyjadřovat skryté myšlenky nahlas.

„Johnny! Ani nevíš, jak strašně jsem ráda, že tě zase vidím!“ Leila se k němu rozběhla přes zelený pažit.

John Tanner se dal obejmout a s překvapením zjistil, že je schopen reagovat s mnohem vřelejším citem, než se domníval. Věděl, v čem to vězí: protože zdárně složil první zkoušku, protože uspěl na startu Ostermanova víkendu. Docházelo mu, že Laurence Fassett může mít koneckonců pravdu. Možná, že svůj úděl ve zdraví unese.

Dělejte všechno stejně jako jindy, chovejte se normálně jako vždy. Všechno ostatní pusťte z hlavy, na nic jiného nemyslete.

„Johne, kamaráde, vypadáš skvěle, prostě ohromně!“

„Kde je drahoušek Ali?“ zeptala se Leila, která o krůček odstoupila, aby Bernie mohl omotat své dlouhé paže kolem Tannerových ramen.

„Točí se uvnitř kolem kastrolů. Pojďte dovnitř! Podejte mi tu kabelu… Ne, Janeto, ty neutáhneš zavazadlo strýčka Bernieho.“

„Proč by je neunesla?“ smál se Bernie. „Stejně jsou v něm jen ručníky z hotelu Plaza.“

„Z hotelu Plaza?“ Tanner neodolal příležitosti. „Myslel jsem, že jste zrovna přiletěli.“

Osterman se na něj podíval. „Ohó. Přiletěli jsme už před několika dny. Povím ti o tom.“

Jakousi divnou shodou okolností probíhalo setkání jako za starých časů a Tanner žasl, jak snadno akceptuje tento fakt. Opět se dostavil pocit úlevy, že si jsou fyzicky nablízku a zároveň si uvědomují, že doba a vzdálenost neublížila jejich přátelství. Kdyby chtěli, mohli by plynule navázat na poslední rozhovor, pokračovat v sérii anekdot, dovyprávět historky nakousnuté před řadou měsíců. A je to pořád ten starý dobrák Bernie, laskavý a vnímavý Bernie, se svými nenápadnými a přitom zdrcujícími poznámkami na konto jejich způsobu života. To byla jeho specialita: zdrcující, nikoli však povýšeně kritické komentáře, jimiž se Bernie vysmíval sám sobě, své profesi a lidem, kteří ji s ním sdíleli.

Tanner si připomněl další Fassettův výrok:

„Uvidíte, jak se bez nesnází vpravíte do dvou tváří. Vždycky je to tak.“

Tannera zarazila pouze Leilina manýra pozorovat při rozhovoru s Berniem střídavě oba dva. Jednou se mu podařilo zachytit její neklidný pohled; sklopila oči jako dítě přistižené při nepravosti.

Ve studovně zvonil telefon. Nepříjemně pronikavý zvuk vyrušil z pohody všechny, kromě Alice. Od aparátu sice vedla přípojka ke stolku vedle pohovky, ale John na ni nedbal a hrnul se do své pracovny.

„Vyřídím to vedle. Patrně volají ze studia.“

Ještě než za sebou přivřel dveře, zaslechl, jak Leila říká přitlumeným hlasem Alici:

„Má milá - Johnny se mi nezdá být ve své kůži. Řekla bych, že je trochu nepřirozeně napjatý. Děje se něco? Bernie stále mele páté přes deváté, nedostanu se ke slovu.“

„Napjatý? To je hluboké podcenění jeho duševního stavu. Měla jsi ho vidět včera!“

Telefon nadále vyzváněl. Tanner si uvědomil, že by bylo podezřelé na něj nereagovat, ale současně velmi toužil znát odezvu Ostermanových na zmínku Alice o následcích středečního vloupání.

Uchýlil se ke kompromisu. Zvedl sluchátko, odložil ho stranou a poslouchal několik vteřin, jak pokračuje konverzace ve vedlejší místnosti.

Neslyšel dohromady nic. Bernie a Leila odpověděli na slova jeho ženy tak živelně a překotně, že pouze nabyl přesvědčení, že něco nepochybně vědí. Kladli své otázky ještě předtím, než Alice dokončila větu!

„Haló? Haló! Sakra, haló!“ Naléhavý hlas z telefonu neomylně náležel Joe Cardonovi.

„To je Joe? Odpusť, shodil jsem sluchátko…“

„Neslyšel jsem, že by upadlo.“

„Mám tady velice měkký koberec.“

„Kde? Ve své studovně s parketovou podlahou?“

„Nech toho, Joe.“

„Sorry… Ve městě bylo dnes pekelné vedro a ten blázinec na burze to ještě přihřál.“

„To už zní líp. Konečně zase mluvíš jako příjemný chlapík, na kterého všichni netrpělivě čekáme.“

„Všichni už jsou u vás?“

„Ne. Zatím přijeli pouze Bernie a Leila.“

„Pospíšili si. Myslel jsem, že mají přiletět až linkou v pět hodin.“

„Přiletěli už před několika dny.“

Cardone pronesl pár slov, pak se náhle zarazil. Vypadalo to, jako když lapá po dechu.

„Divím se, že alespoň nezavolali. To jest - mně nezavolali. Hovořili s tebou?“

„Taky ne. Asi v tom vězel nějaký kšeft.“

„To rozhodně, ale nezdá se ti, že…?“

Joe Cardone se opět zastavil v půli věty. Tanner se v duchu ptal, komu je jeho, váhavost určena - zda jemu, aby ho utvrdila v přesvědčení, že Joe se s Berniem předem nesetkal, že spolu nevyměnili ani slovo.

„Bernie nám jistě všechno poví, až budeme pohromadě.“

„Ovšem,“ odpověděl Cardone, který ho zřejmě poslouchal jen na půl ucha. „Chtěl jsem se jen omluvit, že se poněkud opozdíme. Musím se řádně osprchovat, ale nebude to dlouho trvat.“

„Na shledanou.“

Tanner zavěsil, překvapen svou chladnokrevností. Měl dojem, že má konverzaci pod kontrolou. Cardone byl zřejmě velice nervózní; přitom to není člověk, který by považoval za nezbytné telefonovat, že se dostaví o několik minut později. Nemluvě o tom, že vůbec neměl zpoždění.

Cardone volal, aby se dozvěděl, že přijeli ti ostatní. Nebo aby se ujistil, že jsou na cestě.

Tanner se vrátil do obývacího pokoje a sedl si na své místo.

„Johnny! Alice nám všechno vyprávěla. To je strašné! To je hrůza! A policie tvrdí, že to bylo vloupání?“

„Tak to stálo černé na bílém i v New York Times. Tím to dostalo oficiální punc.“

„V Timesech jsem o tom nic nečetl,“ konstatoval Bernie.

„Otiskli to jen na pár řádcích vzadu v listě. Příští týden tomu jistě věnují spoustu místa v našich lokálních novinách.“

„Ještě nikdy jsem neslyšela o loupeži lakového typu,“ řekla Leila. „S vysvětlením policajtů bych se ale nesmířila.“

Bernie přikývl.

„Nejde mi to na rozum. Bylo to provedeno příliš rafinovaně. Ani nejmenší stopa, nikomu neublížili.“

„Také nechápu, proč nás jednoduše nenechali ležet omámené v garáži,“ dodala Ali a obrátila se na svého manžela.

Byla to otázka, kterou ji dosud uspokojivě nezodpověděl.

„Co na tohle říká policie?“ otázal se Bernie.

„Domnívají se, že zloději použili lehký prchavý plyn. Lupiči se mohli obávat, že Alice nebo děti se záhy vzpamatují a že by je mohly poznat. Byli to zkušení profesionálové.“

„Velice poplašení profíci,“ vmísila se Leila. „Jak to přijaly děti?“

„Ray je samozřejmě hrdinou pro celé okolí. Janetě ještě úplně nedošlo, co se stalo.“

„Ostatně, kde je Ray?“

Bernie ukázal na balíček v hale.

„Doufám, že ho ještě nepustila záliba v leteckých modelech. Přivezl jsem mu jeden z těch modýlků na dálkové ovládání.“

„Určitě bude nadšen.“ řekla Ali. „Myslím, že je dole v suterénu. John mu hračku předá.“

„Ray je venku u bazénu,“ přerušil ji John tak příkře, že donutil Bernieho, aby na něj udiveně pohlédl. Dokonce i Alice byla šokována strohostí jeho prohlášení.

Nevadí, pomyslel si Tanner. Ať všichni vědí, že otec bdí a má neustálý přehled o pohybu svých potomků.

Před domem zaštěkal pes. Od vjezdu do vily k nim dolehl zvuk motoru. Alice vyhlédla z okna.

„To jsou Dick a Ginny. A Roy není u bazénu,“ připojila, usmívajíc se na Johna. „Je vpředu u vchodu a zdraví se s Tremaynovými.“

„Asi slyšel auto,“ řekla Leila celkem zbytečně.

Tannera napadlo, proč přidala tuto poznámku; vypadalo to, jako by ho chtěla hájit. Šel ke dveřím a otevřel je.

Vstoupila Virginia Tremaynová, vzor chladné smyslnosti. Byla oblečena do pestře proužkované košile mužského střihu a přiléhavé pletené sukně, která zdůrazňovala každý její krok. V Saddle Valley byly ženy, které ji pomlouvaly pro její módní výstřelky, ale ty naštěstí nebyly mezi zvanými hosty. Povahou byla Ginny upřímná a přátelská.

„Vyřídila jsem Dickovi, že jsi ve středu volal,“ hlásila Tannerovi, „ale on říká, že jsi se ho jaksi , nedovolal. Trpěl chudáček na konferenci s nějakými příšernými makléři odněkud z Cincinnati nebo Clevelandu nebo něčeho podobného… Leilo, miláčku! Bernie, má lásko!“

Ginny pohladila též Johna po tváři a tanečním krokem odstoupila z hloučku.

Na scéně se vzápětí objevil Richard Tremayne. Zpozoroval nejdříve Tannera a první dojem ho zřejmě uspokojil.

Tanner okamžitě na sobě ucítil jeho pohled. Když rychle otočil hlavu jeho směrem, nestihl Tremayne včas odvrátit očí. Šéf televizního zpravodajství přirovnal advokátův zpytavý zrak k výrazu lékaře, jemuž byla poprvé předložena pacientova diagnóza.

Opět na zlomek vteřiny oba muži mlčky a nedobrovolně připustili existující vzájemné napětí. Potom trapný moment zmizel stejně náhle jako v případě Ostermanových. Ani John, ani Dick jeho tíhu neunesli.

„Haló, Johnny! Mrzí mě, že jsem nedostal tvůj vzkaz. Ginny se mi zmínila cosi o právní pomoci.“

„Myslel jsem, že jsi o tom četl v tisku.“

„Proboha, co to má být?“

„V newyorských novinách to moc nerozmázli, ale počkej na náš týdeník příští pondělí. My, Tannerovi, budeme pro Saddle Valley slavné osobnosti.“

„K sakru - o čem vlastně mluvíš?“

„Ve středu jsme byli vyloupeni. Okradeni, uneseni, chloroformováni a bůhví, co ještě.“

„Ty žertuješ!“

„O takových věcech se nežertuje,“ řekl Osterman, vcházeje do haly. „Jak se ti pořád daří, Dicku?“

„Bernie! Jak se ti vede, příteli?“

Muži si srdečně stiskli ruce, ale Tremayne při tom nespustil oči z Johna Tannera.

„Slyšel jsi, co říkal? Slyšel jsi o té loupeži? Co se tady dělo, Ježíšikriste? Byl jsem od úterý v New Yorku, neměl jsem ani minutu volnou, abych se podíval domů.“

„O všem se dozvíte, povím vám to. Ale až později. Teď dovolte, abych vám nalil pár drinků.“

Tanner se pohotově vzdálil. V Tremaynově reakci se nemohl zmýlit. Právník byl nejen konsternován tím, co slyšel, ale přímo vyděšen. Tak vylekán a zmaten, že pokládal za nutné dát bezprostředně najevo svou nepřítomnost v městečku.

Tanner připravil nápoje pro Tremayna a jeho ženu a zašel do kuchyně, odkud měl z okna vyhlídku na bazén a pruh lesa na vzdáleném obzoru. Ačkoli nikoho nezahlédl, pociťoval jistotu, že „jeho“ strážci jsou na místě. S dalekohledy, vysílačkami a pravděpodobně s malými monitory na odposlech řečí, které se nyní vedly kdekoli v jeho domě.

„Hej, Johne, já to myslel vážně.“

Do kuchyně přišel Dick Tremayne. „Čestné slovo, já o ničem nevím. Ohledně té středy, abych byl přesný. Jak je možné, že jsi mne nezastihl?“

„Snažil jsem se. Sháněl jsem tě dokonce na Long Islandu. Nemýlím-li se, jmenuje se to místo Oyster Bay.“

„To je ale, s odpuštěním, k posrání. Oh, promiň, víš, jak to myslím. Ovšem ty nebo Ali jste měli dát vědět Ginny, co se stalo. Vykašlal bych se na konferenci. Znáš mě.“

„Už je to za námi. Napij se.“ Tanner podával Tremaynovi sklenku, který ji uchopil a žádostivě pozvedl ke rtům.

„Nesmíš tu věc tak nechat… Mimochodem, proč jsi volal nejdřív mne?“

Tanner nebyl připraven na takovou otázku. Odpověděl s velkými rozpaky:

„Já… Nevím. Nelíbilo se mi počínání policie.“

„Policie? Toho tlustého poldy MacAuliffa?“

„S kapitánem MacAuliffem jsem vůbec nehovořil.“

„Cožpak s tebou nesestavili protokol o případu?“

„Ale ano… Ano, poskytl jsem výpověď Jenkinsovi a McDermottovi.“

„Kde byl, k čertu, v té době náš starý zosobněný ‚Zákon a Pořádek‘?“

„Nemám tušení. Nebyl u toho a nevím proč.“

„Oukej. Tak tedy tučný Mac u toho nebyl. Říkáš, že událostí se zabývali Jenkins a McDermott. Podle toho, co vyprávěla Alice, to byli oni, kteří vás našli.“

„Tak to bylo a to bylo také to, co se mi nezdálo.“

„Co se ti na tom nezamlouvalo?“

„Stručně a jasně, naštvaly mne jejich policajtské manýry, jejich metoda vyšetřování případu, přinejmenším v těch prvních minutách. Mezitím mě to přešlo, vychladl jsem. Tam jsem byl ještě rozčilený… Proto jsem se také pokoušel spojit se s tebou, poradit se.“

„Řekni mi, co sis o tom myslel? Policejní nedbalost? Omezování práv a osobní svobody? Co?“

„Na mou duši už nevím, Dicku. Zpanikařil jsem, to je všechno. Když člověk propadne panice, zatouží po advokátovi.“

„Já ne. Já toužím po ještě jedné skleničce.“

Tremayne se díval Tannerovi přímo do očí. Tanner zamrkal - a bylo mu jako malému klukovi, poraženému ve hře o to, kto vydrží déle nemrknout.

„Máme to za sebou. Pojďme radši dovnitř.“

„Měli bychom si o tom někdy později ještě popovídat. Možná, že se za tím skrývá něco většího. Zatím do toho nevidím.“

Tanner se otřásl, když si uvědomil, že Tremaynův odklad na neurčito znamená, že právník by rád z případu vycouval. Dick byl zastrašen a čirý strach bránil jeho profesionálnímu instinktu podrobit tuto záležitost důkladnému přezkoumání.

Když společně odcházeli z kuchyně, Tanner nepochyboval, že Tremayne v jednom aspektu středečního případu nelhal. On osobně přítomen nebyl.

Věděl však kdo byl?

Do šesté hodiny se Cardonovi ještě nedostavili. Nikdo se neptal po příčině; čas plynul rychle, a jestliže byl někdo znepokojen, nechával si to pro sebe. Deset minut po šesté upoutal Tannerovu pozornost automobil, který se pomalu ploužil podél domu. Bylo to místní taxi ze Saddle Valley. Paprsky odpoledního slunce se odrážely od naleštěného černého laku vozu a ztěžovaly viditelnost, ale v zadním okně Tanner neomylně zahlédl Cardonovu tvář. Joe se pojišťoval, že všichni hosté přijeli.

O tři čtvrti hodiny později vplul Cardonův cadillac před vchod do Tannerovy vily. Když manželé vystoupili a vešli do domu, bylo na první pohled patrné, že Joe už zkonzumoval něco tvrdého. Bylo to zřejmé, protože Joe nebyl piják a protože všem bylo známo, že se nemá rád s alkoholem. Také když promluvil, ozval se hlasem o stupeň silnějším, než byla jeho obvyklá norma.

„Bernie! Leilo! Buďte pozdraveni v srdci východního establishmentu!“

Betty Cardonová, korektní dáma, jejíž vizáž prozrazovala už na dálku anglikánské vyznání, se přiměřeně připojila k nadšení svého manžela a všichni čtyři se objali.

„Betty, jak skvěle vypadáš,“ řekla Leila. „A ty, Joe! Bože můj! Z tebe přímo čiší zdraví! Jak jen to děláš? Bernie si doma taky zařídil tělocvičnu a podívej se na jeho postavu!“

„Neurážej mého Bernieho,“ řekl Joe s paží kolem Ostermanových ramen.

„Jen jí to dej, Joe.“ Bernie se otočil k Betty a vyptával se na děti.

Tanner odcházel do kuchyně a na chodbě do haly potkal Ali. Nesla podnos se zákusky.

„Všechno je hotové. Můžeme se pustit do hodování, kdykoli se nám zachce. Teď si konečně můžu na chvíli odpočinout… Přinesl bys mi něco k pití, miláčku?“

„Samozřejmě. A přijeli Joe a Betty.“

Ali se zasmála.

„To je pro mne překvapení! Ale stalo se něco, můj drahý? Vyhlížíš, jako by ti uletěly včely…“

„Ne, to nic není. Přemítám, jestli bych neměl pro všechny případy zavolat do studia.“

Alice zavrtěla nechápavě hlavou.

„Prosím, jak myslíš. Ale všichni jsou konečně tady. Naši nejlepší přátelé! Pojďme se bavit! A zapomeň už na středu. Prosím tě, Johnny.“

Tanner se naklonil přes mísu s jednohubkami a políbil ji.

„Není třeba to dramatizovat,“ řekl, maje na paměti Fassettovo přikázání. „Opravdu potřebuji zavolat do studia.“

V kuchyni Tanner znovu přistoupil k oknu. Hodiny ukazovaly několik minut po sedmé a slunce se chystalo zapadnout za vrcholky vysokých stromů na obzoru. Stíny se položily napříč bazénem a na trávník před zadním traktem budovy. A kdesi v pozadí těchto stínů hlídali Fassettovi lidé.

To je to nejdůležitější.

Jak pravila Ali:

Všichni jsou konečně tady. Pojďme se bavit. Naši nejlepší přátelé.

Studený bufet s tuctem různých druhů zákusků, kořeněných indickým kari, byl uznávaným triumfem Aliciny domácí kuchyně. Dámy se pokaždé pídily po tajemství jejích receptů a Ali jim je ochotně vyzrazovala. Pánové jako obvykle zahájili sporem o relativních přednostech a nedostatcích vedoucích baseballových týmů. Přestávky v diskusi zpestřil Bernie odhalením všelijakých mimořádných a svým způsobem zábavných tvůrčích triků hollywoodské televize.

Poté, co manželky uklízely jídelnu, využil Tremayne příležitost, aby dotlačil Tannera k vyprávění o podrobnostech loupeže. „Pověz nám na rovinu, co se tu ve středu odehrálo? Ten bluf o zlodějích neberu.“

„Proč?“ zeptal se Tanner.

„Protože mu chybí logika.“

„Dnes už nikdo nechodí na krádeže s plynem,“ připojil se Cardone. „Pořádný obušek, pytel přes hlavu, výstřel do čela, jó, to se teď nosí. Kampak s plynem!“

„Pokrokové metody, vskutku. Já jsem ale raději, že to byl celkem neškodný plyn, než obušek.“

„Johnny.“

Osterman mluvil téměř šeptem a rozhlížel se opatrně kolem sebe. Do jídelny přišla z kuchyně Betty a odnášela zbylé talíře a talířky. Usmívala se a Bernie jí úsměv vrátil. Ještě okamžik počkal a pokračoval:

„Johnny, pracuješ nyní na něčem, co by ti mohlo nadělat nepřátele?“

„Takový stav je u mne setrvalý, tak či onak. To už je dáno mým povoláním.“

„Myslím tím nějaký případ podobný tomu, jako byla ta záležitost v San Diegu.“

Joe Cardone ostražitě pozoroval Ostermana a byl zvědav, půjde-li do podrobností. San Diego byla mafiánská operace.

„Ne. Nejsem si vědom ničeho velkého a vážného. Moji spolupracovníci vrtají tu a tam, ale nic nemá velký kalibr. Alespoň nic z toho, s čím se mi svěřili. Moji nejlepší lidé ovšem pracují na volné noze… Chceš mi vnuknout představu, že mezi mou funkcí a středou je nějaká spojitost?“

„Tebe to nenapadlo?“

„Ať se na místě propadnu - to tedy ne! Jsem žurnalista z profese. Ty máš o sebe obavy, když zpracováváš určité choulostivé téma?“

„Občas ano.“

„Četl jsem recenze tvého programu z minulé neděle,“ zapojil se Cardone a poposedl blíž z Tremaynovi. „Ralph Ashton má přátele na vysokých místech.“

„To je nesmysl.“

„To není nesmysl.“

Cardone měl potíže s výslovností ‚n‘ a mírně zakoktal.

„Znám ho osobně. Ashton je pomstychtivý člověk.“

„Ale není blázen,“ argumentoval Osterman. „Odtud asi vítr nefouká.“

„Proč by měl odněkud foukat vítr? Proč by to! mělo být něco jiného, než sprosté vloupání?“

Tanner si zapálil cigaretu a snažil se vnímat výraz ve tvářích všech tří mužů zároveň.

„Protože,“ vybuchl Cardone, „protože v této loupeži je cosi abnormálního. Tak se dnes už neloupí.“

„A hleďme,“ ohlédl se Tremayne na Cardona, „jsi snad expert na vloupačky?“

„O nic větší než ty, vážený právní poradce,“ odrazil ho Joe.

18.

Alice vycítila, že víkend s přáteli začal v atmosféře, kterou pro sebe charakterizovala jako „strojená“. Snad příčina vězela v hlasitosti debaty, hlučnější než obvykle; snad ve smíchu, který jí připadal víc umělý než přirozený.

Jak to bývalo dříve? Dříve, když Bernie a Leila přijeli na návštěvu, uvelebili se za stolem, poklábosili, popovídali si o rodinných záležitostech. Vyměnili si názory na výchovu dětí, na trendy rozhodující o jejich budoucnosti. To byly náměty, o nichž se hovořilo často i několik hodin. Johnny nazýval tento úvod „Ostermanovým syndromem“. Bernie a Leila vždy přinášeli to nejlepší, co v nich bylo. Diskuse s nimi byla pro Tannerovy opravdovým potěšením, zážitkem a úlevou.

Zajímavé přitom bylo, že nyní až dosud nikdo nepřispěl do rozhovoru svými individuálními zkušenostmi. Nehovořilo se například o aktuálních základních podmínkách jejich současného bytí. Pochopitelně s výjimkou oné děsivé události ze středečního odpoledne.

Na druhé straně - a Alice si toho byla dobře vědoma - ona sama se přespříliš soustředila na chování svého muže. Znepokojovalo ji, že proti svému obyčeji dnes nešel do zaměstnání. Od středy jako by bloudil ve zmatených kruzích, přepadají ho návaly psychické nevyrovnanosti. Možná, že se jí to všechno jen zdá.

Mezitím se ostatní ženy připojily ke svým manželům. Alice uložila do spíže zbytky jídel. Děti šly spát. A ona neměla náladu bavit se s Betty nebo Ginny o služebných. Uvažovala, snese-li bez újmy ještě jeden drink. Opláchla si před kuchyňským umyvadlem obličej studenou vodou. Ve dveřích se objevil Joe Cardone.

„Pan domácí mi řekl, že kdybych měl chuť se ještě něčeho napít, abych se obsloužil sám. Nemusíš mi ukazovat, kde co najdu. Už se tady vyznám.“

„Jen neváhej, Joe. Kdybys něco potřeboval…“

„Už jsem se toho zmocnil. Vynikající gin, skvělý tonik… Hej, co se ti přihodilo? Ty pláčeš?“

„Nevím, proč bych měla plakat? Jen jsem se trochu osvěžila vodou.“

„Máš tváře úplně mokré.“‚

„Voda bývá mokrá.“

Joe odložil láhev toniku a přistoupil k ní.

„Poslyš… ty a Johnny… máte nějaké potíže? Nemyslím tím to středeční odpoledne. To byla, dejme tomu, jen jakási podivná a nesmyslná loupež, jak to líčí Johnny… Kdyby tady ale bylo něco jiného, rozumíš mi, dala bys mi vědět, že? Tím chci říci, že kdyby si zahrával se žraloky, nenechala by sis to pouze pro sebe, vid‘?!“

„Se žraloky?“

„S lichvářskými žraloky. Mám několik klientů ze Standard Mutual. Jsou to jen malí akcionáři, nic moc, ale znám tu společnost. Tobě a Johnovi se daří docela slušně, ale šedesát tisíc dolarů ročně dnes nejsou takové peníze jako dřív.“

Alice Tannerová zatajila dech.

„John vydělává hodně!“

„To je relativní. Podle mého názoru se John ocitl mezi dvěma mlýnskými kameny. U svého podniku není v rozhodujícím postavení, ale odmítá opustit své malé království, aby se pokusil o lepší pozici. To je ovšem jeho a tvůj byznys. Byl bych rád, kdybys mu to vyřídila… Jsem jeho přítel. Jsem váš dobrý přítel. A jsem čistý, absolutně čistý. Kdyby John cokoli potřeboval, ať mi dá vědět. Řekneš mu to?“

„Joe, jsem dojatá, opravdu jsem. Nemyslím však, že by to bylo nutné. Jsem o tom přesvědčená.“

„Ale vyřídíš mu můj vzkaz?“

„Řekni mu to raději sám. Mám s Johnem nepsanou úmluvu, že s ním nikdy nebudu diskutovat o jeho platu. Ale upřímně řečeno s tebou souhlasím.“

Tak přece jen problémy jsou.“

„To není od tebe férové. Co by mohlo být problémem pro tebe, nemusí být problémem pro nás.“

„Doufám, že se nemýlíš. To mu také řekni.“

Cardone se prudce otočil a přikročil ke kuchyňskému baru, kde si vyzvedl svou sklenku ginu. Než se Ali vzpamatovala k odpovědi, odešel druhými dveřmi do obývacího pokoje.

Joe jí naznačil cosi velice závažného a ona mu nerozuměla.

„Nikdo nepověřil tebe či kteréhokoli jiného novináře z jakýchkoli médií, abyste vystupovali jako neomylní kurátoři nad pravdou! Mám už toho plné zuby, dělá se mi z toho nanic. Narážím na to každý den.“

Tremayne se postavil před krb a všichni viděli, jak jím cloumá zlost.

„Nejsme neomylní, to nikdo netvrdí,“ protestoval Tanner. „Nikdo však také nedal soudu právo, aby nám bránil v přístupu k informacím a k jejich posouzení tak objektivně, jak umíme.“

„Jestliže jde o zaujatou informaci - ať už proti mému mandantovi nebo odpůrci - není tisk oprávněn ji publikovat. Jestliže jde o faktickou informaci, bude slyšena před soudem. Vyčkejte, až bude vynesen rozsudek.“

„To je vyloučeno a ty to víš.“

Tremayne se krátce odmlčel, pak si povzdechl a smutně se usmál:

„Vím to. Viděno reálně - řešení neexistuje.“

„Jsi přesvědčen, že chceš nějaké najít?“ tázal se Tanner.

„Zajisté.“

„Proč bys ho hledal? Všechny výhody máš na své straně. Vyhraješ proces - fajn. Nevyhraješ? Taky fajn. Prohlásíš, že soudní dvůr byl ovlivněn předpojatým tiskem. Odvoláš se k vyšší instanci.“

„V odvolacím řízení se dá uspět jen zřídka,“

řekl Bernard Osterman, usazený na koberci před pohovkou.

„To Vím i já. Takové případy dostanou publicitu, ale jsou vzácné.“

„Odvolání stojí navíc spoustu peněz,“ pravil Tremayne a pokrčil rameny. „Většinou to jsou vyhozené peníze. Zejména, když se odvolání dotkne zájmů korporací.“

„Donuťte tedy sdělovací prostředky ke zdrženlivosti, když kolem případu začíná být příliš horko. To by nemělo být tak nesnadné.“

Joe dopil sklenku a pohledem vyzval Tannera, aby doplnil její obsah.

„To nejde tak jednoduše,“

řekla Leila, usazená v pohodlném křesle naproti pohovce.

„To vyžaduje zvláštní soudní nález. Ostatně - jaká je definice ‚zdrženlivosti‘? Kdo ji stanoví? Tak nějak to mínil Dick. Zkrátka a dobře, přesně vymezená definice chybí.“

„S rizikem, že popudím svého manžela - od čehož mě ochraňuj Bůh - bych chtěla něco dodat,“ smála se Virginie, hlásící se o slovo.

„Podle mého názoru je dobře informovaná veřejnost stejně důležitý faktor jako nezaujatý soud. Mezi nimi je určitá spojitost. Jsem při tobě, Johne.“

„Soudní nález - to je sporná věc,“ vmísil se do diskuse její manžel. „Co je to věcná informace na rozdíl od zpracované informace?“

„Pravda může být jen jedna,“ namítla pohotově Betty. Pozorovala přitom svého muže, zdálo se jí, že pije nad míru.

„Jaká pravda? Čí pravda?… Dovolte, abych navodil hypotetickou situaci. Dejme tomu spor mezi mnou a Johnem. Šest měsíců se zabývám komplikovaným případem sloučení dvou firem. Jako seriózní advokát zastupuji společnost, jejímž reprezentantům nemám důvod nevěřit; jsou to poctiví lidé. Sloučením několika podniků budou zachráněny tisíce pracovních míst, podniky předurčené k likvidaci se nadechnou k novému životu… Najednou se vyskytne několik osob, jimž bylo podle jejich mínění ublíženo - ve skutečnosti pro jejich neschopnost - a začnou na soudu vymáhat, aby sloučení zakázal. Dále připusťme, že přijdou také za Johnem a začnou povykovat něco o špinavé hře. Protože se mu zdají být ukřivděnými - zdůrazňuji, zdají být - poskytne Johnny jejich verzi jednu minutu, opakuji, pouhých šedesát sekund času na televizní obrazovce. Šot převezmou i ostatní kanály v celých Spojených státech. Tím pádem můj případ všude narazí na stěnu předsudků a zaujatosti. A nesnažte se mi namluvit, že americká justice není pod tlakem masmédií. Jedna jejich minuta vydá víc než půl roku usilovné práce.“

„Myslíš, že bych něco takového připustil? Já nebo některý z mých kolegů?“

Virginie se vztyčila.

„Náš Johnny by se určitě nedal nikým zmanipulovat, můj drahý… Kdo by si dal ještě se mnou šálek kávy?“

„Zařídím to,“ řekla Alice vstávajíc z pohovky.

Očima hlídala Tremayna, stále šokována jeho takřka nepříčetným útokem.

„Zachovej klid,“ zašeptala jí Ginny, když společně odcházely.

„Já bych si dal ještě jednu tuhle,“ přihlásil se Cardone. V ruce držel prázdnou sklenku a čekal, že ji někdo převezme.

„Gin s tonikem?“ zeptal se pro jistotu John.

„To je přesně to, co piju celý večer.“

„To, co chlastáš celý večer,“ opravila ho Betty.

John odešel do kuchyně a jal se připravovat pro Cardona jeho oblíbený drink. Ginny stála u vařiče a Tanner vycítil, že by mu ráda něco řekla.

„Johnny?“

„Ehm?“

„Dnes je překrásný večer. Mohli bychom si všichni jít zaplavat. Co tomu říkáš, Johnny?“

„Ohromný nápad! Počkej jen, až spustím v bazénu filtr. Taky bych ještě rád donesl ten nápoj pro Joea.“

Tanner se vrátil do obývacího pokoje právě včas, aby zaslechl úvodní tóny „Tangerine“. Alice přehrávala na gramofonu melodie z alba „Hits of Yesterday“.

Ozvaly se pochvalné výkřiky, které vítaly hostitele přinášejícího občerstvení.

„To je pro tebe, Joe. Přeje si někdo ještě něco?“

„Ohó! To stačí. Díky!“

Betty se zvedla a v rohu místnosti hovořila s Dickem Tremaynem; Tannerovi to připadalo, že se o něco hádají. Alice ukazovala Berniemu u gramorádia cosi zajímavého na rubu obálky přehrávané desky. Leila Ostermanová seděla naproti Cardonovi, mlčky ho sledovala s zjevně byla znechucena, že se svým ginem a tonikem příliš spěchá.

„Ginny a já jsme se rozhodli, že se ochladíme v bazénu. Připojí se k nám někdo? Každý může do vody, v čem uzná za vhodné,“ oznámil Tanner.

Obrátil se do kuchyně a do chodby vedoucí na dvůr. Za sebou zaslechl výbuch nadšení, ale nebyla to radost bezstarostných lidí. Připadala mu vynucená, křečovitá.

Měl Fassett opět pravdu? Projevily se uvnitř Omegy první příznaky rozkladu? Vyplouvalo nepřátelství na povrch?

Venku si zkrátil cestu k bazénu a zamířil rovnou k vodnímu filtru.

„Ginny, kde jsi?“

„Tady, u Aliciiny zahrádky rajčat. Jeden keřík odpadl od kolíku a nedaří se mi ho přivázat.“

„Moment,“ řekl a přikročil k ní. „Ukaž. Nic nevidím.“

„Tady“ mávla rukou Ginny.

Tanner si klekl na zem a zjistil, že kolík je vyvrácený. „Pravděpodobně přeběhlo přes záhon nějaké dítě.“

Vytáhl klínek z půdy a opatrně k němu položil rostlinku.

„Zítra to spravím.“

Vstal a narovnal se. Ginny stála těsně u něho a dala mu ruku na rameno. Uvědomil si, že odnikud z domu sem není vidět. „Provedla jsem to já,“ řekla klidně Ginny.

„Proč, proboha?“

„Chtěla bych ti něco říci. Ale o samotě.“

Rozepnula si dva knoflíčky u výstřihu své blůzky. Postřehl, jak se jí dmou ňadra. Nevěděl, co si má myslet - namazala se snad? Jenomže Ginny se nikdy neopíjela. A když, tak tajně.

„O čem chceš se mnou mluvit?“

„Za prvé, o Dickovi. Omlouvám se ti za něj. Dick dokáže být někdy hrubý, až sprostý… když je v úzkých.“

„On byl hrubý? Rozrušený? Nevšiml jsem si.“

„Nepřetvařuj se. Všiml sis toho. Dívala jsem se na tebe.“

„Tak to se velice mýlíš.“

„Neřekla bych.“

„Nechme toho. Raději připravíme bazén.“

„Ještě minutku,“ usmála se Ginny měkce. „Doufám, že jsem tě nepolekala. Nebo ano?“

„Svých přátel se nelekám,“ odvětil Tanner, také s úsměvem.

„Víme toho o tobě strašně moc.“

Tanner ji nespouštěl z očí; studoval její obličej, zvlášť oči a lehce rozevřené rty. Tázal se sám sebe, zda nastal okamžik, kdy neuvěřitelné se mu stane zjevným. Rozhodl se, že má-li tomu tak být, pomůže Ginny, aby se vyjádřila.

„Předpokládám, že všichni jsme přesvědčeni, jak dobře známe své přátele. Někdy však o tom pochybuji.“

„Velmi mne přitahuješ, Johnny. Fyzicky mě přitahuješ, chápeš? Víš o tom?“

„Nemám o tom ani tušení,“ řekl překvapený Tanner,

„Není třeba, aby tě to znepokojovalo. Neublížila bych Ali za nic na světě. Nevěřím také, že pocit fyzické přitažlivosti nezbytně znamená zavázanost. Co o tom soudíš?“

„Každý z nás někdy fantazíruje.“

„Vyhýbáš se odpovědi.“

„To nepopírám.“

„Řekla jsem, že bych nikdy nenarušila tvůj závazek k Ali.“

„Jsem jen člověk. A lidem lze ublížit.“

„Také já jsem jen člověk… Smím tě políbit? To je to nejmenší, co si zasluhuji.“

Ginny ovinula obě své paže kolem krku užaslého Tannera a přimkla se svými rty k jeho. Tanner poznal, že dělá, co umí, aby ho sexuálně vzrušila, ale stále mu unikal účel hry. Jestliže akt, který rozehrála, myslela doopravdy, potom zde rozhodně nebylo to správné místo k jeho finále.

Posléze se mu rozsvítilo. Její počínání se rovnalo slibu.

„Oh, Johnny! Oh, můj bože! Johnny!“

„To by stačilo Ginny. Už dost…“

Snad je skutečně opilá, napadlo Tannera. Zítra si tuhle scénu připomene a bude jí trapně.

„Ještě si o tom pohovoříme.“

Ginny se od něj nepatrně odtáhla, ale nadále se ho dotýkala rty. „Ovšem, promluvíme si o tom později… Johnny…? Kdo je Blackstone?“

„Blackstone?“

„Prosím tě, Johnny! Musím to vědět! Přísahám ti, že mezi námi zůstane všechno jako dosud, ale… kdo je Blackstone?“

Tanner ji přidržel ramena a donutil ji, aby k němu natočila celý svůj obličej. Po tváři jí stékaly slzy.

„Neznám žádného Blackstona,“ řekl pevně a jednoznačně.

„Nedělej to už!“ šeptala. „Pro milosrdenství Boží, už to nikdy nedělej! Na kolenou tě prosím. A řekni Blackstonovi, ať už toho nechá!“

„Tebe za mnou poslal Dick?“

„Spíše by mě zabil,“ řekla prostě.

„Povězme si to na rovinu. Ty mi navrhuješ…“

„Cokoli budeš žádat. Jen ho, proboha, nech na pokoji. Můj muž je dobrý člověk. Velmi slušný, decentní muž. Byl tvým výborným přítelem. Prosím tě, neubližuj mu!“

„Ty ho miluješ.“

„Víc než svůj život. Proboha tě prosím, neubližuj mu. A řekni Blackstonovi, ať s tím skončí!“‚

Ginny odběhla do garáže.

V prvním impulsu Tannera napadlo pospíšit za ní a utěšit ji, ale přelud Omegy ho zadržel. Kde je záruka, že Ginny, odhodlaná nabídnout mu své tělo jako obyčejná děvka, není schopna činů daleko nebezpečnějších?

Ale Ginny přece není prostitutka. Poněkud lehkomyslná budiž; možná trochu vyzývavá ve svém neškodném smyslu pro humor - to je Ginny. Tannerovi ani nikomu z jeho známých nikdy nepřipadlo na mysl, že by se mohla vyspat s někým jiným než Dickem. Ne, Ginny není taková.

Ledaže by, ledaže by se prostituovala ve službách Omegy.

Z interiéru vily vycházel smích, ale opět jaksi nucený, neupřímný. Tanner zaslechl až k bazénu tóny módního hitu. Dřepl si a vytáhl z vody teploměr.

Znenadání ho přepadl pocit, že není sám. Dva nebo tři kroky za ním stála Leila Ostermanová. Trávník ztlumil její příchod, nebo byl tak zaujat svými úvahami, že neslyšel cvaknutí kuchyňských dveří.

„Oh, polekala jsi mne.“

„Nevěděla jsem, že jsi sám. Kde máš pomocnici Ginnu?“

„Ginny? Umazala si sukni práškem z filtru. Podívej - voda má osmadvacet stupňů. Joe řekne, že je příliš teplá.“

„Pokud to pozná.“

„Rozumím ti,“ usmál se Tanner a postavil se. „Joe příliš nevydrží.“

„O to pilněji trénuje.“

„Leilo, jak to, že ty a Bernie jste přiletěli už před několika dny?“

„Bernie ti o tom nic neřekl?“

Leila odpovídala zdráhavě, zřejmě zaskočena tím, že vysvětlení připadlo jí.

„Ne. Jinak bych se neptal.“

„Bernie sondoval terén. Rozhlížel se. Zúčastnil se několika konferencí, porad, pracovních obědů.“

„Oč mu konkrétně jde?“

„Jak bych to nazvala…? O nápady, projekty. Znáš ho: Bernie často prochází různými fázemi vývoje. Nezapomíná, že New York Times ho kdysi označily za autora ‚rozhněvaného‘ nebo ‚podrážděného‘ - nepamatuji se přesně, jak to bylo. Naneštěstí si v poslední době navykl na náročné sny.“

„Přestávám ti rozumět.“

„Touží po uvedení prvotřídního seriálu. V agenturních kruzích je nyní v popředí zájmu téma zvýšení kvality.“

„Skutečně? Ani jsem si nevšiml.“

„To je,tím, že pracuješ ve zpravodajství.“

Tanner sáhl po krabičce cigaret a nabídl jednu i Leile. Když jí připaloval, postřehl v jejích očích obavy a úzkost.

„Bernie to nemá beznadějné,“ řekl. „Vy dva jste vydělali agenturám moře peněz. Nenarazí při svých plánech na velké potíže. A kdyby se vyskytly, Bernie má vzácný dar přesvědčivosti.“

„Obávám se, že výmluvnost je málo,“ pravila Leila. „Pokud se ovšem člověk nespokojí tím, aby dřel za pár procent pro nějakou nevýdělečnou kulturní organizaci… Ne, to chce mít vliv. Obrovský vliv! Dostatečný k tomu, aby finanční zisk přiměl ty, kdo o tom rozhodují, změnit názory.“

Leila se z plných plic nadechla cigaretového dýmu a vyhnula se Tannerovu zpytavému pohledu.

„Dokáže to?“

„Mohl by, schopnosti má. Jeho slova váží víc než kteréhokoliv jiného autora na západním pobřeží Států. Má na to ‚bednu‘, jak se říká… Jeho pověst sahá až do New Yorku.“

Tannerova ochota k rozhovoru náhle vyprchala, několik Leiliných vět zabolelo. Vyplývá z nich všechno, pomyslel si. Všechno, jen otevřená proklamace moci a síly Omegy ještě chybí. Bernie přirozeně učiní to, co je odhodlán učinit. Je perfektně uzpůsoben k tomu, aby jiné dokopal ke změně stanoviska, k převratným rozhodnutím. Nebo si obrat vynutí Omega, jejímž je Osterman součástí. Je jedním, z nich.

„Ano,“ řekl nevýrazně.

„Nepochybuji o tom. Bernie je velký muž.“

Stáli mlčky vedle sebe, pak Leila řekla nezvykle ostře: „Jsi konečně spokojen?“

„Cože?“

„Ptám se, zda jsi spokojen. Vyslýcháš mě jako policajt. Přeješ-li si, dodám ti kompletní diář jeho jednání se stranami. Doplním ti ho o seznam kadeřníků, obchodních domů a butiků, které jsem v New Yorku navštívila já. Můžeš se přesvědčit, že jsem tam skutečně byla.“

„S takovými řečmi jdi k čertu! Co mi tady vykládáš?“

„Ty víš velice dobře, o čem je řeč. Jestliže sis toho nevšiml, povím ti ještě, že dnešní večírek se jaksi nevyvedl. Všichni se k sobě chováme, jako bychom se viděli poprvé a jako by se nám naši noví známí ani trochu nezamlouvali.“

„To není má vina. Možná, že by pomohlo, kdybyste se podívali nejdříve na sebe.“

„Ale proč?“

Leila o krůček odstoupila. Tannerovi se zdálo, že je vyvedena z rovnováhy, ale nedůvěřoval svému úsudku.

„Proč a co se děje? Proč bychom si měli nastavovat zrcadlo?“

„Nebylo by lepší, kdybys to řekla ty mně?“

„Dobrý bože, ty po něm jdeš? Ty jdeš po Bernie Ostermanovi?

„Ne. Já nejdu po nikom.“

„Tak teď dávej dobrý pozor, co ti řeknu, Johnny. Bernie by dal za tebe život. Ty to nevíš?“

Leila odhodila cigaretu na zem a odešla.

Když se Tanner chystal odnést krabici s desinfekčním prostředkem od bazénu do garáže, vyšla z domu Alice s Berniem Ostermanem. Napadlo ho, že Leila jim něco řekla, ale hned své podezření zapudil. Ukázalo se, že jeho manželka a Bernie se vypravili hledat zásobu sodovky a povědět mu, že všichni hosté se chtějí převléknout do plavek.

Tremayne stál opřen o dveře do kuchyně a se skleničkou v ruce je sledoval. Tannerovi připadal nervózní a nejistý.

Tanner odešel do garáže a uložil chlór do rohu místnosti vedle toalety, kde bylo relativně nejchladněji. Tremayne se odlepil od kuchyňských dveří a sešel ze schůdků.

„Měl bys pro mne minutku čas?“

„Zajisté. Kdykoli.“

Tremayne se protáhl do garáže kolem triumphu.

„Nikdy jsem tě neviděl za volantem něčeho takového.“

„Nenávidím to auto. Dostat se dovnitř a zase ven, to je pro mne sebevražda.“

„Jsi na něj moc velký.“

„Ono je pro mne moc malé.“

„Johnny, rád bych se ti omluvil. To, co jsem tam kázal, jsou blbosti. Nemám s tebou žádný spor, nemám proti tobě nic. Před několika týdny jsem se spálil na jedné aféře, do níž se zamontoval také reportér Wall Street Journalu. Umíš si to jistě představit - The Journal! Má firma se potom rozhodla se z té záležitosti stáhnout.“

„Svobodný tisk a spravedlivá justice. Tady je o čem se hádat. Nebral jsem to od tebe osobně.“

Tremayne se opřel o triumph. Opatrně vybíral každé slovo. „Před několika hodinami se tě Bernie zeptal - když byla řeč o minulé středě - jestli zrovna nepracuješ na případu, jako byl ten skandál v San Diegu. Nevím o tom dohromady nic kromě toho, co se psalo, a občas ještě píše, v novinách.“

„Nafukují to k prasknutí. Propíchla se zkrátka obyčejná série úplatků v několika institucích obchodního přístavu… Celkem běžná věc v tomhle odvětví, řekl bych.“

„Nepřeháněj to se skromností.“

„To nemám v úmyslu. Byla to příšerná makačka, ale přivedla mne na dosah k Pulitzerově novinářské ceně. Tomu případu v podstatě vděčím za svou kariéru.“

„Dobrá… Teď se tě zeptám nepokrytě: hrabeš se momentálně v něčem, co by mohlo mít vztah ke mně?“

„V ničem, čeho bych si byl vědom… Už jsem to vysvětloval Berniemu. Mám štáb několika desítek lidí, kteří pro mne shromažďují zpravodajský materiál. Nežádám od nich, aby mi podávali každý den hlášení.“

„Naznačuješ tím, že nemáš přehled, co dělají?“

„Jsem na tom lépe, než si myslíš,“ řekl Tanner s úšklebkem. „Schvaluji nebo zamítám jejich pracovní výdaje. Nic neprojde do vysílání bez mého podpisu.“

Tremayne se odlepil do triumphu. „V pořádku… A teď k věci. Asi před patnácti minutami se zvenčí vrátila Ginny. Žijeme spolu šestnáct let. Mám ji podrobně přečtenou… Ginny plakala. Na zahradě byla s tebou a vrátila se uplakaná… Chci vědět, proč.“

„Na to ti nemohu odpovědět.“

„Rozmysli si to a ve svém zájmu to zkus… Závidíš mi peníze, které vydělávám?“

„To je nesmysl.“

„Ale musí tomu tak být! Domníváš se, že jsem se nedoslechl, co říká Ali za tvými zády? A teď před malou chvílí jsi jen tak mimochodem nenápadně poznamenal, že nic neprojde do vysílání bez tvého podpisu. To jsi řekl mé ženě? A podrobnosti se mám dozvědět od ní? Ty víš, že manželka nemůže svědčit; chceš nás chránit? Co vlastně chceš?“

„Vzpamatuj se. Nebo jsi klesl tak nízko, že se z tebe stal paranoik? Nechceš se mi svěřit?“

„Ne. Stokrát ne! Proč Ginny plakala?“

„Zeptej se jí.“

Tremayne se od něj odvrátil a John Tanner jen viděl, že se chvěje po celém těle. Musel se přidržovat za chladič malého sportovního -vozu, aby se nezhroutil.

„Známe se už tolik dlouhých let, ale tys mi nikdy nerozuměl… Nikdy nikoho nesuď, dokud mu nerozumíš…“

Tak to tedy je, pomyslil si Tanner. Tremayne se přiznává. Je součástí Omegy.

Vzápětí však Tremayne promluvil znovu a Tannerovi se jeho závěr rozpadl. Advokát se mu nyní díval do očí a pateticky pronesl:

„Možná, že nejsem bez viny, jako ostatně nikdo z nás, ale držím se v mezích zákona. Chyba je v systému. Nezamlouvá se mi ve všem, nelíbí se mi všechno, co se v jeho jménu děje - ale respektuji ho.“

Tanner by dal jmění za to, kdyby Fassett nasadil své elektronické štěnice rovněž v garáži. Kéž by slyšel tato slova, vyjádřená s upřímným smutkem a vyznívající tak pravdivě!,

Zahleděl se na zdrceného muže.

„Pojďme do kuchyně. Potřebuješ do sebe vrazit dvojitého panáka. A já taky.“

19.

Alice přepnula reproduktory, takže v patiu bylo hudbu dobře slyšet. Všichni se odebrali k bazénu. Dokonce i její muž a Dick Tremayne se konečně odlepili od kuchyňského stolu, za nímž už seděli nejméně dvacet minut, ačkoli spolu prohodili sotva tucet slov. Alici napadlo něco o podivínech.

„Haló, vznešená dámo!“

Podle hlasu Ali rozeznala Cardona a cítila, že znenáhla tuhne. Joe přicházel od haly, převlečen do plavek. Na jeho sportem poněkud zdeformovanou postavu nebyl právě hezký pohled. „Došel nám led, tak jsem si dovolil telefonicky objednat další várku.“

„Tak pozdě?“

„Je pohodlnější, když nám ho dodají do domu, než kdyby někdo z nás musel pro něj dojet.“

„Kam jsi volal?“

„Rudymu do prodejny likérů.“

„Tam už přece mají dávno zavřeno.“

Cardone se k ní blížil a trochu se kymácel.

„Zastihl jsem ho doma, ještě nešel spát… Občas pro mne vykonává drobné úsluhy. Řekl jsem mu, aby složil pár pytlíků ledu před vchod do vašeho domu a naúčtoval mi ho.“

„To nebylo nutné - myslím to vyúčtování.“

„Každý dolar je dobrý.“

„Jak myslíš.“

Alice se přemístila za pohovku; i kdyby ji k tomu nevedly jiné příčiny, přála se dostat z dosahu jeho dechu, který čpěl ginem. Joe ji však následoval.

„Nechala sis projít hlavou, co jsem ti řekl?“

„Je to od tebe velkomyslné, ale my skutečně nepotřebujeme žádnou výpomoc.“

„To odpověděl John?“

„To je, co by odpověděl, kdybych mu to řekla.“

„Čili - ty jsi s ním o tom nehovořila.“

Cardone ji jemně uchopil za ruku. Instinktivně se pokusila mu ji vytrhnout, ale stiskl ji pevně. Bez náznaku přinucení, nicméně pevně.

„Mám asi něco upito, ale chtěl bych, abyste můj návrh brali naprosto vážně… Měl jsem dosud v životě štěstí; upřímně se přiznám, že mě to nestálo ani moc námahy, nepředřel jsem se. Někdy dokonce pociťuji hanbu, jestli mi rozumíš. Obdivuji tvého Johna. Vysoce si ho cením, protože on je ten, kdo přispívá… Já nepřispívám mnoho, já jen beru. Nikomu tím neškodím, ale beru… Byl bych psychicky na tom lépe, kdybyste mi umožnili jednou také dát. Alespoň pro změnu.“

Uvolnil její ruku a protože to Ali nečekala, udeřila se zpětným pohybem do boku. Na okamžik ji to zmátlo a vyvedlo z míry. „Proč najednou tak tvrdošíjně trváš na tom, že nám něco dáš? Jaký k tomu máš důvod?“

Cardone ztěžka usedl na okraj pohovky.

„Člověk leccos zaslechne. Povídačky, žvásty, možná pomluvy.“

„O nás a našich finančních poměrech?“

„Ehm. Tak nějak.“

„Nuže, není to pravda. Jedním slovem jsou to lži.“

„Nezlob se. Povím ti to tedy z jiného soudku. Před třemi lety, kdy Dick a Ginny a Bernie a Leila odjeli s námi lyžovat do Gstaadu v Alpách, tak jste vy dva odmítli. Nemám pravdu?“

Alice zamrkala a snažila se vystihnout, kam míří.

„Ano, vzpomínám si. Tehdy jsme usoudili, že by bylo rozumnější odjet s dětmi k moři do Nassau.“

„Ale John je nyní velice zainteresován na Švýcarsku, nemýlím-li se.“ Joe se mírně zakymácel.

„Pro mne je to novinka. Nezmínil se mi o ničem takovém.“

„Když to není Švýcarsko, může to být Itálie. Třeba taková Sicílie - to je ohromně zajímavý kraj.“

„O čem mluvíš? Vůbec ti nerozumím.“ Cardone se rozkročil, aby získal větší stabilitu.

„Mezi mnou a tebou není velký rozdíl, že ano?

Tím chci říci, že postavení, které dnes máme, nám nebylo podáno na stříbrném podnosu… Museli jsme se o ně přičinit podle našich zatracených mravů…“

„To je pro mne urážlivé.“

„Je mi líto. Nechtěl jsem, aby to tak vyznělo… Chci být k tobě čestný a čestnost začíná otevřeností a upřímností. Kde jsi dnes… kde jsi byla.“

„Jsi opilý.“

„Zajisté jsem. Jsem opilý a jsem nervózní jako pes. Je to prašivá kombinace…! Promluv si s Johnem. Vyřiď mu, ať mne navštíví zítra nebo pozítří. Vzkaz mu, že nemusí mít žádné obavy ohledně Švýcarska nebo Itálie. Platí? Řekni mu taky, a je lhostejné, jakou formou mu to řekneš, že jsem čistý a že mám rád lidi, kteří přispívají a neubližují přitom jiným lidem… Za to se vděčně odměním.“‚

Cardone přistoupil k Alici a uchopil ji za levou ruku. Něžně, ale naléhavě ji pozvedl ke svým rtům, zavřel oči a políbil ji na dlaň. Ali znala tento způsob polibku; viděla ho v dětství, kdy fanatičtí přívrženci takto vzdávali úctu jejímu otci… Potom se Joe otočil a vklopýtal do haly.

U okna zachytila Alice koutkem oka odraz světlé skvrny. Zahleděla se tím směrem a ustrnula. Venku před domem, ne víc než dva metry od okna, stála v bílých plavkách Betty Cardonová, zřetelně patrná v modrozeleném reflexu bazénu.

Betty byla očitým svědkem scény, která se odehrála mezi Ali a jejím manželem. Prozradily jí její oči, v nichž se zrcadlila krutá zášť.

Teplou letní nocí pluly tóny jednoho z evergreenů Franka Sinatry. Čtyři páry se rozsadily kolem bazénu. Občas se někdo zvedl, vklouzl do vody a líně plaval od břehu k břehu. John Tanner s údivem konstatoval, že nikdy ve dvojicích.

Ženy rozprávěly o dětech a o škole, zatímco muži ve skupině na opačné straně bazénu méně pokojně rozebírali ekonomickou situaci, politické poměry a nevyzpytatelný trh.

Tanner seděl na základně skokanského prkna, hned vedle se rozložil Joe. Ještě nikdy neviděl Cardona tak opilého. Kdyby některý nebo všichni muži u bazénu byli součástí Omegy, byl by Joe nepochybně nejslabším článkem řetězu. Byl by první, kdo by se dal zlomit.

Z pánského rozhovoru vzplály tu a tam malé spory, ale vždy brzy ustoupily. Jednou Joe zvýšil hlas, avšak Betty bez zaváhání zasáhla.

„Moc jsi pil, můj vážený choti. Dávej si pozor na řeč.“

„Joe je v pořádku, Betty,“ zastal se ho Bernie a plácl ho na koleno. „Nezapomínej, že dnes bylo v New Yorku pekelné horko.“

Ginny Tremaynová natáhla své hezké nohy podél hrany bazénu. „Byl jsi přece také v New Yorku a přežil jsi to,“ poznamenala. „Skutečně tam bylo tak nesnesitelně?“

„Svinské vedro, má drahá,“ odpověděl jí přes vodní plochu Tremayne.

Tanner postřehl, jak si Osterman a Tremayne vyměnili letmý pohled. Němý kontakt obou mužů se zřejmě týkal Cardona a určitě nebyl míněn tak, aby si ho on, Tanner, povšiml. Vzápětí nato Dick vstal a zeptal se, kdo má ještě chuť na skleničku.

Hlásil se pouze Joe.

„Přinesu vám to,“ řekl Tanner.

„Není třeba,“ namítl Dick.

„Ty tady hlídej našeho sťatého fotbalistu. Musím jít do domu tak jako tak, abych zavolal naší malé slečně. Řekli jsme jí, že se vrátíme nejpozději hodinu po půlnoci, a za několik minut budou dvě. Žijeme v takové době, že člověk musí mít oči a uši všude.“

„Nechtěla bych mít tak podezíravého otce,“ řekla Leila.

„Lepší nedůvěřující tatínek než mladý dědeček.“

Tremayne odpochodoval přes trávník ke kuchyni.

Na několik vteřin zavládlo ticho, potom dámy navázaly na svou lehkou konverzaci a Bernie se překulil přes okraj bazénu do vody.

Joe Cardone a Tanner mlčeli.

Uplynulo pár minut a Dick se vynořil z kuchyňských dveří se dvěma sklenkami. „Hej, Ginny! Představ si, že naše Peggy nelibě nesla, že jsem ji probudil. Co si o tom myslíš?“

„Myslím si, že se asi se svým mládencem na rande nudila.“

Tremayne došel k Cardonovi a podával mu skleničku.

„To je pro tebe, statečný obránce.“

„Hrál jsem vždycky jen v záloze. Byl jsem znamenitý záložník, to bys měl vědět. Kolem vašeho zatraceného Leviho Jacksona jsem běhal s balónem do kolečka a nemohli mě dostat. To bylo jednou při pohárovém utkání s Yale.“

„Nepřu se. Mluvil jsem o tom s Levim a on tvrdí, že to bylo trochu jinak. Řekl, že stačilo zavolat ‚tomatová šťáva‘ a ty jsi prý nechal hry a šel se napít za lajnu.“

„Ohromně vtipné, ha-ha. Toho nemožného černocha jsem úplně oddělal.“

„On na tebe také vzpomíná jen v dobrém,“ zasmál se na něj Bernie z opačné strany bazénu.

„Já o tobě mluvím jen v dobrém, Bernie. O velkém Dickovi také jen v dobrém.“ Cardone se toporně zvedl na nohy. „Já o vás všech mluvím jen v nejlepším!“

„Nech toho, Joe…“ Tanner opustil své skokanské prkno.

„Nech toho, Joe, a zase se posaď,“ nařídila mu Betty. „Nebo se skácíš do vody!“

„Da Vinci!“

Bylo to pouhé jméno, ale Cardone je zařval z plných plic. A ještě jednou.

„Da Vinci!“ Cardone si dal záležet, aby v jeho volání vynikl nefalšovaný italský akcent.

„Co to má znamenat?“ tázal se Tremayne.

„To povězte vy mně!“ křičel Cardone do stísněného ticha u bazénu.

„Zešílel,“ pravila Leila.

„Je totálně ožraly, jestliže mi prominete ten výraz,“ dodala Ginny.

„Protože ti nemůžeme objasnit - alespoň já to nevím - co znamená Da Vinci, mohl bys to snad vysvětlit ty nám.“ Bernie naladil umírněný, smířlivý tón.

„Nech toho! Říkám ti, nech toho!“ Cardone střídavě svíral a rozevíral své pěsti.

Osterman se vyšplhal z vody a přistoupil k němu s rukama mírumilovně svěšenýma u těla.

„Vzpamatuj se, Joe… Prosím tě, uklidni se.“

„Curychchch!“ Řev, který ze sebe vydal Joe Cardone, se musí rozléhat na míle daleko, pomyslel si Tanner. Už je to tady! Joe vyslovil pěkně nahlas to osudné jméno.

„Co to má znamenat, Joe?“ Tremayne se zdráhavě přiblížil k Cardonovi.

„Curych! Řekl jsem Curych a znamená to Curych!“

„Curych je město ve Švýcarsku. K čertu, co tím myslíš…?“

Osterman se postavil tváří v tvář Cardonovi a dal najevo, že neustoupí ani o píď.

„A teď vyklop, co tím ještě myslíš!“

„Ne. Tak ne.“ Tremayne zadržel Ostermana za rameno.

„Nemluv na mne,“ křičel Cardone, „ty jsi ten, kdo…“

„Tak - a dost! Konec! To se týká vás všech!“ Betty stála vzpřímená na betonové ploše užší strany bazénu. Tanner by nikdy nevěřil, jaká mocná vnitřní síla může vycházet z Cordonovy manželky.

Fluidum, jež z ní vyzařovalo, zapůsobilo okamžitě. Muži se rozdělili a rozešli jako pokáraní psi. Ženy užasle hleděly na Betty, pak se Leila a Ginny mlčky vzdálily. Alice nechápavě přihlížela, co ještě přijde.

Betty ještě neskončila, ale vrátila se do své původní podoby nenápadné, tolerantní vdané ženy ze zámožné předměstské čtvrti, jak ji všichni znali.

„Chováte se jak hádavé děti; jeden jako druhý. A kromě toho je nejvyšší čas, aby se Joe šel vyspat.“

„Navrhuji, abychom si dali ještě jednu na dobrou noc,“ řekl přátelsky Tanner. „Co ty na to, Betty?“

„Joe snese jen malou a slabou,“ odpověděla Betty s úsměvem.

„Ani kapku navíc,“ doplnil Bernie.

„Všichni pro? Donesu to sem,“ řekl Tanner a odcházel.

„Počkej na mne, Johnny!“ volal Cardone s širokou grimasou. „Já jsem ten malý dareba, který to způsobil, tak mi dovol, abych ti pomohl. Nemluvě o tom, že se mi chce čůrat.“

Tanner vstoupil do kuchyně před Cardonem. V duši měl zmatek, byl poplašen. Předpokládal, že poté, co Joe vykřikl slovo „Curych“, bude rázem po všem. Curych byl kód ke zhroucení celé konstrukce. Kolaps se však nedostavil.

Místo něho došlo k vývoji právě opačnému. Byla obnovena plná kontrola. A byla obnovena ze zdroje nanejvýš nepředstavitelného, od Betty Cardonové.

Náhle za sebou zaslechl tlumený pád. Ve dveřích stál Tremayne, skloněný nad tělem Joea Cardona.

„Sakra! Hora svalů princetonského atleta se sesula! Pomůžeš mi ho naložit? Dnes v noci dělám šoféra já.“

Sesula? Cardone byl opilý, to je nesporné. Ale k tomu, aby náhle ztratil vědomí, měl ještě hodně daleko.

20.

Tři muži se spěšně oblékli a odnesli bezmocného Cardona na přední sedadlo Tremaynova vozu. Betty a Ginny se posadily dozadu. Tanner pozorně hlídal, zda Joe nepředstírá mdlobu; zvlášť bděle sledoval svaly v jeho obličeji a oční víčka. Nezjistil však nic. Přesto se nemohl zbavit dojmu, že v Cardonově stavu je cosi hraného, faleš a přetvářka. Nechtěl Joe zneužít své žalostné kondice, aby ostatní vyzkoušel?

Tanner si sám nebyl jistý, zda jeho pozorování není ovlivněno vzrůstajícím napětím.

„Zatraceně,“ zvolal Tremayne, „zapomněl jsem si v hale sako.“

„Přinesu ti ho zítra do klubu,“ navrhl John. „Asi tak kolem jedenácté hodiny.“

„Raději si pro něj dojdu hned. Mám v kapse poznámkový blok, budu ho možná potřebovat… Počkej zde s Berniem, vrátím se za moment.“

Dick se rozběhl do vily a popadl své sako pohozené přes židli. Kývl na Leilu Ostermanovou, která leštila potřísněný povrch stolu v obývacím pokoji.

„Kde je Ali?“

„V kuchyni.“ Leila pokračovala v odstraňování skvrn.

Když Tremayne vkročil do kuchyně, ukládala Alice nádobí do automatické myčky.

„Ali?“

„Oh! To jsi ty, Dicku? Joe už je v pořádku?“

„Je mu lépe… Jak se daří Johnovi?“

„Myslela jsem, že je venku s tebou.“

„Ale já jsem tady.“

„Poslyš, Dicku, už je pozdní doba. Nemám náladu na žerty.“

„Ani já se necítím zrovna vesele… Ali, byli jsme výborní přátelé. Ty a Johnny pro nás, pro Ginny a mne, mnoho znamenáte.“

„Totéž i vy pro nás, jak jistě víš.“

„Věřil jsem tomu. Byl jsem o tom opravdu přesvědčen…“ Tremaynovi hořely tváře a nepřetržitě polykal a nebyl s to kontrolovat tik ve svém levém oku.

„Neodsuzujte nás. Nepřipusť, aby John vysílal komentáře, v nichž jsou souzeni jiní lidé, když nerozumí příčinám jejich konání.“

„Tápu v temnotě. Na co narážíš?“

„Je velice důležité,“ přerušil ji Tremayne, „aby se Johnny za všech okolností snažil pochopit toho druhého. Dodrží-li tuto zásadu, vyhne se tragickému omylu. Před soudem se vždy snažím druhou stranu nejdříve pochopit.“

Alice rozeznala v jeho slovech hrozbu.

„Doporučuji ti, abys mu to řekl sám.“

„Pokusil jsem se a on se vyhnul odpovědi. To je důvod, proč to říkám tobě… Pamatuj si, Ali, že žádný člověk není na sto procent takový, jakým se zdá být. Někteří z nás mají větší moc. Pamatuj si to!“

Tremayne se obrátil a bez pozdravu odešel; o vteřinu později Alice zaslechla, jak zaklaply domovní dveře. Nahlédla do prázdné chodby v předtuše, že není v domě sama. Kdosi přešel po špičkách přes jídelnu a zastavil se v koutě za příborníkem, kde byl skryt jejím zrakům. Napodobila neznámou osobu a tiše se proplížila přes místnost. Když zašla za roh, spatřila Leilu, přitisknutou nepohnutě ke stěně.

Leila vyslechla její rozhovor s Tremaynem! Když ji Alice přistihla při špionáži, zalapala po dechu; potom se bezdůvodně krátce zasmála. Uvědomila si, že je odhalena.

„Jdu si pro čistou utěrku,“ řekla. Vzala si ji ze skříně a vrátila se do jídelny.

Alice stála jako přimrazená. Cosi strašného se děje v tomto domě. Něco, co se vztahuje ke všemu živému ve vile na Orchard Drive 22.

Leželi vedle sebe na lůžku, Alice na zádech, John na boku na dosah od ní. Ostermanovi byli ubytováni v pokoji pro hosty. Bylo to poprvé, co po dlouhém večeru byli Tannerovi spolu sami.

Alice věděla, že její manžel je unaven a vyčerpán, ale nedokázala déle odkládat otázku, která ji trápila.

„Mezi tebou a Joem leží nějaký vážný problém?“

Znělo to spíše jako prohlášení než otázka. John se převrátil; koukal se nyní na strop a ulevilo se mu. Předpokládal, že tento dotaz zákonitě přijde a připravil si odpověď. Byla opět lživá, ale už si na lži zvykl. Do rozuzlení zbývala jen krátká doba - Fassett ho o tom přece ujistil. Promluvil pomalu, jakoby mimochodem.

„Jsi ohromně chytrá.“

„Opravdu?“ Otočila se na stranu a dívala se na něho.

„Není to příjemná záležitost, ale když to chceš vědět… Vzpomínáš si, jak jsem ti vyprávěl o tom burzovním kšeftu, se kterým Jim Loomis obcházel všechny známé ve vlaku?“

„Zajisté. Nepřál sis, aby Janet k nim šla ten den na oběd; k Loomisům, abych byla přesná.“

„Správně… Nuže, Joe a Dick se s Loomisem spojili. Radil jsem jim, aby od toho dali ruce pryč.“

„Proč?“

„Prověřil jsem si pozadí toho byznysu.“

„To jsi udělal?“

„Ano, prověřil jsem si to… Naše společnost do toho také vrazila malou částku, tak jsem si řekl, proč ne? Zavolal jsem Andyho Harrisona - to je šéf právního oddělení, setkala jsi se s ním letos o velikonocích - a on podnikl patřičné kroky.“

„Co vypátral?“

„Že celá ta věc smrdí. Je to předurčeno k výbuchu.“

„Něco nezákonného?“

„Spěje to k tomu; možná již příští týden… Harrison navrhuje, abychom z toho udělali velký případ. Senzaci. Řekl jsem to Joemu i Dickovi.“

„Proboha! A ten pořad hodili na tebe?“

„Neměj obavy. Jsem zadán na jiné pořady na měsíce dopředu. Nejde o program, který by měl dostat před ostatními přednost. Ale i kdyby - stejně bych jim to řekl. Mohli se z toho vymotat, dokud byl čas.“

Ali si vybavila v paměti Cardona a Tremayna:

„Hovořila jsi s Johnem? Co na to řekl…? Nepřipusť, aby Johnny soudil jiné lidi… Pamatuj si to…“

Joe a Dick propadli panice a Ali nyní znala příčinu.

„Joe a Dick jsou vyděšeni až k smrti. Víš o tom, Johnny?“

„Ehm. Došlo mi to.“

„Tak tobě to došlo? Ježíšikriste, vždyť to jsou tvoji přátelé. Jsou hrůzou bez sebe! Jsou paralyzování strachem!“

„Oukej, oukej. Zítra se sejdeme v klubu a já jim řeknu, aby se uklidnili. Sup ze San Diega se v těchto dnech nepotřebuje živit mršinami.“

„Bylo to od tebe kruté. Nepřekvapuje mě, že jsou z toho vyšinutí. Domnívají se, že proti nim podnikáš cosi děsného.“

Ali si vzpomněla na Leilinu ztichlou postavu, naslouchající Tremaynovým prosbám a výhrůžkám v kuchyni.

„Řekli všechno Ostermanovým.“

„Jsi si tím jistá? Jak to víš?“

„Na tom nesejde, to teď není důležité. Musejí mít z tebe hrůzu. Přísahej, že jim zítra odpoledne řekneš, že se nemají čeho bát.“

„Slíbil jsem ti to.“

„Tím se mnohé vysvětluje. Ty pomatené výkřiky u bazénu, ta hádka… Moc se na tebe zlobím, Johnny.“

Ve skutečnosti se však Alice Tannerová nezlobila, neboť neznámé a záhadné se stalo známým. S tím se dokáže postupně vypořádat. Lehla si opět na záda; stále znepokojená, stále v obavách, ale přece jen s pocitem vracející se chladné rozvahy, kterou postrádala v posledních hodinách.

Tanner přivřel oči a s úlevou si oddechl. Lež zvládl kupodivu dobře, lépe, než si představoval. Zbytek bude pro něj nyní snazší - falšovat fakta je maličkost.

Fassett měl pravdu. Dokáže obelhat i Alici.

21.

Johnny stál v ložnici u okna. Dnes v noci nesvítil měsíc, viděl však mráčky, sunoucí se po obloze. Podíval se na zahradu; vzadu na obzoru zahlédl sotva patrný pruh lesa. Znenadání mu přišlo, že ho podvádí zrak. Postřehl ohníček cigarety, zřetelně se pohybující. Kdosi se venku procházel a bezstarostně pokuřoval. Dobrý bože! napadlo ho, uvědomuje si ten, kdo se dole špacíruje, že prozrazuje patrolu?

Potom zbystřil pohled a zjistil, že postava je oblečena do koupacího pláště. Byl to Osterman.

Spatřil něco? Slyšel něco?

Tanner potichu proběhl ložnicí a vyšel z domu.

„Napadlo mne, že asi hned neusneš a půjdeš se ještě projít,“ řekl Bernie. Seděl nyní v plážovém lehátku a pozoroval vlnky v bazénu.

„Dnešní večer byl katastrofální.“

„Neřekl bych.“

„Kdybychom měli nože, byl by teď bazén rudý od krve.“

„Tvá hollywoodská nátura teď pracuje v přesčasech.“

Tanner se posadil na pokraj bazénu.

„Jsem spisovatel. Pozoruji a zhušťuji pozorované.“

„Obávám se, že se mýlíš,“ pravil Tanner. „Dick je přepracovaný a má právnické trable; svěřil se mi. Joe se jednoduše opil. Tak co se děje?“

Osterman si přehodil nohu přes nohu a upravil opěradlo lehátka. „Divíš se asi, co tady v této hodině dělám. Nazvi to, jak chceš. Předtucha. Instinkt. Předvídal jsem, že přijdeš dolů. Nevěřil jsem, že bys mohl usnout; v tom jsme na tom byli úplně stejně.“

„Čichám intriky.“

„Bez legrace. Nadešel čas, abychom si pohovořili.“

„O čem?“

Osterman se zvedl a postavil se nad Tannera. Připálil si čerstvou cigaretu od špačku té předchozí.

„Jaké je tvé největší přání? Mám tím na mysli, co si přeješ nejvíc pro sebe a pro tvou rodinu?“

Tanner nemohl uvěřit svým uším. Osterman zahájil diskusi nejbanálnější otázkou, jakou si lze představit. Přesto odpověděl, jako by šlo o seriózní interview.

„Mír, ten především. Mír, jídlo, střechu nad hlavou. Pro sebe ještě tvůrčí podmínky. Je to ta správná odpověď?“

„Vyjmenoval jsi všechna vhodná slova. Alespoň… pokud jde o tvé běžné, všední tužby.“

„Nechápu smysl tohoto rozhovoru. Ničemu nerozumím.“

„Napadlo tě někdy, že už nemáš žádné právo na výběr? Na výběr čehokoliv? Tvůj život je naprogramován, aby splnil předurčenou funkci. Uvědomuješ si to?“

„To je univerzální jev. Nehádám se s osudem.“

„Nemůžeš se s ním přít. Systém by to nepřipustil. Tobě je dáno, abys vykonal něco. K tomu jsi vycvičen a povolán, a to také budeš dělat až do konce svého bytí. Nemá cenu se proti tomu vzpouzet.“

„Byl bych mizerným nukleárním fyzikem. Ty bys byl zavrženíhodným mozkovým chirurgem…“ řekl Tanner.

„Všechno je ovšem relativní. Já nefantazíruji. Tvrdím, že jsme ovládáni silami, které se už vymkly naší kontrole. Dosáhli jsme éry specializace, a zvoní umíráček. Žijeme a pracujeme uvnitř nám vymezených kruhů; nesmíme jejich obvod překročit a dokonce se nesmíme ani rozhlédnout. Obávám se, že na tebe to doléhá víc než na mne. Mně zůstal alespoň kousek výběru, jaké hovno mohu obdělávat. Nicméně je to pořád jen hovno… Dusíme se v tom.“

„Přidržuji se svého a nestěžuji si. Dodal bych ještě, že rizika mého povolání jsou všeobecně známa.“

„Nemáš o co se opřít. Nikoho, kdo by stál za tebou. Nemůžeš si dovolit postavit se na zadní a prohlásit: ‚To jsem já!‘ Určitě to neřekneš, když budeš ve frontě na výplatu.“

„Patrně to neřeknu… před okénkem pokladny. Ale kdo může?“

Osterman si přitáhl lehátko a znovu se posadil. Pak pronesl rozvážně:

„Taková cesta existuje. A já jsem ochoten ti na ni pomoci.“ Odmlčel se, jako by vybíral vhodná slova; pak se opět rozjel: „Johnny…“ a zase se zarazil.

Tanner se obával, že ztratil odvahu a nebude už pokračovat. „Nuže…?“

„Musím mít jistotu… záruku… to je to nejpodstatnější!“ Osterman ze sebe vychrlil překotnou větu, jejíž slova se kupila jedno na druhé.

Pozornost obou mužů byla náhle upoutána k vile. V ložnici malé Janet Tannerové se rozsvítila světla.

„Co je zase tohle?“ zeptal se Bernie neskrývaje nepokoj.

„Pouze naše Janet, to je její místnost. Konečně se nám podařilo vštípit jí do hlavičky, že má rozsvítit, když se jde v noci vyčůrat. Po tmě do všeho vráží a my pak nemůžeme dvacet minut znovu usnout.“

Vzápětí prořízl vzduch dětský výkřik. Zaječení, které drásalo uši, neboť jím pronikala hrůza.

Tanner vyskočil a pádil kolem bazénu ke kuchyňským dveřím. Jekot se opakoval. Zároveň se rozsvítilo v oknech dalších tří ložnic. Bernie Osterman téměř porazil Tannera, když se oba řítili k Janetině pokojíčku. Byli tak rychlí, že byli na místě současně s Alicí a Leilou, které právě vycházely ze svých pokojů.

John se prudce opřel o dveře, aniž by se namáhal se zámkem. Vypáčil je dokořán a všichni čtyři vpadli dovnitř.

Janet stála uprostřed místnosti nad tělem Tannerova velšského setra. Usedavě hlasitě naříkala v ječivém pláči.

Pes ležel v louži krve.

Jeho hlava byla odříznutá od trupu.

John Tanner zvedl svou dceru a utíkal s ní do haly. Mozek mu na okamžik přestal fungovat. Zjevil se mu strašný obraz zohavené mrtvoly muže z lesa; do vidiny se mu prolínal obraz malého psíka. A neméně úděsná předpověď, vyslechnutá na parkingu Howard Johnsonova motelu:

„Uříznutá hlava znamená masakr.“

Musí se vzpamatovat. To je bezpodmínečně nutné.

Viděl, jak Ali konejší v náručí Janetu a šeptá jí něco do ouška. Vnímal, že někde docela blízko pláče jeho syn a že je s ním Bernie, který ho utěšuje.

Do toho zaslechl, jak Leila říká Alici:

„Podej mi Janetu, Ali. Postarej se raději o Johna.“

Tanner zuřivě vyskočil.

„Dotkneš se Janety a já tě zabiju! Zabiju tě, slyšíš!“

„Johne!“ vykřikla Ali s očima rozšířenýma úžasem. „Zbláznil jsi se? Co to říkáš?“

„Byla tam, přes chodbu! Jsi slepá? Byla na druhém konci haly!“

Osterman se vrhl na Tannera, odstrčil ho a připíchl zády ke stěně. Přidržel si ho a silně udeřil dlaní přes obličej.

„Ten pes je mrtev už několik hodin. Probuď se!“

Několik hodin…? Ne, to je vyloučeno. Událost se stala teď, před minutou. Rozsvítila se světla a kdosi oddělil hlavu od těla. Kdosi odřízl hlavu malého psíka… A Leila obývala pokoj naproti. Ona a Bernie. Omega! Masakr!

Bernie ho pohladil po vlasech.

„Musel jsem ti dát tu facku. Byl jsi nepříčetný… Pojď, dej se dohromady. Je to hrozné, prostě hrozné. Chápu tě.“

Tanner vyvinul nadlidské úsilí, aby se soustředil Nejdříve zaostřit oči, potom zkoncentrovat myšlenky. Všichni se na něj dívali, dokonce i Raymond, plačící u dveří pokoje.

„Není tady nikdo?“

Tanner se chvěl. Kde jsou všichni Fassettovi agenti? Hergot, kde byli?

„Kdo by zde měl být, Johnny?“

Ali ho podpírala paží kolem pasu, aby mu poskytla oporu.

„Nikdo nikde není.“ Tannerovo prohlášení vyznělo hluše.

„My jsme tady. A zavoláme sem policii. A to okamžitě!“

Bernie položil Tannerovi ruku na zábradlí a odváděl ho dolů po schodišti.

Tanner hleděl na hubeného, ale svalnatého muže, jak mu pomáhá na každém schodu. Cožpak Bernie neporozuměl? On je přece Omega! Jeho žena je Omega! Nemůže telefonovat policajtům!

„Policii? Ty chceš přivolat policii?“

„Na to můžeš vsadit krk. Jestliže to měl být jen žert, potom to je nejšpinavější, nejhnusnější fór, jaký jsem kdy zažil. Můžeš na to vzít jed, že je tady chci mít. Ty snad nechceš?“

„Ovšem, chci. To se rozumí.“

Došli do obývacího pokoje; Osterman se ujal velení.

„Ali, ty zavolej policii. Jestli neznáš zpaměti číslo, vytoč centrálu.“

A zamířil do kuchyně.

Kde byli Fassettovi lidé?

Alice přistoupila k bezovému telefonu na stolku u pohovky. Ale ještě než zvedla sluchátko, bylo jasné, že nemusí nikam volat.

Kužel paprsků mocné baterky se opřel do okna a křižoval sem a tam po zdech obýváku. Konečně přiběhli Fassettovi muži!

Na signál zvonku od hlavního vchodu se Tanner s námahou zvedl z pohovky a doklopýtal ke dveřím.

„Zaslechli jsme nějaký křik a zahlédli, jak se rozsvěcejí žárovky. Je u vás všechno v pořádku?“

Byl to Jenkins a v tváři se mu zračila úzkost.

„Přišli jste trochu málo pozdě,“ řekl chraplavě Tanner. „Račte vstoupit. Omega již tady byla.“

„Zachovejte rozvahu.“ Jenkins vkročil do předsíně, provázen McDermottem.

Z kuchyně se vynořil Osterman.

„Tomu se říká pohotovost!“

„Jsme ve službě od půlnoci do osmi ráno, pane,“ řekl Jenkins. „Viděli jsme světla a jak tady pobíhají lidé. V tuto hodinu je to dost neobvyklé.“

„Jste ohromně bdělí a my vám to nikdy nezapomeneme…“

„Ano, pane.“ Jenkins rázně přerušil rozprávku a vstoupil do obývacího pokoje. „Co bylo příčinou takové aktivity, pane Tannere? Přihodilo se něco? Můžete nám to sdělit zde, nebo byste dal přednost rozhovoru mezi čtyřma očima?“

„Není třeba nic tajit.“ Osterman šel v patách za policajty a promluvil dříve, než Tanner si uvážil odpověď.

„Nahoře v prvním pokoji po pravé straně leží pes. Je mrtvý.“

„Oh?“ Jenkins byl zmaten. Podíval se tázavě na Tannera.

„Jeho hlava byla odříznuta. Násilně oddělena od trupu. Nevíme, kdo to provedl.“

Jenkins byl klidný. „Aha. To zařídíme.“ Kývl na svého partnera. „Macu, přines nepromokavou roušku.“

„Jdu pro ni,“ řekl McDermott a odešel.

„Směl bych použít váš telefon?“

„Samozřejmě.“

„Tento případ musím nahlásit kapitánu MacAuliffovi. Budu asi nucen mu zavolat domů.“

Tanner zavrtěl nechápavě hlavou. To není věc policie. Tohle je případ Omega! Co to Jenkinse napadlo? Proč o zabitém psu informovat MacAuliffa? Měl by se v první řadě spojit s Fassettem! MacAuliff je víceméně pouze místní policejní oficír, ani o chlup víc. Na přiměřené lokální úrovni, ale v podstatě jen polda, který se dostal k důstojnickým frčkám a funkci místního náčelníka zásluhou politické protekce. MacAuliff zodpovídal městské radě Saddle Valley, nikoli vládě Spojených států. „Myslíte, že to je nezbytné? V tuto denní dobu? Chci tím říci - je kapitán MacAuliff…“

Jenkins Tannera příkře odmrštil:

„Kapitán MacAuliff je šéfem zdejší policie. Považoval by za abnormální, kdybychom mu osobně nehlásili takový případ.“

Tanner okamžitě pochopil. Jenkins mu podal klíč k řešení záhady svého služebního postupu.

Ať se stane, co se stane, jak se stane, kde se stane - nic se nesmí vymykat ustálené normě.

To je pravidlo Kozlí kůže.

Zároveň Tannerovi došlo, že Jenkins podal telefonické hlášení MacAuliffovi, aby uspokojil Bernarda a Leilu.

Kapitán Albert MacAuliff vešel do Tannerova domu a všem dal bez váhání na srozuměnou, že je tu autoritou. Tanner ho sledoval, jak tichým, ale velitelským hlasem udílí instrukce podřízeným poldům. MacAuliff byl vysoký, obézní chlapík s býčí šíjí, zle tísněnou límečkem košile. Také jeho ruce byly mohutné, až tlusté, a nápadně nepohyblivé. Mnozí policajti se vyznačovali tím, že drželi paže svěšené podél těla; údajně to byl pozůstatek řady let pochůzkové služby, kdy patrolovali na ulicích a navykli si přehazovat těžký obušek z ruky do ruky.

Alberta MacAuliffa naverbovali radní v Saddle Valley ze sboru newyorské policie, když před lety dospěli k závěru, že by neškodilo mít v městečku někoho, kdo udrží jejich obec čistou od nežádoucích elementů. V našich dnech uvolněných mravů je útok nejlepší obranou. MacAuliff se ukázal být mužem na svém místě, neboť byl zosobněným příkladem zákona a pořádku.

Do ušlechtilých úmyslů radnice se vloudila jen malá chyba. Saddle Valley si najímalo žoldnéře, ale dostalo bigotního policejního oficíra.

„Tak prosím, pane Tannere. Rád bych slyšel vaše vyjádření. Co se zde v noci dělo?“

„My jsme… pozvali na návštěvu skupinu přátel.“

„Kolik lidí?“

„Čtyři manželské páry. Celkem osm osob.“

„Nějaké služebnictvo?“

„Žádné… Žádné pomocné síly.“

MacAuliff se podíval na Tannera a sklapl notes.

„Vy nemáte služku?“

„Ne.“

„Paní Tannerová nikoho nezavolala na výpomoc během dne?“

„Ne.“

„Jste si tím jistý?“

„Zeptejte se jí sám.“

Ali byla v té chvíli ve studovně, kde připravovala nouzová lůžka pro děti.

„To by totiž mohlo být závažné. Zatímco jste byl v zaměstnání, najala si třeba na práci nějakého negra nebo Portorikánce.“

Tanner postřehl, jak sebou Bernie trhl.

„Nenajala si nikoho. Byl jsem celý den doma.“

„Hmmm.“

Osterman se odpoutal od Leily a vystoupil do popředí. „Kapitáne, do tohoto domu se kdosi vloupal a podřezal psovi krk. Mohl to být zloděj. Tannerovi byli ve středu vyloupeni. Nebylo by vhodnější…“

Bernie se dál nedostal. MacAuliff si ho přísně změřil a s nechutí odhadl jeho původ.

„Povedu vyšetřování, jak sám uznám za vhodné, pane…“ Policejní náčelník nahlédl do svých poznámek.

„Pane Ostermane. Žádám pana Tannera, aby mi laskavě vysvětlil, co se odehrálo dnes v noci. Ocenil bych, kdybyste se do toho nemíchal a nechal odpovídat jeho. Na vás také dojde řada.“

Tanner se pokusil kontaktovat pohledem Jenkinse, ale ten pokaždé uhnul očima. John byl bezradný, co má vypovídat - nebo přesněji, co nemá vypovídat.

„Tak tedy, pane Tannere, ještě jednou.“ MacAuliff se usadil, znovu otevřel svůj notes a držel tužku v pohotovosti. „Začnu zase od Adama. A nezapomeňte ani na zdánlivé maličkosti, jako jsou dejme tomu dodávky zásob pro domácnost.“

Tanner se chystal vypovídat, když z poschodí volal McDermott: „Kapitáne! Mohl byste sem na okamžik přijít? Do pokoje pro hosty.“

Bez jediného slova se jako první pohnul ke schodišti Bernie, o krok před MacAuliffem. Leila je následovala.

Jenkins bleskově přiskočil k Tannerovu křeslu a naklonil se nad ním.

„Poslouchejte, co vám teď řeknu, a držte se toho! Nebudu mít čas nic opakovat. Nevynášejte případ Omega. Ani slovo! Nic! Nemohl jsem vás varovat dříve, stále se kolem vás motali Ostermanovi.“

„Proč ne? Ježíšikriste, vždyť to je záležitost Omegy! Jaké pohádky mu mám vykládat? Proč mám mlčet?“

„MacAuliff není jedním z nás. Není prověřen, aby se cokoli dozvěděl… Povězte mu po pravdě, jak proběhl večírek. To mu naprosto stačí.“

„Chcete mi namluvit, že o ničem neví?“

„Neví. Není k tomu oprávněn.“

„Neví nic o agentech kolem domu, o hlídkách v lese?“

„To nejsou jeho lidé… Jestliže s tím začnete, bude si myslet, že jste se zbláznil. A Ostermanům bude všechno jasné. Jestliže se odvoláte na mne, všechno popřu. Shodíte se jako psychopat.“

„Vaši lidé si tudíž myslí, že MacAuliff…“

„Ne, to si nemyslí. MacAuliff je dobrý policajt. Někdy ze sebe dělá malého Napoleona, proto není k použití. Je však svědomitý a proto nám může být užitečný. Veďte ho k tomu, aby zjistil, kam se poděli Tremaynovi a Cardonovi.“

„Cardone se opil, Tremayne všechny odvezl domů.“

„Ať vypátrá, jestli všichni jeli rovnou domů. MacAuliff si velmi zakládá na výsleších a výpovědích. Kdyby odhalil, že lžou, ukřižoval by je.“

„Jak já mám k tomu přispět?“

„Naznačte, že o ně máte obavy. To je přijatelná záminka. A pamatujte - už to co nevidět skončí.“

MacAuliff se vrátil. Ukázalo se, že McDermott „omylem“ považoval nalomený postranní háček na okně pro hosty za možnou stopu pokusu o vloupání.

„Nuže, pane Tannere, začněte od situace, kdy se dostavili vaši hosté.“

A tak si John Tanner, rozpolcený ve dvě bytosti, vybavil ve své rozmazané paměti události předchozího večera. Bernard a Leila se do jeho výpovědi zapojili, ale nedoplnili ji ničím podstatným. Ali vyšla ze studovny a nepřispěla ani slovem.

„Dámy a pánové, to je prozatím vše.“ MacAuliff vstal.

„Ostatní nehodláte vyslýchat?“ Tanner se rovněž zvedl z křesla a hleděl zkoumavě na kapitána.

„Chtěl jsem vás právě požádat, můžeme-li si od vás zatelefonovat. Máme své předpisy a pravidla.“

„To se snad rozumí samo sebou.“

„Jenkinsi, ohlaste nás u Cardonů. Navštívíme nejdřív je.“

„Ano, pane.“

„A manželé Tremaynovi?“

„Máme svůj postup, pane Tannere. Až si promluvíme s Cardonovými, zavoláme Tremaynům a navštívíme také je.“

„Tím chcete zabránit, aby se mohli mezi sebou? Dohodnout na výpovědi. Je to tak?“

„Přesně tak, pane Ostermane. Vy se vyznáte v policejní taktice?“

„Píšu vám scénáře každý týden.“

„Můj manžel je televizní autor,“ objasnila Leila.

„Kapitáne,“ ozval se Jenkins od telefonu, „Cardonovi nejsou doma. Mluvil jsem s jejich služebnou.“

„Zavolejte Tremaynům.“

Skupina mlčenlivě přihlížela, jak Jenkins vytáčí číslo. Po několika stručných větách policista zavěsil sluchátko.

„Totéž v růžovém, kapitáne. Jejich dcera také tvrdí, že nejsou doma.“

22.

Tanner seděl se svou ženou v obývacím pokoji. Ostermanovi se odebrali do své místnosti o poschodí výš, policisté odjeli pátrat po nezvěstných párech. Ani John, ani Alice se necítili v pohodě. Ali proto, že si již učinila vlastní úsudek, kdo zabil psa; Johnny proto, že mu nešly z hlavy předpovězené důsledky psovy smrti.

„Byl to Dick?“ tázala se Alice.

„Dick?“

„Vyhrožoval mi. Přišel za mnou do kuchyně a hrozil mi,“

„Vyhrožoval ti?“ Jestli věci došly tak daleko, pomyslel si Tanner, proč Fassett se svými lidmi nezasáhl dříve?

„Kdy ti hrozil? A čím?“

„Krátce předtím, než od nás odjeli… Aby bylo jasno, nevyhrožoval mně osobně, ale nám všem. Jaksi všeobecně.“

„Konkrétně - co říkal?“

Tanner doufal, že Fassettovi agenti mají nyní zapojený odposlech. To by byl trumf, který by se později mohl hodit.

„Řekl, že bys neměl nikoho odsuzovat, dokud nepochopíš příčiny jednání toho druhého. Myslel tím komentáře ve tvých pořadech.“

„Co ještě?“

„Řekl, že jistí lidé… že někteří lidé jsou mocnější. Tak nějak. Že si mám dobře pamatovat, že lidé nejsou vždy takoví, jakými se zdají být… Že jedni mají víc prostředků než jiní.“

„To se dá vyložit všelijak.“

„Nemohlo to znamenat nic jiného než peníze. Spoustu peněz.“

„Co je to - spousta peněz?“

„Například to, co on a Joe podnikají s Jimem Loomisem. Byznys, do něhož jim teď strkáš nos.“

Bože můj! Tanner si pro sebe vzdychl. Skutečné s neskutečným se promíchalo. Téměř již zapomněl na svůj vylhaný příběh.

„V tom je opravdu moře peněz,“ řekl nevýrazně s vědomím, že se pohybuje na tenkém ledě. Alici může dojít, že dolary samy o sobě nemusí být dostatečně přesvědčivým důvodem. Pokusil se předejít jejím dalším argumentům.

„V té záležitosti je však víc než peníze. Jejich dobrá pověst. Jeden krok vedle - a jako když ji spláchneš do kanálu.“

Alice upřeně zírala na žárovku stolní lampy.

„Tam nahoře jsi byl přesvědčen, že to spáchala Leila. Nebo se mýlím?“

„Zmýlil jsem se já.“

„Faktem je, že byla ubytovaná nejblíž.“

„To je bezpředmětné; probral jsem to s MacAuliffem. Máme na věc shodný názor. Krev uschla, srazila se. Naše ubohé štěně někdo zabil několik hodin předtím.“

„Zdá se, že všechno tomu nasvědčuje.“

Alici se promítla do vzpomínek Leila, přitisknutá ke stěně, s pohledem upřeným do tmy, jak naslouchá konverzaci vedené v kuchyni.

Hodiny na římse krbu ukazovaly 05:20. Dohodli se, že zbytek noci prospí v obývacím pokoji, aby to k dětem, uloženým provizorně ve studovně, měli jen přes chodbu.

V pět třicet zazvonil telefon. MacAuliff oznamoval Tannerovi, že se nenašli ani manželé Tremaynovi, ani Cardonovi. Sdělil mu také, že se rozhodl zařadit je do policejního bulletinu postrádaných osob.

„Mohli se dohodnout na společném výletu do města, do New Yorku,“ namítl pohotově Tanner.

Jejich jména na seznamu lidí, po nichž úřady pátrají, by mohla zahnat Omegu do podzemí a prodloužit jeho noční můru.

„V Greenwich Village jsou podniky otevřené celou noc. Poskytněte jim ještě čas.“

„Nesouhlasím. Po čtvrté ráno je všude zavřeno.“

„Mohli se rozhodnout, že půjdou do hotelu.“

„To bychom již věděli. Hotely a nemocnice jsou prvními místy, které pročesáváme.“

Tanner přemýšlel jako o závod.

„Hledali jste v okolních obcích? Vím o několika soukromých klubech…“

„My o nich víme také. Vše zkontrolováno.“

Tanner věděl, že si musí rychle něco vymyslet. Něco, co by poskytlo Fassettovi dostatek času, aby zvládl krizi. Fassettovi agenti nepochybně odposlouchávají i tuto linku, která ho spojuje‘ s MacAuliffem; rozeznají nebezpečí a zasáhnou. „Prohledali jste úsek kolem starého skladiště? Kolem bývalé stanice na Lassiter Road?“

„Který čert by tam lezl? A proč?“

„Ve středu jsem tam našel svou ženu a děti. V té souvislosti mne napadlo…“

Narážka zabrala.

„Ještě se vám ozvu,“ řekl MacAuliff. „Mrkneme se tam.

A zavěsil telefon.

Ali se zeptala: „Žádná stopa?“

„Nic… Miláčku, potřebuješ si odpočinout. Zkus usnout… Znám několik lokálů - klubů a tak podobně - o nichž policie nemusí mít ani tušení. Obvolám je. Půjdu k telefonu v kuchyni, abych neprobudil děti.“

Fassett odpověděl na první signál zvonku.

„Zde Tanner. Víte už, co se stalo?“

„Ano. Myslí vám to dobře a pohotově. Kvalifikoval jste se do našich služeb.“

„To je poslední, po čem toužím. Co hodláte dělat? Nemůžete připustit, aby po nich bylo vyhlášeno celostátní pátrání.“

„To víme také. Cole a Jenkins jsou ve spojení. Zadržíme je.“

„A co potom?“

„Existuje několik alternativ. Nemám teď čas na vysvětlování. Kromě toho potřebuji uvolnit tuto linku. Ještě jednou, vřelé díky.“ Fassett zavěsil.

„Zkoušel jsem to na dvou místech,“ řekl Tanner po návratu k Alici. „Neměl jsem štěstí… Pojď, zkusíme se trochu vyspat. Tremaynovi a Cardonovi se pravděpodobně setkali s nějakou partou a zapadli k nim. Znáš to přece, jak to chodí.“

„Nám se to nepřihodilo, co má paměť sahá.“

Oba si udělali pohodlí a předstírali spánek. Tikání hodin na ně působilo jako metronom, hypnoticky, uspávavě. John zavřel oči a víčka mu sklapla jako těžké závaží. Jeho mysl obestřela naprostá tma. Avšak jeho sluch se k odpočinku neuložil. V šest čtyřicet zaregistroval hluk automobilu, přicházející od vchodu do jeho domu. Tanner vstal a přistoupil rychle k oknu. Po cestičce se blížil MacAuliff a byl sám. Tanner mu vyšel naproti.

„Manželka usnula. Nerad bych ji vzbudil.“

„Na tom nesejde,“ řekl MacAuliff zlověstně.

„Mám co do činění s vámi, Tannere.“

„Cože?“

„Manželé Cardonovi a manželé Tremaynovi byli omámeni koňskou dávkou éteru. Našli jsme je v jejich autu u cesty k Lassiterovu skladišti. A teď bych strašně rád věděl, proč jste nás tam poslal. Jsem zvědav, jak vysvětlíte svou jasnozřivou předpověď, že by tam mohli být.“

Tanner se nezmohl na víc než na němý údiv

„Čekám na vaši odpověď. Poslouchám.“

„Bůh mi pomoz, ale nevím. Nic nevím…! Dokud‘ budu živ, nezapomenu na ono středeční odpoledne. Ani vy byste nezapomněl. To skladiště… byl jen reflex. Přísahám!“

„Zatraceně pitomá shoda okolností, co?“

„Mějte rozum, kapitáne. Kdybych o tom věděl, řekl bych vám to hned na začátku, už před několika hodinami. Už v zájmu své ženy bych nepřipustil ty vaše služební procedury. Proboha, kapitáne, uvažujte!“

MacAuliff si zachoval zkoumavý úřední výraz. Tanner zesílil tlak.

„Jak se to stalo? Co vám řekli? Kde jsou?“

„Dopravili jsme je do nemocnice v Ridge Parku. Do domácího ošetření nebudou propuštěni dříve než zítra ráno.“

„Vyrozumívám z toho, že jste s nimi mluvil.“

MacAuliff odpověděl, že podle Tremaynovy výpovědi jely obě dvojice od Tannerů společně v jednom voze dolů po Orchard Drive asi půl míle, když zahlédli červené výstražné světlo a automobil zaparkovaný na pokraji cesty. Neznámý muž jim signalizoval máváním, aby zastavili. Byl elegantně oblečen a vyhlížel jako každý druhý místní občan.

Jenže, jak se ukázalo, přijel do Saddle Valley pouze na návštěvu přátel a byl zrovna na zpáteční cestě do Westchesteru, když jeho vůz postihla nehoda. Asi něco s motorem. Tremayne navrhl nešťastnému motoristovi, že ho doveze do domu jeho přátel. Muž nabídku přijal.

To bylo vše, co si Tremayne a obě ženy pamatovali. Cardone zřejmě během celého incidentu nic nevnímal.

V opuštěném překladišti našla policie na podlaze Tremaynova automobilu plechovku aerosolu bez specifického označení. Bude ještě odborně prozkoumána, ale MacAuliff nepochyboval, že obsahovala éter.

„Je-li tomu tak, pak nelze vyvodit jiný závěr, než spojitost s případem z minulé středy,“ řekl Tanner.

„To je jistě první, co člověka napadne. Nicméně, každý, kdo se vyzná ve zdejším okolí, ví velice dobře, že právě tohle staré skladiště je izolované od ostatního světa. Zvlášť dobře to ví ten, kdo čte noviny a jejich zpravodajství o středeční události.“

„Ovšem; to je logické. Byli rovněž oloupeni?“

„Nevypadá to na loupež. Nepostrádají ani peníze, ani šperky. Tremaynovi se ztratil nějaký zápisník s poznámkami, který měl v náprsní kapse. Úplně ho to vyvedlo z míry.“

„Poznámky? Papíry? Dokumenty?“

Tanner si připomněl Tremaynovu zmínku o záznamech, které „možná bude potřebovat“.

„Řekl vám konkrétně, oč mu jde?“

MacAuliff odpovídal neochotně. „Jen velice nepřímo. Nedávalo to žádný smysl, měl hysterický záchvat. Pořád jen opakoval ‚Curych, Curych‘. Stále dokola.“

John zatajil dech a jak byl od mládí poučován, počítal do deseti, aby potlačil tíseň v žaludeční krajině. Bylo mu, jako by Tremayne byl přijel na návštěvu s vlastnoručně psaným, notářsky ověřeným svědectvím ohledně kont v curyšské bance. Kdyby došlo ke konfrontaci, byl by vyzbrojen fakty.

MacAuliff zachytil Tannerovu reakci.

„Říká vám něco slovo Curych?“

„Ne, proč by mělo?“

„Odpovídáte pokaždé na otázku otázkou?“

„Zeptám se vás ještě na něco, i když tím riskuji, že se urazíte: Jsem oficiálně vyslýchán?“

„Ano, jste.“

„V tom případě slyšte: Ne, jméno Curych pro mne nic neznamená. Nemám ani tušení, proč to slovo pronesl. Samozřejmě je nutno vzít v úvahu, že jeho právní firma má svým způsobem internacionální charakter.“

MacAuliff měl vztek a ani se nesnažil svou špatnou náladu tajit. „Nevím, co je ve hře, ale jedno vám povím. Jsem zkušený policejní důstojník a mám za sebou řadu let pochůzkové služby v těch nejhorších rajónech, jaké může policajt vyfasovat. Když jsem bral tenhle džob, zavázal jsem se, že Saddle Valley zůstane čistým městem. A své slovo dodržím.“

Diskuse s MacAuliffem Tannera unavovala.

„Vůbec o tom nepochybuji, kapitáne. Nepochybuji ani o tom, že vždycky myslíte vážně to, co říkáte.“

Obrátil se k němu zády a odcházel domů.

Nyní bylo na Mac Auliffovi, aby zůstal stát jako solný sloup. Podezřelý mu ukazuje záda a on, policejní šéf Saddle Valley, proti tomu nemůže nic dělat!

Tanner se zastavil ve dveřích své vily a pozoroval MacAuliffa, jak odjíždí. Obloha se vyjasnila, ale vycházející slunce stínily chomáčky nízkých mraků. Nebude dlouho trvat a začne pršet.

Na tom nezáleží, na ničem nezáleží. Pro Tannera bylo vše odepsáno, vyřízeno.

Úmluva byla porušena. Dohoda mezi Johnem Tannerem a Laurencem Fassettem pozbyla platnost.

Neboť Fassettovy záruky se ukázaly být falešné. Omega se nezastavila u Tremaynů, Cardonů a Ostermanů. Víkendový rámec byl překročen.

Tanner byl ochoten hrát - byl donucen hrát -podle Fassettových pravidel, ale jen potud, pokud protihráči byli muži a ženy, které znal.

Nyní je vše jiné.

Do hry vstoupil nový, cizí faktor. Někdo, kdo zastaví v ranních hodinách na temné cestě automobil a způsobí teroristický výstup. Někdo, koho nezná. To je nepřijatelné.

Tanner vyčkával až do poledne, než se vypravil k lesu. Ostermanovi se kolem půl dvanácté rozhodli ke krátkému odpočinku a tak využil příležitosti, aby navrhl totéž i Alici. Všichni byli vyčerpáni. Děti se ve studovně dívaly na sobotní televizní pořad pro mládež.

Obešel nenápadně bazén a mával v ruce golfovou holí, jako by chtěl trénovat základní údery. Ve skutečnosti pozoroval okna na zadní straně svého domu, kde byly umístěny dětské pokoje a koupelna v prvním poschodí.

Dorazil na kraj lesa a zapálil si cigaretu.

Nikdo nereagoval na jeho přítomnost. Les takřka vyzařoval pokojným tichem. Tanner pronesl tlumeným hlasem:

„Potřebuji se sejít s Fassettem. Prosím, ozvěte se. Je to naléhavé.“

Na zdůraznění své výzvy švihl do prázdna golfovou holí.

„Opakuji! Neodkladně musím mluvit s Fassettem. Ozvěte se, kde jste kdo!“

Ani hlas, ani zvuk.

Tanner improvizoval nic neříkající gesto vůči mlčícímu lesu a vkročil do houštiny listnáčů. Když jí prolézal, musel si pomáhat rukama a lokty, jen aby se prodral ke skupině stromů, k níž Jenkins odešel pro svou příruční vysílačku.

Nikde nikdo.

Šel severním směrem. Kopal kolem sebe, sekal holí do větví, na každém kroku se rozhlížel. Posléze narazil na cestu.

Široko daleko nikdo nebyl! Nikdo nestřežil jeho dům. Nikdo! Fassettovi slíbení ochránci do jednoho odešli.

Vyběhl z cesty do terénu, zkratkou přes výběžek lesa se přiblížil na dohled k průčelí svého domu.

Fassettovi agenti se vypařili.

Přesprintoval zahradní trávník a kolem bazénu vtrhl do kuchyně. Opřel se o mycí stůl, protože už sotva popadal dech, otočil vodovodním kohoutkem a vchrstl si plnými hrstmi studenou vodu do obličeje. Vzepřel se o dřez a protáhl záda; trochu mu to pomohlo rozumně uvažovat.

Nikdo! Nikdo nehlídal jeho domov, jeho ženu, jeho děti!

Zastavil proud vody, ale potom se rozhodl nechat ji protékat, aby šum překryl hluk jeho pohybů. Od kuchyňských dveří slyšel smích dětí ve studovně. Vyšel po schodišti do poschodí a potichu otevřel dveře ložnice. Ali ležela na rozestlaném lůžku, ve zmuchlané dlouhé noční košili. Dýchala zhluboka, rovnoměrně, zřejmě ponořena ve zdravý spánek.

Zavřel dveře a napnul uši, co se ozve z pokoje pro hosty. Odpovědělo mu naprosté ticho.

Vrátil se opět do kuchyně, přesvědčil se, že 1 dveře jsou pod závorou, a totéž učinil u druhého | vchodu, vedoucího do malé komory.

Přistoupil k telefonu, zavěšenému na kuchyňské stěně. Zvedl sluchátko, ale nevytočil žádné číslo.

„Fassette! Jestliže jste vy nebo někdo z vašich partnerů napíchnut na tuto linku, dejte o sobě vědět. A to okamžitě!“

Volací tón zněl dál. Tanner nepostřehl ani sebemenší přerušení signálu. Na lince nikdo nebyl. Vytočil číslo motelu.

„Místnost 22, prosím.“

„Lituji, pane, ale pokoj 22 je prázdný.“

„Prázdný? To se ale velice mýlíte. Mluvil jsem s hosty z dvaadvacítky dnes ráno v pět hodin.“

„Je mi líto, pane, ale ti již odjeli.“

Tanner zavěsil sluchátko a nevěděl, co si má myslet.

New York! Newyorské číslo pro případ krajní nouze!

Znovu zvedl telefon, ale musel se přemáhat, aby se mu ruka nechvěla.

Pípání prozradilo, že jde o nahrávaný hovor. Jednotvárný mužský hlas oznámil:

„Vámi volané číslo není v provozu. Prosím, nahlédněte do telefonního seznamu a upřesněte si správné číslo. Toto je zvukový záznam. Vámi volané číslo…“

John Tanner zavřel oči. Bylo to nepochopitelné. Fassett není k dosažení! Jeho lidé zmizeli!

Byl sám, samojediný.

Pokusil se soustředit. Musí vyprovokovat mozek k myšlení. Fassett se nemohl rozplynout. Stal se nějaký gigantický omyl. Ten chladnokrevný profesionál se svou miliardou triků, lstí a švindlů se v něčem musel dopustit hrozné chyby.

Ovšem - neztratil se on sám. Kdesi v neznámu se poztráceli i jeho agenti. Co když to není omyl?

Tanner se náhle rozpomenul, že i on sám má vlastní zdroje informací a důvěrné kontakty. Jeho společnost Standard Mutual Network přece disponuje svými spoji na vlivné vládní agentury. Vytočil centrálu a obratem obdržel greenwichské telefonní číslo Andrewa Harrisona, vedoucího právního oddělení.

„Haló, Andy? Tady je John Tanner.“

Snažil se zachovat všední, rozvážný tón.

„Omluv mě a promiň, že tě obtěžuji doma, ale před chvílí volali z asijského byra. Ohledně nějaké zprávy o Hongkongu, kterou bych si rád ověřil… Podrobnosti ti povím v pondělí, nechtěl bych teď jít do detailů. Je to asi planý poplach, ale nemůže škodit, když se na to podívám… Zdá se mi, že CIA by mohla být tím správným místem. Oni se takovými věcmi zabývají. Již dříve s námi spolupracovali, takže… Dobrá, čekám.“

Šéf televizního zpravodajství si přidržel sluchátko bradou a zapálil si s úlevou cigaretu. Harrison se záhy vrátil k aparátu s vyžádaným číslem a Tanner si je pečlivě zapsal.

„Jestli se nemýlím, je to stát Virginie… Mockrát ti děkuji. Uvidíme se v pondělí.“

Ještě jeden telefonický hovor…

„C.I.A. Úřadovna pana Andrewse,“ hlásil se neznámý muž.

„Jmenuji se Tanner, Ředitel zpravodajství Standard Mutual v New Yorku.“

„Ano, pane Tannere. Přejete si hovořit s panem Andrewsem?“

„Rád bych.“

„Lituji, ale dnes není přítomen. Mohu vám něčím pomoci?“

„Ve skutečnosti sháním pana Laurence Fassetta.“

„Koho?“

„Fassetta. Laurence Fassett. Pracuje u vás v agentuře. Je to naléhavé, potřebuji s ním nezbytně mluvit. Myslím, že se nyní nachází někde v okolí New Yorku.“

„Má to něco společného s tímto oddělením?“

„To nemohu vědět. Vím jen, že má co dělat s CIA. A připomínám - je to urgentní. Kritická situace, abych byl zcela přesný.“

Tanner se začínal potit. Teď určitě nebyl vhodný čas na rozprávku se službou u telefonu.

„Rozumím, pane Tannere. Podívám se do našich lejster a najdu vám ho. Zavolám vás.“

Trvalo dvě minuty, než se úředník ozval. Mluvil zdrženlivě, ale choval se korektně.

„Jste přesvědčen, že máte správné jméno?“

„Vím to naprosto jistě.“

„Tak je mi líto, ale žádný Laurence Fassett není ani v našem telefonním seznamu, ani v žádném jiném indexu.“

„To je vyloučeno! Stýkal jsem se s Fassettem, pracoval jsem s ním… Přepojte mne na svého nadřízeného.“

Tanner si pamatoval, jak Fassett i Jenkins titulovali činitele, pověřené a prověřené pro případ Omega.

„Obávám se, že jde o nedorozumění, pane Tannere. Toto je úřadovna s výsadou priority. Vy jste volal mého spolupracovníka… mého podřízeného, jestliže se vám to více zamlouvá. Já se jmenuji Dwight. Pan Andrews je mým referentem.“

„Kašlu na to, kým jste. Opakuji vám, že jde o stav krajní nouze. Myslím, že byste to měl nahlásit někomu s vyšší autoritou, než jakou svěřili vám, pane Dwighte. Nebo si přejete, abych se vyjádřil ještě srozumitelněji? Toť vše. A pospěšte si. Čekám u telefonu.“

„Jak je vám libo. Vydržte ještě několik minut.“

„Vydržím.“

Trvalo sedm minut - pravá věčnost pro Tannerovy napjaté nervy - než se Dwight ozval.

„Pane Tannere, dovolil jsem si ověřit vaše postavení ve Standard Mutual a byl jsem ujištěn, že jste zodpovědný člověk. Bohužel, musím vám sdělit, že vás někdo oklamal. Žádný Laurence Fassett není zaměstnancem Central Intelligence Agency. A nikdy nebyl.“

23.

John Tanner odložil sluchátko a musel se opírat o nábytek, aby doklopýtal k umyvadlu. Odrazil se od něj a bezmyšlenkovitě vyšel zadními dveřmi na patio. Obloha se zatáhla těžkými mraky. Ve větvích hučel vítr a na hladině bazénu se čeřily vlnky. Schyluje se k bouři, napadlo Tannera, když zvrátil hlavu k nebi. Červencová bouřka s hromy a blesky tady bude co nevidět.

Přiblížila se Omega.

S Fassettem či bez Fassetta, Omega je reálná hrozba. O tom neměl Tanner nejmenší pochybnost. Omega je hmatatelná, neboť uviděl a pocítil její moc a narazil na sílu, jež z ní vyzařovala. Smetla Laurence Fassetta a byla schopna manipulovat s nejpřednější výzvědnou agenturou Spojených států a řídit její aparát.

Tanner věděl, že by bylo zbytečné pokoušet se o spojení s Jenkinsem. Co mu řekl Jenkins dnes ráno, když byli sami v obýváku?

„Jestliže se odvoláte na mne, všechno popřu…“

Když Omega dokázala umlčet Fassetta, bylo by pro ni hračkou ucpat ústa Jenkinsovi.

Leč postupně se utvrzoval v přesvědčení, že někde musí být východisko, odrazový můstek, který mu pomůže protrhnout předivo lží. Nepřipouštěl si již žádné vedlejší starosti; je třeba se vším skoncovat a zachránit jeho rodinu. Tohle už nebyla jeho válka. Jeho jedinou myšlenkou byla Ali a děti.

Skrz okno spatřil v kuchyni Ostermana. Osterman! Hlavou mu projelo, že Osterman je jeho opěrný bod k rozchodu s případem Omega. Rychle se vracel do domu.

Leila seděla u stolu, zatímco Bernie vařil kávu.

„Odjíždíme,“ oznámil mu suše Osterman. „Máme už sbaleno. Zatelefonuji pro taxi.“

„Proč tak náhle?“

„Tady se něco děje - něco podivného a zlého,“ řekla Leila. „Není to náš byznys. Nejsme do toho namočeni a ani nechceme být.“

„Přesně o tom bych chtěl s vámi mluvit. S vámi oběma.“

Leila a Bernie si vyměnili pohled.

„Posluž si,“ řekl Bernie.

„Nikoli zde. Pojďme ven.“

„Proč ven?“

„Nechtěl bych, aby nás Ali slyšela.“

„Spí jako zabitá.“

„Ne, musíme to vyřídit venku.“

Kráčeli svorně kolem bazénu na vzdálený cíp trávníku. John pochodoval vpředu; zastavil se, otočil a díval se jim do očí.

„Není nutné, abyste dále lhali. Žádný z vás. Já to také už chci mít za sebou. Zbavil jsem se strachu.“

Na pár vteřin se odmlčel, pak pronesl: „Vím, co je Omega.“

„Ty víš… co víš?“ zeptala se Leila.

„Omega… Omega!“ Tanner chraptěl zastřeným hlasem. „Omega! Vezmi to ďas! Bůh je mým svědkem, že je mi všechno jedno!“

„O čem proboha mluvíš?“

Bernie hleděl užasle na šéfa televizního zpravodajství a ještě k němu o krok postoupil. Tanner ucouvl.

„Co tě to popadlo?“

„Prosím tě, nedělej to! Přestaň s tím!“

„S čím mám přestat? Co nemám dělat?“

„Řekl jsem ti to… Můj osud je mi lhostejný. Jenom tě, prosím, neubližuj Alici a dětem! Úpěnlivě tě prosím! Proveď se mnou, co se ti zlíbí… Jen jim dej pokoj!“

Leila mu položila uklidňující ruku na rameno.

„Přestaň být hysterický, Johnny. Nevíš, o čem mluvíš.“

Tanner se díval na Leilu clonou slz. „Proč se nám mstíte? Prosím vás oba! Přestaňte mi konečně lhát! To je nesnesitelné, nevydržím to už!“

„V čem ti lžeme?“

„Nikdy jste neslyšeli o bankovních kontech ve Švýcarsku? V Curychu?“

Leila odtáhla ruku a manželé Ostermanovi ustrnuli v nehybném postoji. Nakonec Bernie rozvážně řekl:

„Ano, víme o bankovních účtech v Curychu. Založili jsme si tam konta.“

„Kde jste na to vzali peníze?“

„Vyděláváme hromadu peněz,“ odpověděl Bernie vyhýbavě. „To není nic, co bys nevěděl. Kdyby ti to mělo ulevit v tvých starostech, klidně se zeptej mého účetního. Znáš ho, setkal jsi se s ním. Jmenuje se Ed Marcum. V celé Kalifornii není nikdo lepší a čistší než Ed.“

Tanner byl zmaten. Jednoduché vysvětlení ho ohromilo svou logikou a přirozeností.

„Cardonovi a Tremaynovi též? Také oni si otevřeli konta v Curychu?“

„Jsem o tom téměř přesvědčen. U nás na západě Států má polovina lidí uloženy peníze v cizině.“

„Kde? A jak k nim přišli?“

„Na to se musíš zeptat jich.“

„Vy to velmi dobře víte!“

„Už tě zase chytá fantas,“ řekla Leila. „Oba dva, Dick i Joe, jsou ve své podnikatelské činnosti mimořádně úspěšní. Joe má pravděpodobně z nás všech největší majetek.“

„Proč ale právě Curych? Co je zvláštního na Curychu?“

„Snad větší stupeň svobody,“ odpověděl Bernie měkce.

„To je ono! To je to, pro co jsi mne včera v noci agitoval. Ptal ses mne, co si přeji ‚ze všeho nejvíc‘. To jsou tvá vlastní slova, vzpomínáš si?“

„Nepopírám, že v Curychu se dají vydělat velké peníze.“

„S Omegou! Tak je vyděláváš! Řekni - tak je vyděláváš?“

„Na mou duši nechápu, co to má znamenat,“ řekl Bernie, ale v tónu jeho hlasu bylo možno vyčíst stín nejistoty.

„Dick a Joe! Oba jsou články Omegy. Jste do ní zapojeni i vy. Kozlí kůže! Informace pro Curych! Za informace peníze!“

Leila uchopila svého manžela za ruku.

„Měl bys jít telefonovat, Bernie. Zařídit všechno potřebné.“

„Ještě moment, Leilo. Ještě moment… Poslyš, Johnny: přísahám, že nechápu, o čem mluvíš. Včera v noci jsem ti nabídl pomoc a nic jiného než pomoc jsem tím nemyslel. Vím o možnostech výhodných investic; nabízel jsem ti peníze na investování. Nic víc.“

„Nikoli peníze za informace? Ne pro Omegu?“

Leila tiskla ruku svého manžela; Bernie reagoval letmým pohledem a němým pokynem, aby se uklidnila. Otočil se opět k Tannerovi:

„Ostatně nedovedu si představit žádnou informaci, kterou bys mohl mít a kterou bych já mohl k něčemu použít. Neznám žádnou Omegu, nevím, co to je.“

„Joe to ví! Dick to ví! Oba přišli za mnou a Alicí. Oba nám vyhrožovali.“

„Je-li tomu tak, jak říkáš, nemám s tím nic společného. My oba s tím nemáme nic společného - ani já, ani Leila.“

„Přisámbůh, něco se muselo stát, Bernie…“ zasáhla Leila, která nevydržela napětí.

Bernie si ji přitáhl do náručí.

„Ať je to cokoli, s námi to nemá žádnou spojitost… Asi by prospělo věci, kdybys nám vysvětlil, oč se vůbec jedná. Možná, že bychom ti mohli pomoci.“

Tanner si je prohlížel, jak jsou k sobě něžně, ale těsně přimknuti. Přál si, aby jim mohl věřit. Prahl po přátelích a zoufale potřeboval spojence. A Fassett přece prohlásil: Nikoli všichni musí být součástí Omegy.

„Vy to skutečně nevíte? Vy nevíte, co je Omega? Nebo co znamená Kozlí kůže?“

„Ne,“ řekla bez zaváhání Leila.

Tanner jim uvěřil. Musel jim věřit už jen proto, aby se necítil tak osamocen. Pověděl jim všechno. Absolutně všechno.

Když skončil, stála manželská autorská dvojice před ním s otevřenými ústy a rozšířenýma očima. Začalo lehce pršet, ale nikdo si toho nevšímal. Posléze promluvil Bernie:

„Tak ty jsi myslel, že hovořím o… a že my s tím máme co dělat…?“

Bernie vrtěl nevěřícně hlavou.

„Bože můj! Jaká chorobná představa!“

„Ne, tak to není. Je to fakt. Byl jsem při tom.“

„Říkáš, že Alice o ničem neví?“ ptala se Leila.

„Instrukce zněla, že se jí nemám svěřovat.“

„Čí instrukce? Někoho, kdo ani není k dosažení po telefonu? Člověka, o němž ve Washingtonu nechtějí nic vědět? Někoho, kdo do tebe napumpoval o nás samé lži?“

„Tady byl zavražděn neznámý muž. Má rodina mohla minulou středu přijít o život. Před několika hodinami byli přiotráveni plynem Cardonovi a Tremaynovi.“

Osterman se ohlédl nejdříve na svou ženu a pak na Tannera.

„Jestli ovšem skutečně byli přiotráveni,“ podotkl pokojně.

„Neměl bys to tajit před Alicí,“ přidala se Leila s větším důrazem. „Jak tě znám, stejně to nedokážeš před ní skrýt na delší dobu.“

„Já to vím. Řeknu jí to.“

„A potom odtud odjedeme,“ pravil Osterman.

„Kam máte namířeno?“

„Do Washingtonu. Známe tam jednoho nebo dva senátory a několik kongresmanů. Jsou to naši přátelé.“

„Bernie uvažuje správně. Ve Washingtonu máme přátele.“

Déšť zhoustl.

„Pojďme dovnitř,“ řekla Leila a mírně tlačila Tannera do zad.

„Stůjte! V domě bychom nemohli svobodně mluvit. Je zadrátován odposlechem.“

Bernie a Leila zkameněli.

„Všude?“ zeptal se Osterman.

„Tím si nejsem jistý… Ale já už si nejsem jistý ničím.“

„Nebudeme tudíž o ničem mluvit. A když, tak pustíme rozhlas na plné pecky a budeme si šeptat.“

Tanner se rozhlédl ještě jednou po svých přátelích. Díky bohu! Je na začátku zpáteční cesty ke zdravému rozumu.

24.

Letní bouře se přihnala za necelou hodinu. Rozhlasová prognóza předvídala prudké poryvy větru; výstrahy z následků náhlé změny počasí se týkaly mnoha míst od Hatterasu až po Rhode Island. Obec Saddle Valley nebyla před nepřízní přírody ničím chráněna; muselo se počítat s nejhorším.

Ali se probudila pří prvním zahřmění a John ji upozornil - šeptem navzdory nahlas vyhrávajícímu rádiu - že se musí připravit k odjezdu s Berniem a Leilou. Ovinul kolem ní paží a domlouval jí, aby mu věřila a nekladla žádné otázky.

Přenesli děti do obývacího pokoje, televizi jim postavili před krb. Ali naplnila dvě cestovní zavazadla a přenesla je k vjezdu do garáže. Leila uvařila vajíčka a zabalila několik svazků karotky a celeru.

Bernie jim oznámil, že se pojede bez zastávky nejméně dvě hodiny.

Tanner sledoval přípravy a na mysl mu přišla jediná paralela: evakuace.

O půl třetí zazvonil telefon. Na opačném konci drátu byl stísněný, hysterický Tremayne. Vyprávěl o události u Lassiterova skladiště - podle Tannera značně zkresleně - a dal Johnnymu na vědomí, že Ginny a on jsou tak otřeseni, že nepřijdou dnes na večeři. Na sobotní večeři při příležitosti Ostermanova víkendu.

„Bezpodmínečně tě žádám, abys mi popravdě vysvětlil, co se tu děje,“ řekla Alice důrazně, když se setkala s manželem o samotě. Také tady vyhrávalo tranzistorové rádio, seč mu síly stačily, a Alice je chtěla ztlumit. John ji zadržel a přivinul ji k sobě.

„Věř mi. Prosím tě, věř mi,“ šeptal jí do ucha. „Všechno ti vysvětlím, až budeme v autě.“

„Proč až v autě?“

Alice měla strach v očích a dlaní si přikrývala ústa.

„Oh, můj bože! Tím mi říkáš, že nemůžeš nebo nesmíš mluvit.“

„Musíš mi důvěřovat.“

Tanner odešel do kuchyně a radil se, hlavně gestikulací, s Ostermanem.

„Nakládáme.“

Vydali se za zavazadly. Když se vrátili z garáže, stála Leila u kuchyňského okna s vyhlídkou do dvora.

„Chytneme pořádnou vichřici.“

Znovu zazvonil telefon a Tanner vzal sluchátko, Cardone zuřil. Proklínal a přísahal, že roztrhne napůl a ještě jednou napůl toho gaunera, který na ně pustil plyn. Mluvil zmateně a byl zřejmě úplně vyveden z míry. Nešlo mu na rozum, že měl na zápěstí hodinky za osm set dolarů a nikdo mu je neukradl. V náprsní tašce leželo několik stovek a ani těch se pachatel nedotkl.

„Policajti tvrdí, že Dick postrádá nějaké papíry. Prý něco o Curychu ve Švýcarsku.“

Tanner zaslechl, jak se Cardone krátce ostře nadýchl, pak následovalo ticho. Když Joe opět promluvil, bylo mu sotva rozumět.

„To nemá se mnou nic společného!“

A potom začal Johnovi překotně vyprávět o telefonátu z Filadelfie, že nemoc jeho otce se zhoršila a že jeho zdravotní stav je velice vážný. To je nutí, jeho a Betty, aby neodcházeli ani na krok z domova. Snad se se všemi uvidí v neděli. Tanner neřekl nic a zavěsil.

25.

„Hej!“

Leila vyhlížela, co se odehrává za bouře na trávníku.

„Podívej se na ty slunečníky! Vítr vám je odfoukne.“

Tanner vyhlédl oknem a uviděl, jak se dva velké barevné stolní slunečníky ohýbají pod náporem vichru. Látka každého z nich se napjala přes kovová žebra lehké konstrukce až k prasknutí. Buď se slunečníky roztrhnou nebo je vítr vyvrátí a odnese. Tanner si uvědomil, že by nebylo normální, kdyby je ponechal jejich osudu.

„Seběhnu pro ně dolů. Za minutku jsem zpátky.“

„Nepotřebuješ pomoc?“

„Abychom promokli dva?“

„Oblékni se. Ve skříni je nepromokavý plášť.“

Vítr byl nyní velmi silný a déšť se lil v proudech. Zaštítil si obličej rukama a dral se živly k vzdálenějšímu slunečníku. Hmatem dosáhl pod jeho kopuli a uchopil prsty roztahovací záchytku, aby stáhl slunečník do zavřené polohy.

Ozval se tříštivý náraz předmětu, odraženého od desky kovaného železného stolu. Od plochy odletěly střepinky a zasáhly ho do ruky. A další exploze. Úlomky cementu zpod jeho nohy trefily stojan stolu. A ještě jeden výstřel, tentokrát z druhé strany.

Tanner se vrhl na zem a plazil se pod kovový stůl, co nejdále od směru, odkud létaly kulky.

Avšak střely bubnovaly dál v krátkých intervalech a dopadaly všude okolo něj.

Chtěl se odplížit zpět do trávy, ale malý gejzír mokré hlíny ho zarazil. Sáhl po židli a držel ji před sebou, jako by byly posledním pramenem rozpadajícího se lana, na němž visí nad propastí. Ztuhl v nevýslovné panice a čekal jen na smrt.

„Pojď! Zatraceně! Polez!“

Osterman se po něm natahoval, dal mu políček na vzpamatování a uvolnil mu ruce, svírající židli. Hrabali se jako dva krtci k nedalekému domu; slyšeli kulky, narážející na dřevěné ostění.

„Drž se stranou! Nestůj u vchodu!“ křičel Bernie.

Avšak Leila nedbala na jeho příkaz a otevřela dveře. Osterman doslova vhodil Tannera dovnitř, skočil za ním a přikryl ho svým tělem. Leila se přikrčila pod okenní rám a přibouchla rázně dveře.

Palba ustala.

Alice spěchala ke svému manželovi, otočila ho naznak, podložila mu hlavu a zbledla, když zahlédla krev na jeho ruce.

„Zasáhli tě?“ vykřikl Bernie.

„Ne… ne. Jsem v pořádku.“

„Nejsi ani trochu v pořádku! Bože můj! Podívejte se mu na ruku, samá krev!“

Alice se snažila otřít krev dlaní.

„Leilo najdi honem někde čistý líh nebo alkohol. Sežeň jód. Alice, máte doma jód?“

Alice nebyla schopna odpovědi. Po tváři jí stékaly slzy. Leila ji uchopila za ramena a drsně ji okřikla:

„Dost toho nářku, Ali! Nech už toho, povídám! Kde najdu nějaké obvazy, nějakou dezinfekci? Johnny potřebuje ošetřit!“

„Antiseptikum ve spreji je v komoře. Vata taky.“

Ne, nyní neopustí svého manžela. Leila se mezitím opatrně šourala ke komoře.

Bernie pečlivě prohlédl Tannerovo zranění.

„Nic opravdu vážného, jen pár škrábanců. Nepříliš hluboké ranky.“

John vzhlédl k Ostermanovi. Vůči sobě samému cítil opovržení. „Zachránil jsi mi život… Nenalézám slov, jak…“

„Až budu mít narozeniny, můžeš mi políbit… Hodné děvče, Leila. Podej mi tu lékárnu.“

Bernie vzal dezinfekční sprej a nešetřil jeho obsahem.

„Ali, zavolej policii. Nepřibližuj se k oknu. Vyžádej si k telefonu toho tlusťocha, kterému tady říkáte policejní kapitán.“

Alice neochotně opustila manžela a proplížila se k nástěnné přihrádce s telefonem. Sáhla po paměti po aparátu a sňala sluchátko.

„Vypojeno.“

Leila naprázdno polkla. Bernie přiskočil k Alici a vytrhl jí telefon z ruky.

„Je to tak.“

John Tanner se otočil a opřel se oběma rukama o kuchyňské dlaždice. Je v pořádku. Může se hýbat.

„Zkusme zjistit, jak na tom jsme.“ řekl pomalu.

„Co tím míníš?“ zeptal se Bernie.

„Děvčata si lehnou na podlahu. Pro tebe, Bernie, mám extra úkol. Elektrický vypínač je na stěně, hned vedle telefonu. Jakmile odpočítám jedna-dvě-tři, natáhneš ruku a zapneš proud.“

„Co to udělá?“

„Poslechni, jak ti říkám.“

Tanner se posunul ke kuchyňským dveřím a postavil se bokem k oknu, aniž by zvenčí mohl být viděn. Jedinou zvukovou kulisou byl déšť, vítr a hřmění.

„Připraven? Budu počítat.“

„K čemu se zase chystá?“

Ali vstávala, ale Osterman ji přidržel u podlahy.

„Pro tebe to není nic nového,“ řekl John. „Stará dobrá Taktická příručka pro pěchotu. Viz kapitola Noční hlídka. Netřeba se ničeho obávat. Šance je tisíc ku jedné v můj prospěch. Nemám pravdu, Bernie?“

„Ve všech mých příručkách měli jinou matematiku.“

„Sklapni zobák!… Raz. Dva. Tři!“

Osterman stiskl vypínač a pod stropem se rozsvítila silná žárovka. Tanner se skokem vrhl do krytu komory.

Odezva přišla vzápětí. Signál. Znamení, že nepřítel je na svém místě.

Zaslechli výstřel, okenní sklo se roztříštilo a kulka se rozpleskla o stěnu. Osterman zhasl světlo.

Přistisknut k zemi, John Tanner zavřel oči a řekl kupodivu klidně:

„Tak teď už víme, na čem jsme. Skryté mikrofony jsou bluf. Všechno byla jen lež.“

„Všichni zpět! Nehýbejte se!“ vykřikla Leila.

Zároveň učinila výpad napříč kuchyně ke dveřím do chodby. Nikdo nevěděl, co to má znamenat, ale Alice ji následovala.

Tannerovy děti nemohly slyšet výstřely zvenčí; jejich zvuk překrýval liják, bouře a zapnutá televize. Pronikl k nim však výstřel, vypálený do kuchyně. Obě ženy se k nim vrhly, stáhly je na podlahu a zaštítily je svými těly.

„Ali, dotáhněte děti do jídelny. Nezvedejte je ze země!“ velel Tanner. „Bernie, máš pistoli? Ty nemáš pistoli?“

„Činím pokání, ale nikdy jsem žádnou neměl.“

„Stejně jako -já. Není to legrační? Vždycky jsem odsuzoval každého, kdo se vyzbrojuje. Jsem pitomý naivka.“

„Co si počneme?“

Leila se přemohla ke klidu.

„Pokusíme se dostat z pasti,“ odpověděl Tanner. „Výstřely přišly z lesa. Kdokoli je vypálil, nemůže vědět, zda máme či nemáme zbraň. Ze strany průčelí se střílet nebude - alespoň doufám. Po Orchard Drive je celkem živý provoz… Naložíme se do auta - a ať je vezme ďas.“

„Jdu otevřít vrata,“ řekl Osterman.

„Nestačí ti, že jsi byl hlavním hrdinou celé odpoledne? Teď je řada na mně… Když to správně načasujeme, nebudeme mít problémy. Dveře se zvedají snadno a rychle.“

Prolezli do garáže.

Uložili děti do zadního prostoru kombi mezi zavazadla; bylo jim těsno, ale byly chráněné. Leila a Alice se skrčily na podlahu za přední sedadla. Osterman se posadil za volant a Tanner stál v pohotovosti u garážových vrat, připraven je kdykoli vytáhnout.

„Vpřed! Nastartuj!“

John chtěl vteřinu nebo dvě počkat, až se motor rozběhne na plné obrátky, pak otevřít dveře a naskočit do automobilu. Na výjezdu nebyly překážky. Stejšn odstrčí malý triumph, který mu stál trochu v cestě a vyrazí ke krátkému spurtu na vyjížďku z domu.

„Vpřed, Bernie! Sakra, šlápni na to!“

Osterman však otevřel dveře auta a vystoupil z vozu. Podíval se na Tannera a pronesl jedno slovo:

„Chcíplo.“

Tanner otočil klíčkem od startéru triumphu. Motor nezabral. Osterman zvedl kapotu velkého kombi a zavolal Johna k sobě. Prohlíželi motor, zatímco Tanner svítil zápalkou.

Všechny dráty a kabely byly zpřetrhány.

„Dají se vrata od garáže otevřít zvenčí?“ tázal se Bernie.

„Samozřejmě. Pokud ovšem nejsou zamčena.“

„Byla?“

„Ne.“

„Slyšeli bychom, kdyby je někdo otvíral?“

„Pravděpodobně nikoli. V takovém slejváku!“

„Potom nelze vyloučit, že uvnitř někdo je.“

Oba muži se současně ohlédli na dveře od malé umývárny. Byly zavřené. Bylo to jediné místo v garáži, kam bylo možné se schovat.

„Musíme odtud vyvést děti,“ šeptal Tanner.

Ali, Leila a děti se opět vrátily do vily. Bernie a John podrobili garáž zevrubnému pátrání po jakémkoli předmětu, který by jim mohl posloužit jako zbraň. Tanner objevil rezavou sekeru, Osterman se chopil zahradních vidlí.

Přistoupili k zavřeným dveřím od umývárny.

Tanner pokynul Ostermanovi, aby je rázně otevřel. Sám vrazil dovnitř se sekerou zdviženou k úderu.

Místnost byla prázdná. Jen na stěně se skvělo, nastříkáno černým sprejem, řecké písmeno Omega.

Tanner všechny zahnal do suterénu. Alice a Leila provázely děti a s nepatrným úspěchem předstíraly, že to je všechno jen hra. U dveří na konci schodišti Tanner Ostermana nenápadně pozdržel.

„Postavíme pár zátarasů, co říkáš?“

„Myslíš, že to už došlo tak daleko?“

„Nerad bych nechal něco náhodě.“

Oba muži se opatrně drželi mimo dohled okenních průzorů a natahali tři solidní křesla ke dveřím. Nakupili je do bariéry ze dvou kusů nad sebou a třetího, který je podpíral z boku. Potom se ostražitě připlížili k oknům a ujistili se, že jsou pevně zavřena.

Tanner se vypravil do kuchyně, našel bariérovou svítilnu a vložil si ji do kapsy. Společně pak odsunuli stůl z plastického materiálu ke dveřím, vedoucím do dvora. Z aluminiových sedátek zřídil Osterman zábranu pod stolem; opěradlo jednoho z nich vzpříčil pod dveřní kliku.

„To všechno je k ničemu,“ prohlásil. „Zabarikádovali jsme se v pasti. Měli bychom spíš uvažovat, jak z ní ven.“

„Vymyslel jsi již nějaký způsob?“

V chabém světle viděl Osterman jen obrysy Tannerovy postavy. Mohl však v jeho hlase rozpoznat zoufalství.

„Ne. Nic moudrého mě nenapadá. Ale musíme se pokusit!“

„Musíme. Prozatím však musíme být především prozíraví, nedat se překvapit. Nemáme ani zdání, kolik jich je, ani kde jsou. Nevíme, co se venku děje.“

„Pojď, dokončíme to.“

Znovu se odplazili přes kuchyň a kolem komory ke vchodu do garáže. Postranní dveře byly zajištěny zámkem, ale pro jistotu vrazili poslední kuchyňskou židli pod kliku a odplížili se do chodby do haly. Cestou ještě sebrali své primitivní zbraně - sekeru a vidle - a sestoupili do suterénu.

Těžké kapky deště stále ještě bubnovaly na malá čtvercová okna, která byla zvenčí na úrovni s terénem. Nepravidelné záblesky vytrvalé bouře se promítaly na zdi.

Mlčení přerušil Tanner.

„Jsme tu alespoň v suchu. Pod střechou a relativně v bezpečí. Kdokoli je v takovém počasí venku, musí být promáčený na kůži. V tom se nedá vydržet celou noc… Je sobota. Víme, že o každém víkendu hlídkují po všech cestách v obci policejní vozy. Zjistí, že v našem domě se v žádném okně nesvítí a budou pátrat po příčině.“

„Proč by měli?“ namítla Ali. „Jednoduše si pomyslí, že jsme někam odjeli na večeři.“

„Nikoli po včerejší noci. MacAuliff mi dal jasně najevo, že dá hlídat náš dům. Jeho patroly nemohou nic vidět přes zahradu za domem, ale průčelí budou mít stále na očích. Nemají ostatně nic jiného za povinnost… Podívej.“

Tanner vzal svou ženu za loket a vedl ji k jedinému čelnímu oknu suterénní místnosti, které bylo umístěno těsně nad úrovní dlážděného chodníčku. Déšť v proudech stékal po okenní tabuli; nedalo se nic rozeznat. Dokonce ani pouliční lampa v ohybu Orchard Drive nebyla chvílemi vidět. Tanner vytáhl z kapsy baterku a přivolal pohybem Ostermana.

„Vykládám Ali, že MacAuliff dnes ráno říkal, že dá dům střežit. Což také jistě učiní, neboť nechce mít žádné další trable… Fajn. My se budeme střídat u tohoto okna. Nikoho to neunaví a také se nemůže stát, aby mu zrak provedl nějaký trik dlouhým koukáním do tmy. Jakmile někdo z nás zahlédne policejní hlídkový vůz, dá mu svítilnou signál. Nahoru - dolů, nahoru - dolů. Řidič ho uvidí a zastaví.“

„To je výborné,“ řekl Bernie. „To je přímo geniální! Škoda, že ti to nedošlo dříve, když jsme byli nahoře.“

„Nenapadlo mě to. Je to zvláštní, ale ani mi nepřišlo na mysl, že z tohohle podzemního okna je výhled na ulici. Uklízel jsem v suterénu minimálně stokrát, ale nevzpomínám si, že bych někdy…“

Omluvně se na všechny usmíval.

„Povzbuzuje mě to,“ řekla Leila, snažíc se přenést Johnovu sebedůvěru na ostatní.

„Ali, ty budeš mít první hlídku. Patnáct minut stráže. Já a Bernie si vezmeme na starost druhá okna. Leila bude pečovat o Janetu, že ano?“

„Co mám dělat já?“ hlásil se Raymond.

Tanner, hrdý na syna, vydal rozkaz:

„Ty zůstaneš u předního okna s matkou a budeš držet post jako stálá hlídka. Úkol zní: zpozorovat policejní automobil.“

Tanner a Osterman přecházeli mezi dvěma okny, vedoucími do dvora, a jedním bočním oknem. Po čtvrthodině, vystřídala Alici Leila. Ali našla pokrývku a vyrobila z ní malou matraci, takže Janet si mohla lehnout. Hoch se jako hlídka osvědčil; vytrval u okna s Leilou a v krátkých přestávkách otíral sklo, jako by chtěl setřít závoj vody z druhé strany.

Nikdo nepromluvil. Déšť a nárazy vichru znovu sílily. U předního okna přišla řada na Bernieho. Když přebíral od své ženy svítilnu, přivinul ji k sobě na několik sekund.

Začal a skončil Tannerův turnus. Alice znovu zaujala místo přední hlídky. Nikdo to neřekl nahlas, ale všichni ztráceli naději. Jestliže MacAuliffovy patroly skutečně střežily tuto oblast a soustředily se na Tannerovu vilu a okolí, potom se nedalo ničím vysvětlit, proč již více než hodinu neprojel okolo policejní vůz.

„Tady je! Tady je! Tatínku, vidím červené světlo!“

Tanner, Bernie a Leila spěchali k oknu k Alici a Raymondovi. Alice mávala svítilnou všemi směry. Motorizovaná hlídka viditelně zpomalila jízdu. Vůz se sotva pohyboval, ale nezastavil.

„Dej mi tu baterku!“

Tanner zaostřil kužel paprsků, dokud nedopadl sice rozmazaně, ale přesně, na rozplizlou konturu bílého automobilu ve cloně deště. Potom pohnul proudem světla vertikálně nahoru a dolů, rychle za sebou.

Ať seděl za volantem policejního vozu kdokoli, nemohl si signálního světla nepovšimnout. Stopa paprsků několikrát překřížila čelní sklo před řidičem, musela ho udeřit do očí.

Avšak patrola jela dál. Minula vjezd do Tannerova domu a pokračovala svou cestou.

Tanner zhasl baterku a nechtělo se mu otočit hlavu, aby se nemusel podívat do tváře Alice a ostatních.

Bernie pronesl zachmuřeně: „To se mi nelíbí.“

„Nemohl náš signál přehlédnout! Bezpodmínečně musel světlo vidět!“

Ali přidržovala svého syna, který stále zíral do tmy.

„Ne, nemusel,“ lhal John Tanner. „Venku se čerti žení. Řidič nevidí skrz okno dohromady nic. Jeho sklo je pravděpodobně stejně málo průhledné jako naše, ne-li víc. V automobilu se okna silně potí. Přijede znovu. Příště vsadím na jistotu, vyběhnu se světlem ven.“

„Zajímalo by mne, jak rychle se ti to podaří,“ řekl skepticky Bernie.

„Nebude ti stačit čas. K předním dveřím jsme navršili hromadu nábytku.“

„Prolezu oknem.“

Tanner v duchu měřil rozměr otvoru a uznal, že je malý. Ale jak lehce se mu lhalo!

„Já bych se do okna vešel, tati!“

Chlapec by to asi dokázal. Možná, že nebude vyhnutí, než ho poslat pro pomoc.

Avšak Johnny věděl, že svědomí by mu to nedovolilo.

Kdokoli jel v onom hlídkovém policejním voze, nebyl slepý. Viděl jeho nouzový signál a přece nezastavil.

„Vraťme se zpět k oknům. Leilo, převezmi své místo. Ty, Ali, se postarej o Janet. Myslím, že usnula.“

Tanner si uvědomoval, že je musí udržet v akci, i když to, co jim přikazoval, nedávalo praktický smysl. Každý z nich měl svůj vnitřní strach, svou soukromou paniku.

Hlučně zahřmělo. Blesk na zlomek sekundy bíle osvítil suterén.

„Johnny!“

Osterman byl tváří nalepen na levé zadní okno místnosti.

„Pojď sem!“

Tanner se dostal dvěma přískoky Ostermanovi po bok a vyhlédl oknem. Skrz proudy deště uviděl nízko u země úzký sloupek světla. Pohyboval se na vzdáleném pokraji bazénu, na konci trávníku, blízko pomezí lesa. Potom náhle osvítil proužek světla postavu, která svítilnu nesla. Kdosi přicházel k Tannerovu dómu.

„Někdo se bojí, že spadne do bazénu,“ prohodil Bernie.

„Kdo je to?“ Alice se znepokojeně ozvala ze svého místa na matraci, kde seděla s Janetou.

„Venku někdo chodí,“ odvětil Tanner. „Všichni zachovejte naprosté ticho… Všechno bude v pořádku. Může to být policie.“

„Anebo ten, kdo po nás střílel!“

„Psst! Ticho!“

Leila opustila své místo u čelního okna a přisedla si k Alici. „Nestrkej hlavu do okna, Bernie,“ řekla.

„Přibližuje se. Obchází bazén.“

John a Bernie se poněkud stáhli a postavili se po obou stranách okenního otvoru. Muž byl do nepohody oblečen do velkého ponča a na hlavě měl rybářský klobouk. Když se přibližoval k domu, zhasl svítilnu.

Zajatci nad sebou zaslechli rumplování kuchyňskými dveřmi, pak náraz těla do dřevěné výplně. Záhy však bušení ustalo a kromě poryvů bouře zavládlo ticho. Vetřelec odešel od vchodu do kuchyně a Tanner ze svého výhledu z okna spatřil svazek paprsků, míhajících se nahoru a dolů. Potom světlo zmizelo za úhlem tvořeným budovou garáže.

„Bernie!“ Leila stála vedle Alice a chlapce. „Podívej se tamhle!“

Bočním oknem pronikalo přerušované světlo z jiného zdroje. Ačkoli přicházelo z poměrně značné dálky, bylo pronikavé a také se přibližovalo. Ten, kdo nesl tento reflektor, běžel k domu.

Vzápětí se světlo ztratilo a opět zavládla tma, déšť a hromobití. Tanner a Osterman zaujali pozice u postranního okna, každý z jedné strany, a opatrně vyhlíželi ven. Neviděli nic, než průtrž mračen hnanou větrem.

Z horního konce schodiště se ozvala hlučná rána. Po ní další, ještě hřmotnější, připomínající nárazy dřeva na dřevo. Tanner se přemístil ke schodům. Dveře byly sice zavřeny na závoru, ale byly to tenké vnitřní dveře; jedním rázným kopem se daly vyvrátit z pantů. Sevřel sekeru, připraven rozpůlit každého, kdo by vstoupil na první schod do suterénu.

Jinak bylo znovu ticho jako v kostele. Odnikud z vily nevycházel žádný rušivý zvuk.

Znenadání vykřikla Alice. Čísi velká ruka otírala zvenčí skla čelního okna. Paprsky silného bateriového reflektoru prořízly tmu. Kdosi seděl venku v podřepu. Jeho obličej byl kryt svítilnou a kapuci do deště.

Tanner pospíchal ke své ženě a dceři; v běhu uchopil dítě i s pokrývkou.

„Zpátky! Zpátky a za zeď!“

Vetřelec rozbil botou sklo, jehož úlomky se roztříštily do všech směrů. Kopání do okna neustávalo. Bláto, střepiny a třísky létaly do suterénu. Okenním otvorem se hrnul do místnosti déšť. Šest obklíčených se krčilo za čelní stěnou, zatímco proud světla prohledával podlahu, protější zeď a schodiště.

To, co následovalo, je paralyzovalo.

V rohu okenního rámu se vysunula hlaveň pušky a dávka ohlušujících střel zasypala podlahu a zadní stěnu. Nastala pauza. Prach ze škvárových panelů vířil suterénem; v záři reflektoru Tannerovi připadal jako tančící oblaka kamenné mlhy. Ještě než se víření usadilo, začalo všechno znovu: divoká bezcílná palba. Válečné zkušenosti pěšáka Tannerovi napověděly, co bylo příčinou intervalu: střelec zasunoval do automatické pušky nový zásobník.

Téměř současně pažba jiné pušky roztříštila sklo levého zadního okna, umístěného přímo proti nim. Široký proud světla našel hlouček lidských bytostí, schoulených u zdi. Tanner viděl Alici, jak přikrývá malé tělíčko Janety svým tělem. V mysli se mu zatmělo vztekem.

Vrhl se k oknu se sekerou vztyčenou nad hlavou a rozmáchl se proti postavě skrčené za rozbitým sklem. Střelec uskočil; série střel dopadla na strop nad Tannerovou hlavou. Nyní ho však zachytil kužel paprsků z čelního okna. Je po všem, tím všechno končí, pomyslil si. Místo toho se však Bernie rozpřáhl obrovskou silou svými vidlemi proti hlavni pušky a srazil ji stranou. Kulky Tannera minuly. Šéf televizního zpravodajství se odplížil ke své ženě a dětem.

„Pryč! Na druhou stranu!“ křičel a strkal je před sebou k protilehlé stěně sousedící s garáží.

Janet usedavě ječela a plakala a nebyla k utišení. Bernie uchopil svou ženu za zápěstí a vlekl ji do rohu suterénu. Světelné paprsky obou zdrojů se zkřížily. Zarachotily další výstřely; zvířený prach bylo možno krájet; v místnosti se téměř nedalo dýchat.

Baterka v zadním okně náhle zmizela, ale její protějšek z předního okna pokračoval v průzkumu. Druhá puška se přemisťovala do nové pozice. Od okna z odlehlé strany bylo slyšet duté rány a třesk rozbíjeného skla. Opět se objevil svazek světelných paprsků a tentokrát je na moment oslepil. Tanner zatlačil Alici a syna do nejzadnějšího koutu vedle schodiště. Dávka výstřelů bezprostředně následovala; Tanner cítil jejich vibrační efekt, když projektily mířily do zdi nad ním a kolem něj. Křížová palba!

Znovu sevřel sekeru a vrhl se kupředu s plným vědomím, že každá příští kulka může znamenat jeho smrt. Avšak žádná ho nezadrží, dokud nedosáhne svého cíle. Nic ho nezastaví!

Na dohmat od postranního okna se rozpřáhl a vší silou hodil sekeru napříč otvorem. Následoval úzkostný výkřik zasaženého útočníka; oknem vstříkla do místnosti krev. Potřísnila Tannerovi tvář i ruce.

Puška v čelním okně se točila po Tannerovi, ale z vymezeného úhlu se jí nepodařilo dostat ho na mušku. Kulky kropily jen podlahu.

Osterman se rozběhl proti zbývající pušce s vidlemi jako s oštěpem. Na poslední chvíli mrštil svou zbraní do rozbitého okna. Bolestné zaúpění - a konec palby.

Tanner se přidržoval stěny pod oknem. V záblescích bouře postřehl čůrky krve stékající po panelu.

Pozoruhodný byl jedině fakt, že sám přežil.

Obrátil se a vrátil se ke své ženě a dětem. Ali objímala hlasitě naříkající Janetu. Raymond stál obličejem ke zdi a nekontrolovatelně plakal.

„Leilo! Ježíšikriste! Leilo, ozvi se!“

Berniovy hysterické výkřiky dávaly tušit to nejhorší.

„Leilo! Kde jsi?“

„Tady,“ řekla Leila chladnokrevně. „Všechno v pořádku.“

Tanner objevil Leilu opřenou o čelní stěnu. Nedbala jeho příkazu, aby se ukryla jako ostatní.

A poté spatřil něco, co rozjitřilo jeho vyčerpanou mysl. Leila měla na hrudi připjatou velkou zelenou brož - až dosud si toho nepovšiml. Nyní ji viděl zřetelně, neboť ozdobná spona vyzařovala v přítmí duhovým reflexem. Byla to jedna z módních kreací, prodávaných v luxusních bižuteriích. A bylo vyloučeno ji v temnotě nepostřehnout.

Zablesklo se a na okamžik se místnost osvítila. Tanner si nebyl ničím jistý, ale tentokrát byl úplné jistotě blízko: stěna kolem Leily nebyla poznamenána střelami.

Tanner objímal jednou paží svou ženu a druhou rukou čechral vlasy svého syna. Bernie k sobě tiskl Leilu.

Navzdory bouři rozpoznali vytí policejní sirény, které k nim donášel vítr vymlácenými okny suterénu.

Stáli nehnutě. Byli u samého konce svých lidských sil. Uplynulo několik minut a od vchodu do domu se k nim blížilo dupání policejních bot a volání:

„Tannere! Hej, Tannere! Otevřete dveře!“

John se uvolnil ze sevření své ženy a syna a přistoupil k rozbitému oknu.

„Tady jsme. Tady jsme, vy proklatí, zpropadení, špinaví hajzlové!“

26.

Oba policajty znal Tanner od vidění. Potkával je poměrně často v městečku i v okolí, jak dirigují dopravu nebo pendlují v hlídkovém voze s vysílačkou, ale nevěděl, jak se jmenují. K policii byli přijati před necelým rokem a byli mladší než Jenkins a McDermott.

Napadl je bez velkého uvažování. Prvního policistu vrazil hrubě na zeď hned v chodbě do haly. Krví, kterou si potřísnil ruce, mu pomazal uniformu. Druhý policajt kolem něj proklouzl a skoky přes dva schody běžel dolů do suterénu.

„Proboha, nechte toho!“

„Ty smradlavý bastarde! Ty grázle! Mohli nás zabít… byli by nás povraždili… tam dole! Nás všechny! Mou ženu! Mé děti! Proč jste nám to provedli? Odpověz mi, ty frajere, ty zbabělce! A odpověz mi hned!“

„Povídám, k čertu, nechte toho! Co jsme vám provedli? A na co mám odpovídat, proboha?“

„Před půl hodinou jste projížděli kolem tohoto domu. Nemohli jste nevidět nouzový signál mé baterky. A vy jste se na to vykašlali! Dupli jste na plyn a ujeli.“

„Zbláznil jste se. Ronnie a já jsme byli v severní čtvrti. Ani ne před pěti minutami nás volali z centrály, abychom sem jeli. Nějací lidé, Scanlanovi, jim hlásili, že se tady střílí…“

„Kdo byl tedy v tom druhém voze? Chci vědět, kdo byl v tom druhém policajtském voze!“

„Dejte ode mne svý umazaný pracky pryč, sakra, a já vám přinesu z auta náš jízdní řád. Zapomněl jsem, kdo byl v tom druhým fáru, ale vím, kde jsou zrovna teď. Odvolali je na Apple Drive k případu loupeže.“

„Na Apple Drive bydlí Cardonovi.“

„Ne, Cardonův dům znám, ti nebyli vyloupeni. Postihlo to Needhamovy. Takový starší manželský pár.“

Ze schodiště přicházela do haly Alice. Držela Janetu v náručí; tíživě nesla dítě, které s námahou dýchalo a lapalo po vzduchu. Ali vzlykala a utěšovala dceru kolébáním.

Postupně vycházeli z podzemí další. Tannerův syn, začerněný v obličeji prachem, smíšeným se slzami. Ostermanovi: Bernie, objímající Leilu v pase a podpírající ji na každém stupni schodů. Držel ji, jako by se už nikdy od ní neměl oddělit.

Druhý policista uzavíral průvod. Lezl pomalu a svým výrazem polekal všechny.

„Svatá Marie, matko Boží,“ pronesl pohřebním hlasem.

„Tam to vypadá jako na jatkách. Bůh je můj svědek, že si nedovedu představit, jak odtamtud někdo vyvázl se zdravou kůží.“

„Zavolej okamžitě MacAuliffa. Musí být při vyšetřování.“

„Náš telefon je mrtvý,“ řekl Tanner, ukládaje jemně Alici na pohovku v obývacím pokoji.

„Spojíme se s ním rádiem.“

Policajt Ronnie se otočil k východu z budovy.

„Nebude tomu věřit,“ dodal.

Zbývající muž v policejní uniformě přinesl křeslo pro Leilu. Zhroutila se do něj a poprvé se dala do pláče. Bernie se nad ní sklonil a hladil ji po vlasech. Raymond přisedl k nohám svého otce a hleděl beze slov na matku a sestřičku. Byl vyděšen k smrti.

Policista bloumal po domě a nakonec zamířil ke schodišti do suterénu. Lákala ho nejen zvědavost, ale i pocit, že je v Tannerově domě na překážku.

Pootevřely se dveře obývacího pokoje a dovnitř vstrčil hlavu policajt Ronnie.

„Oznámil jsem to Macovi, zachytil mé radiové volání na frekvenci svého vozu. Ježíšmarjá, měli jste ho slyšet! Je už na cestě sem.“

„Jak dlouho mu to může trvat?“

„Než se nadějete, pane. Bydlí sice asi osm mil odtud a cesty jsou po bouřce mizerné, ale podle toho, jak se vyjadřoval, tady bude dřív než závodník formule 1.“

„Rozestavil jsem tucet mužů kolem vašeho pozemku. Dva jsou na stráži v domě; jeden v přízemí a druhý na chodbě v poschodí. Opravdu nevím, co bych měl udělat víc.“

MacAuliff rozprávěl s Tannerem v suterénu, ostatní zůstali nahoře. Tanner si přál mít policejního kapitána pro sebe.

„Poslouchejte, co vám teď řeknu. Kdosi - někdo z vašich lidí - projížděl autem kolem tohoto domu a nezastavil, ačkoli vím sakramentsky dobře, že musel vidět můj světelný signál. Viděl ho - a ujel!“

„Tomu nevěřím. Kontroloval jsem situaci. Žádný z mých hlídkových vozů, které měly pohotovost, nic podezřelého z tohoto obvodu nehlásil. Ukázali jsme vám náš rozpis služeb. Tato lokalita je vyznačena jako zvlášť sledovaná.“

„Viděl jsem vaši motorizovanou patrolu odjíždět ze scény… Kde jsou, nebo kde byli Jenkins a McDermott?“

„Mají dnes volný den… Ale uvažuji o tom, že je povolám do služby.“

„Není to zajímavé, že si oba vybírají volný den o víkendu?“

„Moji lidé se o sobotách a nedělích střídají, pane. Koncem každého týdne, na příkaz městské rady, nasazujeme zvlášť přísná bezpečnostní opatření.“

Tanner vycítil v podrážděné odezvě policejního náčelníka tón alibismu.

„Měl byste udělat ještě něco navíc.“

MacAuliff mu nevěnoval pozornost. Prohlížel si důkladně stěny podzemní místnosti, dokonce shýbl svou mohutnou figuru a sebral několik olověných střepin ze země.

„Chci mít každý sebemenší kousek evidence k tomuto případu. Průkazný materiál pošlu k analýze. Jestliže nepořídím v naší laboratoři v Newarku, obrátím se na FBI. Co jste říkal?“

„Že byste měl udělat ještě jednu věc. Je to kategoricky nutné, ale je nezbytné, abyste to učinil jen v součinnosti se mnou. Nikdo jiný u toho nesmí být.“

„Oč vám jde?“

„Nejdříve mi dejte nějaký fungující telefon a potom vy si k němu sednete a zavoláte na dvě adresy.“

„Komu bych měl volat?“

MacAuliff se ptal, protože Tanner mezitím pokročil ke schodišti, aby se přesvědčil, že nikdo nenaslouchá.

„Zavoláte Cardona a Tremayna. Chci vědět, kde jsou. Chci vědět, kde byli.“

„Jděte mi s tím do háje!“

„Učiňte, jak vám říkám!“

„Myslíte si, že když…“

„Nestarejte se o to, co si myslím. Chci jen vědět, kde teď jsou… Dejme tomu, že mám o ně obavy.“

Tanner přistoupil ke schodům a naznačil další krok, ale MacAuliff se ani nepohnul.

„Ještě minutku! Chcete ode mne, abych jim zatelefonoval… a pak si oficiálně ověřil, co mi napovídají. Budiž, ať je po vašem… Abyste věděl, je už mi z vás nanic. Dostal jsem z vás žaludeční vředy. Co se tady hergot vlastně děje? Jsou to samé habaďůry a to se mi ani trochu nezamlouvá. Jestli jste vy nebo vaši přátelé do něčeho ošklivého šlápli, umyjte se a přijďte mi to říct. Nemohu pro vás ani hnout prstem, když nevím, po kom mám jít. A ještě něco si zapište za uši.“

MacAuliff snížil hlas a zamířil ukazováčkem na šéfa televizního zpravodajství, zatímco druhou rukou si hladil svůj žaludeční vřed.

„Nenechám si od vás zničit svůj čistý policejní štít a svou pověst, abyste mohli provozovat nějaké špinavé kousky. Nepřipustím ve svém rajónu hromadné zabíjení jen proto, že přede mnou tajíte, co musím vědět, abych mohl vraždám předejít.“

Tanner ustrnul s jednou nohou na schodech. Byl překvapen a dal to na sobě znát. Kdyby teď promluvil, stačila by minuta, pomyslel si.

„Fajn… Omega. Říká vám něco Omega?“

Tanner se díval MacAuliffovi upřeně do očí a hlídal sebenepatrnější zrádné uhnutí.

„Ovšem. Zapomínám, že na Omegu vás neprověřili. Nebo ano?“

„Jděte s tím k čertu! Nevím, co to má znamenat.“

„Zeptejte se Jenkinse. Možná, že vám to řekne… Ale nechme toho, dejte se do práce.“

Z MacAuliffova policejního vozu se uskutečnila tři telefonická volání. Informace, kterou obdrželi, byla jasná a precizní. Tremaynovi ani Cardonovi nebyli doma, ani v nejbližším okolí.

Cardonovi odjeli do Rockland County, okresu v sousedním státu New York. Služebná jim potvrdila, že doma nevečeřeli. Zároveň požádala policejního důstojníka, aby byl tak laskav a vyřídil jim - jestliže je někde zastihne - aby ihned zatelefonovali domů, neboť má pro pána naléhavý vzkaz z Filadelfie.

Tremaynovi odcestovali do Ridge Parku k svému lékaři, protože zdravotní stav Virginie se nechtěl lepšit.

Doktor potvrdil, že manželé Tremaynovi byli v jeho ordinaci. Byl si téměř na sto procent jistý, že se potom vydali do New Yorku. Poznamenal, že jako „recept“ předepsal paní Tremaynové večeři v dobré restauraci a návštěvu zábavné show, neboť její současný stav má svůj původ v psychické depresi. Potřebuje dostat do hlavy jiné nápady než vzpomínku na Lassiterovo skladiště.

Je to všechno příliš specifické, pomyslel si Tanner. Přesně zkonstruované na výpovědích z druhé a třetí ruky. Ve skutečnosti byly obě dvojice prakticky nezvěstné.

Tak, jak Tanner rekonstruoval událost v suterénu, se nedalo vyloučit, že jedna z postav, podezřelých z pokusu o vraždu, mohla být žena.

Fassett řekl, že Omega je organizace zabijáků a fanatiků. Mužů stejně jako žen.

„Slyšel jste mou odpověď,“ pravil MacAuliff a přerušil tím Tannerovu úvahu.

„Podíváme se na to zblízka, až se vrátí. Nebude nesnadné si ověřit jejich výpovědi… jak jistě víte.“

„Ano… Zajisté. Zavoláte mi, až si s nimi pohovoříte, že ano?“

„To vám neslibuji. Jestliže usoudím, že byste to měl vědět, tak vám zavolám.“

Do vily se dostavil automechanik. Tanner doprovodil mladého muže do garáže a se zájmem sledoval, jak se tváří při prohlídce poškozených kabelů a drátů.

„Máte úplnou pravdu, pane Tannere. Každej drát je v čudu. Nějak to prozatímně sešiju, ale dát to trvale do richtiku, to dokážeme až v dílně. Někdo měl moc zvrácenej smysl pro humor.“

Po návratu do kuchyně se Tanner připojil k manželce a k Ostermanovým. Děti se přemístily do Raymondova pokoje v prvním poschodí, kde jeden z MacAuliffových policajtů se dobrovolně přihlásil do role guvernantky. Nabídl se, že si s nimi bude hrát, co se jim zlíbí, a hlavně je bude krotit, aby dospělí měli klid k rozhovoru.

Osterman byl nezvratně rozhodnut. Nepřipouštěl jinou variantu, než odchod ze Saddle Valley a cestu do Washingtonu. Jakmile bude Tannerův stejšn pojízdný, všichni společně odjedou; jen místo dlouhého putování automobilem do hlavního města to vezmou zkratkou na Kennedyho letiště v New Yorku a přesednou do letadla. MacAuliffovi není třeba nic vysvětlovat; nasednou zkrátka do kombi a adié. MacAuliff nemá žádné zákonné právo je zadržovat.

Tanner seděl vedle Alice a držel ji za ruku; Ostermanovi si vybrali křesla naproti. Bernie a Leila se dvakrát pokusili přesvědčit Johna, že by měl své manželce otevřeně objasnit situaci, ale pokaždé narazili na jeho námitky, že tak učiní až při vhodné příležitosti mezi čtyřma očima.

Ostermanovi se tvářili, že chápou.

Alice odmítala pochopit a proto jí tiskl ruku, aby dodal sebevědomí.

Vždy, když Leila zasáhla do diskuse, připomněl si její světélkující brož v temném suterénu a nenarušenou stěnu za jejími zády.

Od domovních dveří se ozval melodický souzvuk zvonku a Tanner se odebral otevřít. Vrátil se s úsměvem.

„Ohlas normálních poměrů. Opraváři telefonní společnosti.“ Tanner se již nepřipojil k zasedání. Dosavadní rozmazané obrysy Ostermanova plánu nabývaly jasných tvarů. Musí promluvit s Ali.

Alice na něj pohlédla a četla jeho myšlenky. Vstala a oznámila, že jde dohlédnout na děti.

Odešla a Tanner přistoupil ke stolku. Vzal si svou krabičku cigaret a vložil ji do kapsy u košile.

„Řekneš jí to teď?“ tázala se Leila.

Tanner přikývl.

„Pověz jí absolutně všechno. Možná, že z té tvé Omegy vyhmátne nějaký smysl.“

Bernie zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Ví Bůh, že mně to žádný smysl nedává.“

„Viděl jsi znamení na zdi.“

Bernie se na něj podíval úkosem.

„Ano, viděl jsem to znamení.“

„Promiňte, že vyrušuji, pane Tannere.“

Příchozím byl policajt z přízemí hlídkující u kuchyňských dveří. „Opraváři by se vás rádi na něco zeptali. Jsou ve vaší studovně.“

„Už jdu.“

Obrátil se ještě na Ostermana: „Abych osvěžil tvou paměť, dovolím si připomenout, že tím znamením bylo řecké písmeno Omega.“

Prošel rychle spojovacími dveřmi do své pracovny. Za okny se honily těžké bouřkové mraky. Déšť poněkud polevil, ale stále ještě hustě pršelo. V místnosti bylo šero; jediné světlo vydávala pouze stolní lampa.

„Pane Tannere!“ Oslovení přišlo nečekaně zezadu a Tannera donutilo k prudkému obratu. Za ním stál muž jménem Cole, oblečený do modrého stejnokroje telefonní společnosti, a bděle sledoval každé jeho hnutí. Jeho partner se mu postavil po bok. „Prosím, abyste nezvyšoval hlas.“

Tanner byl rak šokován, že nad sebou ztratil kontrolu. Skočil po agentovi.

„Ty čubčí synu! Ty svině!“

Oba muži ho rázně zastavili. Zkroutili mu ruce za záda a znemožnili mu klást jakýkoli odpor. Cole mu sevřel ramena a překotně, s velkou intenzitou, do něj hučel:

„Mírněte se, prosím. Víme, co máte za sebou. To se již nedá napravit, ale můžete nám věřit, že už je to pryč! Je to za námi, pane Tannere! Omega praskla!“

„Nic mi nenamluvíte, vy bastardi! Vy všiví parchanti! Vždyť vy ani neexistujete! O Fassettovi nikdo nikdy neslyšel! Vaše telefony nikdo nebere! Váš…“

„Museli jsme rychle vypadnout!“ přerušil ho agent. „Byli jsme nuceni opustit oba posty. Takový byl rozkaz. Později se dozvíte podrobnosti.“

„Nevěřím vám ani slovo!“

„Tak poslouchejte. Závěry si můžete udělat sám, až vám to projde hlavou, ale teď poslouchejte. Fassett je necelé dvě míle odtud a dává dohromady poslední kostky skládačky. On a Washington zamykají kruh. Do rána dostaneme Omegu.“

„Jakou Omegu? Jakého Fassetta? Telefonoval jsem do Washingtonu. Hovořil jsem s centrálou v McLeanu ve Virginii!“

„Mluvil jste s mužem jménem Dwight. Podle svého titulu je Andrewsovým nadřízeným, ale nikoli ve skutečnosti. Dwight nikdy nebyl pověřen případem Omega. Kontroloval správnost vašich údajů přes Tajnou službu a dostalo se to až k řediteli agentury. Nebyla jiná možnost, než všechno dementovat, pane Tannere. V takových případech vždy všechno popřeme. Jinak to nejde, pane Tannere.“

„Kde jsou ty vaše patroly? Co se stalo s vaším odposlechem? Kde máte ty své hrdiny, kteří nepřipustí, aby se nás kdokoli dotkl?“

„Řekl jsem, že všechno vám bude do detailu vysvětleno… Nebudu vám lhát. Chyby se stávají, nikdo není neomylný. Někdy stačí jedna chyba, ale pořádná. Uvědomujeme si, že něco se už nedá napravit, ale uvažte také vy, že ještě jsme se nikdy nestřetli s organizací, jakou je Omega. Nejpodstatnější je, že jsme nyní před cílem. Máme je na mušce.“

„To je jen drek. Nejpodstatnější je, že má žena a děti málem přišly o život.“

„Prohlédněte si pozorně tento předmět. Podívejte se!“

Cole vyňal z kapsy malou kovovou placičku. Jeho partner uvolnil sevření Tannerovy paže.

„Nebojte se toho. Víte, co to je?“

Tanner vzal předmět do ruky a přiblížil ho ke světlu, aby lépe viděl. Věcička měla tvar nepatrného disku a byla zkorodovaná a pokrytá drobnými skvrnami.

„Co je to?“

„To je jeden z našich odposlouchávacích miniaparátů. Rez způsobila kyselina. Kyselina, kterou je kdosi polil, aby je vyřadil z provozu. Všechny místnosti ve vašem domě byly vybaveny takovými přístroji a všechny aparátky byly takto zneškodněny. Proto jsme byli bez informací.“

„Jak mohl ten váš ‚kdosi‘ objevit jejich instalaci?“

„Poměrně snadno, měl-li po ruce náležitou výzbroj. Nenechal po sobě žádné stopy, žádné otisky prstů. Takhle pracuje Omega, pane Tannere.“

„Vyjádřete se konkrétně: kdo to je?“

„To ví jenom Fassett. Má všechno pod palcem. Fassett je ve svém oboru jedničkou na třech kontinentech. Když mi nevěříte, zeptejte se ministra zahraničí. Nebo třeba prezidenta, kdyby vám to bylo málo. Říkám vám, že v tomto domě se už nic zlého nepřihodí.“

John Tanner se několikrát zhluboka nadechl. Díval se agentovi zblízka do očí a řekl:

„Vy víte moc dobře, že jsou to všechno pouze vytáčky. Nevysvětlil jste mi zhola nic.“

„Říkám vám: mějte strpení.“

„A já vám říkám, že už toho mám dost!“

Cole vrátil Tannerovi jeho přímý pohled a položil mu otázku: „Co vám zbývá? Jaký máte výběr?“

„Zavolám tamhle toho poldu a budu řvát.“

„Co vám to bude platné? Získáte na tom nanejvýš pár hodin pokoje. Na jak dlouho vám vydrží?“

Tanner měl připravenu ještě jednu otázku s vědomím, že bez ohledu na odpověď již nic nezmění jeho rozhodnutí. O tom však Cole nemusí předem vědět.

„Co mi podle vašeho scénáře ještě zbývá vykonat?“

„Nic. Nedělejte vůbec nic.“

„Kdykoli jsem dostal příkaz, abych nedělal nic, začala vzápětí bubnová palba na naše pozice.“

„Žádná kanonáda už nebude. Nic nebude.“

„Hmmm. Nic nebude, říkáte. Mohu se nyní vrátit k manželce?“

„Jste volný.“

„Mimochodem - oprava telefonu není žádný další trik?“

„Není. Spolehněte se.“

Šéf televizního zpravodajství se otočil a odcházel pomalu do haly. Bolelo ho celé tělo, ale především duše.

Nikomu nelze věřit.

Donutí Omegu ke kapitulaci sám.

Ali usedla na kraj pohovky a napjatě naslouchala vyprávění svého muže. Přiznávala si, že jsou v něm momenty, kdy Johna nepoznávala. Přepadaly ji pochybnosti. Věděla, že lidé jako její manžel, kteří ustavičně pracují pod psychickým tlakem, jsou náchylní podlehnout depresi a zhroutit se. Dovedla pochopit duševní procesy půlnočních sexuálních maniaků, dokázala se vžít do zoufalství burzovních makléřů při panice nad příznaky neodvratného krachu, a byla schopna najít porozumění i pro nenapravitelné reformátory společenských řádů. Ovšem to, co jí nyní vykládal Johnny, bylo mimo dosah její představivosti.

„Proč jsi souhlasil?“ zněla její první a zásadní otázka.

„Vypadá to šíleně, ale byl jsem v pasti. Neměl jsem na vybranou. Byl jsem nucen se podřídit.“

„Nabídl jsi se k tomu!“ řekla Ali.

„Ne, tak to nebylo. Jakmile jsem souhlasil s tím, aby Fassett prozradil určitá jména, zavázal jsem se k podpisu místopřísežného prohlášení, které ze mne učinilo nositele státního tajemství podle zákona o národní bezpečnosti. Jakmile jsem zaslechl ta jména, lítal jsem v tom. Fassett to předpokládal. Bylo vyloučeno pokračovat s nimi v normálních stycích. Kdybych odmítl další spolupráci, překročil bych čáru a začal by se o mne zajímat prokurátor.“

„To je strašné,“ řekla Alice zamyšleně.

„Je to svinstvo. To je to správné slovo.“

Vyprávěl jí o epizodách s Ginny a Leilou u bazénu. Rovněž o tom, jak za ním přišel do garáže Dick Tremayne. Posléze jí vylíčil příhodu, jak se Bernie chystal říci mu cosi závažného těsně před tím, než Janetiny výkřiky zburcovaly celý dům.

„Nikdy ti to již nedopověděl?“

„Řekl mi jen, že mi chtěl nabídnout peníze do investic. Nařkl jsem je oba, že jsou součástí Omegy. Krátce nato mi zachránil život.“

„Ne. Zadrž na moment. Povím ti, jak to bylo.“

Ali poposedla a soustředila se.

„Když jsi se vypravil do zahrady pro slunečník, dívali jsme se všichni na tebe, co si počneš v tom hrozném dešti… Z ničehož nic se začalo střílet a všichni jsme zpanikařili… Chtěla jsem vyběhnout za tebou, ale Leila a Bernie mě zastavili. Křičela jsem a zkusila jsem se jim vyškubnout. Byla to Leila - nikoli Bernie - kdo mne přitiskl na zeď a držel. Náhle se ohlédla a řekla: ‚Teď můžeš jít, Bernie! Je to v pořádku, Bernie!‘… Nevěděla jsem, co si mám o tom myslet - ale ona mu to nařídila.“

„Žena nepošle svého muže před popravčí četu.“

„Také mne to udivilo. V duchu jsem se ptala, jestli bych měla odvahu vyzvat tě, abys šel za těch okolností ven… kvůli němu.“

Poté Tanner řekl své ženě o Leilině broži a stěně nedotčené střelbou.

„Oni však přece byli s námi v suterénu, můj drahý. Nebyli venku. A nebyli to zcela jistě oni, kdo po nás střílel,“ protestovala Alice. Vzpomínka na prožitou hrůzu ji však přemohla a nedokázala se přimět, aby pokračovala v rozhovoru na toto téma. Místo toho mu popsala hysterický výstup Joea Cardona v obývacím pokoji a zdůraznila, že Betty viděla scénu skrz okno.

„Tak to bychom měli všechno,“ řekl John, když Alice skončila. „Jenže z toho nejsem ani trochu moudrý. Co si mám vybrat?“

„Ten chlapík tam dole tě ujistil, že už je po všem.“

„Nakecali mi toho spousty… Ale kdo z nich to je? Nebo to jsou všechny tři?“

„Kdo - všechny tři?“ zeptala se Ali, nic nechápajíc.

„Omega. Operují v párech, ve dvojicích, musí to tak být… Ovšem Tremaynovi a Cardonovi byli v autu omámeni plynem. Nechali je ležet u Lassiterova skladu… Nebo to bylo jinak?“

Tanner strčil ruce do kapes a procházel se nervózně po pokoji. Došel k oknu, opřel se o rám a vyhlížel, co se děje venku.

„Venku je armáda policajtů. Nudí se k smrti. Vsadil bych se, že je ani nenapadlo podívat se i do suterénu. Rád bych věděl -“

Okenní tabule se roztříštila. Tanner se otočil kolem své osy a upadl na podlahu. Košile mu mokvala krví. Alice vykřikla a vrhla se k němu.

Bylo slyšet další výstřely, ale žádný již nezasáhl okno. Střílelo se venku.

Policejní hlídka z chodby do haly vrazila do dveří a hnala se k ležícímu Tannerovi. Netrvalo ani tři sekundy a do místnosti vtrhl s pistolí v ruce druhý policajt. Ozývaly se zmatené výkřiky a povely zvenčí. Přiběhla Leila, zalapala po dechu a přiskočila k bezvládnému Johnovi.

„Bernie! Proboha, Bernie!“

Osterman se však neobjevoval.

„Položte ho na lůžko,“ řval policista z mezipatra.

„Madam, nepřekážejte. Pomozte mi raději odnést ho na postel!“

Ze schodiště rozeznali křik Ostermana: „Co se tady zase stalo?“ Vstoupil do pokoje.

„Oh, Ježíšikriste!“

27.

Tanner nabyl vědomí a rozhlédl se. Alice seděla na jeho lůžku, vedle stál lékař a po jeho boku MacAuliff. Bernie a Leila zaujali místa na prahu pokoje a povzbudivě se na něj usmívali.

„Brzy se vám to zahojí,“ pravil lékař. „Povrchní rána. Asi bolestivá, ale nikoli vážná. Zasáhlo to ramenní chrupavku, nic moc.“

„Postřelili mne?“

„Ano, postřelili vás,“ souhlasil MacAuliff.

„Kdo po mně střílel?“

„To zatím nevíme.“

MacAuliff se snažil zastřít hněv, ale nedařilo se mu to. Policejní kapitán byl zřejmě přesvědčen, že jsou před ním utajovány důležité informace.

„Jedno vám ale řeknu na rovinu: podrobím výslechu každého z vás, i kdybych měl při tom probdít celou noc. Zjistím, co se zde provádí. Nedopustím, abyste mě měli za stejného blázna, jakými jste vy.“

„Ránu jsem vyčistil a ovázal,“ řekl lékař a oblékl si sako. „Až se ještě trochu vzpamatujete a najdete v sobě dost sil, můžete vstát a třeba i chodit, ale s rozumem, pane Tannere. Vaše poranění lze porovnat s poněkud hlubší tržnou ranou. Ztráta krve ani nestojí za řeč.“

Doktor se usmál na rozloučenou a odešel; nebyl důvod, aby se zbytečně zdržoval.

V momentu, kdy se za ním zavřely dveře, učinil MacAuliff rozkazovacím tónem prohlášení:

„Všichni odejdou do přízemí a setrvají tam. Nejdřív si promluvím s panem Tannerem.“

„Kapitáne - před chvílí ho někdo postřelil. Nemůžete ho teď vyslýchat,“ řekl Bernie pevně. „Nedovolím to.“

„Jsem policejní důstojník a jsem tady úředně. Nepotřebuji vaše povolení. Slyšel jste posudek doktora. Je to jen lehké zranění.“

„Prodělal toho v poslední době mnoho!“

Alice hleděla vyzývavě na MacAuliffa.

„Lituji, paní Tannerová, ale není vyhnutí. Nyní všichni laskavě odejděte…“

„Ne, my neodejdeme!“

Osterman poodešel od své ženy a předstoupil před policejního náčelníka.

„Tanner není ten, kdo by měl být vyslýchán. Vy jste! Vy a celý ten váš zatracený policajtský oddíl patří na kobereček a ke zpovědi… Rád bych znal váš výklad, proč vaše motorizovaná patrola na nouzový signál nezastavila, kapitáne! Slyšel jsem vaše vysvětlení a neberu ho!“

„Ještě slovo, pane Ostermane, a dám vás zavřít!“

„To by vám bylo podobné…“

„Neprovokujte mě…! S lidmi, jako jste vy, mám zkušenosti. Pracoval jsem léta v New Yorku, vy jeden židáčku!“

Osterman jakoby vrostl do země.

„Co jste to řekl?“

„Neprovokujte mě. To byla provokace!“

„Nechte toho,“ zasáhl Tanner. „Mně to nevadí, já to vydržím… Jděte všichni dolů, když to musí být.“

Zůstal v místnosti sám s MacAuliffem a posadil se na lůžku. Rameno ho bolelo, ale mohl s ním pohybovat.

MacAuliff přešel na druhý konec postele a opřel se oběma rukama o pelest. Mluvil odměřeně.

„Máte slovo. Nyní mi povíte všechno, co víte, nebo vás zatknu pro odmítnutí poskytnout policejnímu orgánu informaci v případě pokusu o vraždu.“

„Zavražděn jsem měl být já.“

„Je lhostejné, kdo. Vražda je vražda. Vražda, rozumíte!? Není žádný rozdíl mezi tím, jestli chtěl někdo odstřelit vás nebo toho velkého židovského bastarda!“

„Kde se ve vás bere ta nenávist, kapitáne?“ tázal se Tanner. „Měl byste kleknout na kolena a prosit mne o odpuštění. Já jsem daňový poplatník a vy jste zanedbal své povinnosti při ochraně mého domu.“

MacAuliff začal nesrozumitelně koktat, ale žádnou ze započatých vět nedokončil, protože se zalykal vztekem.. Až za chvíli se natolik vzpamatoval, že se zmohl na souvislou odpověď.

„Dobrá. Já vím, že mnoha zdejším lidem se nelíbí, jak udržuji zákon a pořádek v Saddle Valley. Vy a jiní parchanti byste mne nejraději vykopli a dostali sem nějakého špinavého vlasatce z nějaké posrané univerzity třetí kategorie. To by se vám mohlo podařit, kdybych uklouzl a rozbil si nos. Jenže tu radost vám neudělám. Můj policejní záznam je čistý a zůstane čistý. Tohle město zůstane čisté!… Tak, a teď mi povězte, co se tady kolem vás děje. Budu-li potřebovat pomoc, povolám ji. To nemohu, když se nemám čeho chytit.“

Tanner se pozvedl na lůžku a zpočátku nejistě, ale k svému překvapení stále pevněji zaujal rozhodnou pozici k útoku.

„Věřím vám. Jste příliš průhledný, než abyste něco zdařile předstíral… Svým způsobem máte pravdu. Ano, mnozí z nás vámi opovrhují, nemají vás rádi. Toho nechme být - to může být jen osobní averze… Nicméně, kapitáne, na vaše otázky nehodlám odpovídat. Místo toho vydám rozkaz: Tento dům dáte střežit ve dne v noci, dokud vám neřeknu stop! Rozumíte?“

„Nepřijímám od nikoho žádné rozkazy!“

„Učiníte výjimku a tento rozkaz ode mne přijmete a splníte. Jestliže odmítnete, uvidíte se na desítkách miliónů amerických televizních obrazovek jako prototyp primitivního, nevzdělaného, tupého a směšného poldy, který je samou svou existencí hrozbou skutečného prosazování zákona a pořádku. Jste vyřízená zkamenělina. Vyberte si svůj důchod a plavte!“

„To mi nemůžete udělat…“

„Nemohu? Přesvědčte se.“

MacAuliff se vzpřímil v celé své mohutnosti. Žíly na krku mu tak vystoupily, že ředitel televizního zpravodajství jen čekal, kdy prasknou. „Jak já vás nenávidím!“ řekl MacAuliff kupodivu chladně..Jak já nenávidím vaši drzou smělost!“

„Stejně jako já vaši… Viděl jsem vás v akci… Na tom teď ale nesejde. Posaďte se.“

O deset minut později vyběhl MacAuliff z Tannerova domu do červencové bouře, která však byla již v posledním tažení. Přibouchl za sebou dveře a vykřikl běžné pokyny pro několik policistů, postávajících na trávníku. Muži v uniformě je vyslechli a akceptovali s vlažným zasalutováním. MacAuliff poté vlezl do svého auta.

Tanner se převlékl do čisté košile a sestoupil ze své ložnice po schodišti do přízemí. Alice stála na chodbě do haly a rozprávěla s policistou. Zahlédla ho a spěchala k němu.

„Policajti se všude rozlezli jako švábi. Přála bych si však, aby jich bylo ještě víc, celá armáda… Oh, bože můj! Snažím se zachovat chladnou hlavu, opravdu, ale nějak se mi to nedaří.“ Objala ho opatrně, uvědomujíc si obvaz pod jeho košilí. „Co si teď počneme? Kam se obrátíme?“

„Všechno bude opět v pořádku. Bude to jen chvíli trvat.“

„Na co ještě chceš čekat?“

„MacAuliff pro mne shání nezbytnou informaci.“

Tanner ustoupil s Alicí ke stěně. Ujistil se, že policista se na ně nedívá a nenaslouchá a řekl klidně: „Kdokoli to byl tam za oknem v suterénu, ten zákeřný střelec - byl zraněn. Byl vážně zraněn do nohy, to je nesporné. O tom druhém to nemohu tvrdit s jistotou, ale Bernie je přesvědčen, že ho zasáhl vidlemi buď do ramene nebo do prsou. MacAuliff odjel pátrat po Cardonových a Tremaynových, kde se nacházejí. Může to nějakou dobu trvat, ale až to zjistí, dá mi vědět.“

„Řekl jsi mu, co je v pozadí?“

„Ne. Neřekl jsem mu nic. Vyzval jsem ho jen, aby prověřil jejich výpověď, kde byli. Nic víc. Nechci, aby MacAuliff o něčem rozhodoval. To nechávám Fassettovi.“

Konečné rozhodnutí však nebude na Fassettovi, pomyslel si Tanner. Napříště nespočine řešení na nikom jiném než na něm. Alici se svěří, až nastane vhodný čas. Na poslední chvíli.

Usmál se na svou ženu, objal ji kolem pasu a přál si, aby se s ní mohl zase bez zábran pomilovat.

Telefon se rozdrnčel v deset čtyřicet sedm.

„Johnny? Tady je Dick. Abys věděl, navštívil mne MacAuliff.“ Tremayne hovořil do telefonu dýchavičným hlasem, ale snažil se udržet konverzační tón. Nicméně napětí bylo citelné.

„Nemám ani zdání, do čeho jsi zapleten, Johne. Vražedný úmysl, Bůh mě ochraňuj! Ani to nechci vědět, ale každopádně je to nesnesitelné. Je mi líto, Johne, ale rodinu v tom nemohu nechat. Odcházíme. Mám rezervaci na Pan Am.“

„Kam poletíte?“

Tremayne neodpovídal.

Tanner se ozval znovu: „Ptám se, kam se chystáte?“

„Promiň, Johne… bude ti to připadat podlé, já vím, ale nechce se mi o tom s tebou mluvit.“

„Rozumím ti… Přesto… Mohl bys mi prokázat laskavost? Až pojedete na letiště, zastavte se u nás.“

„Nemohu ti to slíbit. Sbohem.“

Tanner přidržel prsty sluchátko ve vidlici a uvažoval. Pak vytočil číslo policejní stanice v Saddle Valley.

„Policejní štáb. Seržant Dale.“

„Prosil bych k telefonu kapitána MacAuliffa. Volá ho John Tanner.“

„Kapitán není přítomen, pane Tannere.“

„Mohl byste se s ním nějak spojit? Je to naléhavé.“

„Můžeme se pokusit dostat se k němu přes vysílačku v autu. Počkáte u aparátu?“

„Ne. Pouze mu vyřiďte, aby mne zavolal co nejdříve.“

Tanner nadiktoval seržantovi své číslo a zavěsil. MacAuliff je podle všeho na cestě k Cardonovým; možná, že již k nim dorazil. Určitě zavolá co nevidět.

Tanner se vrátil do obývacího pokoje. Chtěl zabrnkat na nervy Ostermanovým; byla to část jeho strategie.

„Kdo volal?“ zeptal se Bernie.

„Dick. Dozvěděl se, co se stalo. Sbalil rodinu a odjíždí.“

Ostermanovi si vyměnili pohled.

„Kam?“

„Neřekl mi to. Má už rezervované letenky.“

„On ti neřekl, kam letí?“ Bernie vstal a protáhl se, ale v tváři se mu zračilo napětí.

„Povídám přece - odmítl mi to sdělit.“

„To je ale rozdíl,“ namítl Osterman a pronikavě se mu podíval do očí.

„Řekl jsi, že ti to ‚neřekl‘. To není totéž, jako ‚odmítl mi sdělit‘.“

„Uznávám, že je v tom rozdíl… Stále ještě jste přesvědčeni, že bychom měli odcestovat do Washingtonu?“

„Cože?“ Osterman se otočil na svou ženu; Tannerovu otázku, zdá se, v zamyšlení přeslechl.

„Jestli stále ještě myslíš, že bychom měli odjet do Washingtonu?“

„Rozhodně ano.“ Bernie upřeně pozoroval Johna.

„Jsem o tom přesvědčen víc, než kdykoli předtím. Potřebuješ ochranu, spolehlivou ochranu. Chtějí tě zabít, Johnny. Máš pro to málo důkazů?“

„Nejsem si tím zcela, jistý. Rád bych věděl, zda jsem to opravdu já, koho se pokoušejí zabít.“

„Co tím chceš říci?“ Nyní vstala i Leila.

Zazvonil telefon.

Tanner se spěšně vzdálil do studovny a zvedl sluchátko. Podle předpokladu volal MacAuliff.

„Nyní napněte uši,“ vyzval ho Tanner pokojně, ale důrazně. „Chci, abyste mi přesně popsal - přesně a podrobně - kde byl Tremayne, když jste ho vyslýchal.“ ‚

„Ve své pracovně.“

„Kde? Pracovna je velká místnost.“

„Za svým psacím stolem. Proč to potřebujete vědět?“

„Vstal, když jste k němu přišel? Šel vám naproti. Například, aby vám potřásl rukou?“

„Ne… Moment… Ne, určitě ne.“

„Co dělala jeho manželka? Byla to ona, kdo vás vpustil do domu?“

„Ne. Otevřela mi služebná. Paní Tremaynová byla ve svém pokoji v prvním poschodí. Nebylo jí dobře. Ověřovali jsme si, že je nemocná. Mluvili jsme s jejím lékařem, jak si zajisté vzpomínáte.“

„Dobře. Teď mi povězte o Cardonových. Kde jste je našel?“

„Nejdříve jsem hovořil s jeho manželkou. Jedno z dětí mi otevřelo dveře. Paní Cardonová ležela na pohovce, její manžel byl v garáži.“

„Kde jste s ním vedl své interview?“

„Vždyť vám to říkám - v garáži. Málem jsem přišel pozdě. Připravoval se odjet do Filadelfie. Umírá mu tam otec. Dali mu už poslední pomazání.“

„Do Filadelfie? Ještě jednou a přesně: kde byl Cardone?“

„Kolikrát vám to mám opakovat? V garáži. S naloženými zavazadly. Seděl už za volantem. Řekl mi, abych si pospíšil, byl velice netrpělivý.“

„Seděl již ve svém voze? Jen nastartovat?“

„Přesně tak.“

„A vám to nepřipadalo podivné?“

„Proč by mělo? Proboha - tady člověku umírá otec! Rozumí se, že chtěl být co nejdříve ve Filadelfii. Ale podíváme se ještě na tu záležitost.“

Tanner zavěsil telefon.

Tak tedy: MacAuliff nezastihl žádný pár v normálních podmínkách. Nikdo ze čtveřice nestál, nikdo nechodil. Obě dvojice měly záminku nepřijít v neděli do Tannerova domu.

Tremayne dřepěl za svým pracovním stolem, nervózní a nepohyblivý.

Cardone seděl připraven za volantem a jeho jediným přáním bylo co nejrychleji vypadnout. Jeden nebo oba byli zraněni. Jeden nebo oba byli Omega. Patrně. Nadešla rozhodná chvíle. Venku přestalo pršet. Jeho putování bude méně svízelné, ačkoli v lese bude stále ještě pořádně mokro.

V kuchyni se Tanner převlékl do šatů, které si přinesl z ložnice: do černých kalhot, do černého svetru s dlouhými rukávy, a přezul se do sportovních bot. Do kapsy si uložil malou částku peněz, ale dbal na to, aby mezi drobnými měl dost desetníků do telefonního automatu. Nakonec si připnul ke svetru tužkovou baterii.

Takto vybaven odešel do haly a přivolal Ali do kuchyně. Tohoto okamžiku se obával více než nadcházejícího dobrodružství. Uvědomoval si, že nebude snadné Alici přesvědčit. Nebylo však vyhnutí.

„Co děláš? Proč -“

Tanner si položil prst na ústa a přitáhl ji k sobě. Tak odešli v těsném objetí přes celou kuchyň k jejímu nejvzdálenějšímu koutu u dveří do garáže a také nejvzdálenějšímu od chodby do haly. Utěšoval ji šeptem:

„Vzpomínáš, jak jsem tě žádal, abys mi věřila?“

Alice pomalu přikývla.

„Teď musím na chvíli odejít. Na velice krátký čas. Sejdu se s několika lidmi, kteří nám mohou pomoci. Kontakt zprostředkoval MacAuliff.“

„Proč nemohou oni přijít sem? Nechci, abys odešel! Nepustím tě z domova!‘“

„Prakticky to nelze jinak provést. Je to tak dojednáno,“

lhal John s vědomím, že Ali tuší lež.

„Zanedlouho tě zavolám. Přesvědčíš se, že všechno je, jak má být. Do té doby však musíš ujistit Bernieho a Leilu, že jsem šel jen na procházku. Řekni jim, že se necítím ve své kůži - řekni jim cokoli uznáš za vhodné. Důležité je, abys je přesvědčila, že sama věříš tomu, co jim říkáš. Vyšel jsem si jen tak do přírody a za pár minut se vrátím. Naznač jim, že jsem se možná zapovídal s některým poldou tam venku.“

„S kým se máš setkat? Mně to musíš říci.“

„S Fassettovými lidmi.“

Vydržel její zkoumavý pohled. Mezi nimi se nyní stáhla opona lži a Alice ji poznala v jeho očích.

„Musí to být?“ tázala se téměř neslyšně.

„Musí.“

Přitiskl ji k sobě s přáním uspíšit loučení a pak rychle odcházel ke dveřím.

Jakmile byl venku, zvolnil krok a coural se zdánlivě bez cíle křížem krážem po svém pozemku. Tím vstoupil do povědomí policajtů, střežících vpředu i vzadu jeho vilu. A potom, když odhadl, že ho vypustili z pozornosti, zmizel v lese.

Vydal se v širokém kruhu západním směrem a vyhýbal se četným překážkám; místy byl nucen si posvítit tenkým paprskem své kapesní baterky. Promoklá půda ztěžovala jeho pochod, ale posléze přece jen zahlédl světla v oknech sousedního domu, sídla manželů Scanlanových. Než došel k zadnímu vchodu a zazvonil, byl z lesa promočen na kůži.

O dalších patnáct minut později - opět se zdržením oproti původnímu předpokladu - usedl Tanner do Scanlanova mercedesu a spustil motor. Za opaskem mu vězela Scanlanova pistole Smith and Wesson; tři rezervní zásobníky mu tížily kapsu. Tanner zabočil s vozem nalevo dolů na Orchard Drive a blížil se k centru městečka. Bylo po půlnoci; zpoždění se mu nepodařilo dohnat.

Zamyslel se letmo sám nad sebou a svým činem. Nepokládal se nikdy za výjimečně odvážného muže. Jestliže někdy prokázal statečnost, bylo to vždy pod momentálním tlakem okolností. Ani nyní nebyl nikterak chtivý vyznamenat se jako hrdina. Ze všech pocitů v něm převládalo zoufalství.

Bylo to všechno velice podivné. Strach - upřímný, niterně prožívaný strach, v němž žil již řadu dní - mu pomohl k vnitřní vyrovnanosti. A vzbudil v něm vztek. Zlost nad tím, že s ním kdosi manipuluje. To bylo k nesnesení.

Saddle Valley byla klidná obec. Hlavní ulice městečka byla osvětlena napodobeninami plynových lamp, kulisou, která předstírala pohodu zámožnosti obyvatel. Žádné neony, žádné do očí bijící reklamy. Ve všem a všude zjevná umírněnost.

Tanner minul bar The Village Pub a stanoviště taxíků, otočil vůz do protisměru a zaparkoval. Budka s veřejným automatem stála rovnou přes ulici. Tak si to naplánoval: umístit automobil v pozici, kde by měl po ruce telefon a odkud by měl přehled po okolí. Vystoupil, přešel cestu a zahájil svůj první hovor.

„Tremayne? Tady je Tanner. Dávej pozor, co ti teď řeknu, a zachovej klid… S Omegou je definitivně konec. Je rozpuštěna. Odvolávám ji. Curych ji odvolává. Podrobili jsme vás finálnímu testu a vy jste selhali. Každý z vás se choval tak stupidně, že je to až k neuvěření. Příkazy k poslední fázi vydám ještě dnes v noci. Ve dvě hodiny třicet se dostav k Lassiterovu skladišti. Nepokoušej se telefonovat mi domů. Volám tě ze Saddle Valley. K Lassiterovi si najmu taxi. Můj dům je hlídán, a to je také zásluha vás všech. Buď u skladiště ve dvě třicet a Virginii vezmi s sebou. Omega se zhroutila! Chcete-li vyváznout živí, buďte včas na místě… Ve dvě třicet!“

Tanner zavěsil. V pořadí byli nyní Cardonovi.

„Betty? U telefonu je Tanner. Poslouchej pozorně. Zjistíš, kde je Joe a vyřídíš mu, že Omega skončila. Nezajímá mě, kde ho najdeš, to je tvá věc. Ale najdeš ho a přiměješ, aby se sem ihned vrátil. Je to rozkaz Curychu. Vzkaz mu, že to je rozkaz!… Omega se zhroutila. Chovali jste se jako pitomí idioti. Vyřadit mé dva vozy byla největší blbost… Příkazy k provedení poslední fáze vydám ještě teď v noci. Pamatuj si: U Lassiterova skladiště ve dvě hodiny a třicet minut! Joe a ty tam bezpodmínečně budete! Curych vás tam chce mít! A netelefonuj mi domů - volám z městečka. Můj dům je střežen. Vezmu si taxi. Nezapomeň! U Lassiterova skladu - řekni to manželovi.“

Tanner opět zavěsil. Na třetí hovor vytočil číslo svého vlastního domu.

„Ali? Všechno probíhá hladce, miláčku. Nemusíš mít obavy. Nyní nemluv, rozumíš? Zavolej Bernieho, ať hned přijde k telefonu… Ali, teď se mne na nic nevyptávej. Vůbec na mě nemluv. Zavolej ho k aparátu…! - Bernie, zde je John. Omlouvám se, že jsem tak náhle odešel, ale muselo to být. Vím, kdo je Omega, ale potřebuji tvou pomoc. Volám z městečka. Později budu potřebovat auto - ne teď hned, ale později. Nechci, aby můj vůz někdo v obci zahlédl… Sejdeme se ve dvě třicet u Lassiterova skladiště. Já tam přijedu v taxi. Ty zahneš od mého domu vpravo a pojedeš asi míli po Orchard Drive na východ. Cesta se točí na sever, tím se nedej mýlit. Uvidíš velký rybník, bíle oplocený. Po druhé straně vede Lassiter Road. Drž se jí několik mil a spatříš to skladiště… Tak už je po všem, Bernie. Ve dvě třicet budu mít Omegu u skladu… Jen to, probůh, nezvorej! Věř mi! Nikomu nevolej! Nic jiného nepodnikej! Buď jen včas na místě!“

Tanner zavěsil sluchátko potřetí, otevřel budku a přeběhl ulici.

28.

Tanner se ukryl ve ztemnělém koridoru před vchodem do prodejny hraček. Napadlo ho, že Scanlanův mercedes je v obci důvěrně známým automobilem a že Tremaynovi, Cardonovi a snad i Ostermanovi vědí, že Scanlan je jeho nejbližším sousedem. To by mohlo být i výhodné, pomyslel si. Jestliže vznikne domněnka, že si jeho vůz vypůjčil, potom na ni naváže předpoklad, že dosud neopustil oblast. Štvanice na něj bude o to důkladnější. Zatím nemůže dělat nic jiného než vyčkávat. Čekat do druhé hodiny a pak odjet k Lassiterovu skladišti.

Čekat. Čekat v centru Saddle Valley a vyhlížet, kdo jde po něm. Kdo se pokusí ho zadržet, aby zmařil setkání. Který pár? Nebo všechny tři? Karta se obrátila - nyní bylo na Omeze, aby dostala strach. Nevyslovitelné bylo řečeno. Tajemství přestalo být tajemstvím.

Omega nyní nemá na vybranou. Nezbývá jí než ho zastavit za každou cenu. Dříve, než se uskuteční konfrontace.

Spoléhal na to. Překazit jeho úmysl se jim nepodaří, o to se postará. Chtěl však předem vědět, kdo byl nepřítel.

Rozhlédl se na obě strany ulice. Spatřil jen čtyři osoby. Manželskou dvojici, která byla vyvenčit statnou dogu. Z baru vyšel neznámý muž. Za volantem jediného zaparkovaného taxi klímal ospalý řidič.

Z východního konce města zahlédl Tanner reflektory automobilu, který se váhavě přibližoval. Záhy poznal, že to je jeho vlastní stejšn. Vtiskl se hlouběji do stínu koridoru.

Za volantem seděla Leila Ostermanová. A byla sama!

Tep se mu citelně zrychlil. Kde se stala chyba? Tannerovi nikdy ani nepřišlo na mysl, že v momentu krize by se některý z párů rozdělil. A nyní - osamocená Leila! Nic nemohlo Ostermanovi zabránit, aby se nezmocnil jeho rodiny jako rukojmí. Osterman byl tím, kdo byl chráněn - nikoli pronásledován. Mohl se pohybovat takřka bez omezení, odejít kam chce, kdyby si přál. A donutit Ali a děti, aby šly s ním, kdyby to považoval za nezbytné.

Leila zastavila kombi před Village Pubem, vystoupila z vozu a přeběhla ulici. Zatřásla taxikářem a rázně ho probudila. Chvíli spolu potichu rozprávěli, ale Tanner neslyšel o čem. Nakonec Leila vstoupila do baru. Tanner se držel ve svém úkrytu a netrpělivě čekal. V kapse nahmatal zbývající drobné desetníky. Bylo mu jako v agónii. Musí se dostat k telefonu! Musí se okamžitě spojit s policií! Musí se ujistit, že jeho rodina je v bezpečí!

Konečně se Leily dočkal. Sedla do auta a odjela. Za pátým či šestým domovním blokem zahnula doprava a vůz se mu ztratil z dohledu.

Tanner sprintem překonal krátkou vzdálenost k telefonní budce. Vhodil desetník a vytočil číslo.

„Haló?!“

Bohudíky, byla to Ali.

„To jsem já.“

„Kde jsi?“

„Na tom teď nezáleží. Všechno klape… Ty jsi v pořádku?“ Pečlivě naslouchal, neozve-li se ze sluchátka falešná nota.

„Samozřejmě, jsem naprosto v pořádku. Ale o tebe máme obavy. Co proboha děláš?“

Hlas Alice zněl normálně, přirozeně. Vše je v pořádku.

„Na vysvětlování teď není čas. Chtěl bych…“ Ali ho přerušila. „Leila tě jela hledat. Dopustil jsi se velkého omylu… Hovořili jsme o tom. Ty a já, oba dva jsme se ohromně mýlili, miláčku.

Bernieho to tak znepokojilo, že myslel…“

Nedal jí domluvit. Nesměl ztratit ani vteřinu, a nejméně ze všeho rozprávkou o Ostermanovych. Nikoli teď!

„Musím už zavěsit. Drž se stále blízko hlídek. Dělej přesně, co ti říkám. Dbej, ať tě mají nepřetržitě na dohled!“

Zaklapl telefon dříve, než mohla odpovědět. Musí se nyní spojit s policií. Každá sekunda hraje roli.

„Policejní štáb. Jenkins u telefonu.“

A hleďme. Tak jediný muž z policejního sboru v Saddle Valley, pověřený případem Omegy, je zpět na svém místě… MacAuliff ho opět povolal do služby.

„Policie,“ opakoval Jenkins mrzutě.

„Zde je John Tanner.“

„Prokristápána, kde jste? Všude jsme po vás pátrali.“

„Nenajdete mne. Nenajdete mne tak dlouho, dokud sám nebudu chtít… Teď poslouchejte: ti dva policajti v mém domě se nesmějí ani hnout od mé ženy. Nesmí být ani na okamžik ponechána sama! Totéž se týká mých dětí. Zdůrazňuji - ani na okamžik! Žádné z nich nesmí zůstat samo s Ostermanem!“

„Samozřejmě. To ale přece víme. Raději mi povězte, kde jste. Nebuďte takový zatracený blázen!“

„Ještě vám zavolám. Nenamáhejte se vystopovat, odkud volám. Než zavěsíte, budu dávno pryč.“

Vrazil sluchátko na háček automatu a rozhlížel se, kde by našel lepší skrýš, než byl vchod do prodejny. Z malého prostoru krytého přístěnku nebylo možno nepozorovaně vyběhnout. Vracel se zpět přes ulici. Taxikář znovu usnul.

Náhle a bez výstrahy zaslechl Tanner za sebou řev motoru. Rozmazaná silueta automobilu se zhasnutými světly se na něj řítila. Vůz se objevil odnikud a blížil se fantastickou rychlostí. Tanner nepochyboval, že je jeho terčem. Kličkoval přes ulici, jen o centimetry před pronásledovatelem. Doskočil na protější chodník, upadl a svalil se k jeho hraně.

Pocítil prudký náraz na levou nohu. Na asfaltu pronikavě zaskřípěly brzdy. Ze setrvačnosti se ještě kutálel po chodníku, ale zahlédl, jak neznámý černý automobil o chlup minul jeho vypůjčený mercedes a mizí na výpadovce Valley Road.

Mučila ho krutá bolest v noze a v rameni. Modlil se, aby se mohl postavit. Musí být schopen chůze

Přes ulici k němu spěchal řidič taxi.

„Ježíšikriste! Co se stalo?“

„Pomozte mi vstát, buďte tak hodný.“

„Jistě! Jistě! Jste dobrej… Ten chlap musel bejt totálně vožralej! Ježíšikriste! Moh vás dočista zabít. Mám zavolat doktora?“

„Ne, děkuji. Myslím, že to není nutné.“

„Tamhle naproti je telefon. Zavolám poldům a doktor tady bude ajncvaj!“

„Není třeba. Nikoho nevolejte. Jsem celkem v pořádku… Jenom mi, prosím, pomozte to trochu rozchodit.“

Každý krok ho nevýslovně bolel, ale mohl se pohybovat. To byl základní fakt. Na bolesti nezáleželo, na ničem nezáleželo. Jen na Omeze. A Omega mu zmizela kamsi do ztracena!

„Já přece jen ty poldy přivolám,“ rozhodl se taxikář, podepíraje Tannera v podpaží. „Takovej šílenec nepatří na ulici. Takový vrahouny by měli hned pozavírat.“

„Ne, bylo by zbytečné někoho volat… Nepostřehl jsem ani číslo toho auta. Vlastně jsem ani nerozeznal, jaká to byla značka a model. Nemá to žádnou cenu.“

„To teda nemá. Docela bych mu ale přál, aby se rozflákal někde vo strom.“ ,

„Jo, to by si zasloužil… Už je to lepší.“ Tanner pokulhával, ale chodil již bez cizí opory. „Budu v pořádku.“

Na stanovišti taxíků zvonil telefon. „To bude pro mě,“ řekl řidič. „Jste vopravdu oukej?“‚ „Ano, bude to zase dobré. Děkuji vám.“

„To víte - v sobotu v noci. Tohle je možná jediný rito, který splaším za celou šichtu. V noci na neděli má tady službu jen jedinej taxík. A to je akorát vo jednoho navíc.“ Řidič odcházel, ale ještě mu zamával: „Tak hodně štěstí, kamaráde! Fakticky nechcete zavolat doktora?“

„Ne, fakticky nechci. A ještě jednou - vřelé díky!“

Tanner se díval, jak si taxikář zapisuje adresu zákazníka, a potom slyšel, jak hlasitě opakuje do telefonu:

„Tremaynová. Peachtree šestnáct. Za pět minut jsem u vás, madam.“

Pak spokojeně zavěsil sluchátko a když zjistil, že ho Tanner pozoruje, usmál se na něj:

„Co byste tomu řek? Chce dovízt do motelu u Kennedyho letiště. Kdopak ji tam asi klátí?“

Údiv Johna Tannera byl bezměrný. Tremaynovi disponovali dvěma vlastními vozy… Měl Tremayne v úmyslu ignorovat příkaz ke srazu u Lassiterova skladiště? Nebo - a to se též nedalo vyloučit -kalkuloval s tím, že když odláká ze stanoviště jediné noční taxi v Saddle Valley, izoluje ho v městečku bez možnosti transportu?

Tanner pajdal úzkou uličkou podél Village Pubu používanou převážně pro dodávky zboží, která ústila na městské parkoviště. Odtud by mohl nepozorovaně uniknout, kdyby bylo třeba. Zastavil se a masíroval si nohu. Nejpozději za hodinu se mu vytvoří obrovská podlitina. Podíval se na hodinky - ukazovaly 12:49. K odjezdu ke skladišti mu zbývá ještě víc než hodina. Mezitím se možná vrátí černý automobil. Možná, že se objeví jiné nebezpečí.

Dostal chuť na cigaretu, ale v blízkosti ulice se neodvažoval škrtnout zápalku. Ohníček cigarety by mohl zastínit v dlani, ale plamen zápalky nikoli. Ustoupil deset kroků do temné uličky a škrtl. Zaslechl cosi nezřetelného. Šlépěje?

Krůček po krůčku se šoural zpět k výjezdu z uličky na Valley Road. Městečko bylo v této noční době opuštěné. Tmou slabě pronikala jen tlumená ozvěna zábavy v baru, znenadání se však dveře otevřely a z podniku vyšli na ulici tři lidé. Jim a Nancy Loomisovi a s nimi muž, jehož John nepoznal.

Trpce se usmál. To jsem dopadl, pomyslel si. Já, John Tanner, vážený ředitel zpravodajství televizní společnosti Standard Mutual, schovávající se v postranní uličce, špinavý, vyválený, promoklý, s dírou po kulce v jednom rameni a s pohmožděnou nohou po atentátnickém pokusu neznámého zabijáka - a přihlížející, jak se Jim a Nancy pěkně baví. Jim Loomis! Dotkla se ho Omega a ani o tom neví.

Od západního úseku Valley Road - ze směru od dálnice číslo 5 - přijížděl automobil. Spíše než jel, se coural rychlostí nepřevyšující deset mil za hodinu. Zdálo se, že řidič něco nebo někoho vyhlíží na Valley Road. Byl to Joe.

Nejel tudíž do Filadelfie. Žádný umírající otec neexistoval. Cardonovi lhali. Tannera to nepřekvapilo. Přitiskl se zády k zídce, která lemovala část uličky, a učinil se tak nenápadným, jak to jen bylo při jeho postavě možné. Bez zvláštního důvodu, jen aby nabyl větší sebejistoty, vytáhl z opasku pistoli. Bude-li to nutné, zabije Cardona.

Když se k němu vůz přiblížil na něco málo přes deset metrů, ozvaly se dva krátké signály jiného automobilu, který přijížděl z opačného směru. Cardone zastavil.

Za volantem druhého vozu seděl Tremayne. Když míjel vjezd do uličky, zahlédl Tanner v jeho tváři zmatený výraz.

Advokát přibrzdil vedle Cardonova auta a oba muži si spolu stručně a tiše vyměňovali názory. Tannerovi unikala slova, nikoli však skutečnost, že diskutovali velmi vzrušeně a velmi uspěchaně. Posléze Tremayne otočil svůj vůz do protisměru a oba rychle odjeli týmž směrem.

Tanner si oddychl a trochu protáhl své týrané tělo. Nikdo mu nyní nechybí do počtu. O všech věděl - o všech kromě jednoho. S přihlédnutím k novému vývoji mu v součtu nyní vycházela Omega plus jeden. Kdo řídil černý automobil a pokusil se ho přejet?

Řekl si, že nemá valný smysl se tím momentálně zabývat. Co měl vidět, viděl. Nyní pojede k Lassiterovu skladu, zapíchne mercedesa o pár set metrů dál a počká na Omegu, až se sama předvede.

Vyšel z uličky a zamířil ke svému vozu. Pak se zarazil.

S autem něco nehrálo. V nevýrazném osvětlení pouličních lamp nemohl určit příčinu závady, ale bylo zřejmé, že zadek mercedesu klesl téměř na úroveň vozovky. Chromovaný nárazník se takřka opíral o obrubeň chodníku.

Nedbaje na bolest doběhl k automobilu. Rozsvítil tužkovou baterku a zíral: obě zadní pneumatiky byly propíchané, tíže masivního vozu spočívala jen na kovových discích kol. Podíval se zblízka a spatřil dva nože vražené do splasklé gumy.

Jak k tomu mohlo dojít? Kdy? Od svého příjezdu se nikdy nevzdálil od zaparkovaného auta na víc než půl minuty. Ulice byla liduprázdná. Nikdo se nemohl připlížit k mercedesu zezadu, aniž by byl spatřen.

Snad kromě oněch nestřežených okamžiků, kdy si v uličce zapaloval cigaretu a tiskl se ke zdi, odkud sledoval počínání Tremayna a Cardona. Vzpomněl si, že se mu zdálo, že zaslechl kroky.

Pneumatiky byly prořezány před necelými pěti minutami!

Oh, Kriste! vzdechl bezmocně Tanner. Manipulace nepolevuje ani v nejmenším! Omega je mu v patách. Ví o něm, o každém jeho pohybu.

Co mu chtěla Ali vyprávět do telefonu? Že Bernie byl nebo měl nebo myslel… ale co to jen bylo? Šel k budce a vylovil z kapsy poslední desetník. Vytáhl z opasku pistoli a ohlédl se na všechny strany. Ten, kdo mu propíchal pneumatiky, může být za rohem, připraven k zákeřnému útoku.

„Ali?“

„Miláčku, přijď, proboha, domů!“

„Ještě malou chvíli, máš mé slovo. Ne, nemám žádné velké trable. Vůbec žádné trable, řekl bych… Chci se tě jen na něco zeptat. Je to důležité.“

„Ještě důležitější je, aby ses hned vrátil domů!“

„Minule… minule jsi mluvila něco o tom, že Bernie cosi chtěl či zamýšlel udělat… ale přerušil jsem tě. Co to bylo?“

„Oh… Když jsi volal poprvé, jela tě Leila hledat, jelikož Bernie nechtěl mne a děti nechat doma samotné. Obával se však, že Leilu neposlechneš. A protože dům byl přece jen střežen policií, rozhodl se nakonec, že tě vyhledá sám.“

„Jel naším triumphem?“

„Ne. Půjčil si vůz jednoho policisty.“

„Ježíšikriste!“

Tanner rozhodně nechtěl vybuchnout do telefonu, ale nemohl si pomoci. Černý automobil, který se přiřítil zčistajasna, byl dešifrován! Onen záhadný „plus jeden“ byl součástí oněch tří!

„Už je Bernie zpátky?“

„Není. Leila se vrátila. Myslí, že Bernie asi zabloudil.“

„Budu znovu volat.“

Tanner zavěsil. Bernie, pochopitelně, kdesi „bloudil“. Neměl dost času, aby se vrátil - aby stihl návrat od chvíle, kdy se Tanner skrýval v uličce nebo kdy přišel o pneumatiky.

Postupně mu došlo, že nemá dopravní prostředek, jak se přemístit k Lassiterovu skladišti. Dostat se tam včas a schovat se na strategicky výhodném místě předtím, než ho některý „oddíl“ Omegy zadrží nebo zjistí, kde je.

Lassiter Road byla bídně udržovaná cesta, vedoucí asi tři míle z centra městečka po diagonále na severozápad. Skladiště bylo ještě o míli nebo dvě vzdálenější. Nezbývá, než aby šel pěšky. Jediná možnost!

Vyrazil odvážně vpřed, pokud mu nohy dovolovaly. Chůzí se poněkud rozhýbal, kulhavost pc málu pomíjela. Nikdo ho nesledoval.

Dodržoval zhruba severozápadní směr, ale zpočátku se pohyboval cikcak, než došel na pokraj městečka a vstoupil do volného terénu. Zde již nebyly chodníky, jen občasné dlouhé pruhy trávy! Odtud nebylo k Lassiterovi příliš daleko. Dvakrát byl nucen zalehnout za příkop, aby nebyl vidět z automobilů, které se kolem něj přehnaly. Motoristé si však zřejmě nevšímali krajný a viděli jen silnici před sebou.

Posléze došel přes pozemek s nízce požatou trávou, nikoli nepodobnou zeleni na jeho zahradě, k pásu hustého lesa. Tady narazil na Lassiter Road.

Na lesní cestě se obrátil vlevo a zahájil závěrečnou etapu svého putování. Odhadoval, že nyní není dál, než míli nebo i půldruhé od skladiště, jestliže se ovšem nedopustil chyby v kalkulaci. Bude-li mít štěstí a vydrží to noha, dorazí na místo za patnáct - dvacet minut. Nevydrží-li, bude nucen zpomalit, ale doleze. Na hodinkách četl 01:41. Nevelký předstih.

Omega se dostaví načas, nikoli dřív. Nemůže si dovolit žádné excesy. Nikdo z nich neví, co ho čeká.

Tanner pokulhával podél cesty a objevil, že se cítí mnohem lépe - mnohem bezpečněji - když svírá v dlani Scanlanovu pistoli. Daleko za sebou zahlédl záblesk světla; automobilové reflektory tři nebo čtyři sta metrů v hloubi stromu. Ustoupil do lesa a lehl si do výmolu.

Automobil jel velice pomalu. Byl to týž černý vůz, který na něho najížděl na Valley Road. Na řidiče neviděl; jakákoli identifikace byla bez pouličního osvětlení nemožná.

Jakmile se černý vůz vzdálil z dohledu, vyškrábal se Tanner opět na cestu. Zvažoval sice, zda by nebylo moudřejší pokračovat zkratkou lesem, ale terén byl čím dál tím neschůdnější. Po cestě, byť špatné, bude u cíle dříve. Těžce napadal na nohu, ale ani ho nenapadlo vzdát se. Přemýšlel, zda automobil patří policajtovi, hlídkujícímu v domě číslo 22 na Orchard Drive. A zda za jeho volantem nesedí spisovatel jménem Bernard Osterman.

Ušel téměř půl míle, když se automobilová světla vynořila ze tmy znovu, jenže tentokrát zpředu. Ponořil se do hustého křoví a prosil boha, aby ho nedal nikomu zahlédnout; pro jistotu, když už ležel na zemi, uvolnil pojistku pistole.

Řidič nebral ohled na rozbitou vozovku a řítil se po lesní cestě sebevražednou rychlostí. Ten, kdo měl tuto jízdu na svědomí, se vracel, protože někoho zoufale hledal.

Jeho? Nebo Leilu Ostermanovou? Nebo Cardona, který nebyl u smrtelného lože svého otce ve Filadelfii? Nebo Tremayna, který nebyl v půlí cesty do motelu u Kennedyho letiště? Tanner se opět zvedl, ale nohy se mu podlamovaly. Pistoli však nepouštěl z ruky.

Cesta zahýbala do oblouku. Přeťal zbývající úsek a byl na místě. Jediná vysloužilá pouliční lampa chabě osvětlovala zchátralou staniční budovu s opadanou omítkou. Okna a dveře byly zatlučeny prkny, mezerami prorůstal všelijaký plevel, od základů bujelo lesní býlí.

Úplně přestalo pršet a také po větru už nebylo ani památky. Ticho narušovaly pouze rytmické kapky vody, padající z větví a listů okolních stromů - poslední záchvěvy letní bouře.

Zastavil se na pokraji bývalé skladištní plochy, stejně zpustlé, jako celý objekt. Řešil kritickou otázku, kam se nyní přemístit. Nechybělo mnoho do druhé ranní hodiny a bylo nezbytné vyhledat kryté útočiště. Co tento zděný vrak, tato zřícenina, sloužící kdysi jako stanice, překladiště, sklad? Nemělo by být nad jeho síly dostat se dovnitř. Tanner vykročil přes odpadky a smetiště k budově.

Oslepující světlo ho udeřilo do očí. Reflex ho donutil ke skoku vpřed. Překulil se na zraněné rameno, ale ani necítil bolest. Silný reflektor křižoval tmou nízko nad povrchem skladištní plochy, výstřely se v ozvěně vracely na opuštěné prostranství. Kulky tupě dopadaly do země kolem něj a nad hlavou mu hvízdaly jejich sestry. Koulel se z boku na bok, valil se z dostřelu. Byl zasažen do levé paže.

Podařilo se mu dorolovat k hromadě zpola potopeného štěrku a vystřelit z pistole na reflektor. Pálil rychle směrem, kde tušil nepřítele. Zdroj pronikavého světla explodoval, ozval se bolestný výkřik. Tanner mačkal kohoutek, dokud nevyčerpal náboje. Pokusil se dosáhnout levou rukou do kapsy pro další zásobník… a zjistil, že paží nemůže ani pohnout.

Opět zavládlo tísnivé ticho. Odložil pistoli a neohrabaně a s potížemi vysoukal pravou rukou nový zásobník. Otočil pistoli, přidržel zuby horkou hlaveň a zasunul do komory čerstvý zásobník; citelně si přitom popálil rty.

Vyčkával, až první dá o sobě vědět protivník. Stačilo by, aby zašramotil. Ale všude panoval mrtvý klid.

Pomalu vstal; levou paži měl nyní zcela ochrnutou. Pistoli třímal před sebou a s prstem na spoušti byl připraven pálit při sebemenším podezření.

Avšak žádné se nezjevovalo.

Tanner vycouval zády ke dveřím skladiště, stále se zbraní v pohotovosti. Půdu pod sebou pečlivě ohmatával chodidly, aby nenarazil na nenadálou překážku a neupadl. Šlépěj po šlépěji došel až k zabedněným dveřím. Uvědomil si, že je neprolomí, jestliže jsou přibity k veřejím. Jeho tělo prostě nebylo schopné akce. Zbývalo mu už jen málo fyzických sil.

Přesto to zkusil a tvrdě vrazil zády do dveří. Hrubá prkna zaskřípěla a když se ohlédl, viděl, že mezera se nepatrně rozšířila - ne na víc než na čtyři palce. Ze starých pantů zůstaly zachyceny zrezivělé plíšky; několik jich odpadlo. Riskoval své pravé rameno a rozmáchl se proti hraně dveří. Povolily a Tanner vletěl do tmy a skácel se na prohnilou podlahu budovy.

Několik sekund ležel bezmocně na zemi. Dveře do skladu byly ze tří čtvrtin otevřeny, horní polovina vyvrácena ze závěsů. Světlo pouliční lampy vydávalo na dálku několika desítek metrů jen iluzi osvětlení. Zpřelámaná a chybějící prkna ve střeše byla sice proti noční obloze patrná, ale to bylo také vše.

Náhle Tanner slyšel za sebou něco vrznout. Neomylný zvuk lidské nohy na vyviklané podlaze. Zkusil se otočit a zvednout, ale bylo pozdě. Těžký předmět ho udeřil do hlavy. Ještě než nadobro ztratil vědomí, zahlédl mužskou nohu. Nohu omotanou bandáží.

V pádu na ztrouchnivělou podlahu se ještě předtím, než ho pohltila tma, podíval útočníkovi do obličeje.

Tanner věděl, že našel Omegu.

Útočníkem byl Laurence Fassett.

29.

Neměl představu, jak dlouho leží v bezvědomí. Pět minut nebo hodinu? Pojem času se rozplynul. Neviděl na hodinky, neboť nevládl levou rukou. Tváří byl otočen k špinavé prkenné podlaze rozpadající se budovy. Byl si vědom krve, která mu pomalu stékala z otevřené rány na paži. Trpěl nesnesitelnou bolestí hlavy.

Fassett!

Velký manipulátor.

Omega!

Neschopen pohybu ležel a v mysli si nechal promítat úryvky z nedávných konverzací.

„Musíme se potom někdy sejít… naše manželky se musí seznámit…“

Avšak manželka Laurence Fassetta byla přece zabita ve východním Berlíně. Byla zavražděna ve východním Berlíně! Tento výrok mu výrazně utkvěl v paměti.

A ještě něco. Souviselo to s jedním Woodwardovým televizním pořadem… komentář ohledně CIA, odvysílaný před rokem.

„Byl jsem tehdy ve Státech. Viděl jsem ten program…“

Avšak Laurence Fasset tehdy nebyl ‚ve Státech‘. Ve Washingtonu Tannerovi tvrdil, že před rokem byl kdesi na albánských hranicích, někde v horách, „…čtyřicet pět dní handrkování“. Na základě těchto rozhovorů kontaktoval o rok později Johna Tannera, solidního a čistého šéfa zpravodajství Standard Mutual, řádného obyvatele hříšné Kozlí kůže.

Byly i jiné nesrovnalosti, které si protiřečily; snad ne tak nápadné, ale byly. Teď mu to ovšem je starého čerta platné. Je mu souzeno, aby svůj život skončil v rozvalinách Lassiterova skladiště.

Pootočil hlavu a viděl nad sebou rozkročeného Fassetta.

„Jistě uznáte, že jsem vám nelhal. My jsme fanatici. Musíme jimi být… Nyní počkáme na ostatní hrdiny. Jeden nebo dva se zaručeně objeví. Potom to bude za námi. Obávám se, že za cenu vašeho a jejich životů. A Washington bude mít svou Omegu. A potom, možná, obdrží řadový agent jménem Fassett další pochvalu. Nebudou-li ti nahoře dost opatrní, povýší mne jednoho krásného dne na ředitele tajných operací.“

„Jste sprostý zrádce.“

Tanner nahmátl potmě pravou rukou jakýsi tvrdý předmět. Byl to uvolněný kus podlažního trámku, asi dvě stopy dlouhý a půldruhého palce široký. S obrovským úsilím se posadil a přemáhal bolest. Kus dřeva si přitáhl k sobě.

„Z hlediska svého svědomí nejsem zrádce. Dezertér - dejme tomu - nikoli však zrádce. Nemá smysl se o to hádat. Stejně byste můj postoj nepochopil, nedokázal byste ho ocenit. Řeknu to jednoduše: podle mého přesvědčení jste zrádcem vy. Vy všichni jste zrádci. Rozhlédněte se kolem sebe…“

Tanner se zuřivě rozehnal kusem svého dřeva a vší silou udeřil do obandážované nohy, vysunuté před ním. Okamžitě se objevila krvavá skvrna, prosakující obvazem. Tanner se vymrštil a v zoufalé snaze strhnout Fassettovu ruku s pistolí ho zasáhl do rozkroku. Fassett v úzkosti a bolestech temně řval. Nakonec se Tannerovi podařilo pravačkou zachytit a sevřít agentovo zápěstí, ačkoli bezvládná levá paže mu byla více na překážku než ku pomoci. Zvrátil Fassetta zády ke stěně a plnou vahou dupl na jeho zraněnou nohu, načež svůj nemilosrdný útok několikrát opakoval.

Boj netrval dlouho. Tanner vypáčil zbraň z Fassettovy pěsti, pistole dopadla na zem a sklouzla po podlaze k nedovřeným dveřím, jimiž pronikal matný proužek úsvitu. Fassettův nářek dosud naplňoval prostory skladiště a neustal, ani když se agent hroutil k úpatí zdi.

John se shýbl pro pistoli, zvedl ji a držel pevně v ruce. Bolelo ho celé tělo, cítil každý sval a každou kostičku. Krev mu volně kapala z prostřelené paže.

Fassett byl sotva při vědomí, lapal po vzduchu jako v agónii. Tanner si přál dostat ho živého, dostat Omegu živou. Vzpomněl si však na drama v suterénu, na Alici a děti. Uchopil zbraň, opatrně zamířil a dvakrát vypálil. Jednou do chuchvalce masa a krve, který byl Fassettovou nohou a podruhé do kolenního kloubu.

Odplížil se zpět kolem dveří; na každém kroku se musel chytat trámů. Bylo pro něj utrpením pootočit se alespoň natolik, aby viděl na ciferník náramkových hodinek: 02:37. Sedm minut po lhůtě vyměřené Omeze.

Nyní již nepřijde nikdo. Polovina Omegy ležela v agónii v Lassiterově zřícenině, druhá polovina ve vysoké mokré trávě.

Mučila ho otázka, kdo to je.

Tremayne?

Cardone?

Osterman?

Tanner urval kus rukávu u košile a pokusil se ovázat ránu na paži. Kéž by se mu jen podařilo zastavit krvácení, alespoň trochu. Dokáže-li to, pak se snad dovleče přes staniční překladiště k bodu, odkud ho pronásledoval reflektor.

Nepodařilo se mu to a naopak ztratil rovnováhu a upadl na záda. Nebyl nyní na tom o nic lépe než Fassett. Oba se rozloučí se životem vedle sebe, uvnitř zchátralého skladiště.

Zdaleka zaslechl kvílení sirén. Nejdříve si nebyl jistý, netrpí-li halucinacemi, ale zvuk sílil.

Sirény, do nich klaksony, do nich řev motorů. Následovalo skřípění pneumatik při prudkém zabrždění na vrstvě poházeného štěrku a vlhké hlíny.

Tanner se s krajní námahou opřel o loket. Zmobilizoval všechny síly, aby se zvedl alespoň na kolena - to by stačilo, aby se mohl plazit. Doplazit se ke dveřím.

Pátravé paprsky reflektorů pronikly skulinami po uvolněných prknech a oprýskané omítce, jeden světelný pramen utkvěl na vchodu do budovy. Ozval se hlas zesílený megafonem:

„Tady je policie! Doprovázejí nás federální orgány! Máte-li zbraně, odhoďte je a vyjděte s rukama nad hlavou… Jestliže držíte Tannera jako rukojmí, propusťte ho! Jste obklíčeni! Nemáte kam uniknout!“

Tanner se smýkal ke dveřím. Pokoušel se křičet. Přehlušil ho hlas megafonu:

„Opakuji. Odhoďte zbraně…“‚

Tanner zaslechl ještě jeden výkřik, pocházející tentokrát nikoli z úředního ampliónu:

„Tamhle! Kousek vejš! Hoď to světlo vejš!

Vlevo od tý káry! Jo, tam někde v trávě!“ Kdosi objevil zbytky Omegy.

„Tannere! Johne Tannere! Jste uvnitř?“

Tanner byl na dohmat od vchodu. Vzepřel se a přepadl přes veřeje vyvrácených dveří do světla reflektoru.

„Tady je! Ježíšikriste, podívejte se na něj, jak vypadá!“

Tanner omdlel. Jenkins se k němu hbitě rozběhl.

„Tak to bychom měli, pane Tannere. Zafačovali jsme vás, jak to nejlépe umíme. Než přijede ambulance, tak to postačí. Ukažte, jestli můžete chodit…“

Jenkins podpíral Tannera kolem pasu a zvedl ho na nohy. Dva jiní policisté odnášeli Fassetta.

„To je on… To je Omega.“

„Víme o tom, pane Tannere. Vy jste obdivuhodný chlapík, pane Tannere. Povedlo se vám, co nikdo nedokázal ani po pěti letech úsilí. Zmocnil jste se pro nás Omegy.“

„Je tady ještě někdo. Tady někde blízko… Fassett nebyl sám, ten druhý k němu patřil.“

„Našli jsme ho. Je mrtvý a leží tam, kde zemřel. Chtěl byste se na něho podívat - kdo to je? Jednou třeba o tom budete vyprávět vnoučatům.“

Tanner se ohlédl na Jenkinse a zdráhavě odpověděl:

„Ano. Ano, podívám se. Nemůže škodit, když se přesvědčím.“

Oba muži se prodírali zarostlým překladištěm. Tannera z jedné strany fascinoval a z druhé odpuzoval okamžik, kdy spatří na vlastní oči druhou tvář Omegy.

Dick. Joe. Bernie.

„Skupinka policajtů si prohlížela černý automobil se zničenými předními reflektory. Na zemi u dveří leželo obličejem dolů lidské tělo. I ve tmě Tanner viděl, že je to tělo mohutného muže.

Jenkins na něj namířil baterkou a nohou ho obrátil naznak. Světlo mu dopadlo přímo do tváře.

Tanner ztuhl.

Prostřílený muž v trávě byl kapitán Albert

MacAuliff.

Z kraje skladištní plochy se vynořil policejní poddůstojník a oslovil Jenkinse:

„Chtějí k vám jít.“

„Proč ne? Tvrz je dobyta.“

Jenkins odpovídal se zjevným pohrdáním.

„Tak pojďte!“ křikl McDermott na malý hlouček mužů, ukrytých ve stínu vegetace na opačné straně prostranství.

Tanner uviděl tři vytáhlé postavy, přicházející přes nerovnou plochu. Šly váhavě, neochotně.

Bernie Osterman. Joe Cardone. Dick Tremayne.

S Jenkinsovou pomocí se Tanner vymotal z přebujelé trávy, dál od pozůstatků Omegy. Čtyři přátelé stáli tváří v tvář. Žádný z nich nevěděl, co by řekl.

„Pojďme, Jenkinsi,“ pravil Tanner.

„Pardon, pánové.“

30.

NEDĚLE ODPOLEDNE

Neděle odpoledne v městečku Saddle Valley, stát New Jersey. Dva policejní hlídkové vozy pendlují sem a tam po obci jako obvykle a dodržují svou pravidelnou předepsanou rychlost, zejména v zatáčkách. Řidiči se usmívají na děti a občas pokynou rukou na pozdrav obyvatelům, zabývajícím se tradiční nedělní nečinností. Za okny malých zahraničních automobilů i velkých naleštěných amerických kombi jsou vidět golfové vaky a pouzdra s tenisovými raketami. Svítí zářivé slunce. Trávníky a stromy se lesknou, osvěženy červencovou bouří.

Saddle Valley je vzhůru, připraveno na perfektní nedělní odpoledne. Vytáčejí se telefonní čísla, plány se spřádají. Také jsou nabízeny sousedské omluvy za eventuální nevhodné chování včera večer. Jsou též většinou s úsměvem odmítány; ale prosím vás, vždyť se nic nestalo! Ostatně sobota je sobota.

V Saddle Valley se noci ze soboty na neděli snadno zapomínají.

Tmavomodrý sedan posledního modelu předjel na vjezd k Tannerově vile. Uvnitř domu vstal John Tanner z lůžka a s námahou se belhal k oknu. Hruď a celou levou paži měl obvázánu, stejné jako levou nohu od stehna ke kotníku.

Tanner se díval na dva muže, kráčející rozvážně po pěšině. Jednoho poznal, ale až na druhý pohled. Byl to Jenkins, který však nebyl oblečen do své strážmistrovské policejní uniformy. V civilu vyhlížel spíše jako průměrný občan Saddle Valley -například jako bankovní úředník nebo reklamní agent. Druhého muže Tanner neznal, nikdy předtím ho nespatřil.

„Jsou tady,“ zavolal do kuchyně.

Alice vyšla a postavila se do haly. Oblékla se do všedních kalhot a blůzky, ale výraz v jejích očích nebyl ani trochu všední.

„Doufám, že to nějak zvládneme. Janet je na procházce s opatrovnicí. Ray šel do klubu… Myslím, že Bernie a Leila by mohli být v téhle chvíli na letišti.“

„Ovšem - pokud to všechno stihli. Museli podepisovat spoustu papírů, všelijaká prohlášení. Dick vystupuje jako jejich právní zástupce.“

Od vchodu se ozval melodický zvonek a Ali šla otevřít dveře. „Miláčku, ty se posaď na pohovku. Na pár minut ti to neublíží, řekl doktor.“

„Dobře.“

Jenkins se svým neznámým partnerem vstoupili. Alice přinesla kávu a všichni čtyři se rozesadili kolem stolku. Tannerovi na pohovce, Jenkins a muž, jehož představil jako Grovera, proti nim do křesel.

„Nemýlím-li se, vy jste ten muž, se kterým jsem hovořil onehdy v New Yorku,“ ujistil se Tanner.

„Ano, to jsem byl já. Pracuji v Agentuře, podobně jako Jenkins. On byl posledního půldruhého roku nasazen zde, v Saddle Valley.“

„Jako policista jste působil velmi věrohodným dojmem, pane Jenkinsi,“ řekla Ali.

„Nebyly s tím potíže. Je to hezké místo, hodní lidé.“

„Říkalo se tomu také jinak. Kozlí kůže.“

Tanner se netajil svou nevraživou náladou. Nastal čas, kdy se dožadoval vysvětlení.

„Rovněž tak. Zajisté,“ dodal Jenkins potichu. „Měli bychom si o tom pohovořit.“

„Budiž,“ pravil Grover. „Shrnu tu záležitost do několika slov. Fassettovou premisou bylo ‚Rozděl a zabij!‘ Premisa Omegy.“

„Fassett tudíž opravdu existoval. Skutečně se tak jmenoval.“

„Nesporně. Deset let byl Laurence Fassett jedním z nejlepších pracovníků naší agentury. Vynikající výsledky, bezvýhradně oddaný naší věci. A potom se s ním něco přihodilo.“

„Dal se koupit.“

„Ne, tak jednoduché to nebylo. Říkejme tomu třeba změna přesvědčení. Drastický obrat. Stal se nepřítelem.“

„A vy jste o tom nevěděli?“

Grover dlouho váhal s odpovědí. Zdálo se, že pracně hledá frázi, která by méně bolela. Nakonec nepatrně, ale souhlasně přikývl. „Věděli jsme o tom… Dozvídali jsme se to postupně, v průběhu několika let. Odpadlíci Fassettova kalibru nejsou nikdy odhaleni přes noc. Je to zdlouhavý proces - je třeba pověřit je sérií konfliktních úkolů. Dříve či později se vynoří určitá šablona. Jakmile ji dešifrujete, jste na koni. Což je přesně to, co jsme učinili. Využili jsme toho maximálně.“

„Taková taktika je ale strašně nebezpečná a komplikovaná.“

„Nepopírám jistý stupeň rizika. Příliš komplikované to však v praxi není. Nezapomeňte, že Fassettem bylo manévrováno, stejně jako on manévroval vámi a vašimi přáteli. Byl zapojen do operace Omega, protože k tomu byl svými výsledky oprávněn. Byl to brilantní agent a situace byla kritická… Některé zákony špionáže, dá-li se to tak nazvat, jsou fundamentální. My jsme například správně odhadli, že nepřítel pověří Fassetta odpovědností za neporušenost Omegy, nikoli její destrukcí. Byl současně generálem obrany i útočnou silou. Byla to znamenitě vymyšlená strategie, na to vám dám své slovo. Začínáte do toho vidět?“

„Ano.“ Tannera bylo sotva slyšet.

„‚Rozděl a zabij‘. Omega existovala. Kozlí kůže byla v Saddle Valley. Prověrka odhalila u Cardonů a Tremaynů bankovní konta ve Švýcarsku. Když se na scéně objevil Osterman, ukázalo se, že také on má konto v Curychu. Pro Fassetta to byly ideální pracovní podmínky. Nalezl tři manželské páry, navzájem propojené ilegálními - nebo přinejmenším krajně pochybnými - finančními machinacemi ve Švýcarsku.“

„Curych! To je důvod, proč při vyslovení jména Curych všichni bledli. Cardone byl vyděšený jako králík.“

„Měl být z čeho. On a Tremayne. Cardone jako společník makléřské firmy s nezákonnými spekulativními zisky a mafiánskou finanční základnou; a ten druhý, advokát firmy, angažované v protiprávních machinacích při fúzích obchodních společností. Tremayne, eso ve svém oboru! Kdyby se to propíchlo, byli by vyřízeni, zničeni. Osterman měl nejméně co ztratit, nicméně, jako publicista v masmédiích by si případné obvinění pěkně odskákal. Byla by to pro něj katastrofa. Jak pravděpodobně víte lépe než já, jsou televizní společnosti na takové věci velice choulostivé.“

„Ano,“ řekl Tanner bez vnitřního přesvědčení.

„Kdyby se Fassettovi podařilo přes víkend tak rozdmychat mezi zmíněnými třemi dvojicemi nedůvěru a podezíravost, že by na sebe navzájem začaly chrlit obvinění, následovalo by při konfrontaci jako příští stupeň násilí. Jakmile by vznikla taková možnost, hodlala skutečná Omega zavraždit nejméně dva z párů. Fassett by nám potom mohl předložit náhradní Omegu. Kdo by ji odmítl? Subjekty by byly mrtvé. Byla to geniální koncepce.“

Tanner povstal z pohovky a odbelhal se ke krbu. Tvář měl zkřivenou nejen bolestí. Zlostně se zachytil římsy.

„Těší mě, že zde nyní klidně sedíte a provádíte profesionální rozbor případu.“

Otočil se k nim celým tělem a vyzývavě pronesl: „Vy jste však k tomu neměli právo! Žádné právo! Má žena, mé děti byly málem zabity! Kde byli vaši lidé, údajně rozmístění všude venku? Kam se podělo veškeré bezpečnostní ochranné zařízení nejmocnější organizace na světě? Kdo byl na druhém konci vašeho elektronického humbuku, který jste prý instalovali všude v domě? Kde všichni byli? Dopustili jste, aby nás oddělali ve sklepě!“

Grover a Jenkins vyčkávali, až pomine napětí. Přijímali Tannerovo nepřátelství chladnokrevně, dokonce s jistým porozuměním. Nebylo to pro ně nic nového, takových výbuchů již zažili více. V kontrastu s Tannerovým rozhořčením mluvil Grover klidně.

„V akcích, jako byla tato, se musí s chybou počítat. Je to takřka nevyhnutelné, uvážíte-li zákony matematické logiky.“

„Jaký omyl? Jaká logika?“

„Na to bych raději odpověděl sám,“ řekl Jenkins. „Chyba se stala mně. Byl jsem nejvyšším důstojníkem Agentury tady v Kozlí kůži a jediným, kdo znal pravdu o Fassettově dezerci. Jediným! V sobotu odpoledne mi McDermott řekl, že Cole kdesi vyhrabal mimořádnou informaci a musí se se mnou co nejdříve setkat. Nespojil jsem se s Washingtonem, nepotvrdil jsem si to. Bral jsem vzkaz jako hotovou věc a odjel jsem do New Yorku, jak nejrychleji to šlo… Domníval jsem se, že Cole, eventuálně někdo jiný zde v Kozlí kůži, odhalil pravdu o Fassettovi - kdo je Fassett ve skutečnosti. Kdyby tomu tak bylo, dostali bychom z Washingtonu kompletní novou sadu instrukcí.“

„Byli jsme připraveni na každou možnost,“

přerušil ho Grover. „Nasadili bychom alternativní plán.“

„Přijel jsem do New Yorku, šel jsem do našeho hotelu… a Cole tam nebyl. Zní to neuvěřitelně, ale odešel na večeři. Zkrátka a dobře - vytrávilo mu. Naštěstí nechal poznámku s názvem dotyčné restaurace, tak jsem se tam vypravil. To samozřejmě zabralo čas. Taxi nikde, přeplněné ulice, však to znáte. Telefon mi byl k ničemu; hovory byly odposlouchávány. Fassett mohl obdržet tip. Nakonec jsem se ke Coleovi dostal. Nevěděl, o čem mluvím. Žádný vzkaz nikomu neposílal.“

Jenkins zmlkl, vyprávění příběhu ho rozrušilo.

„A to byla ta chyba?“ zeptala se Ali.

„Ano. Poskytla Fassettovi čas, který potřeboval. Ten čas jsem mu poskytl já.“

„Neriskoval Fassett příliš mnoho? Aby sám vlezl do pasti - to se mi nezdá. Cole vzkaz popřel.“

„Bylo to vykalkulované riziko. Načasoval si to. Protože Cole byl ve stálém spojení s ‚Kůží‘, mohl být jeden vzkaz, zvlášť vzkaz z druhé ruky, zkomolen. Fakt, že jsem sám skočil na špek, mu leccos naznačil. Řečeno jedním slovem, měl jsem být zabit.“

„Nic z toho ovšem nevysvětluje nepřítomnost patrol u domu. Váš odjezd do New Yorku nemá nic společného s tím, že tam vaši muži nebyli.“

„Řekli jsme vám již, že Fassett byl brilantní agent,“ navázal Grover. „Až vám povíme, proč tam nebyli, proč vlastně nebyla ani jediná hlídka v okruhu několika mil, pochopíte, jak prozíravě mu to myslelo… Fassett systematicky odvolával z vašeho pozemku a okolí všechny patroly se zdůvodněním, že Omega jste vy, John Tanner. Člověk, kterého střežili s nasazením vlastních životů, je nepřítel.“

„Cože!?“

„Uvažujte o tom. Jakmile byste byl jednou mrtev, kdo by dokázal opak?“

„Proč by mu to ale měl někdo věřit?“

„Ve vašem domě byly všude rozmístěny elektronické štěnice. Všechny přestaly fungovat, jedna po druhé přestala postupně vysílat. Ve vile jste byl jediný, kdo o nich věděl. Tudíž - byl jste to vy, kdo je zlikvidoval.“

„Ale já jsem je přece nevyřadil! Nevěděl jsem, kde byly. A stále ještě to nevím.“

„Na tom by nesešlo, ani kdybyste to učinil,“ převzal slovo Jenkins. „Štěnice měly operativní kapacitu od šestatřiceti do osmačtyřiceti hodin, tak nějak. O nic víc. Včera v noci jsem vám jednu ukázal. Byla poškozena kyselinou. Všechny byly. Kyselina postupně prožrala miniaturní destičky a zkrátila dobu transmise… Ovšem lidé v terénu, kteří měli tuto operaci na starosti, věděli jen to, že aparatura nefunguje. Fassett poté oznámil, že se zmýlil: Omega jste vy a on na to přišel teprve nyní. Bylo mi řečeno, že jeho sebekritika byla velice přesvědčivá a účinná… Když člověk jako Fassett připouští svůj omyl, není to samo sebou. Stáhl hlídky a poté spolu s MacAuliffem vyrazil, aby vraždili. Umožnil jim to fakt, že jsem nebyl v Saddle Valley. Odstranili mne ze scény.“

„O úloze MacAuliffa jste věděli?“

„Ne,“ odpověděl Jenkins. „Neřadili jsme ho ani mezi podezřelé. Měl ideální kamufláž. Bigotní polda z malého městečka, veterán newyorské policie, pravičák až do kramfleků svých bot. Poctivě přiznávám, že první náznak jeho možného zapletení do případu jsme postřehli až ve vaší výpovědi o policejním autu, které nezastavilo, když jste ze suterénu signalizoval o pomoc. Žádný hlídkový vůz nebyl tehdy v širém okolí - MacAuliff se o to postaral. Nicméně… MacAuliff s sebou vždy vozí červený blinkr, který se dá jednoduše upevnit na střechu auta. Kroužil kolem vašeho domu s úmyslem vylákat vás… Když se potom konečně dostavil na místo činu, zarazily nás dvě maličkosti. Tou první bylo, že nebyl doma - byl k dosažení prostřednictvím rádia ve svém autu. Za druhé, pomohla nám všeobecná poznámka jednoho z mužů ve strážní službě. Řekl, že MacAuliff se chytal za žaludek a stěžoval si na bolestivý záchvat. MacAuliff však neměl ve své kartě záznam, že by trpěl žaludečními vředy. Nedalo se vyloučit, že je zraněn. To se též potvrdilo. Jeho „záchvat“ měl svůj původ v bodné ráně do žaludeční krajiny, suvenýr od pana Ostermana.“

Tanner sáhl po cigaretě. Ali mu ji připálila.

„Kdo zabil toho chlapíka v lese?“

„MacAuliff. A nepřipouštějte si výčitky svědomí. Byl by ho zabil, i kdyby se se tam neobjevil a nerozsvítil baterku. MacAuliff rovněž zaplynoval minulou středu vaši rodinu. Hodila se mu k tomu policejní bomba pro potlačování nepokojů.“

„Jak to bylo s naším psem, podřezaným v pokoji mé dcery?“

„Fassett,“ řekl Grover. „Objednané kostky ledu vám dodali až na práh v 01:45. Fassett v tom viděl příležitost, jak vyvolat ve vašem domě další chaos a paniku, tak led prostě zanesl dovnitř. Vy všichni jste byli u bazénu. Jakmile se ocitl ve vile, věděl si rady. Zkušený profík. Kdyby byl přistižen, tak roznáší objednaný led. I kdyby náhodou narazil na vás osobně, mohl vám snadno namluvit, že jeho přítomnost souvisí s bezpečnostními opatřeními ve vašem zájmu. Určitě byste se s ním nepřel… Fassett byl zřejmě také oním elegantním mužem, který omámil na cestě od vás manžele Cardonovy a Tremaynovy.“

„Všechno bylo naaranžováno tak, abychom byli udržováni ve stavu permanentní paniky. Bez nejmenší úlevy. Můj manžel byl donucen k přesvědčení, že to může být každý z nich.“ Alice hovořila kupodivu klidně a hleděla upřeně na Johna.

„Několikrát jsem si byl jist, že každý z nich se už prozradil. On nebo ona. Vzal bych na to jed.“

„Protože přání bylo otcem myšlenky. Zoufale jste takové řešení vyhlížel. Vzájemné vztahy všech lidí v tomto domě byly o tomto víkendu mimořádně napjaté. Fassett to ovšem věděl.“ Grover se podíval na Jenkinse.

„Je však nutno připustit, že všichni měli dobrou příčinu, aby byli vyděšeni. Všichni nesli jednu velkou společnou vinu.“

„Konta v Curychu?“

„Přesně tak. Tím lze vysvětlit i jejich finální kroky. Cardone nejel v noci k umírajícímu otci ve Filadelfii, nýbrž vyzval svého partnera Bennetta k naléhavé schůzce. Nechtěl mu nic vykládat po telefonu a také věřil, že jeho dům je sledován. Nechtěl se rovněž příliš vzdalovat od rodiny. Setkal se tudíž s Bennettem na večeři v restauraci u silnice číslo pět… Cardone se mu svěřil se svými curyšskými machinacemi a v rámci vyrovnání mu nabídl svou rezignaci u firmy. Měl v plánu, že se dohodne s ministerstvem spravedlnosti: chtěl navrhnout, že mu předloží výpověď spolupachatele výměnou za beztrestnost. Jinými slovy, hodlal svědčit ve prospěch státního žalobce za příslib,, imunity.“

„Tremayne mi řekl, že odlétají dnes dopoledne…“

„Lufthansou, přímá linka do Curychu. Tremayne je vynikající právník, velmi obratný specialista. Vzal s sebou vše, co se dalo zachránit.“

„To znamená, že oba dva, i když separátně, nechali v tom svinstvu Bernieho samotného.“

„Pan a paní Ostermanovi mají svou vlastní koncepci. Jistý syndikát v Paříži je připraven spravovat jejich tamní investice. K provedení této transakce Ostermanům stačí, aby poslali telegram svému francouzskému právnímu zástupci.“

Tanner se zvedl z pohovky a odkulhal k oknu s vyhlídkou do zahrady. Nebyl si jistý, zda je ještě ochoten naslouchat svým návštěvníkům. Ze všech úhlů se cítil potřísněn chorobným slizem. Nikdo nevyváži bez poskvrny. Fassett měl pravdu.

„Je to spirála, pane Tannere. Nikdo nežije ve vzduchoprázdnu.“

Tanner se váhavě obrátil k oběma mužům, reprezentujícím vládní agenturu.

„Stále ještě zbývají nezodpovězené otázky.“

„Nikdy nebudeme s to poskytnout vám všechny odpovědi,“ řekl Jenkins. „Co vám nyní povídáme, je jen část historie. Otazníky přežijí dlouhou dobu. Zjistíte četné nesrovnalosti, mnohé rozpory, a to všechno ve vás vzbudí pochybnosti… V tom je největší potíž. Všechno bylo pro vás příliš subjektivní, příliš osobní. Pět dní jste byl na pokraji vyčerpání a zhroucení, takřka jste nespal. Také s tím Fassett počítal.“

„Tak jsem to nemyslel. Uvažuji o fyzických aspektech… Leila nosila brož, která ve tmě poněkud vyzařovala. Na stěně suterénu, u níž při přestřelce stála, nebyly dohromady žádné stopy po projektilech… Dále, její muž nebyl v tomto domě, když jsem byl včera v noci v městečku. V té době kdosi propíchal pneumatiky u mého vozu a pokusil se mne přejet… Dále, setkání u Lassiterova skladiště byl můj nápad. Jak se o něm mohl Fassett dozvědět, jestliže mu to neřekl někdo z nich…? Neměli jste ani tušení, jakou roli hrál MacAuliff. Jak víte, že nejsou…“ John Tanner se zarazil, když si uvědomil, co už měl na jazyku. Jenkins na něho upřeně zíral.

Grover se naklonil v křesle, aby dodal důraz své odpovědi. „Jednou se všechno objasní, pane Tannere. Vaše dotazy nejsou tak obtížné. Fassett a MacAuliff pracovali jako tým. Fassett přemístil své telefonické přípojky z hotelu do svých nových pozic. Nebyl pro něj problém vyzvat rádiem MacAuliffa v Saddle Valley, aby vás oddělal. Když mu MacAuliff sdělil, že se atentát nezdařil, mohl se rozjet ke skladišti. Automobil lze sehnat bez potíží, probodat pneumatiky nevyžaduje velkou námahu… A ta brož paní Ostermanové? Náhoda dámské módy. Nepoškozená zeď? Jak vyplývá ze zprávy o vyšetřování, je téměř vyloučeno zasáhnout ji zvenčí přímou palbou.“

„Téměř vyloučeno‘. ‚Mohl učinit to či ono‘… Oh, můj Bože!“ Tanner se vrátil k pohovce a těžce usedl vedle Ali. Vzal ji za ruku.

„Ještě moment.“ Hlas mu zadrhával. „Včera odpoledne se stalo v kuchyni cosi podivného…“

„Víme o tom, pane Tannere,“ přerušil ho Jenkins zdvořile. „Vaše paní nám o tom řekla.“

Alice přikývla. V očích měla smutek.

„Vaši přátelé Ostermanovi jsou pozoruhodní lidé,“ pokračoval Jenkins. „Paní Ostermanová zpozorovala, že její muž se chystá vyběhnout vám na pomoc. Nemohl se už nečinně dívat, jak vás vraždí… Ostermanovi jsou si velmi blízcí, rozumějí si. Paní Ostermanová mu naznačila souhlas, aby pro vás riskoval svůj život.“

John Tanner si zakryl rukama oči.

„Pusťte to z hlavy,“ poradil Jenkins.

Tanner se na něj podíval a pochopil.

Grover vstal z křesla a to bylo i znamením pro Jenkinse, aby učinil totéž.

„Rozloučíme se. Nechtěli bychom vás déle unavovat. Později se ještě najde příležitost k rozhovoru. Jsme vašimi dlužníky… Oh, málem bych zapomněl. Tohle patří vám.“

Grover sáhl do kapsy , a vylovil obálku.

„Co je to?“

„Vaše písemné přísežné prohlášení, které jste podepsal Fassettovi. Vaše smlouva s Omegou. Musíte se spolehnout na mé slovo, že zvukový záznam je pohřben v archivech, ztracen tím způsobem na tisíc let. V zájmu obou mocností.“

„Rozumím… Ještě poslední dotaz.“ Tanner se na dlouho odmlčel, obávaje se své otázky.

„A ten zní…?“

„Kdo z nich vás přivolal? Kdo z nich vám pověděl o Lassiterovu skladišti?“

„Učinili to všichni společně. Sešli se a rozhodli se zatelefonovat policii.“

„A to bylo všechno?“

„V tom je ta ironie, pane Tannere,“ řekl Jenkins. „Kdyby učinili dříve to, co učinit měli, nestalo by se nic z toho, co se stalo. Kdyby! Avšak teprve včera v noci se dali dohromady a pověděli si pravdu z očí do očí.“

Saddle Valley přetékalo pověstmi a šeptandou. Pánové v intimně osvětleném Village Pubu ve skupinkách diskrétně rozprávěli o událostech dne. V klubu se manželské páry uvelebily kolem bazénu a přitlumeně hovořily o pohromách, které se dotkly jejich posvátného pokoje.

Přihodily se prapodivné věci. Cardonovi odcestovali na dlouhou dovolenou a nikomu neřekli, kam jedou. Tvrdilo se, že jeho firma vězí ve vážných nesnázích. Richard Tremayne pije víc než obvykle - a „obvykle“ u něho znamenalo mnoho.

Ostatně o Tremaynových se vyprávělo leccos. Služebná od nich odešla a vila má daleko k eleganci, jíž byla proslulá. Virginiina zahrada pomalu, ale neodvratně pustla.

Neméně rychle však uvadal i zájem veřejnosti o skandální historky. Saddle Valley nebylo městečko, libující si v minulosti. Lidé se záhy přestali pídit po osudu Cardonových a Tremaynových. Ostatně ty dvě familie jaksi nikdy mezi ty pravé usedlíky nezapadly. Nepatřily mezi sortu lidí vítaných v klubu.

A také nebyl čas na zbytečné starosti. Proč si kazit překrásné léto v Saddle Valley, městečku odděleném od ostatního světa, městečku nenarušitelném a bezpečném? Proč by nemělo takovým zůstat?

A John Tanner věděl, že již nikdy nebude žádný Ostermanův víkend.

Rozděl a zabij.

Koneckonců, Omega zvítězila.

BULDOK-SENIOR NABÍZÍ

Láska, hrůza, sex, násilí, špionáž,, drogy, černá magie… to jsou náměty strhujících amerických bestsellerů, které vycházejí v edici Buldok-senior, určené dospělým čtenářům.

Eric van Lustbader - SIRÉNY

Hollywoodská herečka Daina Whitneyová nezadržitelně stoupá po žebříčku slávy až k zisku Oskara. Její život však provázejí temné stíny - násilná smrt černošského milence, vražda nejlepší přítelkyně Maggie. Ta uvolní lavinu dalších zločinu spojených zejména s rockovou skupinou Heartbeats, jejíž členové holdují drogám. Daina pomáhá policii a její život se ocitá v nebezpečí…

Judith Kranzová - NEŽ SE ZNOVU SEJDEME

Eva Coudertová uprchne z maloměšťácké rodiny za svým milencem, šantánovým zpěvákem. Ve válce se seznámí s vikomtem de Lancel, stane se jeho ženou a pak i první dámou francouzského Champagne. Její starší dcera Delphine se propracuje k oslnivé kariéře filmové herečky, provázené nespoutaným erotickým životem. Teprve láska k režisérovi Sadowskému ji mění, jenomže přichází válka… Mladší Evina dcera Freddy získá už v šestnácti pilotní licenci, jako jedna z pilotek se zúčastní vzdušných bojů o Británii. Po válce zakládá v USA vlastní leteckou společnost. Také ona dlouho hledá toho pravého…

Obě knihy žádejte od svých knihkupců! Můžete

si je také objednat na adrese:

Studio dobré nálady - odbyt, Na strži 26, 140 00 Praha 4

STUDIO DOBRÉ NÁLADY - NAKLADATELSTVÍ KREDIT

VYDÁ V EDICI BULDOK

DO KONCE ROKU 1992 TYTO TITULY:

V ediční řadě SLADKÉ SNĚNÍ

Zaostřeno na lásku

Skutečná věc

Závod srdcí

Do háje s láskou

Jen za tmy září hvězdy

V ediční řadě STOPY HRŮZY

Posedlá Pod hrozbou smrti

Nůž Smrtící povzbuzení

Temnota Tajná ložnice Půlnoční děs Mr. Popularity Skřek šelmy Temný oheň

V ediční řadě DaR (DOBRODRUŽSTVÍ a ROMANTIKA)

Teror na kolejích Poslední tóny

Zlo a spol.

Tajemství zabíjí

Kult zločinu

Nakladatelství Studia dobré nálady Kredit přichází od září

na náš knižní trh s rozsáhlou edicí Buldok.

Knihy vybrané do edice Buldok se staly nejoblíbenějším

čtením mladých Američanů a obletěly celý svět Jsou to

příběhy, s nimiž se zaručeně nebudete nudit!

Buldok přináší:

DOBRODRUŽSTVÍ A ROMANTIKU

HORORY A MYSTÉRIE

SLADKÉ SNĚNÍ

Každý měsíc čtyři knihy v edicích

DaR, Stopy hrůzy a Sladké snění!

Nejlepší americké bestsellery!

BULDOK CHYTNE A NEPUSTÍ!

OBJEDNACÍ LÍSTEK

Nakladatelství Kredit, Na strži 26, 140 00 Praha 4

Jméno………………………………

Adresa………………………………

………… PSČ……………

Z edice Buldok objednávám následující tituly:

Datum………… Podpis

Robert Ludlum

POSLEDNÍ ÚDER OMEGY

Z anglického originálu The Osterman Weekend,

vydaného nakladatelstvím Pocket Books, New York 1982

přeložil Vladimír Till.

Obálku navrhl Jiří Helcel,

grafickou úpravu a sazbu zhotovil KURS 99.

Vydalo Studio dobré nálady - nakladatelství Kredit

v edici Buldok-senior jako svou 27. publikaci.

Praha 1992.

Odpovědný redaktor Zdeněk Rosenbaum.

Vytiskl Tisk, s. p., Brno.

1. vydání.

Cena 55 Kčs ISBN 80-85279-59-2

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai