Projekt Kassandra

Robert Ludlum

(2002)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Podplukovník Jonathan Smith je šéfem největší vojenské laboratoře a zároveň pracuje v elitní tajné organizaci řízené samotným prezidentem Spojených států, která je nasazována do nejnáročnějších akcí v oblastech, kde jsou lidé ohroženi neznámými viry. Jednoho dne Smithe kontaktuje ruský kolega s nezvyklou, avšak o to naléhavější žádostí o schůzku. Když se však setkají, muž z Ruska umírá v divoké palbě automatických zbraní. Stačí ovšem předat Smithovi důležitou zprávu – někdo chce ukrást virus neštovic z ruských laboratoří. Lidstvu se sice podařilo neštovice vymýtit, jejich virus je však stále uchováván ve dvou výzkumných střediscích. Nakažlivost nemoci je tak obrovská, že epidemie by znamenala pro lidstvo katastrofu. Smith okamžitě pochopí, že musí krádeži zabránit – za jakoukoliv cenu. S pomocí svých kolegů začne zjišťovat, kdo má o ruský virus zájem a jaké by s ním mohl mít záměry. Jeho protivníci jsou však několik kroků před ním a za mohutné podpory zkorumpovaných generálů a významných lidí z vojenskoprůmyslového komplexu cílevědomě pracují na výrobě nejstrašnější chemické zbraně, jakou lidstvo poznalo.

Robert Ludlum

Projekt

Kassandra

Prolog

THE NEW YORK TIMES,

Čtvrtek 25. května 1999 PŘÍLOHA D: Věda STRANA D-3 Autor: MUDr. Lawrence K. Altman

Neštovice. Nemoc, která sužovala lidstvo takřka od nepaměti, se před dvaceti lety podařilo vymýtit. Zmrazené vzorky viru však zůstaly uchovány ve dvou přísně střežených laboratořích ve Spojených státech amerických a v Rusku…

Světová zdravotnická organizace včera oficiálně udělila viru další odklad. Stalo se tak za podpory vlády Ruska i dalších zemí…

… Výzkum viru by mohl přinést léky proti této nemoci, či aspoň zdokonalení očkovacích látek. Ty by však nedokázaly ochránit svět v případě, že by nějaký teroristický režim pustil do oběhu tajné zásoby viru neštovic. Podobný biologický útok přitom dnes nelze zcela vyloučit.

Ruští a američtí vědci na žádost Světové zdravotnické organizace sestavili kompletní mapy sekvencí DNA varioly. Tyto informace by měly poskytnout dostatečnou základnu znalostí pro budoucí výzkum a pro porovnání s viry, jimiž teroristé případně zaútočí…

Rada vědců ovšem tento názor zpochybňuje. Samotné sekvence podle nich nemohou určit citlivost viru na léky.

Doktor Fauci z Národního ústavu alergií a infekčních nemocí prohlásil, že výzkum neštovic se může v budoucnu hodit. „Možná ten virus nikdy nevytáhneme z mrazicího boxu, ale je důležité ho mít. Člověk nikdy neví.“

1

Když správce hřbitova zaslechl chroupání pneumatik na štěrku, škubl sebou. Venku už byla téměř úplná tma. Nechtělo se mu vstávat od čerstvě uvařené kávy, ale zvědavost mu nedala. Na kopec Ivy Hill zabloudili návštěvníci Alexandrie jen zřídka. Historické město na řece Potomac nabízelo mnohem větší lákadla. A pokud šlo o místní, ve všední den jich sem také příliš nechodilo. Rozhodně ne v podvečer, kdy se z dubnové oblohy valily proudy deště.

Správce vyhlédl z okna strážního domku a spatřil muže, jenž vystupoval ze zcela běžného auta. Že by vládní úředník? Mohlo mu být něco málo přes čtyřicet, byl vysoký a urostlý. Jeho oblečení odpovídalo počasí: nepromokavá bunda, tmavé kalhoty a kotníkové boty.

Správci neušlo, jakým způsobem muž vystoupil z auta a rozhlédl se po okolí. Úředník ne, spíš voják. Otevřel dveře domku a vyšel pod přístřešek, nespouštěl přitom oči z návštěvníka. Ten upíral pohled za bránu hřbitova a vůbec nedbal na déšť, který mu smáčel tmavé vlasy.

Možná je tady poprvé, napadlo správce. Při první návštěvě váhají všichni. Zdráhají se vkročit na místo spojené s bolestí a zármutkem ze ztráty blízkých. Správce se podíval muži na levou ruku. Neměl prsten. Že by vdovec? Snažil se rozpomenout, jestli v poslední době neměla pohřeb nějaká mladá žena.

„Dobrý večer.“

Hlas správce zaskočil. Na takového velkého muže byl nezvykle jemný a tichý, jako by snad vycházel z útrob břichomluvce.‘

,“Brý večer. Jestli jdete na hrob, můžu vám půjčit deštník.“

..To byste byl hodný, díky,“ řekl neznámý, aniž by hnul br-

Správce sáhl za roh do stojanu zhotoveného ze staré konve. Sevřel rukojeť deštníku a vykročil směrem k muži. Prohlížel si jeho tvář s vysedlými lícními kostmi a překvapivě modré oči.

„Jmenuju se Barnes. Dělám tady správce. Když mi řeknete jméno zesnulého, můžu vám ukázat cestu, abyste zbytečně ne-bloudil.“

„Sophie Russellová.“

„Russellová? To mi nic neříká. Ale moment, mrknu se vám na ni.“

„Nedělejte si starosti. Trefím sám.“

„Stejně potřebuju, abyste se podepsal do knihy návštěv.“

Muž rozevřel deštník. „Jon Smith. Doktor Jon Smith. Vím, kde ji najdu. Děkuji vám.“

Správce měl dojem, jako by se návštěvníkovi v jednu chvíli zlomil hlas. Zvedl ruku a chtěl na něj zavolat, ale muž už odcházel pryč a vzápětí zmizel v šedivých provazech deště. Jeho krok byl dlouhý a svižný, takřka vojenský.

Správce se za ním díval. Zamrazilo ho v zádech, až se zachvěl. Vrátil se do strážního domku a zavřel dveře na petlici.

Vytáhl ze zásuvky návštěvní knihu, otevřel ji na stránce s aktuálním datem a pečlivě zapsal jméno muže i čas jeho příchodu. Pak dychtivě nalistoval konec knihy, kde byl abecední seznam pochovaných.

Russellová… Sophie Russellová. Tady je: řada 17, hrob 11. Pohřbena do země… přesně před rokem!

Mezi třemi pozůstalými, kteří se podepsali do protokolu, byl i MUDr. Jon Smith.

Tak proč jste nepřinesl kytky?

Smith kráčel pěšinou hřbitova Ivy Hill. Byl rád, že prší. Jako by déšť mohl smýt bolestné myšlenky a vzpomínky, které ho provázely celý poslední rok, v noci na něj šeptaly, vysmívaly se jeho slzám a nutily ho prožívat ten strašlivý okamžik zas a znovu.

Viděl studený bílý pokoj v nemocnici Vojenského výzkumného institutu infekčních chorob ve Fredericku, stát Maryland. Díval se na

Sophii, svou lásku a nastávající. Svíjela se pod kyslíkovou maskou a lapala po dechu. Stál jen pár centimetru od ní, nemohl ji však pomoci. Křičel na lékaře, nemělo to však žádnou cenu. Nevěděli, co jí je. Také byli bezmocní.

Vtom Sophie vykřikla. Ten strašlivý zvuk ho stále budil ze sna. Sophie se prohnula jako luk do takřka nemožného úhlu. Crčel z ní pot, jako by měl vyplavit z jejího těla všechen jed. Tváře jí doslova hořely. Na okamžik lak zůstala a pak se zhroutila na pelest. Z nosu a hrdla jí vytryskla krev. Hluboko z jejího nitra začal vycházet smrtelný třes, ukončený jemným vzdechnutím. To její duše, konečně volná, unikla ze své zmučené schránky…

Smith se zachvěl a rychle se rozhlédl. Ani si neuvědomil, že se zastavil. Voda nepřestávala bubnovat do deštníku, ale jako by z nebe padala zpomaleně. Smithovi připadalo, že slyší plesknutí každičké kapky.

Nebyl si jistý, jak dlouho tam vlastně stál jako nějaká opuštěná zapomenutá socha. Nevěděl, co ho nakonec přimělo udělat další krok. Netušil, jak se ocitl na pěšině vedoucí k jejímu hrobu, ani jak k němu došel.

ZDE ODPOČÍVÁ SOPHIE RUSSELLOVÁ

Smith se předklonil a přejel konečky prstů po hladkém vršku náhrobního kamene z růžovobílé žuly.

„Já vím, měl bych chodit častěji,“ zašeptal. „Ale pořád jsem se k tomu nemohl odhodlat. Něco mi říkalo, že když sem přijdu, budu muset přiznat, že jsem tě nadobro ztratil. K tomu jsem neměl odvahu. Až teď…

‚Projekt Hádes‘. Takhle říkali zvěrstvu, co mi tě vzalo. Tys neviděla tváře lidí, kteří v tom jeli. Bůh tě toho ušetřil. Ale chci, abys věděla, že za svoje zločiny zaplatili.

Pomstil jsem tě, miláčku. Myslel jsem, že už budu mít klid, ale byl to omyl. Celé měsíce se sám sebe ptám, jak bych se k tomu klidu dopracoval. Vždycky jsem došel ke stejné odpovědi.“

Smith vytáhl z bundy malou kazetu na šperky. Otevřel víko a zadíval se na šestikarátový diamant vsazený do platiny, který vybral v prodejně Van Cleef & Arpel v Londýně. Byl to snubní prsten, který chtěl navléct své nastávající.

Smith se sklonil a zatlačil prsten do měkké hlíny pod náhrobním kamenem.

„Miluju tě, Sophie. A vždycky budu. Nikdy na tebe nezapomenu. Ale je načase, abych se hnul z místa. Ani nevím, kam půjdu. Ale jít musím.“

Smith si přiložil konečky prstů ke rtům, pak se dotkl chladného kamene.

„Bůh tě opatruj.“

Zvedl deštník, odstoupil a upřel pohled na náhrobní kámen, jako by si jej chtěl navždy vrýt do paměti. Vtom za sebou zaslechl tiché kroky. Rychle se otočil.

Ženě, která svírala černý deštník, mohlo být něco mezi třiceti a čtyřiceti. Byla vysoká a měla zářivě rudé vlasy ostříhané na mikádo. Nos i vysedlé lícní kosti měla poseté pihami. Když spatřila Smithe, její pronikavě zelené oči se rozšířily překvapením.

„Jone, jsi to ty?“

„Megan…?“

Megan Olsonová rychle přistoupila k Smithovi, vzala ho za paži a stiskla.

„Vážně jsi to ty? Můj ty Bože, už je to…“

„Dlouho.“

Megan pohlédla na Sophiin hrob. „Hrozně se omlouvám, Jone. Nevěděla jsem, že tady někdo je. Nechtěla jsem rušit.“

„To nic. Já už zase jdu.“

„Myslím, že jsme tady oba ze stejného důvodu,“ řekla tiše.

Zatáhla ho pod korunu vzrostlého dubu a dychtivě se na něj zahleděla Rýhy a vrásky na jeho tváři byly hlubší, než si pamatovala, a bylo jich také mnohem víc. Mohla se jen domýšlet, jaký hrozný rok Jon Smith prožil.

„Upřímnou soustrast, Jone, je mi to strašně líto. Škoda že jsem ti to nemohla říct dřív.“ Zaváhala. „Mrzí mě, že jsem tady nebyla, když jsi někoho potřeboval.“

„Volal jsem ti, ale byla jsi pryč,“ odpověděl. „Mělas práci…“

Megan kajícně přikývla. „Byla jsem pryč,“ řekla neurčitě.

Sophie Russellová i Megan Olsonová pocházely Ze Santa Barbary. Chodily tam spolu do školy a pak i na univerzitu v Los Angeles. Po studiích se jejich cesty rozešly. Sophie si dodělala doktorát v oboru buněčné a molekulární biologie a začala pracovat v Institutu. Megan vystudovala biochemii a poté přijala místo v Národních ústavech zdraví. Ale už po třech letech přešla do oddělení lékařského výzkumu Světové zdravotnické organizace. Sophie od své kamarádky dostávala pohlednice z celého světa a lepila si je do sešitu, aby měla přehled o jejím pohybu. A nyní se Megan bez varování vrátila.

„NASA/’ řekla Megan a odpověděla tak na Smithovu nevyřčenou otázku. „Cikánský život už mě unavoval, a tak jsem se přihlásila do přípravky pro kosmonauty. Přijali mě. Teď je ze mě první náhradnice pro příští let raketoplánu.“

Smith nevěřil svým uším. „Sophie vždycky říkala, že člověk neví, co od tebe může čekat. Gratuluju.“

Megan se strojeně usmála. „Díky. Myslím, že nikdo z nás neví, co může čekat. A co ty? Jsi pořád u armády, v Institutu?“

„Jsem na volné noze,“ odvětil Smith. Nebyla to tak úplně pravda, a tak raději změnil téma. „Zdržíš se ve Washingtonu? Mohli bychom aspoň částečně dohnat, co jsme zmeškali.“

Megan zavrtěla hlavou. „Ráda bych, ale musím se už dneska vrátit do Houstonu. Určitě si někdy popovídáme, Jone. Pořád bydlíš v Thurmontu?“

„Ne, dům jsem prodal. Všechno tam na mě padalo…“

Na zadní stranu vizitky jí naškrábal svoji adresu v Bethesdě a také telefonní číslo, pod nímž byl uveden v seznamu.

Podal jí kartičku a řekl: „Nezapomeň na mě.“

„Neboj,“ odvětila Megan. „Měj se hezky, Jone.“

„Ty taky: Jsem rád, že jsme se viděli, Megan. Šťastnou cestu do vesmíru.“

Sledovala, jak vychází z příkrovu mohutných větví a mizí v jemném dešti.

„Jsem na volné noze…“

Megan nikdy nepovažovala Smithe za člověka, jemuž v životě chybí jasný směr a cíl. O jeho záhadné poznámce přemítala i poté, co přistoupila k Sophiinu hrobu. Na deštník jí stále bubnovaly kapky vody.

2

Americké ministerstvo obrany zaměstnává přes dvacet tři tisíce lidí - vojáků i civilistů. Sídlí v Pentagonu, unikátní budově, která se rozkládá na ploše bezmála čtyř set tisíc čtverečných metrů. Ten, kdo hledá bezpečí, anonymitu a přístup k nejmodernějším světovým komunikačním zařízením i mocenským centrům Washingtonu, by nemohl najít dokonalejší místo.

Odbor pronájmu zařízení zabírá nepatrnou část kanceláří v pentagonském bloku E. Jak už vyplývá z názvu, má na starosti nákup, provoz a bezpečnost budov a pozemků - od skladišť v St. Louis až po rozlehlé plochy Nevadské pouště pro zkušební základnu vzdušných sil. Odbor nabízí všední práci, která má spíše civilní charakter. Zaměstnanci přicházejí do kanceláří v devět hodin ráno, pak si plní své povinnosti a v pět odcházejí. Světové události, kvůli nimž jejich kolegové občas sedí v práci celé dny, se jich nijak nedotýkají. Většině z nich to tak vyhovuje.

Nathanielu Fredrickovi Kleinovi to také vyhovovalo - ale z úplně jiných důvodů. Kleinova kancelář se nacházela na samém konci chodby, zastrčená mezi dveřmi s nápisy ELEKTRIKÁŘI a ÚDRŽBA. Žádné takové služební místnosti však za těmi dveřmi nesídlily a jejich zámky se nedaly otevřít ani tou nejdůmyslnější kartou. Prostor byl součástí Kleinových tajných kanceláří.

Na Kleinových dveřích nevisela žádná jmenovka, pouze interní označení Pentagonu: 2E377. Na vlastní oči ho vidělo jen pár spolupracovníků. Kdyby se jich někdo ptal, popsali by ho jako šedesátníka střední postavy, na němž není nic zvláštního. Snad jen poněkud dlouhý nos a brýle s kovovými obroučkami. Možná by si také vybavili jeho konzervativní a poněkud pomačkané obleky, třeba i způsob, jak se krátce pousmál, když procházel chodbou. Možná někdy zaslechli, že byl Klein povolán na generální štáb nebo před výbor Kongresu. Vzhledem k jeho služebnímu věku na tom však nebylo nic zvláštního. Možná by také věděli, že zodpovídal za kontrolu majetku, které si Pentagon po celém světě pronajímal, či o něj měl zájem. To by vysvětlovalo, proč ho člověk vídal jen velice zřídka. Vlastně nebylo tak snadné říct, co je Nathaniel Klein zač.

V osm hodin večer Klein stále seděl za stolem ve skromné kanceláři, která se v ničem nelišila od ostatních v tomto křídle budovy. Výjimkou byla výzdoba podle jeho vkusu: zarámované mapy světa, jak si ho představovali kartografové v šestnáctém století, starožitný glóbus na stojanu a velká zarámovaná fotografie Země pořízená z raketoplánu.

Jen málo lidí vědělo, že Kleinův zájem o světové dění přímo vyplývá z jeho skutečného poslání: sloužit jako oči a uši amerického prezidenta. Z této nenápadné kanceláře Klein řídil volnou organizaci známou pod názvem Alfa, kterou prezident založil po zkušenostech s hrůzným Projektem Hádes. Alfa měla sloužit šéfovi výkonné moci jako varovný systém a prostředek tajné reakce.

Jelikož Alfa pracovala mimo systém vojenské rozvědky a hodně daleko od zkoumavého zraku Kongresu, neměla žádnou formální strukturu ani ústředí. Klein nevyužíval služeb běžných agentů, ale verboval muže a ženy, jimž pracovně říkal „volný otazník“. Tito lidé byli ve svém oboru uznávanými odborníky, díky okolnostem či své povaze se však ocitli mimo hlavní proud společnosti. Mnozí z nich měli vojenskou minulost a obdrželi řadu pochval a ocenění, ale v přísné hierarchii velení jim bylo těsno, a tak se rozhodli dát armádě sbohem. Jiní přišli z civilní oblasti. Patřili k nim bývalí vyšetřovatelé, lingvisté ovládající řadu jazyků, či lékaři, kteří procestovali svět a byli zvyklí na ty nejtvrdší podmínky. Ti nejlepší z nich, jako například plukovník Jon Smith, v sobě spojovali vlastnosti obou oblastí.

A na rozdíl od jiných měli ještě jedno plus: žili si vlastním životem. Měli maximálně pár příbuzných, byli téměř bez závazků a jejich profesionální pověst by obstála i při tom nejbližším zkoumání. Pro člověka vyslaného do nebezpečí tisíce kilometrů od domova to byly neocenitelné vlastnosti.

Klein zaklapl desky se zprávou, kterou právě dočetl, odložil brýle a promnul si unavené oči. Těšil se domů. Přivítá se s kokršpanělem Buckem, nalije si sklenku čisté sladové whisky a dá si večeři, kterou mu hospodyně nechala v troubě. Už se chystal vstát, když se otevřely spojovací dveře do sousední místnosti.

„Nathanieli?“

Hlas patřil elegantní ženě, jen o pár let mladší než Klein, s pomněnkově modrýma očima a prošedivělými blond vlasy spletenými do copu. Měla na sobě konzervativní modrý kostým podtržený perlovým náhrdelníkem a zlatým náramkem.

„Myslel jsem, že už jsi šla domů, Maggie.“

Maggie Templetonová povytáhla upravené obočí. Jako asistentka s Kleinem prožila celých deset let jeho kariéry u Národní bezpečnostní agentury.

„Kdy jsem naposledy odcházela dřív než ty? A dobře, že jsem zůstala. Na tohle by ses měl podívat.“

Klein šel za Maggie do sousední místnosti, která byla ve skutečnosti menším počítačovým střediskem. Na stolech vedle sebe stály tři monitory spojené s řadou serverů a paměťových jednotek. Veškeré zařízení v sobě skrývalo nejmodernější software, jaký měla vláda k dispozici. Klein stál a s obdivem sledoval zručnost a zkušenost, s níž Maggie létala po klávesnici. Připomínalo mu to koncert klavírního virtuosa.

Kromě prezidenta byla Maggie Templetonová jedinou osobou, zasvěcenou do veškeré činnosti Alfy. Klein věděl, že potřebuje zkušenou a spolehlivou pravou ruku, a tak trval na tom, aby u toho Maggie byla už od začátku. Pracovala pro něj už dlouho, ale to nebyl jediný důvod. Měla totiž také víc než dvacet let zkušeností jako vedoucí kanceláře u CIA. Ale co bylo pro Kleina nejdůležitější, patřila do rodiny. Klein si vzal její sestru Judith, která však už před lety zemřela na rakovinu. I Maggie si prožila osobní tragédii: její manžel, tajný agent CIA, se nevrátil ze své zahraniční mise. Osud tomu chtěl, že Maggie ani Klein neměli jiné příbuzné. Vlastně na sebe zbyli.

Když Maggie ukončila práci na klávesnici, poklepala pěstěným nehtem na obrazovku.

VEKTOR ŠEST

Ta dvě slova blikala uprostřed obrazovky jako semafor na prázdné křižovatce v zapadlém městě. Klein cítil, jak mu pod rukávy naskakuje husí kůže. Přesně věděl, kdo je Vektor Šest. Viděl jeho tvář tak zřetelně, jako by dotyčný stál přímo vedle něj. Věděl, že když se to krycí jméno objeví, znamená to stav nejvyšší nouze.

„Mám tu zprávu zobrazit?“ zeptala se Maggie tiše.

„Buď tak hodná.“

Poklepala sérii kláves a na obrazovce se rozzářila zašifrovaná zpráva složená z písmen, symbolů a čísel. Pak opět hrábla do kláves a spustila dešifrovací program. O pár vteřin později se zpráva zobrazila ve srozumitelném znění:

Diner - prix fixe - 8 euro

Specialites: Fruits de mer

Specialites du bar: Bellini

Ferme entre 2-4 heures

I kdyby se zprávu podařilo rozluštit někomu třetímu, tento jídelní lístek bezejmenné francouzské restaurace byl zcela neškodný a navíc zavádějící. Klein tuto jednoduchou šifru domluvil při posledním osobním setkání s Vektorem Šest. Její význam neměl nic společného s francouzskou kuchyní. Bylo to znamení krajní nouze, žádost o okamžitou pomoc.

Klein nezaváhal. „Prosím tě, napiš: Reservations pour deux.“

Prsty asistentky rychle vyťukaly dokonale zabezpečenou odpověď. Její jediná věta se odrazila od dvou vojenských satelitů a teprve poté zamířila zpátky na Zem. Klein nevěděl, kde se Vektor Šest v dané chvíli nachází. Věděl však, že si může odpověď stáhnout a dešifrovat. Sám ho totiž vybavil přenosným počítačem.

No tak! Odpověz!

Klein se podíval na časový údaj u zprávy: byla odeslána před osmi hodinami. Jak je to možné?

Časový rozdíl! Vektor Šest byl osm časových pásem na východ. Klein se podíval na hodinky. V reálném čase byla zpráva stará necelé dvě minuty.

Na obrazovce se rozzářila odpověď: Reservation confirmees. Obrazovka potemněla a Klein vydechl. Vektor Šest nechtěl zůstat na lince déle, než bylo nezbytně nutné. Kontakt byl navázán, program navržen, přijat a potvrzen. Vektor Šest už tento komunikační kanál nikdy nepoužije.

Když se Maggie odpojila, Klein usedl do druhého (a posledního) křesla v místnosti. Přemítal, jaké mimořádné okolnosti mohly přimět Vektora Šest, aby ho kontaktoval.

Na rozdíl od CIA a dalších zpravodajských služeb, Alfa neřídila vlastní síť zahraničních agentů. Klein měl však v cizině řadu kontaktů. Některé navázal během působení u Národní bezpečnostní agentury. Jiné byly výsledkem náhodných setkání, která vyústila ve vztah založený na důvěře a společném zájmu obou stran.

Byla to různorodá skupina: egyptský lékař, mezi jehož pacienty patřila většina členů vládnoucí elity země; podnikatel v oboru počítačů z Dillí, který poskytoval své schopnosti a vybavení indické vládě; malajský bankéř znalý převodů, ukrývání či odhalování peněz kdekoli ve světě. Ti lidé se navzájem neznali. Neměli nic společného, tedy kromě známosti s Kleinem a notebooku, který od něj každý z nich dostal. Kleina poznali jako běžného úředníka, ale dobře věděli, že ve skutečnosti je mnohem víc. S tím, že pro něj budou pracovat jako informátoři, souhlasili nejen ze známosti. Věřili, že jim pomůže, pokud by jim doma z nějakého důvodu začala hořet půda pod nohama.

Vektor Šest byl jedním z nich.

„Natě?“

Klein pohlédl na Maggie.

„Komu budeme volat?“ zeptala se.

Dobrá otázka…

Při cestách do zahraničí Klein vždycky používal průkaz Pentagonu. Když se chtěl sejít se spojkou, zařídil, aby se tak stalo na veřejném a bezpečném místě. Nejlepší byly oficiální recepce na americkém velvyslanectví. Vektor Šest se ovšem poblíž žádné ambasády nevyskytoval. Byl na útěku.

„Smithovi,“ řekl Klein nakonec. „Maggie, bud tak hodná a sežeň mi ho.“

Když Smithe vyrušilo neodbytné pípání telefonu, právě zasněně přemítal o Sophii. Představoval si, že spolu sedí na břehu řeky ve stínech obřích trojúhelníkových staveb. V dálce se rýsovalo velkoměsto. Vzduch byl horký, voněl růžovým olejem a Sophii. Káhira… Byli u pyramid v Gize nedaleko Káhiry.

Bezpečná linka…

Smith se rychle posadil na pohovce, kde usnul oblečený po návratu ze hřbitova. Za okny zmáčenými deštěm skučel vítr, který unášel po nebi těžká mračna. Díky praxi polního internisty a vojenského lékaře se Smith dokázal vzbudit naprosto čilý. Tato schopnost se mu bohatě vyplatila během práce v Institutu, kde musel spánek často doslova krást mezi dlouhými hodinami úmorné práce. Vyplatila se mu i nyní.

Smith se podíval na čas v pravém dolním rohu obrazovky: bylo už skoro devět. Spal dvě hodiny. Neustálé myšlenky na Sophii ho psychicky zcela vyčerpaly. Když přijel domů, ohřál si trochu polévky, natáhl se na pohovku a poslouchal bubnování deště. Usnout neměl v úmyslu, ale byl rád, že se tak stalo. Na tuhle linku mu mohl volat jediný člověk na světě. Ať mu chtěl cokoliv, mohlo to znamenat začátek nekonečně dlouhého dne.

„Dobrý večer, pane Kleine.“

„Vám taky, Jone. Doufám, že vás neruším u večeře.“

„Ne, pane. Už jsem jedl.“

„Jak rychle se můžete dostat na leteckou základnu v Andrews?“

Smith se zhluboka nadechl. Klein se obvykle choval klidně a věcně. Strohost či ukvapenost nebyly jeho styl.

Což znamená, že se něco stalo - a nesnese to odklad.

„Zhruba za tři čtvrtě hodiny, pane.“

„Fajn. A ještě něco, Jone. Sbalte si věci na pár dnů.“

Smith zíral na oněmělý telefon ve své ruce. „Ano, pane.“

Smith se začal chovat dokonale automaticky, jednotlivé činnosti si ani neuvědomoval. Tři minuty na sprchu a holení, dvě minuty na oblečení, další dvě na důkladnou kontrolu a doplnění tašky připravené v šatně. Cestou z domu zapnul bezpečnostní systém. Když vyjel s autem ven, dálkovým ovládáním aktivoval i alarm v garáži.

Kvůli dešti mu cesta na základnu vzdušných sil v Andrews trvala déle než obvykle. Smith se vyhnul hlavní bráně a zajel k vjezdu pro zásobování. Strážný v pláštěnce prozkoumal jeho laminovaný průkaz, zkontroloval jméno podle seznamu oprávněných osob a pak ukázal, že může jet.

Smith létal z Andrews dost často na to, aby se tady vyznal. Nedělalo mu tedy žádné potíže najít hangár s řadou menších leteckých speciálů, které většinou sloužily k přepravě generality. Zaparkoval ve vyhrazeném prostoru v bezpečné vzdálenosti od pojížděcích drah, vyndal tašku z kufru auta a zamířil kalužemi do obřího hangáru.

„Zdravím vás, Jone,“ řekl Klein. „Hrozná noc. A nejspíš bude ještě hůř.“

Smith položil tašku na zem. „Ano, pane. A odnesou to námořníci.“

Starý vtip tentokrát Kleina nerozesmál.

„Omlouvám se, že jsem vás vytáhl v takovém nečase. Ale něco se děje. Pojďte se mnou.“

Když Smith vykročil za Kleinem k automatu na kávu, neustále se rozhlížel. V hangáru čekala čtyři letadla Gulfstream, ale žádný letecký personál. Smith si domyslel, že Klein poslal všechny pryč, aby měl soukromí.

„Tankují plné nádrže, aby byl co největší dolet,“ vysvětlil Klein a podíval se na hodinky. „Za deset minut by měli mít hotovo.“

Podal Smithovi polystyrénový kelímek plný vařící černé kávy a pak se na něj starostlivě zadíval.

„Jone, jde o záchrannou akci. Proto ten spěch.“

A proto je potřeba „volný otazník“.

Vzhledem ke své vojenské minulosti si Smith dokázal představit význam slovního spojení „záchranná akce“. Znamenalo to dostat někoho nebo něco z určitého místa či situace, a to co nejrychleji a nejtišeji. Obvykle s použitím násilí a v časové tísni.

Smith však také věděl, že na podobné akce existují specialisté - vojenští i civilní:

Když to Kleinovi řekl, dostal odpověď: „Tohle je složitá věc. Nechci do ní zatahovat žádné jiné služby - aspoň prozatím. Navíc toho člověka znám - a vy také.“

Smith se podivil. „Prosím?“

„Muž, s nímž se máte sejít a dostat ho ven, je Jurij Danko.“

„Danko…“

Smith v duchu spatřil pořízka o pár let staršího než on, s milou kulatou tváří poďobanou od akné z dob mládí. Jurij Danko, syn horníka z Doněcka, se narodil s postiženou nohou, přesto to dotáhl až na plukovníka Lékařské vyšetřovací divize ruské armády.

Smith se nemohl vzpamatovat z překvapení. Než podepsal bezpečnostní smlouvu, která z něj učinila člena Alfy, Klein prozkoumal celý jeho život pod mikroskopem. Věděl tedy, že Smith Danka zná. Nikdy se však ani slůvkem nezmínil, že on sám má nějaké vazby na Rusy.

„Je Danko taky členem…?“

„Alfy? Ne. A vy si informaci o své příslušnosti necháte pro sebe. Danko si myslí, že pro něj prostě posílám přítele. Toť vše.“

Smith o tom pochyboval. Klein vždycky něco skrýval pod povrchem. Ale jednou věcí si byl jistý: Klein by nikdy nevystavil agenta nebezpečí tím, že by mu neřekl všechno, co potřeboval vědět.

„Když jsem Danka viděl naposledy,“ pokračoval Klein, „domluvili jsme si jednoduchou šifru, která se měla použít jen v případě nouze. Tou šifrou byl jídelníček. Cena - 8 eur - znamená datum 8. dubna, což je za dva dny. Pokud se bavíme v evropském čase, tak jen jeden. Ta specialita jsou mořské ryby, což znamená, že Danko připluje po moři. Bellini je koktejl, který poprvé dělali v baru U Harryho v Benátkách. Zavírací doba restaurace mezi druhou a čtvrtou odpoledne označuje čas, kdy má být kontakt na místě schůzky.“ Klein se odmlčel. „Je to jednoduchá, ale velice spolehlivá šifra. I kdyby ji někdo rozluštil a odhalil by vzkaz, v jídelníčku by se stejně nevyznal.“

„Jestli se Danko nemá ukázat dřív než za čtyřiadvacet hodin, proč ten poplach?“ zeptal se Smith.

„Protože Danko ho spustil jako první,“ odvětil Klein s obavou v hlase. „Možná do Benátek dorazí dřív, ale možná se taky zpozdí. Jestli to první, nechci ho nechat napospas.“

Smith přikývl a usrkl si kávy. „Rozumím. A teď otázka za šedesát čtyři tisíc dolarů: Co Danka tak vyplašilo?“

„To nám může vysvětlit jen on sám. A věřte, že mě to moc zajímá. Danko má výjimečné postavení. Nikdy by ho neohrozil…“

Smith zvedl obočí. „Pokud?“

„Pokud by jemu samotnému nehrozilo nebezpečí.“ Klein položil kalíšek s kávou. „Nemůžu to tvrdit jistě, Jone, ale Danko má asi nějakou důležitou informaci. Jestli ano, tak si myslí, že bych ji měl znát i já.“

Klein se podíval přes Smithovo rameno na seržanta letecké policie, jenž vstoupil do hangáru.

„Letadlo je připraveno ke startu, pane,“ oznámil seržant rázně.

Klein se dotkl Smithova lokte. Společně vykročili ke dveřím.

„Leťte do Benátek, vyzvedněte Danka a zjistěte, co ví. A rychle.“

Když vyšli ven, Smith ani nemusel ztišovat hlas. Jeho slova zanikla v bubnování deště. Jen podle Kleinova přikývnutí se dalo poznat, že vůbec něco řekl.

3

V katolické Evropě jsou Velikonoce obdobím cestování a návštěv. Obchody a školy jsou zavřené, vlaky i hotely praskají ve švech a obyvatelé historických měst Starého kontinentu se připravují na nájezdy turistů.

Kdo chce spojit rozjímání se světskými radovánkami, může zamířit do italských Benátek. Tamní Serenissima nabízí bohatou škálu kostelů a katedrál, které uspokojí duchovní potřeby toho nejhorlivějšího poutníka. Avšak je to také tisíc let staré kolbiště, jehož úzké uličky a dlážděné průchody skrývají podniky určené k ukájení přízemnějších choutek.

Přesně ve tři čtvrtě na dvě odpoledne se Smith proplétal řadami stolků před kavárnou Florian na Piazza San Marco. Takhle to dělal už třetí den. Vždycky si vybral tentýž stůl poblíž vyvýšeného pódia, na němž stál klavír. Pianista dorazí za několik minut a přesně v celou spustí Mozartovy či Bachovy melodie, které zazní do hlasů a kroků stovek turistů na náměstí.

Číšník, jenž obsluhoval Smithe i v předchozích dvou dnech, přispěchal ke svému zákazníkovi. Američan - vzhledem k italštině se silným přízvukem to nikdo jiný být nemohl - byl dobrý zákazník. To znamená takový, který nepozná špatnou kvalitu obsluhy a dává vždycky tučné spropitné. Podle elegantního tmavě šedého obleku a ručně šitých bot číšník odhadl Smithe na úspěšného manažera, který zde uzavřel nějaké obchody a teď si užívá pár dní volna na účet své firmy.

Smith se na číšníka usmál, jako obvykle si objednal caffe latte a sendvič prosciutto affumicatio a otevřel čerstvé vydání deníku The International Herald Tribune v ekonomické rubrice.

Číšník se vrátil právě ve chvíli, kdy klavírista zahrál úvodní akordy Bachova koncertu. Smith si hodil do kávy dvě kostky cukru a pak ji dlouze míchal. Když převracel stránku, nenápadně se zadíval do prostoru mezi svým stolkem a Dóžecím palácem.

Náměstí svatého Marka se prakticky pořád hemží lidmi, a proto je to ideální místo pro vyzvednutí muže na útěku. Dotyčný měl však den zpoždění. Smith zauvažoval, jestli se Jurij Danko vůbec dostal z Ruska.

Poprvé se s ním setkal za své éry v Institutu. Danko tehdy pracoval v lékařské rozvědce ruské armády. Místem setkání se stal honosný grandhotel Victoria-Jungfrau poblíž Bernu. Zde se představitelé obou zemí sešli na neoficiální schůzce, aby se navzájem informovali o pokroku při postupném ukončování výroby biologických zbraní. Setkání bylo doplňkem oficiálních kontrol, které prováděli mezinárodní inspektoři.

Náborem agentů se Smith nikdy nezabýval, ale jako každý jiný člen amerického týmu dostal od důstojníků kontrarozvědky CIA důkladné školení o tom, jak rozpoznat náznaky z druhé strany. První dny jednání jej svedly dohromady s Dankem. Byl velice opatrný, vysoký hřmotný Rus mu však padl do oka. Danko nijak nezastíral své vlastenecké cítění. Ale jak řekl Smithovi, hlavně nechtěl, aby jeho děti musely žít s hrozbou, že nějaký šílenec použije biologickou zbraň k teroristickému útoku nebo ze msty. Proto prý dělal svou práci.

Smith si velice dobře uvědomoval, že podobný vývoj je možný, ba dokonce pravděpodobný. Rusko se utápělo v krizi a nejistotě, stále však mělo ohromné zásoby biologických zbraní. Skrývaly se v rezavějících kontejnerech pod liknavým dozorem výzkumníků, vědců a vojáků, povětšinou placených tak špatně, že měli problémy uživit rodinu. Takoví lidé mohli snadno podlehnout nutkání pokoutně trošku něčeho prodat.

Smith s Dankem se začali scházet i mimo stanovené jednací hodiny. Než rozhovory obou zemí skončily, navázali přátelství založené na vzájemném respektu a důvěře.

Setkávali se pak i v průběhu dalších dvou let - v Petrohradu, Atlantě, Paříži a Hongkongu. Vždy pod záštitou oficiálního jednaní. Smithovi neušlo, že Danko je čím dál ustaranější. I když se vyhýbal alkoholu, občas nesouvisle mluvil o falešnosti svých velitelů. Naznačoval, že Rusko porušuje dohody se Spojenými státy a celým světem. Navenek předstírá, že omezuje programy biologických zbraní, a přitom pokračuje ve výzkumu ještě rychlejším tempem než dřív. A co hůř, ruští vědci a laboranti mizí do Číny, Indie a Iráku, kde je po těchto zbraních vysoká poptávka, a tudíž dostávají královsky zaplaceno.

Smith byl velice dobrý psycholog. Na konci jedné z Dankových litanií řekl: „Juriji, jestli chceš, budu na tom s tebou pracovat.“

Danko zareagoval jako kajícník, jenž se konečně zbavil břímě svých hříchů. Souhlasil s tím, že poskytne Smithovi informace, které by podle něj USA měly mít. Ale měl dvě podmínky Nebude jednat s nikým z americké špionáže, ale pouze se Smithem. Za druhé chtěl od Smithe slib, že se postará o jeho rodinu, kdyby se mu něco stalo.

„Nic se ti nestane, Juriji,“ řekl tehdy Smith. „Umřeš jako dědeček ve vlastní posteli.“

Když Smith sledoval davy lidí proudící z Dóžecího paláce, vzpomněl si na ta slova. Tenkrát je myslel upřímné, nyní mu však zhořkla v ústech. Danko měl čtyřiadvacetihodinové zpoždění.

Ale o Kleinovi jsi mi netekl, pomyslel si Smith. Nepochlubil ses, že kontakt ve Spojených státech už máš. Proč? Nechal sis Kleina jako eso v rukávu?

Na náměstí svatého Marka přibývali další turisté. Jedni připluli na gondole a v parníku, které zakotvily za sochami lvů. Druzí vycházeli z majestátní baziliky, ohromení velkolepostí této památky. Smith si je všechny prohlížel. Viděl mladé páry kráčející ruku v ruce, otce a matky s dětmi, turistické skupinky shromážděné kolem průvodců, kteří se překřikovali ve spoustě různých jazyků. Smith držel noviny v úrovni očí, pohledem však neustále těkal nad okrajem papíru, sledoval tváře a snažil se najít jednu konkrétní.

Kde jsi? Cos zjistil tak hrozného, že kvůli tomu ohrožuješ svoje utajení a riskuješ život?

Podobné otázky nedaly Smithovi pokoj. Jelikož Danko přerušil veškerý kontakt, nebyly k dispozici žádné odpovědi. Klein mu tvrdil, že Rus nejspíš přijde přes Jugoslávii. Ukryje se v chaosu a bídě tohoto válkou zjizveného regionu a bude postupovat k pobřeží. Tam si najde loď, která ho převeze přes Jaderské moře do Benátek.

Když se ti to podaří, budeš v bezpečí.

Na benátském letišti Marka Póla čekalo letadlo Gulfstream. V doku vedle Palazzo delle Prigioni na Rio di Palazzo kotvil rychlý člun. Smith do něj mohl naložit Danka do tří minut od okamžiku setkání. Za hodinu by byli ve vzduchu.

Kde jsi?

Smith natáhl ruku ke kávě, když koutkem oka cosi zahlédl: podsaditého muže na okraji skupiny turistů. Možná k ní patřil, možná také ne. Měl na sobě nepromokavou bundu a golfovou čepici. Tvář měl ukrytou za hustým plnovousem a slunečními brýlemi. Ale bylo na něm něco zvláštního.

Smith se díval dál, až si to uvědomil - muž lehce napadal na levou nohu. Jurij Danko se narodil s levou nohou o tři centimetry kratší. Ani speciální bota s vysokou podrážkou nemohla kulhání plně zamaskovat.

Smith si poposedl a nastavil noviny tak, aby mohl Danka sledovat. Rus využíval turistickou skupinu velice šikovně. Postupoval s ní, ale netlačil se dopředu, aby neupoutal pozornost průvodce.

Skupinka se pomalu odvrátila od baziliky a zamířila směrem k Dóžecímu paláci. Za necelou minutu už byla těsně vedle řady stolků a židlí před kavárnou Florian. Pár turistů se oddělilo od skupiny a zamířilo k malému bufetu vedle kavárny. Smith se ani nehnul, když v družném rozhovoru míjeli jeho stolek. Vzhlédl teprve v okamžiku, kdy kolem procházel Danko.

„Ta židle je volná.“

Sledoval, jak se Danko otočil. Jasně poznal Smithův hlas.

„Jone?“

‚Jo, jsem to já, Juriji. Posad se.“

Rus se s překvapeným výrazem svezl na židli.

„Ale pan Klein… On poslal tebe? Ty pracuješ…“

„Tady ne, Juriji. Ano, přijel jsem pro tebe.“

Danko zavrtěl hlavou, mávl na procházejícího číšníka a objednal si kávu. Vyklepal cigaretu z krabičky a zapálil si. I přes plnovous si Smith všiml strhaných rysů Dankovy tváře. Když si Rus zapaloval cigaretu, třásly se mu prsty. „Pořád nemůžu uvěřit, že jsi to ty…“

„Juri…“

„Všechno je v pořádku, Jone. Nikdo mě nesledoval. Jsem čistý.“ Danko se opřel a zadíval se na pianistu. „Nádhera, co? Myslím ta hudba.“

Smith se předklonil. „Jak je?“

„Teď už dobře. Byla fuška se sem dostat, ale…“

Danko se odmlčel, číšník právě přinesl kávu. „V Jugoslávii to nebyla žádná legrace. Srbové jsou hrozně podezíraví. Měl jsem ukrajinský pas, ale i ten pozorně zkoumali.“

Smith se snažil utišit stovky otázek, které mu létaly hlavou. Musel se soustředit na to nejpodstatnější.

„Chceš mi teď něco říct - nebo předat?“

Zdálo se, že ho Danko neslyšel. Upíral pozornost na dvojici karabiniérů - italských policistů -, kteří se samopaly na prsou pomalu procházeli mezi turisty.

„Je tady spousta policajtů,“ zamumlal.

„Jsou svátky,“ odpověděl Smith. „Vždycky posilují hlídky. Juri…“

„Musím něco říct Kleinovi, Jone.“ Danko se naklonil nad stůl. „Oni chtějí… nikdy bych tomu nevěřil. Je to šílenství!“

„Co chtějí udělat?“ naléhal Smith. Jen stěží se ovládal. „A kdo vlastně?“

Danko se nervózně rozhlédl. „Zařídil jsi všechno? Dostaneš mě odsud?“

„Můžeme hned jít.“

Když Smith sáhl do kapsy pro peněženku, všiml si, že karabiniéři procházejí mezi kavárenskými stolky. Jeden se zasmál, jako by ten druhý řekl nějaký dobrý vtip, a pak ukázal směrem k bufetu.

Smith odpočítal nějaké liry, vložil bankovky pod tácek a chystal se odsunout židli. Vtom explodoval celý vesmír.

„Jone!“

Dankův výkřik zanikl ve hřmotu bezhlavě pálících automatických zbraní. Když oba karabiniéři prošli kolem stolu, prudce se otočili a začali střílet. Smrtící proud kulek provrtal Dankovo tělo a přišpendlil ho k opěradlu židle, která se nakonec převrátila.

Smith ten masakr sotva zahlédl. Instinktivně se vrhl směrem k malému pódiu, kulky skrápěly kámen i dřevo kolem něj. Pianista udělal osudovou chybu, že se pokusil vstát. Kanonáda ho doslova přepůlila v pase. Sekundy se táhly strašlivě pomalu, jako namočené v medu. Smithovi se nechtělo věřit, že zabijáci ztrácejí na místě tolik času. Věděl však, že klavír pohltil dávky speciální vojenské munice, a tím mu zachránil život. Leštěná černá kostra nástroje i bílé klávesy byly strašlivě zjizvené ranami.

Zabijáci byli profesionálové. Věděli, kdy mají přestat. Odhodili zbraně, skrčili se za převrženým stolkem a strhli ze sebe vojenské košile. Pod nimi měli šedivé větrovky, z jejichž kapes vytáhli rybářské čapky. Využili paniky přihlížejících a rozběhli se směrem ke kavárně Florian. Když vlétli do dveří, jeden z nich zaječel: „Assassini! Střílejí do všech jako zběsilí! Prokristapána, zavolejte polizia.“

Smith zvedl hlavu v okamžiku, kdy zabijáci vtrhli do křičícího davu pravidelných hostů kavárny. Ohlédl se po Dankovi. Ležel na zádech, hrudník měl děravý jako řešeto. Smith zavrčel jako nějaké strašné zvíře, vyskočil z pódia a lokty si prorážel cestu do kavárny. Houf ho strhl ke služebním dveřím a do zadní uličky. Smith lapal po dechu a horečně se rozhlížel oběma směry. Letmo zahlédl, jak šedé bundy mizí vlevo za rohem.

Zabijáci se v oblasti velice dobře vyznali. Zkrátili si cestu dvěma klikatými uličkami a dorazili k úzkému kanálu, u jehož mola kotvila gondola. Jeden skočil dovnitř a chopil se vesla, druhý odvázal lano. Za pár vteřin odrazili od břehu a vpluli do kanálu.

Zabiják u vesla si na chvíli vydechl a zapálil si cigaretu. „Celkem snadná práce,“ řekl svému komplici. „Za dvacet tisíc amerických dolarů až moc snadná. Ale měli jsme zabít i toho druhého. Ten bankéř ze Švýcar to řekl jasně: oddělejte objekt i jeho kontakty.“

„Bašta! Smlouvu jsme splnili. Jestli pan bankéř chce…“

Jeho slova přerušil veslařův výkřik: „Do hajzlu!“

Druhý zabiják se otočil směrem, jímž ukazoval jeho přítel. Otevřel ústa překvapením. Po cestě podél kanálu běžel partner zavražděného.

„Odpráskni toho figlio di putanaV zařval.

Veslař vytáhl velkorážní pistoli. „S radostí.“

Smith viděl, jak veslař zvedá ruku, a spatřil pistoli, která zakolísala, když se gondola zhoupla. Uvědomil si šílenost svého počínání. Honí ozbrojené zabijáky a přitom u sebe nemá ani nůž, aby se mohl bránit. Ale představa mrtvého Danka ho nutila běžet dál. Byl necelých deset metrů od gondoly a stále se k ní blížil, protože veslař nemohl ustálit zbraň a zamířit.

Sedm metrů.

„Tommaso…“

Veslař Tommaso nevěděl, proč jeho kumpán řve. Ten šílenec se k nim sice blížil, ale co na tom? Zjevně neměl žádnou zbraň, jinak by ji už dávno použil.

Vtom si však něčeho všiml. Pod prkennou podlahou plavidla prosvítala baterie a různobarevné dráty… které tak často sám používal.

Tomassův výkřik uťala hromová detonace. Gondola se vzňala a vyletěla deset metrů vysoko. Kanálem se rázem rozprostřel černý štiplavý kouř. Smith se vrhl k cihlové zdi jakési sklárny. Po prvotním záblesku už nic neviděl, ale cítil hořící dřevo a seškvařené maso, které se snášelo z oblohy.

Náměstí svatého Marka sevřela hrůza a nejistota. Muž skrytý za podstavcem jednoho ze žulových lvů však zůstal klidný. Na první pohled vypadal asi na padesát let, ale věk mu možná přidával knír a kozí bradka. Měl na sobě kostkovaný sportovní plášť francouzského střihu se žlutou růžičkou v klopě. Ke krku mu těsně přiléhala kašmírová kravata. Náhodnému pozorovateli se musel jevit jako stárnoucí švihák, možná univerzitní profesor či uhlazený důchodce.

Až na to, že se pohyboval velice rychle. Sotva utichla kanonáda, vyrazil ve směru prchajících střelců. Musel si vybrat: bud se vydat za nimi a jejich americkým pronásledovatelem, nebo jít ke zraněnému muži. Ani na chvilku nezaváhal. „Dottore! Nechte mě projít! Jsem lékař!“

Přikrčení turisté okamžitě zareagovali na jeho dokonalou italštinu. Během pár sekund poklekl u prostříleného těla Jurije Danka.. Jediným pohledem poznal, že Dankovi už může pomoci jedině Bůh. Přesto mu přitlačil ke krku dva prsty, jako by chtěl nahmatat tep. Druhou rukou však čile šátral pod Dankovou bundou.

Lidé začínali vstávat a rozhlížet se. Dívali se na něj. Někteří k němu vykročili. Byli sice stále v šoku, ale přesto by mu kladli otázky, jimž se chtěl vyhnout.

„Vy tam!“ houkl doktor na mladíka, který vypadal jako vysokoškolák. „Pojďte sem a pomozte mi.“ Chytil studenta za paži a přinutil ho sevřít Dankovu ruku. „Teď zmáčkněte… Řekl jsem zmáčknout!“

„Ale on je mrtvý!“ zaprotestoval student.

„Idiote!“ vyštěkl lékař. „Ještě žije. Ale umře, jestli okamžitě neučiti lidské teplo!“

„Ale vy…“

„Musím sehnat pomoc. Vy zůstanete tady!“

Lékař se protlačil houfem sroceným kolem zavražděných mužů. Neznepokojovalo ho, že se k němu stáčely zvědavé oči. Na většinu svědků není spolehnutí ani za těch nejideálnějších podmínek. Za daných okolností by ho nebyl schopen přesně popsat vůbec nikdo.

Dolehlo k němu hýkání prvních policejních sirén. Během pár minut uzavře náměstí kordon ozbrojenců. Policie bude hledat svědky. Výslechy se potáhnou celé dny. Doktor si nemohl dovolit uvíznout v síti.

Rychle a nenápadně zamířil k Mostu nářků, přešel po něm, minul stánky plné suvenýrů a triček a nakonec vklouzl do vestibulu hotelu Danieli.

„Dobré odpoledne, Herr Doktor Humboldt,“ pozdravil ho recepční.

„Dobrý den přeji,“ odvětil muž, který nebyl ani doktor, ani Humboldt. Pro pár blízkých, kteří to potřebovali vědět, se jmenoval Peter Howell.

Howella nepřekvapilo, že do vznešené oázy hotelu Danieli zpráva o masakru ještě nedorazila. Do tohoto paláce ze čtrnáctého století, postaveného pro dóžete Dandola, směli jen vyvolení.

Howell se dal doleva, vešel do honosného salonu a zamířil k malému baru v rohu. Objednal si brandy, a když se k němu barman otočil zády, na okamžik zavřel oči. Howell sám měl na svědomí pár lidí a uměl se pohybovat ve světě násilí. Z naprosto chladnokrevné vraždy na náměstí svatého Marka se mu však stále zvedal žaludek.

Jedním hltem vypil půlku sklenky. Když mu alkohol pronikl do krve, konečně ucítil úlevu a sáhl do kapsy pláště.

Kapsářskému řemeslu se Howell vyučil už před desítkami let. Když nahmatal papír, který našel u Danka, pocítil radost, že nevyšel ze cviku.

Napsanou větu si přečetl jednou, pak podruhé. Doufal, že v ní najde nějaký náznak, proč musel Danko zemřít. A kdo by to mohl mít na svědomí. Ale žádné ze slov mu nedávalo smysl. S výjimkou jednoho: Bioaparat.

Howell znovu přeložil stránku a schoval ji. Pak dopil brandy a ukázal barmanovi, že chce dolít.

„Mohu vám nějak posloužit, signore?“ zeptal se barman starostlivě, když mu naléval.

„Ne, děkuji.“

„Kdybyste něco potřeboval, tak klidně řekněte.“

Barman uhnul před Howellovým ledovým pohledem.

Ty mně s ničím pomoct nemůžeš, kamaráde. Tebe nepotřebuji

Když Smith otevřel oči, ke svému překvapení zjistil, že na něj shlížejí jakési komické tváře. Vzápětí si uvědomil, že leží ve vchodu prodejny masek a kostýmů. Pomalu se vyškrábal na nohy a podvědomě kontroloval, jestli není zraněný. Zlomeného nic neměl, ale cítil bodavou bolest v tváři. Přejel si po ní rukou a na prstech se mu objevila krev.

Hlavní je, že žiju.

Totéž se nedalo tvrdit o zabijácích, kteří se snažili uprchnout v gondole. Výbuch, jenž plavidlo rozmetal, vzal na věčnost i totožnost svých cestujících. I kdyby policie shromáždila svědky, moc by si nepomohla: nájemní vrazi bývají mistry převleků.

Právě myšlenka na policii přiměla Smithe k aktivitě. Vzhledem k svátkům měly všechny obchody podél kanálu zavřeno. Kolem nebylo ani živáčka. Zvuk policejních sirén však stále sílil. Úřady si jistě spojí masakr na náměstí svatého Marka s explozí v kanálu. Svědkové jim řeknou, že zabijáci běželi tím směrem.

Najdou mě tady… A stejní svědkové potvrdí, že mě viděli s Dankem.

Policii bude zajímat Smithův vztah k mrtvému, proč se setkali a o čem mluvili. Chytila by se toho, že Smith je americký voják a výslech by byl ještě důkladnější. Smith by jim ovšem nemohl říct nic, co by masakr vysvětlovalo.

Smith nalezl rovnováhu, důkladně si otřel tvář a oprášil oblek. Udělal několik pokusných kroků a pak co nejrychleji zamířil na konec chodníku. Zde přešel most a vklouzl do stínu sequero, krytého dvora, kde se stavěly gondoly. Po chvíli chůze vešel do malého kostelíka, vplul mezi stíny a jinými dveřmi zas vyšel ven. Za několik minut dorazil na promenádu vedle Grand Canal a ztratil se mezi lidmi, kteří neúnavně proudili po nábřeží.

Když Smith došel na náměstí svatého Marka, už bylo uzavřené. Sveřepě se tvářící karabiniéři se samopaly na prsou tvořili lidskou bariéru mezi žulovými lvy Italové velmi dobře věděli, jak se zachovat po teroristickém útoku. Proto se dívali rovně před sebe a bez zastávky procházeli kolem místa činu. Smith je napodobil.

Překročil Most nářků, prošel otáčivými dveřmi hotelu Danieli a zamířil přímo na pánskou toaletu. Opláchl si obličej studenou vodou a snažil se uklidnit zrychlený dech. Podíval se do zrcadla nad umyvadly, ale viděl jen Dankovo tělo, jak sebou škube pod přívalem kulek. Slyšel ječeni kolemjdoucích a výkřiky zabijáků, když si všimli, že běží směrem k nim. A pak tu hroznou explozi, která je rozprášila…

A to vše ve městě, které patří mezi nejbezpečnější v Evropě. Co proboha Danko věděl, že musel tak strašně skončit?

Smith ještě chvíli počkal a teprve pak vyšel z toalety. Vestibul byl prázdný. Až na Petera Howella, jenž seděl u stolu zastrčeného za vysokým mramorovým sloupem. Smith beze slova zvedl sklenku s brandy a jedním hltem ji vyprázdnil. Zdálo se, že Howell pro něj má pochopení.

„Už jsem se začínal bát, co se s tebou stalo. Sel jsi po těch parchantech, co?“

„Na vrahy čekala gondola,“ odpověděl Smith. „Chtěli zmizet po vodě, nad gondolou se tady nikdo nepozastaví.“

„Ale?“

„Ale ten, kdo je najal, nevěřil, že budou držet jazyk za zuby. V gondole byla časovaná plastická trhavina CA.“

„Byla to pěkná slupka. Slyšel jsem ji až na náměstí.“

Smith se předklonil. „A co Danko?“

„Neponechali nic náhodě,“ odvětil Howell. „Je mi líto, Jone. Dostal jsem se k němu, jak nejrychleji to šlo, ale…“

„Splnil jsi, co jsem po tobě chtěl. Kryl jsi mě, víc jsi udělat nemohl. Danko mi řekl, že je čistý, a já mu uvěřil. Byl nervózní, ale nemyslel si, že ho někdo sleduje. Bylo v tom něco jiného. Našel jsi něco?“

Howell mu podal list papíru, který vypadal jako vytržený z levného bloku. Pevně se zadíval na Smithe.

„Co je to?“ zeptal se Smith.

„Nechtěl jsem šmírovat. Ruština je pro mě beztak španělská vesnice. Ale jedno slovo mě praštilo do očí.“ Howell se odmlčel. „Tys vážně neměl rušení, co vám chce Danko předat?“

Smith přelétl očima rukou psaný text. To slovo mu padlo do oka stejně rychle jako Peteru Howellovi: Bioaparat. Ruské středisko pro výzkum, vývoj a výrobu biologických zbraní. Danko o něm často mluvil, ale pokud bylo Smithovi známo, pracovně se tam nikdy nedostal. Nebo snad ano? Neposlali ho náhodou do Bioaparatu? Nezjistil něco tak hrozného, že se rozhodl tu informaci sám vynést z Ruska?

Howell sledoval Smithovu reakci. „Taky mě to pořádně děsí. Nechceš mi něco říct, Jone?“

Smith se podíval na mlčenlivého Angličana. Peter Howell celý život sloužil u britské armády a rozvědky, nejdřív u speciálních jednotek SAS, poté u MI6. Jeho hrdinské kousky logicky zůstaly veřejnosti utajeny. Už před časem odešel „na odpočinek“, svou profesi však nikdy docela neopustil. Po Howellových zkušenostech byla stále poptávka a ti, kdo měli zájem - ať celé vlády, či jednotlivci - věděli, jak ho najít. Howell si mohl práci vybírat, ale měl jedno železné pravidlo: přátelé mají přednost. Howell pomohl Smithovi dopadnout strůjce Projektu Hádes a měl lví podíl na úspěchu celé operace. Když ho Smith požádal, aby mu v Benátkách kryl záda, neváhal opustit své klidné doupě v pohoří High Sierra v Kalifornii.

Smithovi se občas příčila omezení, jimiž ho Klein spoutával. Například nesměl Howellovi říct nic o Alfě - ani že existuje, ani že k ní patří. Nepochyboval, že Peter jisté podezření má. Ale byl to profesionál, a tak si je nechával pro sebe.

„Mohlo by to být něco velkého, Petere,“ hlesl Smith. „Musím se vrátit do Států, ale taky potřebuju vědět víc o těch dvou vrahounech - co byli zač a pro koho pracovali.“

Howell si Smithe zamyšleně změřil. „Jak říkám, i ta nejmenší zmínka o Bioaparatu stačí, abych v noci nespal. Mám v Benátkách pár přátel. Uvidím, co se dá zjistit.“ Na chvíli se zarazil. „Ten tvůj Danko… měl rodinu?“

Smith si vybavil fotografii hezké tmavovlásky a dítěte, kterou mu Danko jednou ukázal.

„Jo.“

„Tak udělej, co musíš. Vím, jak tě sehnat, když bude potřeba. Pro každý případ ti dám adresu, kterou občas používám. Je to nedaleko Washingtonu a je tam všechno potřebné zařízení. Nikdy nevíš, kdy budeš potřebovat soukromí.“

4

Nové výcvikové středisko NASA na okraji Houstonu sestává kromě jiného ze čtyř obřích hangárů o rozloze fotbalového hřiště. Po celém obvodu hlídkuje letecká policie, prostor za pevným kovovým plotem hlídají pohybová čidla a kamery.

Budova označená jako G3 skrývá trenažér poslední generace raketoplánu postavený v duchu simulátoru dopravního letadla, jaký se používá při výcviku pilotů. Zařízeni poskytuje členům posádky raketoplánu osobní zkušenost, kterou si s sebou odnesou do vesmíru.

Megan Olsonová se nacházela v dlouhém tunelu, který vedl z obytné paluby raketoplánu do zadní části nákladového prostoru. V plandavých modrých kalhotách a volné bavlněné košili se vznášela jako pírko. Vždyť se také nacházela ve stavu beztíže.

Ve sluchátcích zapraskal hlas: „Koukám, že se ti to nějak zalíbilo.“

Megan se zachytila jednoho z gumových madel na stěně tunelu a otočila se ke kameře, která ji sledovala. Cop rusých vlasů jí vlétl před oči, a tak jej odhodila.

„Tohle mám na výcviku nejradši,“ zasmála se. „Je to jako potápění - akorát že tady nejsou ryby.“

Megan odplula k monitoru, kde viděla tvář doktora Dylana Reeda, šéfa biomedicínského výzkumného programu NASA.

„Dveře laboratoře se otevřou za deset sekund,“ upozornil ji Reed.

„Už jdu.“

Megan se posunovala v úhlu pětačtyřiceti stupňů ke kruhovým dveřím. Jen sáhla na rukojeť, uslyšela zasyčení stlačeného vzduchu, který uvolnil válcovité západky. Strčila do dveří a lehce je otevřela.

Jsem vevnitř.“

Cítila, jak se její podrážky přilepují ke speciální podlaze potažené materiálem na způsob suchého zipu. Nyní stála nohama pevně na zemi. Zavřela dveře a naťukala kód na tabulku s písmeny a číslicemi. Zámky dveří opět zacvakly.

Otočila se čelem k vesmírné laboratoři, rozdělené na desítku pracovišť. Každá z komůrek měla jinou funkci a sloužila k rozdílným experimentům. Opatrně vykročila uličkou uprostřed, do níž se stěží vešla rameny, prošla kolem zařízení kritického bodu a vesmírného fyziologického experimentu a pokračovala ke své stanici, univerzální laboratoři Biorack.

Biorack byl stejně jako ostatní stanice uzavřen v titanovém obalu, který připomínal velké potrubí klimatizace - metr dvacet široké a dva metry deset vysoké. Jeho horní část se nakláněla k uživateli v úhlu třiceti stupňů. Taková konstrukce byla nezbytná, protože celá laboratoř byla uzavřená v obřím válci.

„Dneska máme čínské menu,“ řekl Reed zvesela. „Vyber si jednu položku ze sloupku A a jednu ze sloupku B.“

Megan se postavila před Biorack a otočila vypínačem. Jako první začal šumět mrazicí modul, který se nacházel úplně nahoře. Pak se rozběhl chladič, inkubátor A, manipulační box a inkubátor B. Zkontrolovala ovládací panel a nakonec elektrický zdroj, který se nacházel v úrovni kolen. Biorack, neboli Bernie, jak se jednotce přezdívalo, fungoval bezchybně.

Megan prověřila displej se seznamem experimentů, které se mají provést. Skutečně to bylo čínské menu, jak předtím žertem prohodil Reed.

„Asi začnu chřipkou a pak ji trochu okořením legionářskou nemocí.“

Reed se zazubil. „To zní dobře. Jakmile dáš ruce do manipulačního boxu, pustím hodiny.“

Manipulační box byla jednotka o velikosti krabice od bot, která vyčnívala třicet centimetrů z Bioracku. Byla vyrobena Po vzoru mnohem větších izolačních jednotek, jaké se nacházely ve většině laboratoří, a tak byla naprosto bezpečná. Na rozdíl od svých pozemských příbuzných však sloužila k práci ve stavu beztíže. To umožňovalo Megan a jejím kolegům studovat organismy způsobem, jaký v jiném prostředí nebyl možný.

Vsunula ruce do tlustých gumových rukavic, které sahaly do schránky. Těsnění mezi rukavicemi a schránkou tvořilo šest centimetrů pevné pryže, kovu a keflexu - silného a prakticky nerozbitného skla. I kdyby se nějaká látka rozlila, zůstala by uvnitř skříňky.

Užitečná věc, pomyslela si Megan. Nezapomínala, že pracuje s legionářskou nemocí.

Rukavice sice vypadaly nemotorně, ale ve skutečnosti byly poměrně citlivé. Megan se dotkla ovládací obrazovky uvnitř skříňky a jemně naťukala kombinaci tří číslic. Téměř okamžitě se vysunula jedna z padesáti zásuvek ne větších než přihrádka na kompaktní disky. Místo cédéček však obsahovala okrouhlou skleněnou misku o průměru osmi centimetrů a hloubce sedmi milimetrů. Megan i bez mikroskopu viděla zelenavě šedou tekutinu uvnitř. Legionářská nemoc.

Vědecké studium a specializovaná práce v biochemii jí vštípily hluboký respekt ke kulturám, s nimiž pracovala. Ani v nejbezpečnějších podmínkách nezapomínala, co má v rukou. Velice opatrně položila skleněnou misku na podložku. Pak odstranila víčko a odkryla bakterie.

Ve sluchátcích jí zazněl Reedův hlas: „Hodiny běží. Nezapomeň, že v částečném stavu beztíže máš na každý pokus jen třicet minut. V raketoplánu budeš mít víc času.“

Megan mu byla vděčná za profesionalitu. V průběhu experimentu Reed nikdy nevyrušoval své vědce zbytečnými řečmi. Jakmile odkryla vzorek, měla naprosté soukromí.

Megan si přitáhla mikroskop připevněný na schránce a zhluboka se nadechla. Pohlédla na vzorek. S legionářskou nemocí nepracovala poprvé, takže si připadala, jako by se dívala na starého známého.

„Fajn, kámo,“ řekla nahlas. „Mrkneme se, co dokážeš, když jsi lehčí.“

Zapnula videorekordér a dala se do práce.

O dvě hodiny později vyplula Megan Olsonová z laboratoře zpátky na obytnou palubu, která sestávala z míst na spaní, umýváren a skřínek s jídlem a zásobami. Odtud vyšplhala po žebříku do prostoru pro posádku, nyní opuštěného, a sunula se k palubnímu telefonu.

„Fajn, kluci. Pusťte mě ven.“

Pevně se postavila a čekala, až se vyrovná tlak uvnitř makety raketoplánu. Po půlce dne strávené v částečné beztíži si připadala strašně těžká. Na ten pocit si nikdy úplně nezvykla. Znovu se ujišťovala, že váží jen 54 kilogramů, z nichž většinu tvoří pružné svaly.

Po chvíli se tlak vyrovnal a dveře kabiny se otevřely. Když vykročila ven, ovanul ji větřík klimatizace, až se jí oblečení přilepilo na kůži. Její první myšlenka po ukončení výcviku byla vždycky stejná: Díky Bohu, že si můžu dát opravdovou sprchu. Uvnitř simulátoru si dávala jen „ručníkové koupele“.

„Gratuluju, šlo ti to dobře,“ uvítal ji Dylan Reed, vysoký elegantní padesátník.

„Vyjely výsledky z počítače?“ zeptala se. „Počítače ještě pořád chroupají.“

„Tohle je třetí pokus s legionářskou nemocí. Vsadím se s tebou o večeři u Sherlocka, že výsledky budou stejné jako předchozí dva: legionella se divoce množí i při změně gravitace, kterou jsme schopni nasimulovat. Představ si, až budeme mít možnost provést ty experimenty v podmínkách úplné beztíže.“

„Vážně si myslíš, že bych se s tebou sázel?“ zasmál se Reed. Megan vykročila na plošinu a zamířila za Reedem do výtahu, jímž sjeli do přízemí. Když vystoupila, zastavila se a pohlédla přes rameno na maketu, jež v záři tisíce světel působila majestátně.

„Tak nějak asi vypadá ve vesmíru,“ vydechla. „Jednou se vydáš na vesmírnou procházku a přesvědčíš se na vlastní oči,“ ujistil ji Reed. Megan ztišila hlas. „Jednou…“

Jako jeden z náhradníků posádky Megan věděla, že její šance dostat se do příští mise, která odlétala za týden, se blíží nule.

Reedova skupina vědců byla ve špičkové kondici. Jeden z nich by si musel zlomit nohu, aby proklouzla na palubu.

„Vesmírná procházka může počkat,“ prohodila Megan, když kráčeli směrem k ubikaci budoucích kosmonautů. „Teď potřebuju teplou sprchu.“

„Málem bych zapomněl,“ řekl Reed. „Máš tady známého.“

Zamračila se. „Nikoho jsem nečekala.“

„Je to Jon Smith. Přijel před chvílí.“

Dvě hodiny poté, co se letadlo Gulfstream vzneslo z letiště Marka Póla v Benátkách, přišel pilot do kabiny se vzkazem od Kleina.

„Chcete odpovědět, pane?“ zeptal se svého pasažéra.

Smith zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Změna trasy z Andrews do Houstonu prodlouží náš let o dvě hodiny, Jestli chcete, můžete si zdřímnout.“

Smith poděkoval pilotovi a pak se přinutil sníst trochu studeného masa a ovoce z palubní kuchyně. Zpráva od Kleina byla stručná. Vzhledem ke krvavým událostem v Benátkách a charakteru materiálu, který u sebe měl Danko, požadoval Klein po Smithovi osobní hlášení. Zároveň chtěl mít blízko k prezidentovi, který byl na návštěvě v Houstonu, aby vyjádřil podporu vesmírnému programu. To pro případ, že by Smithovu informaci bylo třeba okamžitě předat hlavě státu.

Když Smith posvačil, připravil si hlášení pro Kleina. Také promýšlel, co se musí podniknout, a tříbil si argumenty. Než se nadál, stroj přelétl nad Mexickým zálivem a začal klesat k letišti NASA.

Když pod sebou Smith zahlédl rozlehlý komplex, náhle si vzpomněl na Megan Olsonovou a musel se pousmát. Silně se mu po ní zastesklo. V posledních čtyřiadvaceti hodinách viděl jen krev a smrt, a tak zatoužil po klidu, byť třeba jen na chvíli.

Pilot roloval do střeženého prostoru, kde stál prezidentský letoun Air Force One. Smith sešel po schůdcích. Přivítal ho ozbrojený seržant letecké policie, který ho zavezl k návštěvnímu středisku. V dáli Smith spatřil tribuny nabité zaměstnanci NASA, kteří právě naslouchali projevu prezidenta. Velice pochyboval, že by se Klein vyskytoval někde poblíž centra pozornosti. Seržant ho uvedl do malé kanceláře, jež se nacházela daleko od hlavního ruchu. Až na psací stůl vládního střihu a několik křesel byla místnost prázdná. Klein zavřel supermoderní přenosný počítač, na němž právě pracoval, a přistoupil ke Smithovi.

„Díky Bohu, že žijete, Jone.“

„Děkuji, pane. Můžete mi věřit, že to cítím stejně.“

Klein ho vždycky dokázal něčím překvapit. Smith už si téměř myslel, že šéfovi Alfy koluje v žilách ledová voda. Klein však projevil opravdovou starost o člověka, kterého poslal do nebezpečí.

„Prezident odjíždí za necelou hodinu, Jone,“ sdělil mu Klein. „Povězte mi, co se stalo, abych mohl rozhodnout, jestli ho o tom mám informovat.“

Když si všiml, že se Smith rozhlíží po místnosti, dodal: „Tajná služba zkontrolovala, jestli tady nejsou odposlechy. Můžete klidně mluvit.“

Smith mu minutu po minutě popsal, co se stalo od okamžiku, kdy spatřil Danka na náměstí svatého Marka. Neušlo mu, jak sebou Klein cukl, když popisoval střelbu. Zmínka o Bioaparatu ho pak přímo šokovala.

„Řekl vám Danko něco, než zemřel?“ naléhal Klein.

„Nestihl to. Ale měl u sebe tohle.“ Podal Kleinovi papír s Dankovým rukopisem.

Bioaparat není schopen přejít ze stadia jedna do stadia dvě. Není to otázka peněz, ale nedostatečného vybavení. Přesto se povídá, že stadium dvě bude dokončeno, i když ne tady. Nejpozději 4. 9. má z Bioaparatu odjet kurýr se zásilkou.

Klein pohlédl na Smithe. „Kdo je ten kurýr? Je to muž, nebo na? Pro koho pracuje? Tohle je hrozně neurčité! A co jsou stadia jedna a dvě?“

„Obvykle se o nich hovoří v souvislostí s viry, pane,“ odvětil Smith a dodal: „Taky bych rád věděl, co má kurýr odnést. A kam má namířeno.“

Klein přešel k oknu, které nabízelo dokonalý výhled na skladiště paliva. „Nemá to žádnou logiku. Proč by Danko utíkal, kdyby nic víc nevěděl?“

„To mě taky napadlo, pane. Co když je to takhle: Danko během služby v Bioaparatu narazí na informaci o kurýrovi. Začíná pátrat a nakonec pronikne hlouběji, než měl. Někdo dostane podezření a Danko musí zmizet. Ale nestihne - nebo se neodváží - zaznamenat si nic dalšího. Jestli Danko odhalil jméno kurýra, charakter zásilky nebo místo dodání, to už se od něj nedozvíme.“

„Nechce se mi věřit, že umřel zbytečně,“ hlesl Klein.

„Však já tomu nevěřím!“ pravil Smith rezolutně. „Myslím, že Danko se k nám chtěl dostat, protože ta zásilka má skončit tady.“

„Chcete naznačit, že se někdo snaží propašovat ruskou biologickou zbraň do Ameriky?“ zeptal se Klein.

„Vzhledem k okolnostem je to velice pravděpodobné. Co jiného by mohlo Danka tak vyděsit?“

Klein si sevřel kořen nosu. „Jestli je to tak, musím uvědomit prezidenta. I kdyby šlo jen o podezření. Je potřeba podniknout příslušné kroky.“ Pak se odmlčel. „Ale jak se máme chránit, když nevíme, co vlastně hledat? Danko nám nedal žádnou stopu.“

Do Smithe jako když píchne. „To nemusí být pravda, pane. Dovolíte?“ Ukázal na počítač značky Dell.

Smith se přihlásil do systému Institutu a prodíral se četnými ochrannými bariérami, až pronikl do knihovny, která skrývala nejobsáhlejší souhrn informací o biologických zbraních na světě. Zadal „stadium jedna“ a „stadium dvě“ a požádal počítač, aby zobrazil seznam všech virů, které mají tyto dva odlišné vývojové stupně.

Stroj mu nabídl třináct možností. Smith počítači uložil, aby je porovnal s viry, které se podle dostupných informací vyvíjely vyráběly a skladovaly v Bioaparatu.

„Mohly by to být viry Marburg nebo Ebola,“ řekl Klein, jenž nahlížel Smithovi přes rameno. „Jedny z nejnebezpečnějších

Stadium dvě vyžaduje rekonfiguraci, spojování genů nebo nějakou jinou formu alternace,“ sdělil mu Smith. „Marburg, Ebola a další se nedají jen tak ‚vyrobit‘. Existují v přírodě - a pochopitelně také v laboratořích biologických zbraní. U nich jde spíš o to vymyslet účinné transportní systémy.“

Smith náhle zalapal po dechu. „Ale tenhle… tenhle by se dal vylepšit. Víme, že Rusové si s ním hrají už léta. Snaží se vyrobit ještě nakažlivější druh. Ty laboratoře už měli zavřít, ale…“

Klein ho poslouchal, přitom však upřeně sledoval monitor, na jehož bílé obrazovce blikala černá písmena připomínající umrlčí lebky: NEŠTOVICE.

Virus v překladu z latiny znamená jed. Viry jsou tak nepatrné, že se o jejich existenci až do konce devatenáctého století nevědělo. Ruský mikrobiolog Dmitrij Ivanovskij na ně narazil náhodou, když zkoumal nemocné rostliny tabáku.

Neštovice tvoří širokou rodinu virů. První zmínky o nich se objevují už ve staré Číně roku 1122 před naším letopočtem. Od té doby tato zákeřná nemoc často měnila běh lidských dějin. Například v osmnáctém století zdecimovala obyvatelstvo Evropy i americké domorodce.

Variola major napadá dýchací systém. Po inkubační době pěti až deseti dnů se choroba projeví vysokou horečkou, zvracením, bolestmi hlavy a ztuhlostí kloubů. Po týdnu se objevuje vyrážka, zprvu lokalizovaná, brzy se však rozšíří po celém těle a způsobuje puchýře. Tvoří se strupy, které se odlupují a zanechávají po sobě jizvy, které slouží nemoci jako živná půda pro nový útok. Smrt může nastat během dvou až tří týdnů, v případě rudých či černých neštovic dokonce už za několik dnů.

Teprve v roce 1796 lékařská věda nalezla protizbraň. Britský lékař Edward Jenner zjistil, že dojičky, které se nakazily kravskými neštovicemi, jsou imunní i vůči neštovicím pravým. Jenner odebral dojičkám vzorky z ran a naočkoval malého chlapce, který následně přežil epidemii nemoci. Jenner dal svému objevu název vaccinia - vakcína.

Poslední známý případ nemoci byl hlášen a léčen v Somálsku. V roce 1977. V květnu 1980 Světová zdravotnická organizace ohlásila definitivní vítězství nad neštovicemi. Zároveň nařídila zastavení imunizačních programů, protože už bylo zbytečné vystavovat lidstvo riziku spojenému s vakcinací, jakkoli malému.

Koncem osmdesátých let zbyly na světě pouze dvě rezervní zásoby viru variola major, ve Středisku infekčních chorob v Atlantě a v Ivanovského institutu virologie v Moskvě. Z něj byl virus následně přemístěn do Bioaparatu, jenž se nacházel nedaleko města Vladimír, asi 250 kilometrů severovýchodně od Moskvy.

Podle mezinárodní smlouvy podepsané USA i Ruskem měly být vzorky uloženy ve špičkově zabezpečených laboratořích podléhajících mezinárodnímu dohledu. Žádný z vzorků nesměl být použit k jakýmkoli experimentům bez přítomnosti inspektorů Světové zdravotnické organizace.

Aspoň teoreticky.

„Správně u toho měli být inspektoři,“ řekl Smith a podíval se na Kleina.

Klein zasupěl: „Rusové nabulíkovali byrokratům ze Světové zdravotnické organizace, jaké že mají ve Vladimiru moderní zařízení, a ti pitomci jim dovolili neštovice přemístit. Neuvědomili si ale, že Rusové jim ukázali jen ty části Bioaparatu, které chtěli.“

To byla pravda. Díky ruským zběhům a zdrojům přímo na místě si Spojené státy za ta léta udělaly celkem dobrý obrázek o tom, co se ve skutečnosti děje v komplexu Bioaparatu. Zahraniční inspektoři viděli pouze vrcholek ledovce - zařízení na skladování varioly, která následně schválili. Byly tam však i jiné budovy, maskované jako laboratoře pro výzkum semen a hnojiva, které zůstaly světu utajeny. Klein měl dostatek důkazů, aby mohl předstoupit před Světovou zdravotnickou organizaci a požadovat úplné zpřístupnění Bioaparatu. Ale šlo o politiku. Současná vláda si nechtěla znepřátelit Rusko, kde hrozilo nebezpečí návratu ke komunismu. Mnozí inspektoři navíc nepovažovali důkazy Američanů za přesvědčivé. A na jejich diskrétnost se nedalo spoléhat. Americké zpravodajské služby se obávaly o životy svých informátorů. Kdyby Rusové zjistili, jaké informace Západ má, mohli by vypátrat, kdo jim je poskytl.

„Nemám na vybranou,“ řekl Klein pochmurně. „Musím to říct prezidentovi.“

„Tím pádem se problém nejspíš přenese na vládní úroveň,“ podotkl Smith. „Pak je otázka, jestli Rusům věříme, že opravdu budou pátrat po úniku materiálu a po kurýrovi. Nevíme, kdo to v Bioaparatu organizuje, jaké má postavení, ani od koho dostává rozkazy. Třeba to není žádný šílený vědec, který chce rychle přijít k penězům tím, že dodá zásilku do New Yorku. Mohlo by to sahat až do Kremlu.“

„Chcete naznačit, že kdyby prezident promluvil s ruským premiérem, mohla by se ta informace dostat k nepovolaným lidem. Souhlasím - ale řekněte mi nějakou jinou možnost.“

Během tří minut mu Smith předestřel mimořádný plán, který promýšlel během letu. Všiml si Kleinova skeptického výrazu a chystal se bránit svůj názor, Klein ho však překvapil.

„Souhlasím. Je to jediné, s čím můžeme okamžitě začít - a co má šanci na úspěch. Ale něco vám povím: prezident nám nedá moc času. Jestli nebudete mít rychle výsledky, bude muset udeřit na Rusy.“

Smith se zhluboka nadechl. „Dejte mi dva dny. Budu se hlásit každých dvanáct hodin. Jestli se opozdím víc než o šest minut, tak nebudu volat vůbec.“

Klein zavrtěl hlavou. „To je hazard, Jone. Nerad posílám lidi do akce s holýma rukama.“

„Ale my nic jiného nemáme, pane,“ řekl Smith zasmušile. „Ještě něco by prezidenta možná zajímalo. Vakcínu proti neštovicím jsme přestali už dávno vyrábět. V současné době máme ) jen sto tisíc dávek. Jsou v Institutu a mají sloužit pouze k vojenským účelům. Nejsme schopni naočkovat ani zlomek obyvatelstva.“ Odmlčel se. „Existuje ještě horší scénář. Jestli chce někdo ukrást neštovice, protože s nimi v Rusku nemůže postoupit do druhého vývojového stadia, tak je dopraví do Ameriky, protože tady to jde. To znamená, že na kurýra už někdo čeká. Pokud je to pravda a dotyčný chce vytvořit mutaci viru a rozšířit ji na našem území, jsme bezmocní. Dokážeme vyrobit všechny vakcíny na světě, ale proti novému druhu varioly by žádná neúčinkovala.“

Klein se pevně zahleděl na Smitha. Jeho hlas byl hluboký a drsný.

„Zjistěte, co se v tom Rusku sakra děje. A rychle!“

5

Podpatky Megan Olsonové svižně klapaly po naleštěné betonové podlaze. Prošla obřím hangárem a vykročila do denního světla. Přestože už byla v Houstonu téměř dva měsíce, nemohla si zvyknout na zdejší podnebí. Byl sice teprve duben, ale vzduch už byl vlhký a teplý. Byla ráda, že se výcvik nepotáhne až do léta.

Mezi budovami G3 a G4 stálo nové návštěvní středisko. Megan prošla kolem řady autobusů NASA, které převážely hosty od hlavní brány do nitra komplexu, a vstoupila do vestibulu ve stylu atria. Na nosnících visela ze stropu maketa raketoplánu v poloviční velikosti. Megan se protáhla kolem skupin školních dětí, které s vykulenýma očima zíraly na maketu, a zamířila k přepážce ostrahy. Všechny návštěvy NASA musely být zaneseny do počítače. Megan zauvažovala, kde asi najde Jona Smitha, když si všimla, že právě prochází pod maketou.

„Jone!“

Když Smith zaslechl své jméno, překvapeně se zamračil. Pak ale spatřil Megan a usmál se.

„Megan… To jsem rád, že tě zase vidím.“

Megan k němu přistoupila a vzala ho za paži. „Vypadáš pořád tak vážně a zaměstnaně. Neříkej mi, že ses za mnou ani nechtěl stavit.“

Smith zaváhal. V myšlenkách k ní skutečně zabloudil, ale nečekal, že do ní takhle vrazí.

„Ani bych nevěděl, kde tě mám hledat,“ odpověděl popravdě.

„Při tvojí inteligenci bych se divila,“ škádlila ho Megan. „Co tady děláš? Přijel jsi s prezidentovou družinou?“

„To ne. Měl jsem tady schůzku, která se vyvrbila na poslední chvíli.“

„Aha. A teď zase pelášíš pryč. Máš aspoň čas zajít na panáka nebo na kafe?“

Smith sice spěchal do Washingtonu, ale nechtěl zbytečně budit podezření. Zvlášť když se zdálo, že Megan přijala mlhavé vysvětlení jeho přítomnosti v NASA.

„Něčeho bych se napil,“ řekl a pak dodal: „Vypadá to, jako bys mě hledala - nebo mám bujnou fantazii?“

„Máš pravdu,“ odvětila Megan a vedla ho směrem k výtahům. „Jeden tvůj známý slyšel, že jsi tady. Dylan Reed.“

„Dylan… No jasně.“

„Odkud se znáte?“

„Pracovali jsme spolu, když NASA s Institutem předělávaly biochemický program pro raketoplán. Už je to dost dávno. Od té doby jsem ho neviděl.“

Takže se nabízí otázka: jak by sakra Reed nebo kdokoliv jiný věděl, že jsem tady?

Jelikož vzdušný prostor kolem NASA byl přísně hlídaný, pilot letadla Gulfstream musel vyplnit prohlášení o posádce a cestujících, které se předávalo ostraze. Tyto informace však měly zůstat důvěrné - pokud někdo nemonitoroval přílety.

Megan vsunula kartu do štěrbiny proskleného výtahu. Když se Smithem vyjeli do soukromé jídelny, prošli kolem obřích oken, která poskytovala panoramatický výhled na letecké výcvikové zařízení. Megan se neubránila úsměvu. Spatřila totiž, jak se po dráze sune přestavěné tankovací letadlo KC-135.

„Nostalgie?“

Megan se zasmála. „Tenkrát to zas taková legrace nebyla. Tu stopětatřicítku speciálně upravili pro testování různých experimentů a zařízení. Napodobovala se v ní nízká gravitace, jaká je v raketoplánech. Stroj nejdřív strmě stoupá, až jeho zrychlení dosáhne hodnoty dvou G, a pak se volným pádem zřítí dolů. Na dvacet až třicet sekund tak vznikne stav beztíže. Když jsem letěla poprvé, neměla jsem tušení, jak snížená gravitace stlačí člověku vnitřnosti.“ Usmála se. „Tehdy jsem taky zjistila, proč je na palubě stopětatřicítky vždycky velká zásoba papírových pytlíků.“

„A proč se jí říká Blicí kometa,“ dodal Smith. Megan neskrývala překvapení. „Tys v ní někdy letěl?“

„Ještě to tak.“

Posadili se ke stolu u okna. Megan si objednala pivo. Smith se chystal zpátky do vzduchu, a tak si vybral pomerančový džus. Když dostali pití, pozvedl sklenku. „Ať stoupáš až ke hvězdám.“

Megan se mu zadívala do očí. „To bych hrozně ráda.“

„Já vím.“

Smith i Megan vzhlédli k doktoru Dylanu Reedovi, jenž se náhle zjevil u jejich stolu.

„Jone, rád tě vidím. Čekal jsem na někoho z jiného letadla a všiml jsem si tvého jména na seznamu hostů.“

Smith oplatil Reedovi silný stisk ruky a pozval ho ke stolu. „Pořád pracuješ v Institutu?“ otázal se Reed. „Pořád. A co ty? Jak dlouho jsi vlastně tady, tři roky?“

„Čtyři.“

„Letíš s příští misí?“

Reed se zazubil. „Nedokázali mě odmítnout. Trpím totiž závislostí na raketoplánech.“

Smith znovu zvedl sklenici. „Tak na úspěšný let a bezpečný návrat.“

Po přípitku se Reed obrátil k Megan. „Nikdy jsi mi nevyprávěla, jak jste se vy dva potkali.“

Megan zamrzl úsměv na rtech. „Sophie Russellová byla moje kamarádka z dětství.“

„Promiň,“ omlouval se Reed. „Slyšel jsem o Sophiině smrti, Jone. Upřímnou soustrast.“

Poté Smith poslouchal, jak Reed s Megan probírají ranní výcvik na trenažéru. Všiml si, jak laskavě se k ní Reed chová. Smith zauvažoval, jestli mezi nimi není víc než jen pracovní vztah.

I kdyby, nic mi do toho není.

Vtom Smith ucítil na šíji jakési teplo. Nenápadně si poposedl, aby v odrazu okna viděl celou místnost. Vedle pultu obsluhy stál mírně obtloustlý muž středního vzrůstu, kterému mohlo být něco málo přes čtyřicet. Jeho dohola ostříhaná hlava doslova svítila. Smith i na dálku poznal, že na něj dotyčný zírá s lehce pootevřenými ústy.

Neznám tě, tak proč jsem tě tak zaujal?

„Dylane?“

Smith ukázal směrem k pultu. Zvědavec rychle odvrátil hlavu. Pozdě.

„Čekáš někoho?“

Reed se rozhlédl. „No jistě. To je Adam Treloar, hlavní lékař mise.“ Zamával na něj. „Adame!“

Smith sledoval, jak k nim Treloar neochotně vykročil. Vypadal jako děcko, které se loudá k večeři.

„Adame, tohle je doktor Jon Smith z Institutu,“ řekl Reed.

„Těší mě,“ pravil Smith.

„Rád vás poznávám,“ zamumlal Treloar. V jeho řeči se daly vystopovat zbytky britského přízvuku.

„My už jsme se někde viděli?“ zeptal se Smith vlídně.

Podivil se, proč při jeho zdvořilém dotazu Treloar vypoulil oči.

„Těžko. To bych si určitě pamatoval.“ Treloar se chvatně otočil k Reedovi. „Musíme projít poslední fyzické testy posádky. A já si musím promluvit se Stonem.“

Reed zavrtěl hlavou. „Datum startu se blíží, a tak je tady trochu hektická atmosféra,“ vysvětlil Smithovi. „Budete mě muset omluvit. Jone, rád jsem tě viděl. Příště to nebudeme odkládat tak dlouho, platí?“

„Platí.“

„Megan, ve tři hodiny v biolaboratoři.“

Smith sledoval, jak si oba muži sedají ke stolu na druhém konci místnosti.

„Ten Treloar je trochu zvláštní,“ poznamenal. Zvlášť když chtěl probírat fyzické prověrky, ale neměl s sebou žádné lékařské karty-

„To máš pravdu,“ přitakala Megan. „Jako doktor patří Adam k nejlepším. Dylan ho vyfoukl firmě Bauer-Zermatt. Ale chová se divně.“

obsluhy stál mírně obtloustlý muž středního vzrůstu, kterému mohlo být něco málo přes čtyřicet. Jeho dohola ostříhaná hlava doslova svítila. Smith i na dálku poznal, že na něj dotyčný zírá s lehce pootevřenými ústy.

Neznám tě, tak proč jsem tě tak zaujal?

„Dylane?“

Smith ukázal směrem k pultu. Zvědavec rychle odvrátil hlavu. Pozdě.

„Čekáš někoho?“

Reed se rozhlédl. „No jistě. To je Adam Treloar, hlavní lékař mise.“ Zamával na něj. „Adame!“

Smith sledoval, jak k nim Treloar neochotně vykročil. Vypadal jako děcko, které se loudá k večeři.

„Adame, tohle je doktor Jon Smith z Institutu“ řekl Reed.

„Těší mě,“ pravil Smith.

„Rád vás poznávám,“ zamumlal Treloar. V jeho řeči se daly vystopovat zbytky britského přízvuku.

„My už jsme se někde viděli?“ zeptal se Smith vlídně.

Podivil se, proč při jeho zdvořilém dotazu Treloar vypoulil oči.

„Těžko. To bych si určitě pamatoval.“ Treloar se chvatně otočil k Reedovi. „Musíme projít poslední fyzické testy posádky, A já si musím promluvit se Stonem.“

Reed zavrtěl hlavou. „Datum startu se blíží, a tak je tady trochu hektická atmosféra,“ vysvětlil Smithovi. „Budete mě muset omluvit. Jone, rád jsem tě viděl. Příště to nebudeme odkládat tak dlouho, platí?“

„Platí.“

„Megan, ve tři hodiny v biolaboratoři.“

Smith sledoval, jak si oba muži sedají ke stolu na druhém konci místnosti.

„Ten Treloar je trochu zvláštní,“ poznamenal. Zvlášť když chtěl probírat fyzické prověrky, ale neměl s sebou žádné lékařské karty-

„To máš pravdu,“ přitakala Megan. „Jako doktor patří Adam k nejlepším. Dylan ho vyfoukl firmě Bauer-Zermatt. Ale chová se divně.“

Smith pokrčil rameny. „Pověz mi něco o Dylanovi. Jak se s ním pracuje? Vzpomínám si, že byl vždycky pedant.“

„Jestli tím myslíš, že se vždycky maximálně soustředí na svůj úkol, tak máš pravdu. Ale dokáže mě motivovat. Vede mě k přemýšlení a lepší práci.“

Jsem rád, žes na někoho takového narazila.“ Podíval se na hodinky. „Musím jít.“

Megan vstala s ním. „Já taky.“

Když v přízemí vystoupili z výtahu, dotkla se jeho paže. Jsem moc ráda, že jsem tě zas viděla, Jone.“

„Nápodobně, Megan. Až přijedeš do Washingtonu, pití platím já.“

Usmála se. „Beru tě za slovo.“

„Nečum na ně!“

Adam Treloar škubl hlavou. Reedův hrubý příkaz ho překvapil. Nechápal, jak ho Reed s úsměvem na tváři dokáže takhle zpražit.

Treloar koutkem oka sledoval, jak Jon Smith s Megan Olsonovou míří k výtahu. Když zaslechl tiché cinknutí, konečně si vydechl. Sáhl po ubrousku a osušil si tvář i holou lebku.

„Víš ty vůbec, kdo je Smith?“ zasípal.

„Čirou náhodou jo,“ odvětil Reed nevzrušeně. „Známe se už léta.“

Opřel se o čalounění sedačky, aby unikl nakyslému zápachu, který Treloara provázel snad na každém kroku. Reedovi bylo jedno, že jeho gesto není právě slušné. Nikdy se netajil tím, že šéflékařem raketoplánu pohrdá.

„Když víš, co je zač, tak mi pověz, co tady dělá,“ naléhal Treloar. „To on byl s Dankem v Benátkách!“

Reedova ruka se vymrštila jako kobra, chytila Treloara za levé zápěstí a silným stiskem mu skřípla jemné nervy. Treloar vytřeštil oči, otevřel ústa a vyjekl.

„Co víš o Benátkách?“ zeptal se Reed tiše.

„Já… slyšel jsem tě o nich mluvit!“ vypravil ze sebe Treloar..Jak na to koukej zase zapomenout, rozumíš?“ řekl svým sametovým hlasem. „Do Benátek ti nic není. Ani do Smithe.“

Reed pustil Treloarovo zápěstí. Měl zvrácenou radost, že z 06’ šéflékaře stále čiší bolest.

Já jen že to vypadá jako moc velká náhoda, aby byl Smith nejdřív v Benátkách a teď zas tady,“ řekl Treloar.

Věř mi, Smith nic neví. Nemá nic v ruce. Danko zemřel dřív, než mu stačil cokoliv říct. A pro Smithův pobyt v Benátkách existuje jednoduché vysvětlení. Znal se s Dankem z mezinárodních jednání. Zřejmě byli přátelé. Když se Danko rozhodl prásknout do bot, obrátil se na Smithe, protože mu mohl důvěřovat. Nic víc v tom není třeba hledat.“

„Takže můžu v klidu odjet?“

„Samozřejmě, nic ti nehrozí,“ ujistil ho Reed. „Co takhle dát si ještě jeden drink a projít si plán?“

Peter Howell počkal několik hodin. Teprve poté opustil hotel Danieli a vydal se k Rio del San Moise, kde zabijáci našli smrt v plamenech. V okolí hlídkovala jen hrstka karabiniérů, kteří měli zajistit, aby žádný z turistů nezabloudil za pásku nataženou kolem místa činu. Přesně, jak Howell čekal.

Předpokládal i to, že tam uvidí muže, jenž si právě prohlížel ohořelé trosky gondoly. Za ním se míhali potápěči, kteří nepřestávali pročesávat kanál a hledat další důkazy.

Jeden z karabiniérů zastoupil Howellovi cestu.

„Chci mluvit s inspektorem Dionettim,“ řekl Angličan plynnou italštinou.

Howell čekal, až policista dojde k menšímu elegantnímu muži, který si zamyšleně hladil kozí bradku a zkoumal kousek zčernalého dřeva.

Policejní inspektor Marco Dionetti zvedl oči. Když spatřil Howella, zamrkal. Svlékl si gumové rukavice, oprášil si z obleku pomyslná smítka, pak přistoupil k Howellovi a po italsku ho objal.

„Pietro! To mám ale radost!“ Dionetti si změřil Howella od hlavy k patě. „Doufám, že k ní mám důvod.“

„Já tě taky rád vidím, Marko.“

Během zlaté éry terorismu v polovině osmdesátých let Peter Howell spolupracoval s vysokými důstojníky italské policie na vyšetřování únosů britských občanů. Jedním z lidí, kteří si tehdy získali jeho obdiv a uznání, byl uhlazený, avšak nesmlouvavý aristokrat jménem Marco Dionetti, později hvězda Polizia Statale. Od té doby o sobě věděli. Howell měl trvalou nabídku, že kdykoli zavítá do Benátek, může bydlet v paláci Dionettiových.

„Tak ty jsi tady v Serenissima a ani nezavoláš, natož abych tě mohl pohostit,“ plísnil ho Dionetti. „Kde bydlíš? Vsadím se, že v hotelu Danieli.“

„Omlouvám se, Marko,“ odpověděl Howell. „Přijel jsem včera a měl jsem dost napilno.“

Dionetti se přes něj podíval na trosky rozeseté po nábřeží. „Tak napilno? To je trochu slabé slovo, ale to jste celí vy, Britové. Mohu se osmělit a zeptat se, jestli náhodou nevíš něco o tomhle božím dopuštění.“

„Můžeš. A rád ti to povím. Ale ne tady.“

Dionetti pronikavě pískl. Téměř okamžitě zavrčel modrobílý policejní člun a přirazil ke schůdkům, jež vedly z nábřeží k vodě.

„Můžeme si promluvit cestou,“ řekl Dionetti.

„Cestou kam?“

„Přece na naši centrálu, Pietro. Ty odpovíš na moje otázky a já zase na tvoje. Tak to má být.“

Howell zamířil za inspektorem na záď plavidla. Oba čekali, až člun vpluje z Rio del San Moise do Grand kanálu.

„Řekni, Pietro,“ houkl inspektor do hluku naftových motorů..,Co víš o hrůze, která se stala v našem počestném městě?“

„Nejsem v akci,“ ujistil ho Howell. „Ale do toho neštěstí se zapletl jeden můj kamarád.“

„A nebyl tvůj kamarád náhodou ten záhadný džentlmen na Piazza San Marco?“ zeptal se Dionetti. „Ten, kterého viděli se zastřeleným? Ten, co honil zabijáky a pak se vypařil?“

„Přesné tak.“

Dionetti teatrálně vzdychl. „Řekni, že to nemá nic společného s terorismem, Pietro.“

„Nemá.“

U oběti jsme našli ukrajinský pas, ale to je tak všechno. Vypadalo to, že měl těžkou cestu. Má se Itálie obávat důvodu jeho návštěvy?“

„Není třeba. Jen tudy projížděl.“

Dionetti se zadíval na vodní taxíky a autobusy, bárky s odpadky i elegantní gondoly pohupující se v brázdách za většími plavidly. Grand Canal byl hlavní tepnou jeho milovaných Benátek a on dobře cítil její puls.

„Nechci žádné problémy, Pietro,“ řekl.

„Tak mi pomoz,“ odpověděl Howell. „A já ty problémy vyřeším.“ Odmlčel se. „Identifikovali jste ty zabijáky? Zjistili jste, jak zemřeli?“

„Bomba,“ řekl Dionetti bez okolků. „Silnější, než bylo potřeba. Někdo je chtěl úplně zlikvidovat. To ale nevyšlo. Našli jsme dost na to, abychom je mohli identifikovat - pokud je ovšem máme v záznamech. Brzy uvidíme.“

Když člun doplul k Rio di Ca Gazoni, zpomalil a s rachotem zamířil do doku naproti ústředí Polizia Statale, jemuž se říkalo Questura.

Dionetti provedl Howella přes ozbrojené stráže, jež stály před palácem ze sedmnáctého století.

„Kdysi to bylo sídlo jedné významné rodiny,“ prohodil Dionetti přes rameno. „Ale dlužila daně, a tak vláda dům vyvlastnila a udělala z něj nóbl policejní stanici.“ Zatřásl hlavou.

Howell jej následoval širokou chodbou do místnosti, která vypadala jako někdejší salon. Za okny prosvítala zpustlá zahrada.

Dionetti obešel psací stůl a cosi naklepal na klávesnici počítače. Tiskárna začala ševelit.

„Bratři Roccové - Tammaso a Luigi,“ řekl a podal Howellovi papíry z tiskárny.

Howell si zamyšleně prohlížel fotografie dvou velice drsných mužů, jimž mohlo být necelých třicet. „Siciliáni?“

„Přesně tak. Nájemní vrahové. Dlouho jsme měli podezření, že zastřelili státního prokurátora v Palermu a jednoho soudce v Římě.“

-Kolik si nechávali platit?“

„Ani se neptej. Proč tě to zajímá?“

‚Protože takové zabijáky si může najmout jen někdo, kdo má peníze a styky. Jsou to profíci. Nepotřebují reklamu.“

„Ale proč by zabíjeli nějakého chudáka z Ukrajiny - jestli ten pas nelhal.“

„Nevím,“ odpověděl Howell popravdě. „Ale potřebuju to zjistit. Máš rušení, odkud ti dva byli?“

„Z Palerma. Narodili se tam.“

Howell přikývl. „A co výbušniny?“

Dionetti se vrátil k počítači.

„Ano… předběžná zpráva z laboratoře soudního lékařství říká, že to bylo C-12, asi půl kila.“

Howell po něm šlehl pohledem. „C-12? Určitě?“

Dionetti pokrčil rameny. „Možná si vzpomínáš, že naše laboratoř je na špičkové úrovni, Pietro. Jestli to říkají, tak bych jim věřil.“

„To já taky,“ odvětil Howell zadumaně.

Ale jak se vrah těch dvou Siciliánů dostal k nejmodernějším výbušninám americké armády?

Dům Marka Dionettiho byl třípatrový vápencový palác ze šestnáctého století. Stál u Grand kanálu, jen kousek odtud se nacházela Accademia. Stěny skvostné jídelny, jíž dominoval krb z dílny sochaře Moretty, byly plné portrétů renesančních mistrů. Shlížely z nich přísné tváře Dionettiho předků.

Peter Howell dojedl poslední sousto seppioline a opřel se. Postarší sluha odnesl talíř.

„Klobouk dolů před Marií. Ta sépie byla vynikající - přesně tak jsem si ji pamatoval.“

„Určitě jí to vyřídím,“ odvětil Dionetti, když se na stole objevil tác s bussolai. Vzal si jeden skořicový vdolek a zamyšleně si trochu ukousl.

„Pietro, já chápu, že si musíš dávat pozor. Ale já mám taky nadřízené, kterým se musím zodpovídat. Opravdu mi o tom Ukrajinci nemůžeš nic říct?“

„Měl jsem za úkol krýt tomu člověku záda, nic víc,“ odpověděl Howell. „Kdo mohl tušit, že to skončí takovým masakrem?“

Dionetti sepjal ruce, jako by se modlil. „Nejspíš bych mohl dokázat, že bratři Roccové zabili nepravého člověka. Že měli ve skutečnosti zlikvidovat muže, kterého svědci viděli utíkat z náměstí.“

„Ale to ještě nemusí vysvětlovat, proč Roccové vyletěli do vzduchu,“ nadhodil Howell.

Dionetti odmítavě mávl prsty. „Bratři měli spoustu nepřátel. Mohlo to být vyřizování účtů.“

Howell dopil kávu. „Kdybys to takhle zaonačil, nabízím se ti jako svědek, Marko. Tak to bychom měli. Nechci vypadat jako nezdvořák, ale musím odletět do Palerma.“

„Můj člun je ti k službám,“ řekl Dionetti a vykročil s Howellem středem haly. „Pokud se stane něco nového, dám ti vědět. Ale musíš mi slíbit, že se u mě cestou domů zastavíš. Skočíme do La Fenice.“

Howell se usmál. „To by bylo fajn. Díky za pomoc, Marko.“

Dionetti sledoval, jak Angličan překročil bok člunu a zvedl ruku. Loďka vklouzla do kanálu. Teprve když si byl inspektor naprosto jistý, že ho Howell nevidí, odložil přátelskou masku.

„Měls mi toho říct víc, kamaráde,“ zamumlal. „Mohl jsem tě zachránit.“

6

Dvanáct tisíc kilometrů na západ, v klidné oáze havajského ostrova Oahu, leží pod žhavým tropickým sluncem Pearl Harbor. Nad přístavem se tyčí administrativní budovy námořních sil a také jejich velitelství. Toho rána do budovy Nimitz nesměl nikdo nepovolaný. Uvnitř i venku bylo plno ozbrojenců z Pobřežní stráže. Postávali v dlouhých studených chodbách i před zavřenými dveřmi zasedací místnosti.

Zasedací místnost byla velká jako tělocvična a snadno se do ní vešly tři stovky lidí. Dnes jich však bylo pouze třicet, všichni seděli v několika prvních řadách pod pódiem. Potřebu přísných bezpečnostních opatření vysvětlovaly medaile a stužky, jež zdobily uniformy přítomných. Byli to nejvyšší důstojníci oblasti Tichomoří, zástupci všech složek ozbrojených sil, odpovědní za rozpoznání a likvidaci jakéhokoli nebezpečí, které by hrozilo od pobřeží San Diega až po Tchajwanský průliv v jihovýchodní Asii. Všichni byli zkušení váleční veteráni, kteří dokázali chápat konflikty v souvislostech. Nepotrpěli si na politiky či teoretiky, což znamená, že nesnášeli blbce. Spoléhali se na vlastní zkušenosti a instinkty a uznávali jen ty, kteří se osvědčili v boji. Proto se oči všech soustředily na postavu na pódiu. Stál tam generál Frank Richardson, veterán války ve Vietnamu a v Perském zálivu, který se zúčastnil i řady dalších operací, na něž americký lid už téměř zapomněl. Přítomní však nikoli. Jako zástupce armády v generálním štábu pro ně byl Richardson ztělesněním pravého vojáka. Když měl něco na srdci, všichni poslouchali.

Richardson oběma rukama sevřel řečnický pult. Byl vysoký a stejně urostlý jako za mladých let ve West Pointu, kde dostal tvrdou školu. Měl kovově šedé vlasy ostříhané na ježka, chladné zelené oči a pevnou čelist. Zkrátka ideální vůdce. Nenáviděl však všechny, kdo neměli chuť nasadit život za svou zemi.

„Pánové, shrňme si to,“ řekl Richardson a přelétl publikum pohledem. „Rusové mi vrásky nedělají. Většinou je těžké říct, kdo tu zatracenou zemi vlastně řídí - jestli politici, nebo mafie. Bez soupisky hráče nepoznáte.“

Richardson se odmlčel, aby si vychutnal smích, který jeho žert vyvolal.

„Ale zatímco matička Rus je v troubě, totéž už se nedá říct o Číňanech. Minulé vlády s nimi ochotně obcovaly a neprokoukly skutečné úmysly Pekingu. Prodali jsme jim naši nejmodernější počítačovou i satelitní techniku a nevšimli jsme si, že už se infiltrovali do našich hlavních jaderných zařízení. Los Alamos bylo pro Číňany jako jedna velká samoobsluha. Já pořád říkám, že Čínu nemůžeme uhlídat jen jadernou silou.“

Richardson přesunul zrak do zadní části místnosti, kde se o zeď opíral muž s pískově žlutými vlasy, jemuž mohlo být lehce přes čtyřicet. Byl v civilu a měl ruce založené na prsou. Generál postřehl téměř neviditelné přikývnutí civilisty a přidal na obrátkách.

„Ale i Číňani vědí, že na nás nemůžou vytáhnout jadernou kartu. Mají jinou možnost: chemickobiologickou válku. Stačí vypustit bacil do jedné z našich čtyř nejlidnatějších oblastí a do našich řídicích systémů - a bác! Nastane chaos. A přitom jim nic nedokážeme. Proto je pánové tak životně důležité, abyste nasbírali co nejvíc informací o čínském programu biologických zbraní. Bitvy příští války se nebudou odehrávat na frontě, ani na moři - -aspoň zpočátku. Povedou se v laboratořích, kde se nepřítel počítá v miliardách pluků, které se vejdou na hlavičku špendlíku. Zneškodnit je můžeme teprve tehdy, až zjistíme, kde vznikají, z čeho žijí a odkud se šíří.“

Richardson se odmlčel. „Děkuji za váš čas a pozornost, pánové.“

Muž vzadu se zdržel nadšeného potlesku. Ani se nepohnul, když se ostatní shlukli kolem generála, gratulovali mu a zasypávali ho dotazy. Šéf Národní bezpečnostní agentury Anthony Price si vždycky nechával komentář až do soukromí.

Když se důstojníci rozptýlili, Richardson zamířil k Priceovi. Naparuje se jak kohout, napadlo šéfa agentury.

„Bože, jak já ty kluky miluju! Člověk z nich doslova cítí válku.“

„Já zase cítím, žes to málem zvoral, Franku,“ odvětil Price nevrle. „Kdybych tě neupozornil, všechno bys jim vyžvanil.“

Richardson ho zpražil pohledem. „Neměl bys mě podceňovat.“ Otevřel dveře. „Pojď. Máme zpoždění.“

Vyšli do nádherného blankytného dne a svižně kráčeli po štěrkové cestičce, která obtáčela posluchárnu.

„Jednou to politici budou muset konečně pochopit,“ pravil Richardson rezolutně. „Země se nedá řídit na základě výzkumů veřejného mínění, to je cesta do záhuby. Stačí se zmínit, že je potřeba vytvořit zásobu antraxu nebo viru Ebola a procenta ti hned klesnou. To je přece hovadina!“

„Nic nového pod sluncem, Franku,“ odpověděl Price. „Možná si vzpomínáš, že největší problémy máme s kontrolou. Dohodli jsme se s Rusy, že otevřeme biochemické zásoby mezinárodní inspekci. Naše laboratoře, výzkumná a výrobní zařízení, transportní systémy - to všechno bylo volně přístupné. Takže politici nemusí nic pochopit. Pro ně jsou biologické zbraně uzavřená kapitola.“

„Pokud je nepřítel nepoužije proti nim,“ řekl Richardson uštěpačně. „Pak budou řvát: ‚A kde máme zbraně my?‘“

„A ty jim to řekneš, vid?“ odvětil Price. „S menší výpomocí hodného pana doktora Bauera.“

„Díky Bohu za takové lidi jako je on,“ procedil Richardson mezi zuby.

Za posluchárnou se nacházela malá kruhová přistávací plocha. Čekal zde dopravní vrtulník Jet Ranger s civilními znaky, listy jeho rotoru se líně otáčely. Když pilot spatřil pasažéry, začal žhavit turbomotory.

Price už se chystal nasednout do kabiny pro cestující, když ho Richardson zastavil.

„Ta věc v Benátkách nevyšla?“ houkl do rostoucího řevu Motorů.

Price zavrtěl hlavou. „Úder přišel podle domluvy. Ale situace se úplně nečekaně zkomplikovala. Brzy dostanu čerstvé informace.“

Richardson zavrčel, vylezl za Pricem do kabiny a připásal se k sedadlu. Bauera s Pricem sice respektoval, aby byli to přece jen civilové. Jen voják ví, že se situace vždycky může zkomplikovat.

Pohled na Big Island z výšky sedmi set metrů Richardsona vždycky znovu fascinoval. Viděl pobřeží Koná Coast s luxusními hotely, které připomínaly velké zaoceánské parníky. Dál ve vnitrozemí se prostíraly pláně ztvrdlé černé lávy, bezútěšné jako měsíční krajina. Uprostřed pustiny se však nacházel zdroj života: sopka Kilauea, jejíž kráter rudě zářil magmatem vyvěrajícím z hlubin země. Nyní byla sopka klidná, Richardson ji však už v minulosti viděl vybuchovat. Okamžik zrodu, vznik nejnovějšího místa na zeměkouli - to byl pohled, který se mu nesmazatelně vryl do paměti.

Když se vrtulník stočil kolem okraje lávového pole, Richardson spatřil Fort Howard. Na rozloze několika tisíc akrů mezi lávovým polem a oceánem se rozkládalo někdejší špičkové zařízení armády pro lékařský výzkum, které se specializovalo na léčení tropických nemocí včetně lepry. Před několika lety nechal Richardson základnu vyřadit z provozu. Našel si jednoho vstřícného senátora z Havaje a v zákulisí se pak postaral, aby Kongres politikovi schválil bohulibý projekt: zbrusu novou nemocnici v Oahu. Senátor, který byl členem Výboru pro financování ozbrojených sil, oplátkou orazítkoval Richardsonovu žádost, aby byl Fort Howard zakonzervován a prodán soukromé firmě.

Richardson už měl v rukávu kupce: biochemickou firmu Bauer-Zermatt A. G. se sídlem v Curychu. Když dvě stě tisíc akcií firmy zamířilo do senátorova trezoru, politik se postaral, aby jeho výbor neakceptoval žádné další nabídky zájemců o koupi základny.

Richardson promluvil k pilotovi přes mikrofon. „Přeleťte nad komplexem.“

Vrtulník se naklonil a nabídl generálovi panoramatický pohled na celou oblast. I z výšky bylo poznat, že plot kolem areálu je nový a pevný. Byl dobré tři metry vysoký a podél jeho vrcholu se táhl ostnatý drát. Na čtyřech strážních věžích hlídkovali vojáci. Účinek umocňovaly terénní vozy Humvee, zaparkované u každého ze stanovišť.

Samotný areál byl překvapivě prázdný. Zásobovací haly z vlnitého plechu, ubikace i skladiště se smažily v tropickém slunci bez známek lidské aktivity. Jen kolem staré hlavní budovy, která zářila čerstvou malbou, parkovalo několik džípů. Výsledný dojem byl dokonalý: zakonzervované vojenské zařízení, nepřístupné každému kromě několika místních, kteří tvořili nezbytný personál.

Ten dojem byl však zcela zavádějící. Skutečný Fort Howard se totiž nacházel tři podlaží pod zemí.

„Máme povolení k přistání,“ oznámil mu pilot.

Richardson se naposledy podíval z okna a spatřil maličkou postavu, která sledovala vrtulník ze země.

„Můžete přistát,“ odpověděl.

Byl to malý svalnatý šedesátník se stříbrnými vlasy sčesaný-mi dozadu a pečlivě upravenou kozí bradkou. Stál s rozkročenýma nohama, záda rovná jako pravítko, ruce spojené za zády. Důstojník staré školy.

Doktor Karl Bauer sledoval, jak se helikoptéra snesla k zemi, chvíli se chvěla nad travnatou přistávací plochou a pak dosedla. Věděl, že se může připravit na ostré otázky. Jak se listy pomalu přestávaly točit, pečlivě si opakoval, kolik jim toho řekne. Herr Doktor neměl rád, když musel něco vysvětlovat, natož se omlouvat.

Společnost, kterou založil Bauerův pradědeček, se už přes sto let držela v popředí chemického a biologického pokroku. Firma Bauer-Zermatt A. G. byla držitelem bezpočtu patentů, které dodnes znamenaly zdroj zisku. Její vědci a výzkumníci vyvíjeli léky pro běžné domácí užití. Zároveň však uvedli na trh speciální léčiva, která vynesla společnosti řadu mezinárodních humanitárních ocenění.

Kromě dodávek léků a vakcín do zemí třetího světa však měla firma Bauer-Zermatt také svou temnou stránku, o které se v lesklých propagačních brožurkách nepsalo. Za první světové války společnost vyvinula zvláště zhoubný druh yperitu, který měl na svědomí pomalou smrt tisíců spojeneckých vojáků. O čtvrt století později zásobovala německé společnosti jistými chemickými látkami, jejichž smísením vznikal plyn užívaný v plynových komorách po celé východní Evropě. Firma také bedlivě sledovala zrůdné experimenty doktora Josefa Mengeleho a dalších nacistických lékařů. Zatímco jiní zločinci a jejich pomahači skončili po válce ve vězení a na šibenici, firma Bauer-Zermatt dál nerušené pracovala v klidném zátiší Švýcarska a v tichosti vyhodnocovala výsledky nacistického lékařského výzkumu. Pokud jde o majitele a hlavní šéfy, ti popřeli, že by věděli o tom, co se s produkty firmy dělo po překročení hranic alpské republiky.

Ve druhé polovině dvacátého století doktor Karl Bauer udržel rodinný podnik v popředí oficiálního farmaceutického výzkumu a navíc rozšířil tajný program vývoje biochemických zbraní. Bauer se choval jako kobylka: vždycky šel tam, kde byla nejúrodnější půda. Mezi jeho zákazníky patřila Kaddáfího Libye, Hussajnův Irák, kmenové diktatury v Africe či protekcionářské režimy jihovýchodní Asie. Přinášel s sebou nejlepší vědce a nejmodernější zařízení. Dostával za to štědré dary, které úderem počítačové klávesy převáděl do trezorů v podzemí Curychu.

Bauer zároveň udržoval a rozšiřoval styky s vojáky ve Spojených státech a v Rusku. Se zájmem sledoval mezinárodní politickou situaci, a tak dokázal prorocky předpovědět rozpad Sovětského svazu i nevyhnutelný úpadek nového Ruska, které bolestné přecházelo k demokracii. Bauer rozhazoval své sítě ve vodách, kde se stékalo ruské zoufalství s americkou nadvládou.

Bauer vykročil ke svým hostům. „Vítám vás, pánové.“

Trojice mužů si potřásla rukou a pak společně zamířila k jednopatrové hlavní budově postavené v koloniálním stylu. Po obou stranách chodby vkusně obložené dřevem se táhly kanceláře zaměstnanců zajištujících administrativní chod zařízení.

Bauer si je všechny osobně vybral. Dále tam byly místnůstky, v nichž asistenti vědců vkládali do počítačů data z laboratorních pokusů. Úplně na konci se nacházely dva výtahy. Jeden byl ukrytý za dveřmi, které se daly otevřít jen speciální kartou. Byl to vysokorychlostní výtah z produkce japonské firmy Hitachi, který spojoval podzemní laboratoře s hlavní budovou. Druhý výtah vypadal jako nádherná ptačí klec z mosazi. Trojice mužů do něj nastoupila a za pár vteřin se ocitla v Bauerově soukromé kanceláři, která zabírala celé první patro.

Kancelář možná někdy v devatenáctém století patřila guvernérovi kolonie. Na podlahách z leštěného dřeva ležely starožitné orientální koberce. Zdi pokrývaly mahagonové knihovny a umělecké předměty z jižního Pacifiku. Bauerův masivní psací stůl stál před prosklenou stěnou, která poskytovala výhled na celý areál i oceán s útesy až po černá lávová pole v dáli.

„Od posledně jste to tady trochu vylepšil,“ poznamenal Richardson suše.

„Pak vás vezmu do naší obytné a rekreační oblasti,“ odvětil Bauer. „Je tady podobný život jako na ropné plošině: moji lidé mají volno jen jednou za měsíc, a to pouze tři dny. Ale mají u mě takový komfort, že jim to za to stojí.“

„A mohou si v osobním volnu jet, kam chtějí?“ zeptal se Richardson.

Bauer se zasmál pod vousy. „Nikoli. Platíme jim exkluzivní letovisko. Je hlídané, ale oni o tom nevědí.“

„Z jedné zlaté klece do druhé,“ poznamenal Price.

Bauer přistoupil k dobře zásobenému vozíku s nápoji. „Mohu vám nabídnout něco k pití?“

Richardson i Price si vybrali čerstvou ananasovou šťávu s ledem a kousky ovoce. Bauer zůstal u své obvyklé minerálky.

Když se hosté posadili, Bauer zaujal místo za stolem.

„Pánové, dovolte mi malou rekapitulaci. Projekt, jemuž jsme zasvětili pět let života, by měl už brzy nést ovoce. Jak víte, virus neštovic měl být definitivně zlikvidován v roce 1999, ale za Clintonovy vlády dostal odklad. V současné době zbývají na světě už jen dvě rezervní zásoby: jedna ve Středisku infekcích chorob v Atlantě, druhá v Bioaparatu ve středním Rusku.

Celý náš plán závisel na získání vzorku neštovic. Ve Středisku nám to nevyšlo. Jsou tam příliš přísná bezpečnostní opatření. V Bioaparatu byla situace jiná. Rusové zoufale potřebují tvrdou měnu, a tak se mi podařilo podniknout jisté kroky. Mohu vám tedy s radostí oznámit, že během pár dnů opustí Rusko kurýr se vzorkem viru.“

„Máte od Rusů záruku dodání?“ zeptal se Richardson.

„Jistě. Kdyby se kurýr náhodou nesešel s našimi lidmi, druhá polovina platby bude pozastavena.“ Bauer se odmlčel a přejel si jazykem přes drobné ostré zuby. „A mělo by to i další důsledky, mnohem citelnější. Mohu vás ujistit, že Rusové si to velice dobře uvědomují.“

„Ale má to jeden háček, že?“ řekl Richardson bez obalu. „Benátky.“

Bauer neodpověděl. Místo toho zasunul disk do DVD přehrávače. Monitor nejprve zmodral, pak se na něm objevily jakési rozostřené obrázky a nakonec překvapivě jasný pohled na náměstí svatého Marka.

„Tenhle záběr zachytil jeden italský novinář, který měl den volna, a tak si vyrazil s rodinou na výlet,“ vysvětlil Bauer.

„Má ho ještě někdo?“ zeptal se Price okamžitě.

„Ne. Moji lidé se k tomu novináři hned dostali. Už nikdy nebude muset utratit ani halíř za vzdělání svých dětí a dokonce nemusí ani pracovat. Ostatně, už dal výpověď.“

Bauer ukázal na obrazovku. „Ten muž vpravo je Jurij Danko, vysoký důstojník lékařské divize ruské bezpečnostní služby.“

„A vlevo je Jon Smith,“ dodal Price. Podíval se na Richardsona. „My s Frankem víme o jeho roli v Projektu Hádes. Předtím pracoval v Institutu. Povídalo se, že má blízko k někomu z ruské lékařské rozvědky. Národní bezpečnostní radu to zajímalo, ale Smith se nechtěl dělit. Tvrdil, že žádný takový zdroj nemá.“

„Tak teď ten zdroj vidíte: Danko,“ pokračoval Bauer. „Před měsícem jsem začal dostávat hlášení, že Danko právě slouží v Bioaparatu a čmuchá tam. Když se přiblížil den odjezdu našeho kurýra, Danko zmizel. Ale měl tak naspěch, že se choval zbrkle. Rusové zjistili, že je na útěku a informovali mě o tom.“

„A vy jste objednal ty ostrostřelce,“ řekl Richardson. „Měl jste si zaplatit někoho lepšího.“

„Byli to špičkoví zabijáci,“ odsekl Bauer. „Využíval jsem je už dřív a vždycky svůj úkol splnili.“

„Ale teď ne.“

„Bývalo by lepší dostat Danka ještě ve východní Evropě,“ připustil Bauer. „Jenže to nešlo. Pohyboval se příliš rychle a šikovně za sebou zametal stopy. Benátky pro nás byly ideální. Když mi moji lidé ohlásili, že viděli Danka s nějakým člověkem, okamžitě mi bylo jasné, že se ho taky musíme zbavit.“

„Což se ovšem nestalo,“ řekl Price.

„To se dá napravit,“ odvětil Bauer. „V té době jsme neměli rušení, komu chce Danko předat informace. Teď už je po smrti a to je hlavní. Nevíme, co všechno věděl, ale vzal si to s sebou do hrobu.“

„Pokud to nestihl říct Smithovi,“ ozval se Richardson.

„Prohlédněte si ten záběr,“ navrhl Bauer. „Podívejte se na čas.“

Znovu pustil disk. Richardson s Pricem upřeli pohled na obrazovku. Masakr na náměstí svatého Marka trval jen pár vteřin.

„Přehrajte to znovu,“ řekl Price.

Tentokrát se oba muži soustředili na průběh Dankovy schůzky se Smithem. Richardson vytáhl stopky a měřil krátkou schůzku, přitom se soustředil na Dankovy ruce. Rus Smithovi nic nepředal.

„Máte pravdu,“ uznal Price nakonec. „Danko přichází, sedá si, objednává si kafe, pak mluví se Smithem…“

Bauer vytáhl dva listy s přepisem rozhovoru a podal každému jeden. „Dal jsem to k posouzení člověku, který umí odezírat ze rtů. Byla to jen nezávazná konverzace. Nic víc.“

Richardson prolétl stránky. „Zdá se, že máte pravdu: Danko neměl příležitost nic říct. Ale můžete se vsadit, že Smith to jen tak nezabalí a nevyklidí pozice. Začne se v tom šťourat.“ Generál se odmlčel. „Kdoví, jaké další kontakty má v ruské armádě.“

„Toho jsem si vědom,“ odpověděl Bauer. „Věřte mi, že nehodlám doktora Jona Smithe podcenit. To je taky jeden z důvodu, proč jsem vás sem pozval. Měli bychom společně rozhodnout, jak s ním naložíme.“

Price, který dálkovým ovládáním posunoval obrázky na monitoru, zastavil jeden konkrétní záběr.

„Tadyten chlap mi někoho připomíná.“

„Podle mých zdrojů se představil jako italský doktor.“

„Vyslechla ho policie?“

„Ne. Zmizel v davu.“

„Děje se něco, Tony?“ zeptal se Richardson.

Priceovi zazvonil mobilní telefon. Otevřel ho, představil se, pak se podíval na ostatní a zvedl prst.

„Dobrý den, pane inspektore. Jsem rád, že voláte. Mám na vás pár otázek ohledně toho druhého muže.

Dionetti seděl ve vkusné pracovně obložené knihami a zamyšleně sledoval bystu Etruská. „Chtěl jste vědět, kdyby se někdo vyptával na bratry Roccovy,“ řekl.

„Kdo to byl?“

„Jeden můj starý známý - Peter Howell, bývalý člen britských speciálních jednotek SAS…“

„Vím, co je zač,“ přerušil ho Price. „Co chtěl?“

Dionetti popsal schůzku s Angličanem a skončil slovy: „Lituji, ale víc informací už asi neseženu. Když se člověk moc ptá…“

„Co jste řekl Howellovi?“

Dionetti si olízl rty. „Howell se ptal, jestli jsme identifikovali těla. Řekl jsem mu, že to byli bratři Roccové. Neměl jsem na vybranou. Howell má v Benátkách i jiné zdroje. Stejně by se to dozvěděl.“

„Co dál?“ naléhal Price.

„Viděl následky výbuchu…“

„A vy jste mu prozradil, že to byla výbušnina C-12.“

„Co jsem mohl dělat? Howell byl přece voják. V těchhle věcech se vyzná. Poslyšte, Antonio, Howell je na cestě do Palerma, odkud Roccové pocházejí. Cestuje sám, je to snadná kořist.“ Price nad tím zauvažoval. „Dobře,“ řekl nakonec. „Ale jestli vám Howell z Palerma zavolá, chci o tom vědět.“

Když Price zavěsil, podíval se na tvář na obrazovce. „Je to Peter Howell,“ oznámil ostatním.

V kostce jim sdělil, co mu Dionetti řekl, a nastínil jim Howellovu minulost.

„Co by někdo takový dělal v Benátkách s Jonem Smithem?“ chtěl vědět Bauer.

„Kryl by mu záda,“ pravil Richardson pochmurně. „Smith není hlupák. Nechtěl se sejít s Dankem sám.“ Otočil se k Priceovi. „Ten parchant Dionetti moc žvaní. Dá se mu pořád věřit?“

„Dokud ho platíme, tak ano,“ odvětil Price. „Bez nás by Dionetti brzy zkrachoval. Pět set let rodinné tradice…“ Luskl prsty, „…v tahu! Všechno pryč. A navíc měl pravdu: Howell by se o bratrech Roccových i o C-12 stejně dozvěděl.“

„Zdá se, že Smith není náš jediný problém,“ podotkl Bauer.

„To je fakt,“ přitakal Bauer. „Ale Palermo je nebezpečné místo - i pro člověka jako Peter Howell.“

7

Po příletu z Houstonu na základnu Andrews zajel Jon Smith domů do Bethesdy. Osprchoval se, sbalil si věci na týden a zavolal taxislužbu. Měl namířeno na Dullesovo letiště.

Když zapínal alarm, zazvonil telefon.

„Jone, tady Klein. Zařídil jste všechno?“

„Mám rezervaci na let do Moskvy se společností Delta, pane. Letí mi to za tři hodiny.“

„Fajn. Mluvil jsem s prezidentem. Dal Alfě volnou ruku - ale musí se to vyřídit rychle.“

„Rozumím, pane.“

„Teď vám dám nezbytné informace.“ Když mu Klein sdělil podrobností, dodal: „Vím, že mezi vámi a Randi Russellovou něco bylo, Jone. Nerad bych, aby to narušilo vaši práci.“

Smith stěží ovládal hněv. Takt nepatřil ke Kleinovým silným stránkám.

„Budu se hlásit každých dvanáct hodin, pane.“

„Tak hodně štěstí. Doufejme, že Rusové na ten problém mají nějaké páky.“

Letadlo Delta L-1011 pomalu stoupalo k noční obloze. Smith se rozložil v pohodlném sedadle obchodní třídy. Trochu se najedl a pak až do Londýna spal. Když stroj doplnil palivo, pokračoval v cestě na východ a brzy ráno přistál na letišti Šeremetěvo. Smith, jenž cestoval na vojenský průkaz, neměl žádné problémy na celnici, ani na pasovém oddělení. Po pětačtyřiceti minutách v taxíku dojel k novému hotelu Sheraton poblíž Rudého náměstí.

Smith si pověsil na dveře cedulku s nápisem Nerušit, smyl ze sebe špínu z cesty a na čtyři hodiny si zdříml. Jako většina vojáků si vypěstoval schopnost odpočívat, kdy to jen trochu šlo.

Chvíli po poledni vykročil do sychravého moskevského počasí. Přešel šest bloků, až dorazil ke kryté pasáži, která stála před budovou z devatenáctého století. V drahých obchodech bylo k maní všechno - od kožichů a parfémů až po drahocenné ikony a sibiřské „modré“ diamanty. Smith se proplétal mezi blahobytně vyhlížejícími zákazníky a přemýšlel, kteří z nich patří k nové podnikatelské elitě Ruska a kteří k podsvětí. V novém Rusku obě kategorie do značné míry splývaly.

Došel až téměř na konec pasáže, kde spatřil adresu, kterou mu dal Klein. Zlaté písmo - v azbuce i angličtině - hlásalo: SPOLEČNOST BAY DIGITAL.

Skrz zrcadlové sklo Smith viděl přepážku recepce a za ní řadu počítačů, které si nezadaly s vybavením Wall Street. Všichni zaměstnanci byli elegantně oblečení a hleděli si své práce. Jedna žena mu však padla do oka. Mohlo jí být něco přes třicet, byla vysoká a měla krátce střižené zlaté vlasy. Rovným nosem a pevnou bradou Smithovi připomněla jinou ženu, i oči měla stejně tmavé… jako Sophie.

Smith se zhluboka nadechl a vešel. Chystal se představit na recepci, když blondýna zvedla zrak. Na okamžik ztratil dech. Jako by mu Sophie náhle ožila před očima.

„Jone?“

Randi Russellová neskrývala překvapení, což vyvolalo zvědavé pohledy ostatních zaměstnanců. Chvatně vykročila k recepci.

„Můžeme si promluvit u mě v kanceláři,“ řekla. Snažila se přitom zachovat oficiální tón.

Smith za ní šel do malé, avšak příjemně zařízené kanceláře, plné akvarelů s výjevy pobřeží Santa Barbary. Randi Russellová zavřela dveře a změřila si ho od hlavy k patě.

„Já nestačím zírat,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Kde se tady bereš?“

„Jsem rád, že té zase vidím, Randi,“ hlesl Smith. „Omlouvám se, že jsem ti nedal vědět, ale byla to cesta na poslední chvíli.“

Randi přimhouřila oči. „U tebe není nic na poslední chvíli, Jone. Jak jsi věděl, kde mě najdeš?“

Smith věděl, že po tragédii Projektu Hádes odjela Randi jako agent CIA do Moskvy. Aby však zjistil její krytí a místo pobytu, k tomu potřeboval Kleina.

Smith se rozhlédl po místnosti. „Můžeme tady mluvit?“

Randi ukázala na přístroj, který vypadal jako DVD přehrávač. „Nejmodernější odhalovač štěnic. Každou noc to tady navíc kontrolují naši čističi.“

Smith přikývl. „Fajn. Za prvé: věděl jsem, že jsi v Moskvě, ale ne, kde tě najdu. S tím mi pomohli jiní. Za druhé: potřebuju, abys mi pomohla, protože jeden člověk je po smrti a já chci zjistit proč.“

Randi uvažovala. Dokázala poznat lež, i kdyby s ní přišel profesionál, který má lhaní v popisu práce. Cosi jí napovídalo, že jí Smith říká pravdu - i když třeba ne celou.

„Poslouchám, Jone.“

Smith jí nastínil, co byl Danko zač, a pak jí minutu po minutě popsal jejich setkání v Benátkách. Nevynechal ani hrůzné detaily masakru na náměstí svatého Marka. Randi měla s násilím své zkušenosti.

„Víš jistě, že lovci nešli taky po tobě?“ zeptala se.

„Kdybych byl jejich hlavní terč, bylo by po mně,“ odpověděl Smith zasmušile. „Ale oni šli po Dankovi. Teprve když měli jistotu, že už nepromluví, začali se zajímat o mě.“

Randi zavrtěla hlavou. „A zachránil tě klavír. Nechce se mi věřit, žes je honil beze zbraně. Měls štěstí, že se o ně postaral někdo jiný.“ Zhluboka se nadechla. „Co chceš, Jone? Pomstít Danka, nebo se dostat do Bioaparatu?“

„Jurij obětoval život, aby mi řekl tajemství,“ odvětil. „Jestli ho odhalím, najdu jeho vraha. Ať je to kdokoli, má nějaký vztah k Bioaparatu.“

„A co chceš ode mě?“

„Tvoje nejlepší kontakty v Rusku. Lidi na vysokých místech. Takové, kterým můžeš věřit.“

Randi upřela pohled na akvarely. „Oleg Kirov, generálmajor ruské Federální bezpečnostní služby. Je to podobný typ jako ten tvůj Danko: realista, vlastenec, dá se mu věřit. Jeho pravou rukou je Lara Těleginová. Je velice chytrá, rozumí politice a umí pracovat v terénu.“

„Vzpomínám, že jsem se s Kirovem potkal, když jsem ještě pracoval pro Institut,“ řekl Smith. „Ale neznám ho dost dobře na to, abych mu jen tak zavolal. Mohla bys mi s ním domluvit schůzku?“

„Jistě. Ale Kirov bude chtít vědět, jestli máš nějaké oficiální pověření - a já taky.“

„Nepracuju pro Institut, ani pro žádnou zpravodajskou službu. Taková je pravda.“

Ironicky se na něj podívala. „Jistě ne celá.“ Zvedla ruce a zarazila tak jeho protesty. „Hele, já vím, jak to chodí. A Kirov taky.“

„Ani nevíš, jak moc to pro mě znamená, Randi.“

Mávnutím odmítla jeho díky. Nastalo nepříjemné ticho.

„Něco ti potřebuju říct,“ řekl Smith nakonec. „Jsou to osobní věci.“

Popsal jí návštěvu u Sophiina hrobu. „Po pohřbu jsem cítil, že jsou věci, které si my dva musíme vyříkat. Ale nikdy jsme to neudělali. Každý si šel prostě po svých.“

Randi na něj upřela pohled. „Vím, jak to myslíš. Ale tenkrát jsem se nedokázala zbavit pocitu, že jsi zavinil Sophiinu smrt. Trvalo mi dlouho, než jsem to překonala.“

„Pořád si to myslíš?“

„Ne. Nemohls jí nijak pomoct. Nevěděl jsi o Tremontovi a jeho vrahounech, ani o tom, že pro ně Sophie znamenala hrozbu.“

„Tohle jsem potřeboval slyšet.“

Randi se podívala na zarámovanou fotografii na stole. Byly na ní se Sophií v Santa Barbaře. Přestože uběhl už více než rok, Randi si stále vyčítala, že nebyla sestře po ruce, když ji nejvíc potřebovala. Když Sophie umírala na nemocničním lůžku, Randi byla tisíce a tisíce kilometrů daleko. Pracovala v Iráku, kde tajně pomáhala opozici režimu Saddáma Hussajna. Až po týdnech se dozvěděla, jak a proč byla Sophie zavražděna. Jon Smith tehdy zjevil v Bagdádu jako nějaký zlý džin.

Randi se utápěla v žalu, dokázala však najít pár pevných bodů, díky nimž se vymanila z největší krize. Ke Smithovi však nepřestala mít dvojaký vztah. Byla mu vděčná, že byl se Sophií v jejích posledních chvilkách. Že nezemřela sama. Ale čím víc se zaplétala do pavučiny Projektu Hádes, tím naléhavěji se musela ptát, jestli Smith vraždě její sestry nemohl nějak předejít. Jenže odpověď byla k zbláznění nejasná. Randi věděla, že Smith Sophii miloval a nikdy by ji vědomě nevystavil nebezpečí. Ale když stála u hrobu své sestry, nemohla se zbavit dojmu, že mohl udělat něco pro její záchranu.

Randi zaplašila poslední myšlenku a otočila se ke Smithovi.

„Zařídit schůzku s Kirovem chvilku potrvá. Nechtěl bys zajít na skleničku?“

„Hrozně rád.“

Domluvili se, že až Randi zavře kancelář, přijde do salonku hotelu Sheraton.

„Čím se vlastně zabývá Bay Digital?“ zeptal se Smith. „A co tady děláš?“

„Lidi, co tě sem poslali, ti to neřekli?“ Randi se usmála. „Já se nestačím divit. Náhodou jsem vedoucí moskevské kanceláře jedné velice úspěšné investiční firmy, která financuje slibné projekty v oboru vyspělých technologií.“

„Až na to, že peníze neplynou od soukromých investorů ani z investičních fondů,“ řekl Smith.

„Tak či onak, kdo má peníze, tomu jsou v Rusku všechny dveře otevřené dokořán. Mám spoustu kontaktů - od Kremlu přes armádu až po ruskou mafii.“

„Vždycky jsem říkal, že máš přátele na špatných místech. A v téhle zemi existuje něco jako vyspělé technologie?“

„To si piš. Rusové sice nemají naše vybavení, ale když ho dostanou, dokážou divy.“ Dotkla se jeho paže. „Jsem vážně ráda, že tě zase vidím, Jone - ať tě sem přivedlo cokoliv. Můžu pro tebe něco udělat hned?“

Smith si vybavil Dankovu ženu a dítě. „Řekni mi, co Rusové nosí, když jdou na návštěvu k ženě, která právě přišla o muže -a ještě o tom neví.“

8

V 7.36 houstonského času Dr. Adam Treloar nastoupil do letadla společnosti British Airways směr Londýn. Po přistání na letišti Heathrow zamířil v doprovodu do tranzitní haly, kde si jako pasažér první třídy dopřál služeb masérky. Pak se rychle osprchoval, vzal si z věšáku čerstvě vyžehlený oblek a zamířil ke vchodu 68. Odtud byl uveden do předního oddělení dalšího letu British Airways, tentokrát do Moskvy. Po osmadvaceti hodinách od začátku cesty prošel Treloar bez problémů ruskou celnicí a pasovou kontrolou.

Striktně se řídil plánem, který s Reedem připravili. Když ho taxikář vysadil u nového hotelu Nikko, odkud byl přes řeku výhled na Kreml, zapsal se a dal portýrovi přemrštěné spropitné za odnesení zavazadel do pokoje. Poté vyšel z hotelu a mávl na další taxi, které ho odvezlo ke hřbitovu na Michalčukově prospektu. Stará květinářka u vchodu se nestačila divit, že dostala dvacet amerických dolarů za kytici povadlých kopretin a slunečnic. Treloar zamířil k řadě relativně nových hrobů, které ležely ve stínu bříz. Položil květiny pod pravoslavný kříž připomínající místo posledního odpočinku jeho matky Heleny Treloarové, která se narodila jako Helena Svjatoslava Buninová.

Když se Treloar ucházel o místo hlavního lékaře, detektivové FBI si správně všimli, že se jeho matka narodila v Rusku. Žádné varovné světlo se však nerozzářilo. Vesmírná agentura NASA byla ráda, že v souboji se soukromým sektorem získala experta jako byl Adam Treloar, který přišel po patnáctileté praxi u firmy Bauer-Zermatt A. G. Nikdo se neptal, proč se Treloar vzdal významného místa v tak prestižní firmě, ani proč se smířil s platem nižším o dvacet procent. Namísto toho vesmírná agentura předala FBI Treloarovy skvělé posudky a doporučení s tím, aby prověrku jeho minulosti zbytečně neprotahovala.

Po skončení studené války bylo cestování do Ruska náhle velice snadné. Tisíce Američanů létaly na návštěvu příbuzných, které v mnoha případech znaly jen z fotografií. I Adam Treloar navštívil svou matku, která se po rozvodu vrátila do rodné Moskvy. Další tři roky za ní létal pravidelně na jaře, vždy na týden.

Před dvěma lety Treloar oznámil svým nadřízeným v NASA, že jeho matka má rakovinu ve finálním stadiu. Vyjádřili mu účast a řekli, že si může vybírat dovolenou podle potřeby. Vzorný syn zvýšil frekvenci svých návštěv na tři ročně. Když vloni na podzim Helena Buninová nemoci definitivně podlehla, vrátil se do Ruska na celý měsíc. Údajně proto, aby zařídil potřebné náležitosti.

Treloarovi bylo jasné, že si FBI o jeho návštěvách Moskvy vede záznamy. Zároveň však věděl, že jako každá byrokratická instituce zůstane v klidu, dokud uvidí nějaký známý vzorec. A Treloar si za ta léta právě takový vzorec vytvořil a měnil ho pouze v případě, když pro to měl neprůstřelný důvod. Od matčiny smrti uplynulo přesně půl roku, a tak by působilo divně, kdyby nezajel navštívit její hrob.

Při zpáteční cestě do hotelu si Treloar v taxíku promítal své kroky. Taxikář na letišti, portýr v hotelu, stařena u hřbitova, další řidiči taxíků - ti všichni by si vzpomněli, že jim dal vysoké spropitné. Kdyby si to někdo ověřoval, vzorec Treloarovy návštěvy byl zcela jasný. Za daných okolností by vypadalo přirozeně, kdyby před návratem do Ameriky ještě pár dní zůstal v Moskvě. Lékař NASA však neměl v plánu chození po památkách.

Treloar se odebral do hotelového pokoje a na pár hodin si zdříml. Když se vzbudil, nad městem už vládla tma. Osprchoval se a oholil, vzal si čistý oblek a zachumlaný do teplého kabátu vyšel do noci. Cestou ho přepadly trýznivé myšlenky. Stávalo se mu to často a on se jich nedokázal zbavit. Jako vždycky tedy se zrychleným dechem čekal, až se samy přeženou.

Adam Treloar věřil, že v sobě nese Kainovo znamení. Byl posedlý strašlivými touhami. Nedokázal je ovládnout ani před nimi utéct. To kvůli nim se vzdal kariéry u firmy Bauer-Zermatt.

V minulém životě byl Treloar hvězdou tamního virologické-ho oddělení. Kolegové si ho vážili, podřízení mu pochlebovali -zvlášť jeden. Byl tak hezoučký, že Treloar neodolal pokušení. Byla to osudová chyba. Mladík sice vypadal jako nevinný koloušek, vyklubal se z něj však kozel, kterého držel na provaze jeden z konkurentů firmy Bauer-Zermatt. Dotyčný měl neopatrného nápadníka vlákat do pasti, zkompromitovat ho a přinutit ke spolupráci s konkurentem.

Treloar si léčky nevšiml. Měl oči jen pro toho krásného mladíka. A pak se nestačil divit, když za ním domů přišli neznámí muži a přehráli mu videokazety s erotickým obsahem, v nichž hrál hlavní roli. Dali mu na vybranou: prozrazení, nebo spolupráce. Firma Bauer-Zermatt si výsledky svého výzkumu úzkostlivě chránila, a tak každý zaměstnanec musel podepsat přísně formulovanou smlouvu, v níž nechyběla ani klauzule o dodržování etických pravidel. Vyděrači dali Treloarovi jasně najevo, že příliš možností nemá: předávat informace o výzkumu společnosti, nebo nést důsledky odhalení. Ale tím by to pochopitelně neskončilo. Dostal by veřejnou nálepku devianta. Po vší té ostudě a obvinění - pravděpodobně z trestného činu - by ho už v lékařském výzkumu nikdo nezaměstnal.

Treloar dostal na rozmyšlenou přesně dva dny. Prvních čtyřiadvacet hodin skutečně horečně přemýšlel. Když se však podíval do budoucnosti a neviděl nic než trosky, uvědomil si, že to vyděrači přehnali: vystavili ho do situace, kde protiútokem neměl co ztratit.

Díky významné pozici u společnosti Bauer-Zermatt se Treloarovi podařilo dohodnout tajnou schůzku se samotným doktorem Karlem Bauerem. V luxusu curyšské kanceláře mu vysvětlil, čím se prohřešil a jak ho vydírají. Slíbil, že udělá všechno, aby se polepšil.

Treloarovo líčení Bauera překvapivě nevyvedlo z rovnováhy- Mlčky naslouchal a pak svému nezdárnému zaměstnanci řekl, ať přijde zítra ráno.

Treloar dodneška netušil, co se udalo v zákulisí. Když následujícího rána předstoupil před Bauera, bylo mu řečeno, že o vyděračích už v životě neuslyší. Důkazy o jeho poklescích prý zmizely ze světa. Definitivně.

Ale nebylo to zadarmo. Bauer Treloarovi sdělil, že mu sice zachránil kariéru ve výzkumu, ale v jeho firmě už pracovat nebude. Brzy prý dostane nabídku zaměstnání od NASA a přijme ji. Jeho kolegům bude řečeno, že využil šance věnovat se takovému výzkumu, jaký mu společnost Bauer-Zermatt nabídnout nemohla. Po příjezdu do NASA se měl hlásit u doktora Dylana Reeda. Ten bude jeho průvodcem a učitelem - a Treloar ho musí poslouchat na slovo.

Treloar nezapomněl na strojově chladný tón, jímž Bauer vyřkl ortel. Vybavil si na záblesk hněvu a pak pobavení v Bauerových očích, když se ustrašeně zeptal, jakému výzkumu se bude v NASA vlastně věnovat.

„O vaši práci ani tak nejde,“ sdělil mu tehdy Bauer. „Mě zajímá vaše vazba na Rusko. Myslím, že svou matku budete pravidelně navštěvovat.“

Treloar se odvrátil od jasných světel Gorkého náměstí a šel proti větru do temných uliček, které vedly do čtvrti Sadovaja. Zdejší bary byly omšelejší, bezdomovci a opilci agresivnější. Ale nebyl v Sadové poprvé, takže se nebál.

Konečně spatřil známý neonový nápis: KROKODIL.

O chvíli později zaklepal na těžké dveře a počkal, až se otevře špehýrka. Čemé podezřívavé oči si ho prohlédly, pak cvakl zámek a dveře se otevřely. Cestou dovnitř dal Treloar mohutnému mongolskému vyhazovači dvacetidolarovou bankovku jako vstupné.

Když ze sebe shodil kabát, ucítil, že se poslední mučivé myšlenky rozplývají v ostrém světle reflektorů a řevu hudby. Okamžitě se k němu stočily oči návštěvníků ohromených jeho západním oblekem. Svíjející se těla do něj vrážela, spíš úmyslně, než náhodou. Šéf podniku, hubený mužík s vizáží potkana, přispěchal k zahraničnímu zákazníkovi. Za pár sekund držel Treloar v ruce sklenici vodky a vedoucí jej vedl kolem okraje tanečního parketu do privátního kouta se sametovými pohovkami a měkkými otomany.

Když se uvelebil mezi polštáři, slastně vzdychl. Teplo alkoholu se mu rozlilo až do konečků prstů.

„Mám vám dojít pro vzorek?“ zašeptal potkan.

Treloar nadšeně přikývl. Aby si zkrátil čas, zavřel oči a nechal se unášet hlukem hudby. Vtom sebou škubl. Ucítil na tváři něco hebkého.

Před ním stáli dva světlovlasí chlapci s pomněnkově modrýma očima a sametovou pletí. Nemohli být starší než deset let.

„Dvojčátka?“

Potkan přikývl. „A navíc panici.“

Treloar zasténal.

„Ale bude to hodně drahé,“ varoval ho potkan.

„To je jedno,“ řekl Treloar ochraptěle. „Přineste nám zakuski. A nealko pro moje andílky.“

Poplácal polštáře po obou stranách. „Pojďte ke mně, andílci. Ukažte mi, jaké je to v nebíčku…“

Šest kilometrů od lokálu Krokodil stojí tři výškové budovy, jimž se kolektivně říká Dzeržinského náměstí. Až do začátku devadesátých let zde sídlilo ústředí komunistické KGB. Po demokratizaci převzala komplex nově vytvořená Federální bezpečnostní služba.

Generálmajor Oleg Kirov stál s rukama za zády u okna své kanceláře v patnáctém podlaží a sledoval siluetu Moskvy.

„Američani jsou na cestě,“ zamumlal.

„Co říkáš, duša?“

Kirov zaslechl klapot podpatků na dřevěné podlaze, pak ucítil na prsou útlé prsty a závan sladkého parfému. Otočil se a objal krásnou rusovlásku. Jeho vášnivý polibek nezůstal bez odezvy. Ruce mladé ženy sklouzly k opasku a pak ještě níž.

Kirov se odtáhl a pohlédl do vyzývavých zelených očí.

„Škoda že nemůžu,“ řekl tiše.

Poručice Lara Těleginová si s rukama v bok změřila svého šéfe a zároveň milence. I v šedivé vojenské uniformě vypadala jako modelka.

„Slíbils, že dneska půjdeme na večeři,“ našpulila se.

Kirov se nemohl ubránit úsměvu. Lara Těleginová promovala na Frunzeho vojenské akademii mezi nejlepšími v ročníku. Byla to vynikající střelkyně. Ruce, jež Kirova laskaly, by ho během pár vteřin dokázaly připravit o život. Lara dokázala být nemravná a vyzývavá, ale zároveň se uměla chovat jako tvrdý profesionál.

Kirov vzdychl. Dvě ženy v jednom těle. Někdy si nebyl jistý, která je ta pravá. Ale chtěl si jich obou užívat pokud možno co nejdéle. Ve třiceti letech byla Lara teprve na začátku své kariéry. Bylo jasné, že ji čeká služební postup a nakonec se sama stane velitelkou. O dvacet let starší Kirov se pak z milence promění v ochránce - nebo, jak říkají Američani, v „rabína“, který bude dohlížet na zájmy své favoritky.

„O tom Američanovi jsi mi neřekl“ prohodila Lara, náhle zcela věcná. „Kdo je to? Poslední dobou jich tady máme tolik.“

„Neřekl jsem ti to, protože jsi byla celý den pryč a neměl mi kdo pomoct s tím příšerným papírováním,“ zavrčel Kirov a podal jí list z tiskárny.

„Doktor Jon Smith,“ četla. „Nudné jméno.“ Zamračila se. „Z Institutu?“

„Můžu tě ujistit, že náš doktor Smith rozhodně nudný není,“ řekl Kirov stroze. „Setkal jsem se s ním, když pracoval ve Fort Detricku.“

„Myslela jsem, že tam pořád je.“

„Podle Randi Russellové má s Institutem smlouvu, ale je na časově neomezené dovolené. Volala mi, jestli bych se s ním nemohl sejít.“

„Randi Russellová…“ Lara nechala to jméno viset ve vzduchu.

Kirov se pousmál. „Nemusíš se hned čertit.“

„Čertím se, jen když k tomu mám dobrý důvod,“ odvětila Lara kysele. „Takže ona zametá cestičku Smithovi… který býval snoubencem její sestry, jak se tady píše.“

Kirov přikývl. „Stala se obětí Projektu Hádes.“

„A může se za něj Russellová zaručit? Oba přece tušíme, že ta ženská pracuje pro CIA. Co když nám tady ti dva provádějí nějakou tajnou operaci? Co se to děje, duša?

„Řekl bych, že Američani mají nějaký problém,“ pravil Kirov ztěžka. „Buď s námi nějak souvisí, nebo od nás potřebují pomoc. Každopádně to brzy zjistíme. Dneska večer se sejdeme se Smithem.“

Na město se snášelo šero. Smith vyšel z činžovního domu na ulici Markovo, vyhrnul si límec a zvedl oči k ponuré betonové budově. Kdesi za anonymními okny ve dvacátém patře teď Jekatěrina Danková přemýšlela, jak sdělit šestileté dcerce Olze, že už nikdy neuvidí tatínka.

Návštěva pozůstalých byla pro Smithe tím nejbolestnějším úkolem. Když Jekatěrina otevřela dveře, okamžitě poznala, proč přišel. Jako všechny manželky a matky. Ale byla silná a ne-zhroutila se. Zeptala se Smithe, jak Jurij Danko zemřel a jestli trpěl. Smith jí řekl tolik pravdy, kolik jen mohl. Poté jí sdělil, že letecká přeprava Dankových ostatků do Moskvy už je zařízena, čeká se jen na povolení italských úřadů.

„Často o vás mluvil, pane Smithi,“ řekla mu Jekatěrina. „A vždycky v dobrém. Teď se mu nedivím.“

„Škoda že vám nemůžu říct víc.“

„A k čemu by to bylo?“ zeptala se Jekatěrina. „Věděla jsem, jakou práci Jurij dělá - samé tajnosti a mlčení. Ale on to dělal z vlastenectví. Byl rád, že může sloužit zemi. Chci jen jedno: aby nezemřel nadarmo.“

„To vám můžu slíbit.“

Smith se vrátil pěšky do hotelu a hodinu pak přemítal. Návštěva Dankovy rodiny dodala jeho úkolu osobní punc. Považoval za samozřejmé, že zařídí, aby o Katrinu a její dcerku bylo dobře postaráno. Ale to nestačí. Víc než kdy předtím potřeboval zjistit, kdo zabil Danka a proč. Aby se mohl podívat jeho manželce do očí a říct: váš muž nezemřel zbytečně.

Když padl večer, Smith zamířil do baru ve vestibulu. Randi v modrém kostýmu už na něj čekala.

„Jsi nějak pobledlý, Jone/’ vyhrkla. „Je ti něco?“

„Ale ne. Díky, žes přišla.“

Objednali si pepřovou vodku a talíř zakuski - byly tam nakládané houby, slanečci a další lahůdky. Když se číšnice vzdána, Randi pozvedla číši.

„Na ztracené přátele.“

Smith její přípitek zopakoval.

„Mluvila jsem s Kirovem,“ řekla Randi a sdělila mu podrobnosti nadcházející schůzky. Podívala se na hodinky. „Už budeš muset jít. Můžu ti ještě nějak pomoct?“

Smith odpočítal rubly a nechal je na stole. „Uvidíme, jak dnes večer dopadnu s Kirovem.“

Randi se k němu naklonila a vtiskla mu do ruky vizitku. „Moje adresa a telefonní číslo - pro každý případ. Budeš mít bezpečné spojení?“

Smith si poklepal na kapsu. „Nejmodernější mobil s digitálním šifrováním.“ Sdělil jí telefonní číslo.

„Jone, jestli zjistíš něco, co bych měla vědět…“ Zbytek myšlenky nedořekla.

Smith jí stiskl ruku. „Rozumím.“

Jon Smith byl v Moskvě mnohokrát, ale nikdy neměl příležitost se podívat na náměstí Dzeržinského. Když teď stál v ponuré chodbě budovy Zamat 3, vybavily se mu všechny historky, které slýchal od veteránů studené války. Ani silná vrstva nové malby nemohla skrýt neosobní chlad, jenž z tohoto místa čišel. Ozvěny chůze po naleštěných podlahových prknech připomínaly kroky odsouzenců, které tudy od zrodu komunismu vláčeli do výslechových místností ve sklepení. Smith zauvažoval, jak se s těmi duchy asi vyrovnávají dnešní zaměstnanci. Uvědomují si je vůbec? Nebo na minulost raději zapomněli ze strachu, že by mohla obživnout jako nějaký strašlivý Golem?

Smith zamířil za svým průvodcem, nižším důstojníkem, do výtahu. Jak kabina stoupala vzhůru, v duchu si probíral podrobnosti o kariéře generálmajora Olega Kirova a jeho zástupkyně Lary Těleginové, které mu sdělila Randi.

Kirov mu připadal jako voják, který v sobě spojoval minulost s budoucností. Vyrostl v komunistickém režimu a vyznamenal se ve válce v Afghánistánu, což byl ruský Vietnam. Následně vsadil na reformátory. Když zavládla křehká demokracie, Kirov dostal odměnou místo v nově utvořené Federální bezpečnostní službě. Reformátoři toužili zničit starou KGB

a odstranit ze svých řad zastánce starých pořádků. Čistku měli provést osvědčení vojáci typu Kirova, jejichž oddanost novému Rusku byla nezpochybnitelná.

Jestliže Kirov byl jakýmsi mostem do budoucnosti, Lara Těleginová zosobňovala největší naději země. Byla to příkladná zástupkyně nové ruské technokracie: studovala doma i v Anglii, znala cizí jazyky, měla rozhled a dokázala divy s počítačem. S internetem a s Windows uměla pracovat líp než většina lidí ze Západu.

Randi však Smithovi zdůrazňovala, že pokud jde o otázky národní bezpečnosti, Rusové jsou stále velice nedůvěřiví. Mohou s člověkem pít celou noc a prozradit mu ty nejintimnější či nejtrapnější věci. Ale jakmile se zeptáte na něco nevhodného, okamžitě se urazí a důvěra zmizí v nenávratnu.

Bioaparat je tady asi ta nejchoulostivější otázka, pomyslel si Smith, když ho průvodce uvedl do Kirovovy kanceláře. Jestli si Kirov vysvětlí moje slova špatně, ještě v noci možná budu sedět v letadle do Ameriky.

„Doktore Smithi!“ zaduněl místností Kirovův hlas.

Rus vykročil ke Smithovi a potřásl mu pravicí. Byl to vysoký robustní muž s kšticí stříbrných vlasů a obličejem, který by ve starověku klidně mohl zdobit římské mince.

„Jsem rád, že vás zase vidím,“ řekl. „Naposledy to bylo… v Ženevě před pěti lety. Mám pravdu?“

„Ano, pane generále.“

„Dovolte, abych představil poručici Laru Těleginovou, svoji pobočnici.“

„Těší mě, pane doktore,“ řekla Těleginová a s uspokojením si změřila Smithe od hlavy k patě.

„Potěšení je na mé straně,“ odpověděl Smith.

Hlavou mu blesklo, že Lara Těleginová vypadá jako typická svůdkyně z ruského románu devatenáctého století. Měla krásné tmavé oči a havraní vlasy. Takové ženy už přivedly k záhubě nejednoho jinak racionálního muže.

Kirov ukázal na servírovací stolek. „Mohu vám nabídnout občerstvení, pane doktore?“

„Ne, děkuji.“

‚Dobrá. V tom případě můžeme přejít k věci.“

Smith pohlédl na Lani Těleginovou. „Nechci vás urazit, poručíku, ale jde o velice důvěrnou záležitost.“

„To je v pořádku, pane doktore,“ odvětila bezbarvě. „Ale musím vám sdělit, že mám prověření pro materiály úrovně nejvyššího stupně utajení, takže mohu vědět prakticky totéž, co váš prezident. Navíc tady nejste jako oficiální osoba. Nebo si to vykládám špatně?“

„Poručice má moji plnou důvěru,“ dodal Kirov. „Můžete klidně mluvit, pane doktore.“

„Tak dobře,“ odtušil Smith. „Předpokládám, že se náš rozhovor nenahrává a že je tady bezpečno.“

„Můžete se spolehnout,“ ujistil ho Kirov.

„Bioaparat,“ řekl Smith.

Jediné slůvko vyvolalo očekávané reakce: překvapení a znepokojení.

„Co s ním má být?“ zeptal se Kirov tiše.

„Pane generále, mám dobrý důvod se domnívat, že v tomto zařízení došlo k porušení bezpečnostních předpisů. Existuje plán na odcizení jistých vzorků, které zde skladujete. Pokud už nějaký materiál nezmizel.“

„To je nesmysl!“ vyštěkla Lara Těleginová. „Bioaparat má jeden z nejmodernějších bezpečnostních systémů na světě. Podobné narážky už jsme v minulosti slyšeli, pane Smithi. Upřímně řečeno, Západ v nás s oblibou vidí zlobivé děti, které si hrají s nebezpečnými hračkami. Je to drzost a…“

„Laro!“

Kirovův hlas byl tichý, avšak nedal se v něm přeslechnout rozkaz.

„Musíte jí odpustit,“ řekl Smithovi. „Nemá ráda, když se Západ chová povýšeně nebo blahosklonně - což se občas stává co říkáte?“

„Pane generále, nejsem tady proto, abych kritizoval vaše bezpečnostní opatření,“ odpověděl Smith. „Netrmácel bych se sem, kdybych si nemyslel, že tady máte vážný problém. Doufal jsem, že mě aspoň vyslechnete.“

-Tak prosím, co podle vás máme za ‚problém‘?“

Smith se zhluboka nadechl. „Zloději mají pravděpodobně zájem o vaše zásoby neštovic.“

Kirov zesinal. „To je šílenost! Něco takového by normálního člověka nenapadlo!“

„Normální člověk by se nepokusil ukradnout v Bioaparatu vůbec nic. Ale máme informace, že se krádež opravdu chystá.“

„Kdo vám to řekl, pane doktore?“ naléhala Těleginová. „Je to důvěryhodný zdroj?“

„Naprosto.“

„Ukojíte naši zvědavost a prozradíte nám ho?“

„Je po smrti,“ odpověděl Smith co možná nejklidněji.

„To je náhodička,“ poznamenala Ruska kousavě.

Smith se otočil ke Kirovovi. „Prosím vás, poslouchejte mě. Neříkám, že v tom jedete vy nebo ruská vláda. Krádež plánuje zatím neznámá třetí strana. Ale vzorek z Ruska nemůže propašovat bez pomoci lidí z Bioaparatu.“

„Naznačujete, že v tom jede někdo z vědců, nebo z ochranky,“ řekl Kirov.

„Může to být kdokoli, kdo má přístup ke vzorkům neštovic.“ Smith se odmlčel. „Nechci soudit vaše lidi, ani ochranku, pane generále. Víme, že většina zaměstnanců Bioaparatu je stejně spolehlivá jako lidé v našich zařízeních. Ale říkám vám, že máte problém. A pokud se ty vzorky dostanou ven, stane se z toho nejspíš problém celosvětový.“

Kirov si zapálil cigaretu.

„Vážil jste dlouhou cestu,“ řekl pomalu. „Určitě máte nějaký plán, že?“

„Uzavřete Bioaparat. Okamžitě. Postavte kolem něj kordon vojáků. Nic a nikdo se nesmí dostat dovnitř, ani ven. Ráno si sám zkontrolujete zásoby viru. Když budou kompletní, dobře, Nic nehrozí a vy můžete pátrat po tom krtkovi.“

„A co budete dělat vy, pane doktore?“

„Požádal bych vás o udělení statutu pozorovatele.“

„Nevěříte, že vám řekneme pravdu, pane doktore?“ ušklíbla se Těleginová.

„To není otázka důvěry. Co kdyby nastala opačná situace? Vy byste nechtěla na vlastní oči vidět americká zařízení?“

„Pořád je tady otázka vašeho zdroje,“ připomněl mu Kirov. „Chápejte, doktore. Vyhovět vaší žádosti by znamenalo zajít za samotným prezidentem. Samozřejmě se za vás mohu zaručit, ale přesto potřebuji velice dobrý důvod, abych ho vytáhl z postele. Kdybych znal jméno vašeho zdroje a mohl prověřit jeho minulost… Pomohlo by to potvrdit vaše slova.“

Smith se odvrátil. Věděl, že k tomu může dojít. Tušil, že bude muset vyměnit totožnost Jurije Danka za Kirovovu spolupráci.

„Ten člověk má rodinu,“ řekl nakonec. „Potřebuju vaše slovo, že ji nečeká trest a že může kdykoli odjet.“ Zvedl dlaň ještě předtím, než stačil Kirov odpovědět. „Ten člověk nebyl zrádce, pane generále. Byl to vlastenec. Přišel za mnou jen proto, že nevěděl, jak vysoko spiknutí sahá. Vzdal se všeho, jen aby na Rusko nepadla vina, kdyby se něco stalo.“

„To se dá pochopit,“ odvětil Kirov. „Buďte ujištěn, že rodině nikdo neublíží. Navíc budu mluvit jedině s prezidentem Potrenkem - pokud mi neřeknete, že je do toho taky namočený.“

„To snad ne,“ odvětil Smith.

„Takže si rozumíme. Laro, zavolej službě v Kremlu. Řekni, že je to naléhavé a že už jsem na cestě.“

Otočil se ke Smithovi. „A teď to jméno, prosím.“

„Vidím, že tomu Američanovi věříš,“ řekla Lara Těleginová Kirovovi, když spolu kráčeli podzemní garáží k autu. „Možná až moc. Jestli lže, nebo je to nedejbože provokatér, mohl bys z toho mít oplétačky.“

Kirov odpověděl na pozdrav svému šoférovi a ukročil, aby mohla Lara nastoupit.

„Oplétačky?“ řekl, jakmile se usadili.

Lara se podívala na přepážku, která oddělovala místo řidiče od zbytku vozu. Ujistila se, že je vytažená až nahoru. Měla praxi z vojenské rozvědky, a tak podobné věci dělala automaticky.

„Víš, jak to myslím. Na vojáka máš nebývalé progresivní názory. Nadělaly ti spoustu nepřátel.“

„Jestli slovem ‚progresivní“ myslíš, že chci, aby Rusko pokročilo do jedenadvacátého století, tak se přiznávám,“ odpověděl Kirov.

„A ta trocha rizika stojí za to. Rozhodně lepší, než aby tady převládli neandertálci, kteří chtějí nastolit staré pořádky.“

Vůz vyrazil na široký bulvár, který vede kolem náměstí Dzeržinského. Kirov se zachytil madla.

„Podívej se, Laro. Lidi jako Jon Smith nemluví jen tak do větru. Můžeš si být jistá, že tady není zbůhdarma. Vysocí funkcionáři americké armády tu informaci považují za dostatečně důležitou, aby ho sem vyslali. Chápeš, jak to myslím? Smith mluvil jejich jménem. Z toho plyne, že si Američani myslí, že narazili na velkou věc.“

„Mají jen slovo zrádce,“ podotkla uštěpačně.

Trvalo jí celých dvacet minut, než si ověřila, že Jurij Danko je skutečně nezvěstný a místo jeho pobytu není známo. Ale ti zatracení Amerikáni vědí, že je po smrti!

„Danko možná byl zrádce,“ souhlasil Kirov. „Ale vidíš přece, jaké měl dilema. Co kdyby šel za svým nadřízeným nebo dokonce za někým ještě výš, a z dotyčného by se vyklubal účastník spiknutí‘? Danko by stejně zemřel, a my bychom nic nevěděli.“

Kirov zíral z neprůstřelného okna na zářící pouliční lampy.

„Doufám, že se Američani pletou, to mi můžeš věřit,“ řekl tiše. „Nic bych nechtěl víc, než ukázat Smithovi, že si z něj někdo vystřelil a Bioaparat je naprosto bezpečný. Ale jestliže existují pochybnosti, musím mu vyjít vstříc. Rozumíš mi, dusal“

Stiskla mu ruku. „Lip, než si myslíš. Přece jsem se učila od mistra.“

Limuzína projela Spasskou bránou do Kremlu a zastavila až u stanoviště, kde ostraha kontrolovala průkazy cestujících. Pár minut nato byli Kirov s Těleginovou uvedeni do části Kremlu, v níž má prezident byt a soukromé kanceláře.

„Měla bych radši počkat tady,“ řekla Těleginová, když stanuli pod klenbami vznešeného předsálí, které dal postavit Petr Veliký. „Určitě se objeví další informace o Dankovi.“

„Určitě - a Smith nám je předá,“ odvětil Kirov. „Ale měla by sis už začít zvykat na své civilní šéfy.“

Když pak kráčeli za sloužícím důstojníkem po dvojitém schodišti, Těleginová jen stěží zakrývala překvapení a rozechvění. Voják je uvedl do vkusně zařízené knihovny, kde se u praskajícího ohně choulila postava zabalená v tlustém županu.

„Olegu Ivanoviči, doufám, že máte pádný důvod, proč okrádáte starce o spánek.“

Viktor Potrenko se prudce otočil, vstal a podal Kirovovi ruku.

„Dovolte, abych vám představil svou pobočnici Laru Těleginovou,“ řekl Kirov.

„Poručice Těleginová,“ zamumlal Potrenko. „Slyšel jsem na vás samou chválu. Posaďte se, prosím.“

Laru napadlo, že jí Potrenko držel ruku až příliš dlouho. Pověsti o pětasedmdesátiletém prezidentovi možná nelhaly. Prý měl slabost pro mladé ženy, zejména baletky.

Když usedli, Potrenko dodal: „Tak co je s Bioaparatem?“

Kirov mu rychle vyložil podstatu rozhovoru se Smithem. „Myslím, že to musíme brát vážně,“ uzavřel.

„Opravdu?“ uvažoval Potrenko. „Poručice Těleginová, co si o tom myslíte vy?“

Lara dobře věděla, že na příštích slovech možná závisí celá její kariéra. Ale také si uvědomovala, že oba muži mají vynikající pozorovací talent. Lež či neupřímnost by okamžitě odhalili.

„Asi budu muset hrát roli ďáblova advokáta, pane prezidente,“ řekla a pak vysvětlila své výhrady ke Smithovým tvrzením.

„Dobře řečeno,“ pochválil ji Potrenko. Otočil se ke Kirovovi. „Té dámy se držte.“ Chvíli byl zticha. „Tak co tedy budeme dělat? Američani by nespustili povyk jen tak pro nic za nic. Na druhou stranou se mi nechce věřit, že by se nám přímo pod nosem mohla stát krádež takového rozsahu.“

Potrenko vstal a přistoupil ke krbu, aby si zahřál si ruce. Než promluvil, uběhla málem věčnost.

„Poblíž Vladimíru máme výcvikové středisko Zvláštních sil, je to tak?“

„Ano, pane prezidente.“

„Zavolejte veliteli a nařiďte, ať s okamžitou platností uzavře Bioaparat. Vy, poručice Těleginová a doktor Smith tam brzy ráno poletíte. Jestli došlo ke krádeži, dáte mi okamžitě vědět. Každopádně chci podrobný přehled bezpečnostních opatření.“

„Ano, pane prezidente.“

„A ještě něco, Olegu.“

„Ano, pane?“

„Jestli bude chybět jediný gram neštovic, okamžitě zalarmujte naše lovce virů. A pak zajistěte všechny přítomné.“

9

Po přistání na letišti v Neapoli zajel Peter Howell taxíkem do doků. Zde nasedl do mořské rakety a vydal se na půlhodinovou plavbu Mesinským průlivem. Velkými okny salonku sledoval, jak se postupně objevuje Sicílie. Nejdřív spatřil krátery Etny a pak samotné Palermo, schoulené pod vápencovým masivem Monte Pellegrino, který na úrovni moře přecházel v plošinu.

Sicílie má za sebou pohnutou historii. Poprvé ji osídlili Řekové a v běhu věků se stala terčem nájezdů Římanů, Arabů, Normanů i Španělů. Po celá staletí si zde podávali dveře vojáci a obchodníci. Howell byl vlastně jedním z těch vojáků. Na ostrov nepřijel jen jako obyčejný turista. Když vystoupil z lodě, zamířil do srdce města, které tvoří Quattro Centri, neboli Čtyři rohy. Tam si našel ubytování v malém penzione, kde už kdysi bydlel. Stál dostatečně daleko od turistického ruchu, dalo se z něj však pohodlně dojít na místa, která Howella zajímala.

Jak bylo jeho zvykem, příslušné části města nejprve řádně prozkoumal. Nepřekvapilo ho, že se od jeho poslední návštěvy nic nezměnilo. Mapa, kterou si uchovával v hlavě, mu posloužila dobře. Když se vrátil do penzione, šel si lehnout a spal až do časného rána. Poté zamířil do oblasti Albergheria, což byla změť úzkých uliček v palermské čtvrti řemeslníků.

Sicílie je vyhlášená kvalitním nožířským zbožím. Howell si tedy bez potíží opatřil dobře nabroušenou dýku se silnou rukojetí potaženou kůží a čepelí dlouhou pětadvacet centimetrů. Takto ozbrojený vyrazil do doků, jejichž taverny a penziony v turistických průvodcích chyběly.

Howell věděl, že se ten bar jmenuje La Pretoria, ačkoli na kamenných zdech nevisela žádná cedule. Uvnitř se nacházela velká místnost s pilinami na podlaze a trámy na stropech. U dlouhých stolů vysedávali rybáři, stavitelé lodí, strojníci a námořníci popíjeli grappu, pivo nebo kalné sicilské víno. Howell měl na sobě manšestrové kalhoty, starý rybářský svetr a pletenou čapku, takže nebudil zvláštní pozornost. Koupil si u baru dvě grappy a odnesl si pití na konec jednoho ze stolů.

Muž naproti němu byl malý a podsaditý, měl neholenou tvář ošlehanou větrem a mořem. Chladné šedé oči sledovaly Howella přes clonu cigaretového kouře.

„Překvapilo mě, že ses ozval,“ řekl ochraptělým hlasem.

Howell zvedl sklenku grappy. „Salute, Franko.“

Franco Grimaldi - bývalý člen francouzské Cizinecké legie, nyní profesionální pašerák - odložil cigaretu a také pozvedl sklenku. Musel to udělat, protože měl pouze pravou ruku, levou mu kdysi usekl jeden vzbouřenec v Tunisu.

Oba muži do sebe obrátili kořalku a Grimaldi si opět strčil cigaretu do úst.

„Takže, kamaráde. Co tě za mnou přivádí?“

„Bratři Roccové.“

Grimaldiho masité rty se zkřivily do šklebu, který si mohl někdo mylně vyložit jako úsměv. „Slyšel jsem, že jim to v Benátkách moc nevyšlo.“ Šibalsky se podíval na Howella. „A tys zrovna odtamtud přijel, co?“

„Roccové popravili jednoho člověka a pak někdo popravil je,“ odvětil Howell kamenným hlasem. „Chci vědět, kdo to byl.“

Grimaldi pokrčil rameny. „O kšefty Roccových je lepší se moc nestarat - ani když jsou po smrti.“

Howell posunul po stole ruličku amerických dolarů. „Potřebuji to zjistit, Franko.“

Sicilián ukryl peníze v dlani jako kouzelník.

„Slyšel jsem, že dostali velkej kšeft,“ řekl. Ústa si přitom zakrýval rukou, v níž držel cigaretu.

„Prosím tě, Franko, mluv konkrétně.“

„To nejde. Roccové svoje kšefty obvykle netají - zvlášť, když Sl přihnou. Ale tuhle práci drželi pod pokličkou.“

„A jak to, žes o ní věděl?“

Grimaldi se usmál. „Protože spím s jejich sestrou. Věděla o všem, co se doma šustne. Navíc je hrozně temperamentní a užvaněná.“

„Myslíš, že bys na ni mohl zapůsobit a zjistit další podrobnosti?“

Grimaldi se zašklebil ještě víc. „Bude to makačka, ale co bych neudělal pro kamaráda. Maria - tak se jmenuje - nejspíš tu novinu ještě neslyšela. Řeknu jí to a pak ji nechám vybrečet na rameni. Nic člověku nerozváže jazyk líp než smutek.“

Howell mu sdělil jméno penzione, kde bydlí.

„Zavolám ti ještě dneska večer,“ řekl Grimaldi. „Sejdeme se jako vždycky.“

Howell sledoval, jak se Grimaldi protáhl mezi stoly a vyklouzl ze dveří. Přitom si všiml dvojice mužů, kteří seděli u jednoho z menších stolů nedaleko baru. Byli oblečení jako místní, ale vypracované postavy a vyholené hlavy je prozrazovaly. Vojáci.

Howell dobře znal velkou americkou základnu poblíž Palerma. Během služby u britských SAS ji používal jako výchozí místo pro společné operace se SEALS, speciálními jednotkami amerického námořnictva. Většina vojáků z bezpečnostních důvodů neopouštěla základnu. Když se přece jen vydali ven, drželi se v nejméně šestičlenných skupinách a chodili jen do známých klubů a restaurací. Nebylo logické, aby seděli v podobném zapadlém lokále, pokud…

C-12.

Trhavina, která zabila bratry Roccovy, byla americké výroby. Její použití podléhalo přísné kontrole, ale na jedné z největších amerických základen v jižní Evropě se jistě opatřit dala.

Nastražil bombu do gondoly tentýž člověk, který si bratry najal k vraždě Danka?

Howell vstal od stolu a znovu si změřil dva Američany.

Nebo je to od začátku vojenská akce?

Těsně před půlnocí zaklepal na dveře pokoje Petera Howella ospalý recepční a oznámil mu, že má telefon. Překvapilo ho, že host penzionu je oblečený, jako by se právě chystal na procházku.

Howell krátce promluvil do telefonu, dal recepčnímu spropitné a zmizel do noci. Měsíc zavěšený vysoko na obloze osvětloval zavřené obchody tržiště Vuccira. Howell přešel prázdným námestím směrem k Piazza Bellini, pak pokračoval po Via Vittorio Emannuele, hlavní dopravní tepně města. Na Corso Calatofini se dal doprava. K cíli mu nyní zbývalo už jen sto metrů.

Dominantou Via Pindemonte je Convento dei Cappuccini. Klášter je pozoruhodnou ukázkou středověké architektury, jeho největší atrakce se však skrývá pod zemí. Ve zdejších katakombách je pohřbeno přes osm tisíc osobností světského i církevního života. Těla zakonzervovaná s pomocí různých chemických procesů leží ve výklencích podél chodeb. Na sobě mají šaty, které si pohřbení před smrtí sami vybrali. Mrtvoly, které nejsou seřazeny podél orosených vápencových stěn, odpočívají ve skleněných rakvích naskládaných od podlahy až ke stropu.

Přestože jsou katakomby přes den přístupné veřejnosti, slouží už po celá staletí jako oblíbená skrýš pašeráků. Dovnitř i ven vede řada cest. Peter Howell si katakomby důkladně prostudoval, a tak je všechny znal.

Když došel k bráně kláštera, která připomínala spíš vchod do parku, zaslechl tiché hvízdnutí. Předstíral, že si nevšiml, jak Grimaldi vyklouzl ze stínu. Počkal, až se k němu přiblíží na pár kroků. V černých očích pašeráka spatřil tančící jiskérky, které měl na svědomí jasný měsíc.

„Cos zjistil?“ zeptal se Howell.

„Něco, zač stojí vylézt z postele,“ odpověděl pašerák. „Jméno člověka, který najal bratry Roccovy. Má strach. Myslí si, že po nich je na řadě on. Chce peníze, aby mohl zmizet z ostrova a schovat se na pevnině.“

Howell přikývl. „Peníze nejsou problém. Kde je?“

Grimaldi naznačil Angličanovi, aby ho následoval. Zamířili podél vysokého plotu z ohýbaného železa do stínu klášterních zdí. Pašerák zpomalil a přikrčil se u malé branky v plotu. Prsty hbitě pracoval v zámku, když si Howell všiml něčeho zvláštního.

Zámek už byl odemčený!

Howell se pohyboval jako duch. Jakmile Grimaldi otevřel branku, udeřil ho z boku do hlavy. Chtěl ho omráčit, nikoli zabít. Grimaldi zasípal a v bezvědomí se svezl na zem.

Howell se nezastavil. Proklouzl brankou a dal se podél živého plotu, který vedl ke vchodu do katakomb. Ničeho si nevšiml, což znamenalo… že se past nachází venku, nikoli uvnitř!

Howell se otočil a vtom zaslechl vrznutí branky. Vyrazily proti němu dva stíny. Ve zlomku sekundy, kdy se jejich tváře mihly v měsíčním světle, poznal vojáky z taverny.

V Howellově ruce se okamžitě objevil nůž. Do poslední možné chvíle stál na místě, pak se bleskově pootočil jako toreador. Když první voják doběhl na jeho úroveň, jediným máchnutím mu rozpáral břicho.

Howell nečekal, až se zabiják zhroutí. Předstíral pohyb doprava, ale uskočil na druhou stranu. Druhého vojáka však ne-přelstil. Uslyšel tiché plivnutí automatické pistole s tlumičem. Horký dech kulky ho málem políbil na spánek. Howell se vrhl na zem, vymrštil nohy a zabořil patu do útočníkova kolena.

Okamžitě popadl pistoli a chtěl namířit na vojáka, vtom se však Grimaldi vyškrábal na nohy. Kulka určená vojákovi roztrhla Grimaldimu hrdlo a srazila ho na zem. Když druhý útočník prchl, Howell si zastrčil pistoli za kalhoty, rozběhl se ke Grimaldimu a zatáhl ho ke vchodu do katakomb. Zde bylo také odemčeno, přesně jak čekal.

O několik minut později už se Howell nacházel hluboko v útrobách kláštera. Lampou, kterou našel, si posvítil na svůj noční úlovek. Grimaldi ležel vedle velkého betonového kruhu s pootevřeným víkem. Raněný voják s košilí nasáklou krví byl opřený o metr vysokou betonovou obrubu.

„Jméno.“

Voják trhaně oddychoval, tvář měl sinalou od ztráty krve. Pomalu zvedl hlavu. „Jdi do hajzlu!“

„Prohledal jsem tvoje hadry,“ řekl Howell. „Žádná peněženka, žádná průkazka, dokonce ani jmenovky na košilích. Takhle se nechová člověk s čistým svědomím. Tak co máš na svědomí?

Voják plivl, ale Howell reagoval rychle. Odsunul víko zakrývající betonovou obrubu a vytáhl zajatce nahoru.

„Zabili jste hlídače kláštera?“ obořil se na něj. „Takhle jste se jich zbavili?“

Chytil vojáka pod krkem a přitlačil ho nad kruhový otvor.

„Tam jste mě chtěli hodit?“

Voják zavřeštěl. Z hloubky patnácti metrů stoupal zápach poloslané vody.

Howell se podíval na rudé tečky, které se míhaly na dně díry.

„Krysy. Je tam dost vody, takže by ses při pádu asi nezabil. Ale krysy se o to postarají. Hezky pomalu.“ Howell škubl s mužem zpátky.

Voják si olízl rty. „To bys…“

Howell ho probodával pohledem. „Jsi raněný. Tvůj parťák je po smrti. Řekni mi, co mě zajímá, a já ti slibuju, že nebudeš trpět. Poslouchej.“

Howell ho přitlačil k zemi, pak udělal pár kroků a zvedl nehybné tělo Franka Grimaldiho. Odnesl ho ke studni a bez zaváhání přehodil přes okraj. Vteřinu poté bylo slyšet děsivé šplouchnutí následované pištěním krys, které se vrhly na svou obět.

Voják vytřeštil oči hrůzou.

„Jméno!“

„Nichols. Travis Nichols. Vrchní rotmistr. Můj parťák je Patrick Drake.“

„Ze speciálních jednotek?“

Nichols s heknutím přikývl.

„Kdo vás na mě nasadil?“

Nichols na něj zíral. „To nemůžu…“

Howell si ho přitáhl za límec. „Teď mě poslouchej. I kdybys náhodou přežil, stejně by se tě potřebovali zbavit. Zvlášť až zjistí, že nejsem po smrti. Máš jedinou šanci - říct mi pravdu. A já ti pak pomůžu.“

Nichols se opřel o betonovou obrubu. Slova z něj létala v jasně rudých bublinách.

„Patřili jsme s Drakem ke zvláštnímu komandu na černou Práci. Komunikace probíhala jedině přes spojky. Chodilo to tak, že jednomu z nás zavolali. Pak jsme šli na poštu, kde jsme měli pronajatou přihrádku. Tam čekaly rozkazy.“

„Písemné?“ zeptal se Howell pochybovačně.

„Jen jméno a místo, nic víc. Potom jsme se sešli se spojkou a ta nám dala podrobnější informace.“

„V tomhle případě s Grimaldim. Jaké jste měli rozkazy?“

„Zabít vás a zbavit se těla.“

„Proč?“

Nichols zvedl oči k Howellovi. „My dva jsme přece stejní. Dobře víte, že takové věci nikdo nezdůvodňuje.“

„Kdo je ten ‚nikdo‘?“

„Rozkazy mohly přijít od spousty zdrojů: z Pentagonu, od armádní rozvědky ve Frankfurtu, od Národní bezpečnostní agentury. Můžete si vybrat. Ale pokud jde o vraždu, zdroj musí být přímo tady a hodně vysoko. Heleďte, klidně mě můžete hodit krysám, ale jméno se stejně nedozvíte. Sám víte, jak tyhle věci chodí.“

Howell to věděl.

„Říká ti něco jméno Dionetti?“

Nichols zavrtěl hlavou. Měl skelný pohled.

Howell věděl, že kromě Marka Dionettiho - muže, který mu otevřel dům a nabídl mu přátelství - o jeho cestě do Palerma nikdo nevěděl. Dionetti… Bude si s ním muset trochu promluvit.

„Jak jste měli ohlásit splnění úkolu?“ zeptal se Howell Nicholse.

„Měli jsme hodit zprávu do jiné poštovní přihrádky - nejpozději zítra v poledne. Číslo šedesát sedm. Někdo si ji přijde… Panebože, to bolí!“

Howell si přitáhl Nicholse ještě blíž. Potřeboval od něj ještě jednu věc a modlil se, aby na ni měl voják sílu. Umírající muž mu nakonec sotva slyšitelným hlasem své tajemství vydal. Následovalo tiché chrčení typické pro smrtelný třes.

Howell nechal lampu, kde byla, a chvíli si rovnal myšlenky. Nakonec zvedl mrtvolu a přehodil ji přes okraj studny. Pak zasunul a zajistil těžké víko. Co nejrychleji, aby nemusel poslouchat pištění krys.

10

Komplex Bioaparatu vypadá na první pohled jako menší univerzitní areál. Skládá se z cihlových budov s břidlicovými střechami a bílými dveřmi i okny. Od jedné k druhé vedou dlážděné cesty. Je tam také několik nádvoří s kamennými lavičkami a betonovými stolky, kde zaměstnanci mohou posvačit nebo si zahrát šachy. Orosené trávníky se za nocí lesknou ve světle starobylých lamp.

Ve dne už místo nepůsobí tak idylicky. Člověk si všimne, že celý areál je obehnaný čtyři metry vysokou betonovou zdí s ostnatým drátem na vrcholu. Uvidí také stráže se samopaly a dobrmany. Uvnitř některých budov však fungují daleko složitější a modernější bezpečnostní opatření.

Rusové měli dobrý důvod, proč na vzhledu Bioaparatu nešetřit: zařízení bylo totiž přístupné zahraničním inspektorům biologických zbraní. Poradci z řad psychologů doporučili, aby areál budil dojem příjemného a přátelského prostředí, které neznamená žádnou hrozbu, ale naopak vzbuzuje jistou úctu. Z řady návrhů byl nakonec vybrán univerzitní projekt. Psychologové argumentovali s tím, že inspektoři většinou učí, či někdy v minulosti učili na vysoké škole. V takovém prostředí se tedy budou cítit dobře. Uvěří, že se zde provádí ryzí výzkum pro dobro lidstva. V tomto rozpoložení se nechají komplexem provádět a nebudou si hrát na detektivy.

Psychologové se nemýlili: na mezinárodní týmy, které Bioaparat navštěvovaly, udělala dojem jak atmosféra, tak špičková úroveň zařízení. Většinu vybavení navíc důvěrně znali. Téměř všechno totiž pocházelo ze Západu: americké mikroskopy, francouzské pece a zkumavky, německé reaktory a japonské kvasné kádě Inspektoři si je v duchu spojili s konkrétním výzkumem bakterie Brucella melintensis, která napadá dobytek, a mléčného proteinu zvaného kasein, který stimuluje rychlý růst různých semen. Kýženou iluzi završovaly desítky zaměstnanců v naškrobených bílých pláštích pilně pracující v čistých laboratořích. Inspektoři ukolébaní pocitem pořádku a pracovního ruchu byli připraveni uvěřit tomu, co v budově 103 viděli.

Budova 103 byla stavba zóny dvě, navržená podle vzoru panenky matrjoška. Kdyby se odstranila střecha, člověk by viděl jednotlivé vrstvy. Vnější skořápka byla vyhrazena pro administrativní a bezpečnostní personál, který přímo zodpovídal za ochranu vzorků neštovic. První ze dvou vnitřních skořápek tvořila „červená“ oblast obsahující klece se zvířaty, speciální laboratoře pro práci s patogeny a obří šestnáctitunové kvasné kádě. Druhá skořápka, skutečné jádro, obsahovala lednici připomínající trezor, kde byl uložen virus neštovic, a také řady nerezových odstředivek, sušiček a frézek. Zde se prováděly experimenty s cílem odhalit tajemství viru Variola major. Povaha pokusů, jejich trvání, množství použitých neštovic a výsledky, to vše se ukládalo do počítače, k němuž měly přístup pouze mezinárodní inspekční týmy. Tato ochranná opatření měla zabránit zneužití neštovic pro experimenty typu spojování genů či replikací.

Inspektoři v Budově 103 nikdy nenalezli důkazy ničeho jiného než schválených výzkumů. Ve svých zprávách chválili ruské vědce za snahu zjistit, zda neštovice neskrývají klíč k nemocem, které stále sužují lidstvo. Po prověrce úctyhodných bezpečnostních opatření - v nichž hrála hlavní roli elektronika a lidský faktor byl omezen na minimum - nakonec inspektoři podepsali protokol o nezávadnosti Budovy 103. Nikdy přece nechyběl ani gram varioly.

Výcvikové středisko Zvláštních sil nedaleko Vladimíru obdrželo telefonát ruského prezidenta Potrenka přesně v 1.03. O šest minut později zaklepal jeden ze sloužících důstojníků na dveře domu plukovníka Vasilije Kravčenka. O půl druhé už byl Kravčenko ve své kanceláři a vyslechl podrobné rozkazy. Podle nich měl uvalit na Bioaparat karanténu a oddělit no tak od okolního světa.

Kravinko byl menší zavalitý voják. Jako člen Zvláštních sil prošel peklem Afghánistánu, Čečenska i dalších bojišť. Při jedné z operací utrpěl zranění, po němž byl zproštěn aktivní služby a přeložen do Vladimíru, kde měl dohlížel na výcvik nováčků. Když vyslechl Potrenka, spokojeně se pousmál. Prezidentův telefonát přišel v pravý čas. Dvě stovky vojáků totiž nedávno ukončily polní výcvik. S jejich pomocí mohl neprodyšně uzavřít nejen komplex Bioaparatu, ale klidně třeba celý Vladimír.

Na Potrenkovy otázky reagoval Kravčenko rychle a stručně. Ujistil ho, že do hodiny může mít své muže na místě, aniž by o tom měl někdo uvnitř areálu či ve městě tušení.

„Pane prezidente. Jaké jsou rozkazy, pokud se někdo pokusí opustit Bioaparat po zavedení karantény?“

„Dáte mu výstrahu, plukovníku. Jen jednu. Pokud neuposlechne, nebo se pokusí utéct, máte svolení použít sílu. Nemusím vám připomínat proč.“

„Ne, pane prezidente.“

Kravčenko příliš dobře věděl, jaké strašlivé směsi se v Bioaparatu tajně uchovávají. Navíc byl svědkem chemické války v Afgánistánu a její následky se mu nesmazatelně vryly do paměti.

„Provedu, pane prezidente.“

„Až Bioaparat uzavřete, podejte mi hlášení, plukovníku.“

Zatímco Kravčenko s Potrenkem končili svůj rozhovor, poručík Grigorij Jardeni z Bezpečnostní jednotky Bioaparatu byl ve své kanceláři v Budově 103 a sledoval řadu monitorů průmyslové televize. V tom mu v kapse zazvonil mobilní telefon.

Hlas, který z něj vycházel, byl zkreslen syntetizérem a zněl jako přiškrcený šepot. „Jděte do akce. A připravte se na variantu dvě. Rozumíte?“

„Varianta dvě…“ vypravil ze sebe Jardeni jako ve snách.

Chvíli seděl bez hnutí. Tolik nocí se na ten telefonát připravoval. A teď, když se konečně dočkal, připadalo mu to naprosto ^skutečné.

Na tuhle šanci jsi čekal celý život. Musíš ji využit!

- 93 -

Zóny jedna a dvě sledovalo šedesát kamer připojených k videorekordérům. Samotné přístroje se skrývaly v ohnivzdorné skříni vybavené časovým zámkem, který mohli otevřít jen Jardeniho nadřízení, a to pouze na konci směny. Videorekordéry byly navíc dokonale zabezpečené proti narušení. Jardeni už si dávno uvědomil, že krádež se dá provést jediným způsobem.

Poručík Jardeni byl vysoký urostlý mladík s vlnitými blond vlasy a ostře řezanými rysy. Každé úterý a čtvrtek chodil s několika dalšími důstojníky bezpečnostní jednotky do striptýzového klubu ve Vladimíru. Tam si namazali svá svalnatá těla dětským olejíčkem a pak se svíjeli před ječícími ženami. Za těch pár hodin si vydělali víc peněz než za měsíc práce pro ruský stát.

Ale Jardeni měl vždycky vyšší ambice. Doslova hltal akční filmy a hlavně Arnolda Schwarzeneggera, i když už byl trochu starý. Jardeni si říkal, proč by někdo s jeho vizáží a fyzickou kondicí nemohl Arnolda nahradit. Slyšel, že pro drsné a pohledné chlapy jako je on, je Hollywood zemí zaslíbenou.

Poslední tři roky Jardeni plánoval odchod na Západ. Měl však stejný problém jako tisíce dalších Rusů. Peníze. Potřeboval je nejen na přemrštěné výjezdní poplatky a letenky, ale také na následný život venku. Jardeni viděl obrázky Bel-Air. Nechtěl přijet do Los Angeles s prázdnou kapsou a žít v ghettu ruských přistěhovalců.

Poručík se podíval na hodiny nad stolem a vstal. Vojenská blůza se mu napnula na prsou. Blížila se druhá hodina ranní. Čas, kdy se lidské tělo nachází v nejhlubším spánku a je tedy nejzranitelnější. Celý Bioaparat spal. Výjimku tvořili jen hlídači se psy venku a strážci uvnitř budov.

Jardeni si zopakoval postup, které už znal nazpaměť, pak se nadechl a otevřel dveře. Jak kráčel zónou jedna, myslel na muže, který ho před necelým rokem vyhledal. Potkali se ve striptýzovém klubu. Dotyčný byl jedním z mála mužů v publiku a Jardeni jej proto zprvu považoval za homosexuála. Ten dojem však trval jen do té doby, než mu neznámý prozradil, kolik toho ví o jeho životě. Popsal Jardeniho rodiče i sestru, podrobně zrekapituloval jeho středoškolská studia i armádní kariéru Věděl o něm, že se stal přeborníkem své divize v boxu a že ho degradovali, když v záchvatu zuřivosti málem holýma rukama zabil jiného vojáka. Nakonec Jardenimu sdělil, že navždycky zůstane trčet v Bioaparatu. Bude si v duchu malovat, kam až to mohl dotáhnout, a zatím bude hlídat ty, kteří v životě opravdu něco dokázali.

Ale člověk se přece může vzepřít osudu…

Jardeni se snažil nemyslet na kamery a postupoval k zóně dvě chodbou, které se říkalo „sanitární průchod“. Ve skutečnosti to byl sled malých sterilních místností propojených spojovacími dveřmi se zámky na heslo. Ty však nemohly Jardeniho zastavit. Měl příslušnou kartu a znal ovládací hesla.

První kabinka měla funkci převlékárny. Vstoupil do ní, svlékl se a stiskl červený knoflík na zdi. Rázem ho zahalila jemná mlha, která zajistila chemickou očistu.

Další tři kabiny obsahovaly jednotlivé součásti ochranného obleku: modré ponožky a dlouhé spodní prádlo; kuklu a bavlněný pracovní plášť; respirátor, brýle, gumové boty a ochranný štít z plexiskla. Než Jardeni přešel do poslední převlékárny, sáhl pro předmět, který si uložil do skříňky na začátku směny. Byla to malá hliníková termoska.

Sevřel nádobu v rukavici. Byl to technický zázrak. Termoska na první pohled vypadala jako obyčejná západní cetka, sice funkční, avšak zbytečně drahá. I kdyby někdo odšrouboval uzávěr a podíval se dovnitř, nepřišlo by mu nic divného. Když se však pootočilo dnem proti směru hodinových ručiček, lahvička vydala tajemství.

Jardeni opatrně otáčel dnem, až uslyšel cvaknutí. Miniaturní kapsle uvnitř dvojitého pláště vypustily svůj obsah dusíku. Lahvička byla náhle ledová jako pohár se zmrzlinou.

Jardeni si ji zasunul do kapsy ochranného obleku a otevřel dveře do laboratoře zóny dvě. Kolem pracovních stolů z nerezové oceli zamířil ke skříni, které výzkumníci žertem přezdívali automat na pití. Ve skutečnosti to byla velká lednice s neprodyšnými dveřmi ze speciálního plexiskla. Jardeni si vždycky Opomněl na neprůstřelné přepážky pokladen v kanceláři

American Express.

Vsunul do štěrbiny kódovanou kartu, naťukal kombinaci čísel a pak uslyšel dlouhé zasyčení. Dveře se otevřely. O tři vteřiny později se za ním opět zaklaply.

Jardeni vytáhl jednu ze zásuvek a zadíval se na řadu ampulek z tvrzeného skla. Rychle rozšrouboval lahvičku ve střední části a vršek odložil stranou. V základně bylo šest otvorů připomínajících komory revolveru. Do každého z nich vložil po jedné ampuli a pevně zašrouboval vrchní část zvláštní termosky.

Vyšel z „automatu na pití“ a poté i z laboratoře. V převlékárnách prošel obrácenou procedurou. Svlečené části obleku odkládal do pytlů určených ke spálení. Když prošel chemickou očistou, mohl se opět obléct do civilu. Tentokrát však zvolil sportovní oblečení - džíny, tričko a volnou bundu.

Pár minut nato byl Jardeni venku a zhluboka vdechoval noční vzduch. Cigareta ho uklidnila. Hlas v telefonu mluvil o „variantě dvě“. To znamenalo, že se něco stalo. Jardeni si nemohl sám zvolit okamžik, kdy odcizí variolu. Musel ji vzít hned. A rychle, protože Moskva z nějakého důvodu dostala podezření.

Jardeni měl dokonalé informace o základně Zvláštních sil u Vladimiru. Některé z nováčků poznal v barech ve městě. Byli to ostří hoši, s nimiž by se nechtěl dostat do křížku. Ale když jim zaplatil pár rund vodky, dozvěděl se cenné informace. Věděl přesně, jakým výcvikem Zvláštní síly procházejí a jak dlouho se jednotlivým součástem věnují.

Jardeni zašlápl cigaretu a vykročil od Budovy 103 k jednomu ze strážních stanovišť. Celý poslední měsíc tam sloužili jeho kolegové z bývalé vojenské jednotky. Jardeni jim řekne, že má po službě. Oni si ho budou dobírat, že ještě stihne poslední představení ve striptýzovém klubu. A kdyby si ho chtěl někdo zkontrolovat podle počítače, tak ať.

Kravčenko jednal rychle a tiše. Na výcvikové základně se nerozsvítila světla, ani se nespustily alarmy. Potmě vytáhl vojáky z postele a nechal je nastoupit. Po padesáti minutách z brány s hřmotem vyjela první bojová vozidla pěchoty. S řevem motoru Kravčenko nemohl nic dělat a ani ho to příliš netrápilo.

\

Obyvatelé Vladimiru i zaměstnanci Bioaparatu, kteří pracovali v nočních směnách, byli zvyklí na noční vojenská cvičení.

Kravčenko seděl v prvním z vozů kolony, která mířila po dvouproudové silnici ze základny. Měl jasný rozkaz: pokud se zrádce nachází uvnitř, je třeba ho obklíčit. Kravčenko byl starý praktik. Mohl zaručit, že mu neproklouzne ani myš.

„Kdo je?“

„To jsem já, Olegu. Grigorij.“ Jardeni se přiblížil k cihlovému strážnímu domku. Jeho známý strážný stál venku a právě se chystal zamáčknout cigaretu.

„Už máš po šichtě?“

Jardeni předstíral znuděnost. „Jo. Arkadij přišel dřív. Dluží mi čas z minulého měsíce. Konečně můžu jít domů a trochu se vyspat.“

Arkadij se s Jardenim střídal ve službě. Jardeni předpokládal, že teď spí vedle své tlusté ženy a nepřijde dřív než za čtyři hodiny. Ale Jardeni si pohrál s počítačem, aby to vypadalo jinak.

„Moment!“

Jardeni se otočil za hlasem k otevřenému oknu domku. Spatřil v něm strážného, kterého v životě neviděl. Podíval se na svého známého.

„Neřekls mi, že má Saša dneska večer volno.“

„Má chřipku. Tohle je Marko. Obvykle slouží ve dne.“

„Fajn. Řekl bys mu laskavě, ať mě pustí? Dává se do mě zima.“

Když Oleg otevřel dveře, Jardeni si uvědomil, že už je pozdě. Druhý strážný už se díval do počítače.

„Váš kolega si píchl, poručíku, ale v rozpisu žádné střídání směn není,“ řekl. „Přísně vzato jde o svévolné opuštění pracoviště.“

Strážcův káravý tón rozhodl o Jardeniho dalším postupu. Jeho přítel Oleg k němu byl zády. Nevšiml si, že ho Jardeni bere kolem krku. Ucítil jen prudké škubnutí, když mu praskl vaz.

Druhý strážný chvatně sáhl do pouzdra pro zbraň. Jardeni ho ale včas udeřil pěstí do krku. Strážný klesl na kolena a snažil se Popadnout dech. Nebylo těžké mu také zlomit vaz.

- 97

Jardeni vyšel z domku a zabouchl za sebou dveře. Nechal se vést instinktem, který získal během dlouholetého výcviku. Když vykročil, hlavou mu zněl starý pochod pěchotního vojska: Pravd levá, zas a znova, pravá levá…

Za zdí areálu spatřil Jardeni světla Vladimiru. Zaslechl houkání vzdáleného vlaku. Ten zvuk jej prudce vrátil do reality a připomněl mu, co ještě musí udělat. Sešel z cesty a zamířil do lesů, které obklopovaly Bioaparat. Strávil tam dlouhé hodiny, a tak mu nečinilo potíže najít v měsíční noci správné pěšinky. Svižným tempem zamířil pryč.

V poklusu si přehrával, co ho čeká. Prostředník mu předá pas na jméno kanadského podnikatele. Dostane i letenku společnosti Air Canada a tlustý svazek amerických dolarů, které mu poslouží, než si v bance v Torontu vyzvedne vlastní peníze a nové průkazy totožnosti.

Zapomeň na Olega! Zapomeň i na toho druhého! Svoboda je blízko!

Hluboko v lese Jardeni zpomalil a nakonec se úplně zastavil. Spustil ruku ke kapse bundy, rozepnul zip a prsty objal chladnou hliníkovou lahvičku. Symbol jeho nového života byl v bezpečí.

Pak to uslyšel - tlumené burácení motorů těžkých vozidel. Zvuk mířil na západ, směrem k areálu Bioaparatu. Jardeni podle něj snadno poznal bojová vozidla pěchoty plná příslušníků Zvláštních sil. Ale neztratil hlavu. Mimo okruh, který uzavřou, mu nic nehrozilo. Znovu se dal do běhu.

Necelý kilometr za městem uviděl Kravčenko reflektory, jež zalévaly areál Bioaparatu ostrým bílým světlem. Nařídil koloně sjet z hlavní silnice a vedl ji po vedlejších silnicích a cestách, až bojová vozidla pěchoty vytvořila kolem Bioaparatu neprostupný ocelový prstenec. Všechny tepny vedoucí do komplexu i ven byly zataraseny. Ve vzdálenosti třiceti metrů od cihlové zdi zaujaly pozice hlídky, rozmístěné v padesátimetrových rozestupech. Ve volných prostorech číhali ostřelovači s puškami vybavenými optikou pro noční vidění. Přesně ve 2.45 sdělil Kravčenko satelitním telefonem prezidentovi, že past je připravena.

„Pane?“

Kravčenko se otočil ke svému zástupci. „Co je?“

„Pane, někteří vojáci mají otázky. Děje se něco tam vevnitř? pošlo k nehodě?“

Kravčenko vytáhl krabičku cigaret. „Vím, že mají ve městě rodiny. Řekněte jim, že si nemusí dělat starosti. Nic víc jim říct nesmíte - zatím.“

„Děkuji, pane.“

Kravčenko sípavě vydechl kouř. Jako dobrý velitel věděl, že s podřízenými je potřeba jednat otevřeně. Čistě autoritativní vedení nemůže fungovat dlouho. V dané situaci však nepovažoval za moudré dodávat, že se v Moskvě připravuje vojenský dopravní letoun Iljušin patřící jednotce biologického nasazení. Pravé starosti začnou, teprve až stroj vzlétne. Pokud se tak stane.

Osobní vlak, který vjel do Vladimíru přesně ve 3.00, začal svou pouť tisíc kilometrů na východ v pohoří Ural. Vladimír byl jeho poslední krátkou zastávkou před závěrečnou tříhodinovou cestou do Moskvy.

Když vlak zabrzdil ve stanici, strojvedoucí vyhlédl z okna lokomotivy. Při pohledu na osamoceného cestujícího na nástupišti zavrčel. Vladimír byl v jízdním řádu jen proto, aby zde mohli nastupovat vojáci, kteří mířili do Moskvy na dovolenku. Strojvedoucí si řekl, že by dnes mohl zastávku trochu zkrátit.

Vysoký muž zachumlaný v zimníku se ani nepohnul, když vedle něj vlak pomalu projížděl, než docela zastavil. Stál několik kroků od okraje nástupiště a dál zíral do temnoty, která se rozprostírala za slabými světly nádraží.

Ivan Berija byl trpělivý člověk. Narodil se před osmatřiceti lety v Makedonii. Na Balkánu vyrůstal v prostředí plném etnické nenávisti a násilí. Zde na vlastní kůži zažil, jak trpělivost funguje v praxi. Dědeček mu líčil, jak etničtí Albánci vyvraždili většinu jeho rodiny. Opakoval historku tak dlouho, až se zdálo, jako by snad se udala včera. Takže když se nakonec naskytla Příležitost k odvetě, vnuk ji chytil za pačesy.

Prvního člověka zabil Berija ve dvanácti letech. Ve vraždění Pokračoval tak dlouho, až byly všechny krvavé dluhy jeho rodiny splaceny. Ve dvaceti už měl pověst zabijáka. Obracely se na něj jiné rodiny, jejichž synové či manželé byli mrtví nebo zmrzačení, a za služby mu nabízely své zlato.

U vyřizování rodinných účtů však Berija dlouho nevydržel. Stal se z něj nájemný vrah, který prodával své služby tomu, kdo nabídl nejvíc. Obvykle sovětské tajné policii KGB. Jak se nad komunismem stahovala mračna, bezpečnostní aparát se na podobné lidi obracel čím dál častěji, aby si sám zachoval čisté ruce. S přílivem západních investic navíc přijížděli do Ruska kapitalisté, kteří měli zájem i o „doplňkové“ služby. Hledali typ člověka, který byl vzhledem k celosvětovému počítačovému spojení mezi policií a výzvědnými službami na Západě téměř na vymření. Díky svým stykům v KGB Berija brzy zjistil, že podnikatelé z Ameriky i Evropy rádi otevřou peněženku, když je potřeba ochromit nebo zneškodnit konkurenta.

Během pěti let unesl Berija více než desítku manažerů. Sedm z nich zabil, když nedostal příslušné výkupné. Jedním z unesených byl i vysoký představitel švýcarské firmy Bauer-Zermatt. Beriju překvapilo, že za něj dostal dvakrát víc peněz než požadoval. Podle přiložené žádosti měl manažera nejen propustit, ale také zchladit touhu konkurenta firmy Bauer-Zermatt vstoupit do regionu. Berija s velkou radostí přijal a tak začal jeho dlouhý a velice výnosný vztah s doktorem Karlem Bauerem.

„Vy tam! Nastupujete? Musím dodržovat jízdní řád.“

Berija se podíval na tlustého průvodčího s růžolící tváří. Měl na sobě neforemnou uniformu, která byla zmačkaná, jako by v ní spal. I na čerstvém vzduchu Berija cítil, že z muže vychází kyselý zápach alkoholu.

„Máte jet až za tři minuty.“

„Tenhle vlak jede, když já řeknu, a vy běžte třeba k čertu!“

Průvodčí se chystal znovu nastoupit, když ho neznámý bez varování přirazil k ocelové stěně vagónu. Hlas v jeho uchu připomínal hadí syčení.

„Jízdní řád se změnil!“

Průvodčí ucítil cosi v dlani. Když se odvážil sklopit zrak zjistil, že svírá ruličku amerických dolarů.

„Dej strojvedoucímu, kolik potřebuje,“ zašeptal Berija. „Povím ti, kdy pojedeme.“

Odstrčil průvodčího a pak sledoval, jak chvatně klopýtá směrem k lokomotivě. Pohlédl na hodinky. Muž z Bioaparatu měl zpoždění. Ani úplatek nemohl zdržet vlak příliš dlouho.

Berija přijel do Vladimiru začátkem týdne. Klient mu řekl, aby očekával muže z Bioaparatu. Berija měl zaručit bezpečnou přepravu dotyčného i jeho zásilky do Moskvy.

Berija tedy trpělivě čekal, většinu času se zdržoval v chladném pokojíku nejlepšího hotelu ve městě. Kýženého telefonátu se dočkal teprve před pár hodinami. Jeho klient mluvil o změně plánů a o potřebě improvizace. Berija ho vyslechl a ujistil, že se snovou situací vyrovná.

Pohlédl na hodinky. Vlak měl odjet už před pěti minutami. Tlustý průvodčí vystoupil z lokomotivy a kolébal se k němu. Také se díval na hodinky.

Berija si představil kolonu obrněných vozidel, kterou předtím slyšel a zahlédl. Díky klientovi věděl o Zvláštních silách všechno podstatné. Bylo mu jasné, kam mají namířeno a proč. Pokud se dotyčný nedostal včas z Bioaparatu…

Vtom zaslechl na nástupišti dusot těžkých bot. Vsunul ruku do kapsy kabátu a ovinul prsty rukojeť devítimilimetrové pistole Taurus. Když postava vběhla do záře světel, stisk povolil. Poznal tvář, jejíž popis dostal.

„Jardeni?“

Poručíkova hruď se hltavě nadouvala. „Ano! A vy jste…“

„Ten, s kým jste se měl sejít. Jak jinak bych asi znal vaše jméno? A teď nastupte. Máme zpoždění.“

Berija vytlačil mladého strážného na plošinu vagónu. Když k němu přisupěl průvodčí, strčil mu pod nos další peníze.

„Tohle je jen pro vás. Chci mít soukromí. A jestli nabereme cestou do Moskvy další zpoždění, okamžitě mi to řeknete. Rozumíte?“

Průvodčí chňapl po penězích.

Vlak se rozjel. Berija zavedl Jardeniho úzkou chodbičkou vagónu do oddělení první třídy. Sedadla byla v lehátkové úpravě, nechyběly špinavé polštářky a roztřepené deky.

„Něco pro mě máte,“ řekl Berija, zamkl dveře a stáhl roletu.

Jardeni se poprvé pořádně podíval na prostředníka. Ano, hrobový hlas v telefonu patřil někomu podobnému. Náhle byl velice rád, že je mladší, větší a silnější, než muž v černém, který připomínal mnicha.

„Bylo mi řečeno, že vy budete mít něco pro mě,“ odvětil.

Berija mu podal zalepenou obálku. Sledoval, jak ji Jardeni otevírá a prohlíží si obsah: kanadský pas, letenku společnosti Air Canada, hotovost a několik kreditních karet.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

Jardeni přikývl, pak sáhl do bundy a vytáhl hliníkovou lahvičku.

„Opatrně. Je hrozně studená.“

Než se Berija válečku dotkl, navlékl si rukavice. Chvilku jej držel, jako obchodník potěžkávající váček se zlatým prachem, pak jej položil. Vytáhl stejnou lahvičku a podal ji Jardenimu.

„Co je to?“ zeptal se mladý strážný.

„Dávejte na to pozor. To je všechno, co zatím potřebujete vědět.“ Odmlčel se. „Povězte mi, co se stalo v Bioaparatu.“

„Nic. Šel jsem dovnitř, vzal jsem materiál a vyšel ven.“

„A celou dobu vás sledovaly kamery?“

„S tím jsem nemohl nic dělat. Řekl jsem vašim lidem.

„Kdy se nahrávky kontrolují?“

„Na začátku nové směny, což je odteď asi za čtyři hodiny. A co na tom záleží? Stejně se tam nevrátím.“

„Na bráně šlo všechno hladce?“

Jardeni uměl velice dobře lhát. Jen nevěděl, jakého člověka má před sebou.

„Jo.“

„Rozumím. Takže se vám podařilo vypadnout, než dorazily ¦Zvláštní síly.“

Jardeni vypadal zaskočeně. „Jsem tady, nebo ne?“ vyštěkl, „Poslyšte, jsem unavený. Nemáte něco k pití?“

Berija mu tiše podal půllitrovou láhev brandy. Jardeni se

Podíval na vinětu „Francouzská,“ poznamenal a odšrouboval uzávěr.

- 102 -

Jardeni zvedl láhev, zhluboka si lokl a pak slastně vzdychl. Rozvázal si boty, svlékl si bundu a svinul ji do podoby polštáře. Když se natáhl, Berija vstal.

„Kam jdete?“ zeptal se Jardeni.

„Na záchod. Nebojte se. Nevzbudím vás, až se vrátím.“

Berija vyšel do chodbičky, zamkl za sebou dveře a zamířil na konec vagónu. Stáhl okno a vzniklou štěrbinou prostrčil anténu mobilního telefonu. Pár vteřin nato navázal spojení s Moskvou. Hlas na druhém konci linky zněl tak jasně, jako kdyby jeho majitel stál vedle něj.

11

Bušení na dveře vytrhlo Smithe z lehkého spánku. Sotva zašátral po lampičce, dovnitř vtrhli dva milicionáři a za nimi Lara Těleginová.

„Co se to sakra děje?“ vyhrkl.

„Prosím vás, pojďte se mnou, pane doktore,“ odpověděla Těleginová. Když přistoupila blíž, ztišila hlas. „Situace se změnila. Generál potřebuje, abyste za ním okamžitě přišel do kanceláře. My počkáme venku.“

Smith se rychle oblékl a následoval Těleginovou do čekajícího výtahu. „Co se stalo?“

„Generál vám to řekne sám,“ pravila Těleginová. Prázdným vestibulem prošli k vozu, který čekal s běžícím motorem. Cesta na náměstí Dzeržinského trvala necelých deset minut. Smith si v budově nevšiml žádné neobvyklé aktivity. Až v patnáctém podlaží. Chodby byly plné zaměstnanců v uniformách, kteří s papíry v rukou přecházeli z jedněch dveří do druhých. V kancelářích se mladí muži a ženy hrbili nad klávesnicemi počítačů a tiše hovořili do mikrofonů spojených se sluchátky. Ve vzduchu viselo silné napětí.

„Pane doktore, popřál bych vám dobré jitro, ale nebylo by to namístě. Laro, zavři laskavě dveře.“

Smith si změřil Kirova a pomyslel si, že ho také určitě vytáhli z postele.

„Co se děje?“

Kirov mu podal sklenku čaje zasazenou v držadle z tepaného kovu. „Dnes brzy ráno nařídil prezident Potrenko kontingentu Zvláštních sil nedaleko Vladimiru obklíčit komplex Bioaparatu a vytvořit cordon sanitaire. Obešlo se to bez incidentu. Pár hodin bylo ticho po pěšině. Ale přesně před třiceti minutami jedna hlídka hlásila, že našla na jednom ze stanovišť dva mrtvé strážné. Někdo je zavraždil.“

Smith ucítil mrazení v břiše. „Zadržely Zvláštní síly někoho na útěku?“

Kirov zavrtěl hlavou. „Ne. A nikdo se nepokusil proniknout dovnitř.“

„A co ostraha uvnitř komplexu - konkrétně v budově 103?“

Kirov se obrátil na Těleginovou. „Přehraj videokazetu.“

Lara namířila dálkové ovládání na nástěnný monitor. „Tohle je videozáznam z kamer ostrahy v Budově 103. Všimněte si prosím časového údaje v pravém dolním rohu.“ Smith sledoval černobílé obrázky na monitoru. Po chodbě kráčel urostlý strážný v uniformě, který zmizel v zóně dvě. Další kamery ho zachytily v převlékárnách v dekontaminačním prostoru.

„Zastavte to!“ Smith ukázal na plechovku, kterou strážný, nyní v ochranném obleku, držel v ruce. „Co je to?“

„Za minutu sám uvidíte. Laro?“

Páska se opět rozjela. Smith čím dál nedůvěřivěji sledoval, jak strážný vstupuje do chladícího trezoru a začíná vyndávat ampulky.

„Řekněte mi, že to nejsou neštovice.“

„To kdybych mohl,“ vzdychl Kirov.

Zloděj ve skafandru dokončil práci a vrátil se do první z de-kontaminačních komor. „A kde jsou bezpečnostní opatření?“ zeptal se Smith. „Jak se sakra mohl dostat dovnitř?“

„I ostraha u vás v Institutu má přece přístup do trezorů,“ odsekla Lara Těleginová. „Máme tady skoro navlas stejný systém, pane doktore. Stejně jako vy chceme omezit riziko lidského faktoru a spoléháme na kódované zámky a elektroniku. Ale nakonec to stejně vždycky závisí na jednom člověku.“ Na chvíli se zarazila. „Strážní Bioaparatu procházejí důkladnou kontrolou, ale do hlavy nikomu nevidíte.“

Smith probodával očima obrazovku, na níž se objevil detail tváře Grigorije Jardeniho.

„Jemu nevadí, že ho snímá kamera. Jako by věděl, že s tím stejně nic nenadělá.“

„Přesně tak,“ řekl Kirov a rychle vysvětlil, proč strážní nemohou falšovat videozáznamy natočené během své služby.

„Kdybychom to zařízení neměli, identifikace zloděje by trvala mnohem delší dobu. Ale to znamená…“

„Přesně tak. Věděl, že už se nevrátí. Jak se sakra dostal z karantény?“

„Všimněte si času,“ ukázal Kirov do rohu obrazovky. „Ke krádeži došlo dřív, než Zvláštní síly zaujaly pozice. Měl z pekla štěstí: podařilo se mu upláchnout pár minut předtím, než plukovník Kravčenko začal rozmisťovat vojáky.“

„Proto zabil ty strážné na stanovišti? Protože měl naspěch?“

„Těžko říct.“ Kirov se na něj opatrně podíval. „Na co narážíte, doktore?“

„Ten chlap musel mít perfektní plán. Dobře věděl, že ho kamery zachytí, ale bylo mu to jedno. Musel se nějak jistit. Ale nevěřím, že chtěl ty strážné zabít. To nemá logiku. Proč by riskoval, že se mrtvoly najdou dřív, než stačí zmizet? Nejspíš jednal v časové tísni. Věděl, že Zvláštní síly jsou na cestě - a proč.“

„Chcete naznačit, že měl venku informátora? Komplice?“ zeptala se Těleginová.

„Máte snad lepší vysvětlení?“ odsekl Smith.

„To probereme pak,“ řekl Kirov. „Teď musíme vypátrat toho Grigorije Jardeniho. Množství neštovic, které odcizil…“

Smith zavřel oči. Setina daného množství by mohla při správném rozptýlení nakazit milion lidí, možná ještě víc.

„Co jste podnikli?“

Kirov stiskl knoflík na stole. Stěna se rozestoupila a odhalila obří obrazovku, která snímala aktuální dění.

Ukázal na pohyblivou červenou tečku. „Letoun Iljušin z lékařské výzvědné divize je na cestě do Vladimíru. Na palubě jsou naši lovci virů. Do Bioaparatu vstoupí jen oni - a nikdo jiný.“

Namířil prstem na modrý kruh. „Tohle je oblast uzavřená jednotkou Zvláštních sil. A tady“- ukázal na tři žluté skvrny -“máme posily ze Sibijarska. Už jsou ve vzduchu. Je to bojový pluk, který uzavře Vladimír.“

Kirov zavrtěl hlavou. „Až se ti chudáci vzbudí, zjistí, že jsou ve vězení.“

Smith se otočil k monitoru, který stále ukazoval mohutnou postavu v ochranném obleku. „A co on?“

Těleginová hrábla do kláves a na obrazovce se objevil přehled Jardeniho vojenské kariéry. Když spustila překladový program, Smith se na něj zadíval ještě pozorněji. Pak se azbuka změnila v latinku.

„Není to zrovna typ, od kterého by člověk něco takového čekal,“ zamumlal Smith. „Až na tohle.“ Ukázal na odstavec pojednávající o Jardeniho násilných deliktech.

„To je fakt,“ souhlasil Kirov. „Měl vznětlivou povahu, ale jinak nic nenasvědčovalo, že by plánoval zradu. Nemá žádné příbuzné ani přátele v zahraničí. Službu v Bioaparatu bral jako pokání za zpackanou minulost. Chtěl se v armádě znovu postavit na nohy.“

Kirov pohlédl na Smithe. „Vy Bioaparat dobře znáte, zvláště jeho ostrahu. Na rozdíl od našich ostatních zařízení se může rovnat se Západem, včetně Střediska infekčních chorob v Atlantě Mezinárodní inspektory - včetně Američanů - naše systémy plně uspokojily.“

Smith pochopil, že si Kirov hledá alibi. Rusové nic nezanedbali. Jejich ostraha byla dobrá. Jde o vnitřní sabotáž, které se nedá nijak předejít.

„Maléry jsou všude, pane generále,“ řekl Smith. „A vy jste teď v jednom z nich až po uši.“

S nechutí si usrkl čaje. „Jak dlouho je Jardeni na útěku?“

Těleginová zobrazila lékařskou zprávu. „Podle lékaře Zvláštních sil byli strážní zavražděni kolem třetí hodiny ranní.“

„To je něco přes tři hodiny… Za tu dobu se mohl dostat daleko.“

Na velkém monitoru se objevil další obraz. Těleginová ukázala na tři soustředné kruhy - oranžový, zelený a černý.

„Bioaparat je uprostřed. Nejmenší kroužek - černý - představuje vzdálenost, kterou by muž ve slušné kondici mohl urazit po svých. Oranžový kruh počítá s možností, že má Jardeni auto nebo motorku.“

„A co ty trojúhelníky?“ zeptal se Smith.

„To jsou kontrolní stanoviště místní milice. Odfaxovali jsme jim Jardeniho fotku s podrobným popisem.“

„Jaké mají rozkazy?“

„Okamžitě střílet, ale nezabíjet.“ Všimla si Smithova překvapeného výrazu. „V rozkazu jsme ho popsali jako mnohonásobného vraha. Taky tam stojí, že je HIV pozitivní. Věřte mi, pane doktore, nikdo z milicionářů se Jardeniho po dopadení ani nedotkne.“

„Já myslel spíš na to, co má u sebe. Jestli kulka rozbije tu lahvičku…“

„Chápu vaše obavy, ale jestli Jardeniho vypátráme, nemůžeme ho nechat jít.“

„A co ten poslední kruh?“

„Nejhorší možnost ze všech: Jardeni měl komplice s letadlem, které čekalo na letišti ve Vladimiru.“

„Vzlétlo odtamtud něco?“

„Oficiálně ne, ale to nic neznamená. V novém Rusku je spousta zkušených pilotů, většinou bývalých vojenských letců. Umějí přistát na silnici nebo na poli, naložit zboží a během pár minut zmizet.“

„Prezident Potrenko poslal do oblasti stíhačky,“ dodal Kirov. „Vyzvou k přistání každé lehké letadlo. Pokud neuposlechne, okamžitě ho sestřelí.“

Nástěnná obrazovka Smithe fascinovala. Pohyblivé blikající symboly připomínaly živý organismus. Proti zrádci stála úctyhodná síla, Smithovi však přesto něco chybělo.

Přistoupil k obrazovce a přejel prstem po bílé čáře, která začínala východně od Vladimiru a táhla se k Moskvě.

„Co je to?“

„Železniční trať mezi Uralem a Moskvou,“ odpověděl Kirov. Podíval se na Těleginovou. „Projížděl v noci Vladimírem nějaký vlak?“

Těleginová opět přelétla po klávesnici. „Ano,“ ohlásila. „Do Vladimiru přijel ve 3.37.“

„To Jardeni nemohl stihnout.“

Těleginová se zamračila. „Tak jistá bych si nebyla. Podle jízdního řádu tam měl vlak čekat jen pár minut. Ale neodjel načas. Stál tam o dvanáct minut déle.“

„Proč?“ chtěl vědět Kirov.

Bez udání důvodu. Vlak tam staví, jen když jedou vojáci na dovolenku do Moskvy…“

„Ale žádní vojáci tam nebyli,“ prohodil Smith. Trefa, pane doktore,“ řekla Těleginová. „Podle záznamů na dovolenku nikdo jet neměl.“

„Tak proč tam strojvedoucí trčel tak dlouho?“

Kirov přistoupil k počítači. Čas vraždy se objevil vedle doby, kdy vlak opustil Vladimír. Vzápětí naskočil čas potřebný k cestě z Bioaparatu na nádraží.

„Mohl to stihnout!“ zašeptal Kirov. „Mohl stihnout vlak, protože měl zpoždění.“

„Měl zpoždění, protože ho někdo zdržel!“ zavrčel Smith. „Jardeni zvolil tu nejlogičtější cestu. Ten hajzl věděl, že silnice budou dřív nebo později zatarasené. Neměl letadlo, ale komplice. Někoho, kdo v případě nutnosti dokáže zdržet vlak.“

Obrátil se na Těleginovou. „Takže mohl v klidu dojet do Moskvy.“

Lara ještě chvíli zuřivě bušila do klávesnice a pak vzhlédla. „Šestnáct minut,“ řekla ochraptěle. „Vlak přijíždí na hlavní moskevské nádraží za šestnáct minut!“

Ivan Berija se pohupoval v rytmu kolejí, jinak se však ani nepohnul.

Nespouštěl oči z Grigorije Jardeniho. Stres z krádeže a následného útěku ve spojení s brandy vykonal své. Strážný Bioaparatu tvrdě usnul jen pár minut poté, co vlak vyjel.

Berija se naklonil k Jardenimu. Ležel tak klidně, že vypadal Jako mrtvý Berija nastražil uši a zaslechl jemné chrápání. Jardeni tvrdě spal. Stačilo by jen málo a…

Dvakrát ho pleskl přes tvář. „Už jsme skoro na místě. Je čas vstávat.“

Vlak pomalu supěl obřím nádražím. Berija se podíval z okna. V odrazu skla sledoval, jak Jardeni zívá, protahuje se a otáčí hlavou, aby rozhýbal ztuhlý krk.

„Kam teď půjdeme?“ zeptal se ochraptěle.

Každý svou cestou,“ odpověděl Berija. „Vyvedu vás z nádraží k taxíku. Potom už se starejte sám.“

Jardeni zavrčel a pohnul se ke dveřím.

„Kampak?“ zeptal se Berija.

„Na záchod - když dovolíte.“

„Sedněte si. Všechny ve vagónu teď napadne totéž. Musel byste stát frontu. Není potřeba se moc ukazovat, co říkáte?“

Jardeni chvíli zapřemýšlel a pak se znovu posadil. Přejel si rukou přes jednu z kapes bundy, aby se ujistil, že dokumenty i peníze jsou na svém místě. Řekl si, že to vydrží do stanice.

Když vlak vjel do tunelu mezi nádražím a stanicí, světla ve vagónu zablikala, na chvíli pohasla a pak se znovu rozsvítila.

„Jdeme,“ řekl Berija.

Chodbička se plnila lidmi. Jardeni byl vysoký, a tak ani v mihotavém světle neztrácel Beriju z očí. Nedbal na reptání cestujících a lokty si klestil cestu k východu.

Vlak opatrně vjel na příslušnou kolej a pak se roztřeseně zastavil. Berija s Jardenim vystoupili jako první a svižným krokem zamířili k lokomotivě a poté ke dveřím do nádražní haly.

Velká dodávka rachotila po prázdných moskevských bulvárech. Smith, Kirov a Těleginová seděli uvnitř na otočných židlích přišroubovaných k podlaze. Těleginová před sebou měla monitor s plánem městské dopravy. Každých pár sekund promluvila přes mikrofon k řidiči.

I Kirov měl na hlavě sluchátka. Od okamžiku, kdy vyjeli z Dzeržinského náměstí, byl v nepřetržitém spojení s elitní jednotkou Federální bezpečnostní služby.

Kirov se otočil ke Smithovi. „Ten vlak už přijel - přesně podle jízdního řádu.“

„Jak jsme daleko?“

„Třicet sekund, možná ani ne.“

„A co posily?“

„Jsou na cestě.“ Kirov se odmlčel. „Víte něco o našich přepadových oddílech?“ Když Smith zavrtěl hlavou, pokračoval:;/Na rozdíl od FBI volíme práci v utajení. Jejich členové vypadají jako řemeslníci, zelináři nebo třeba sociální pracovníci. Člověk je pozná, až když je pozdě.“

„Doufejme, že teď pozdě není.“

Oknem, které bylo průhledné jen směrem ven, Smith spatřil impozantní nádražní budovu z devatenáctého století. Řidič prudce zatočil a zabrzdil před nádražím. Smith byl připravený. Vyskočil dřív, než se dodávka přestala houpat.

Kirov jej vzal za rameno. „Komando má Jardeniho fotku. Dostanou ho živého, pokud to půjde.“

„A mají taky moji fotku? Aby mě omylem nezastřelili.“

„Ano, ale stejně se držte blízko mě.“

Trojice proběhla mezi sloupy do stanice. Interiér Smithovi připomněl muzeum. Všude leštěná žula a tři mohutné skleněné kopule. V hale bylo cestujících poskrovnu, jejich kroky se však rozléhaly s ozvěnou. Uprostřed byly řady laviček. Po stranách se táhly obchody se suvenýry, stánky s občerstvením a novinami, většinou zavřené. Smith pohlédl na velkou černou tabuli, která visela ze stropu.

„Kolik vlaků má ještě přijet?“

„Máme štěstí,“ odvětila Lara Těleginová. „Tenhle je první. Ale za dvacet minut přijíždějí dělnické vlaky. Bude tady hrozná vřava.“

„Která je to kolej?“

Ukázala doprava. „Támhle. Číslo sedmnáct.“

Když se rozběhli ke dveřím vedoucím na nástupiště, Smith se otočil ke Kirovovi a prohodil: „Nikoho od vás tady nevidím.“

Kirov poklepal na umělohmotné sluchátko v uchu. „Věřte mi, jsou tady.“

Vzduch na nástupištích čpěl zplodinami naftových motorů. Smith proběhl s ostatními kolem oranžovošedých elektrických lokomotiv, které odpočívaly na kolejích. Po chvíli narazili na proud lidí v protisměru. Ustoupili stranou a sledovali obličeje.

„Najdu průvodčího,“ řekla Těleginová. „Když mu ukážu Jardeniho fotku, možná si vzpomene.“

Smith si dál zkoumavě prohlížel cestující. Vlekli se kolem s tvářemi opuchlými od spánku a rameny ohnutými pod vahou kufrů a balíků převázaných motouzy.

Obrátil se ke Kirovovi. „Je jich málo. Tihle určitě vystoupili z posledních vagónů. Ti z předních už jsou v hale!“

Ivan Berija stál u novinového stánku, který právě otevíral. Hodil prodavači pár kopejek a vzal si noviny. Pak se opřel o sloup na místě, odkud měl dobrý výhled na dveře pánské toalety.

Berija pochyboval, že Jardeni vyjde z toalety živý. Soudil tak vzhledem k jeho postavě a dávce jedu, který mu namíchal do brandy.

Každou chvíli jistě někdo vyběhne s křikem, že muž uvnitř dostal záchvat.

Omyl. Jardeni vyšel z toalety a jako venkovský buran si kontroloval, jestli má pořádně zapnutý zip. Vypadal mnohem spokojenější než předtím.

Berija zasunul ruku do kapsy kabátu, kde měl devítimilimetrovou pistoli Taurus. Vtom si všiml něčeho podezřelého: muž v kombinéze počišťovače právě vysypával odpadkový koš do svého vozíku. Problém byl v tom, že jakmile spatřil Jardeniho, na odpadky dočista zapomněl.

Kde je jeden, bude jich víc.

Berija vklouzl za sloup, aby si ho Jardeni nevšiml, a rychle pročesával stanici pohledem. Během pár vteřin zachytil dva další podezřelé muže: pekaře s nákladem chleba a údajného elektrikáře.

O Federální bezpečnostní službě toho Berija věděl dost. Bylo mu jasné, že zájem je oboustranný. Přesto nevěřil, že jsou tam kvůli němu. Objektem jejich pozornosti byl nepochybně Jardeni.

Berija zaklel. Vybavil si totiž Jardeniho řeči o tom, jak snadno pláchl z Bioaparatu. Za tuhle lež strážný draze zaplatí.

Berija sledoval, jak prochází mezi lavičkami směrem ke kiosku. Tři převlečení agenti vyrazily a utvořili za ním jakýsi trojúhelník. Jeden promluvil do mikrofonu na zápěstí.

Pak si Berija všiml vysokého statného muže, jenž vyšel dveřmi z nástupiště. Určitě to nebyl Rus, na rozdíl muže, kterého měl v patách. Tvář generálmajora Kirova se Berijovi nesmazatelně vryla do paměti.

Berijovi neušlo, že frekvence kroků v hale se zvýšila. Věděl, že bude potřebovat co nejlepší alibi. Berija vystoupil zpoza sloupu, aby si ho Jardeni všiml. Vycházel z toho, že tajní agenti těžko poznají, co Jardeniho přimělo změnit směr, ale určitě za ním půjdou.

Berija odpočítal několik sekund a pak znovu vklouzl za sloup. Jardeni by] necelých pět metrů od něj. Berija měl ruku připravenou na pistoli. Vtom však Jardeni znenadání zakopl, zavrávoral a svezl se k zemi. Agenti se okamžitě přiblížili.

„Pomoc…“

Jardeni neměl rušení, co se s ním děje. Nejdřív ho začalo strašlivě pálit na prsou. Poté měl pocit, jako by uvízl v čelistech obřího svěráku, který z něj chce vymáčknout všechen život.

Házel sebou na studené mramorové podlaze a začínal vidět rozmazaně. Stále však rozpoznával rysy muže, který ho dostal tak daleko. Instinktivně se k němu natáhl.

„Pomoc…“

Berija nezaváhal. Nasadil starostlivý výraz a zamířil přímo k postiženému muži a tajným agentům.

„Kdo jste?“ zeptal se jeden z nich. „Znáte toho člověka?“

„Viděli jsme se ve vlaku,“ odvětil Berija. „Možná si mě pamatuje. Bože, podívejte na něj. Vždyť on je v deliriu!“

Jed účinkoval. Jardenimu šla pěna od úst, nebyl schopen slova. Berija k němu poklekl.

„Budete muset jít s…“ začal jeden z agentů.

Víc už říct nestačil. Berijův první výstřel mu roztrhl hrdlo. Druhý zasáhl dalšího agenta do spánku. Třetí prolétl jejich kolegovi srdcem.

„Zastřel ho!“

Výkřik Beriju zaskočil. Vstal a viděl cestující, kteří se snažili ukrýt pod lavičkami. U dveří však stál Kirov, ukazoval na něj a řval na mladou ženu, která se Berijovi zjevila v zádech. „Laro, zastřel ho!“

Berija se prudce otočil. Stanul tváří v tvář Laře Těleginové, která na něj mířila pistolí. Koutkem oka zahlédl další tři postavy, které se k němu rozběhly.

„Běžte!“ zasyčela na něj.

Berija nezaváhal a proběhl kolem ženy k východu.

Když se Těleginová ujistila, že Berija unikne, zaujala klasický střelecký postoj a zneškodnila zbylé členy tajného týmu. Úplně klidně, jako by byla na střelnici. Vzápětí se otočila k užaslému Kirovovi.

Smith si v mžiku uvědomil, že zrada Těleginové generála úplně ochromila. Bez rozmyslu se vrhl na Rusa a strhl ho k zemi právě ve chvíli, kdy třeskl výstřel. Kirov vykřikl. Smith sebral jednomu z mrtvých členů týmu pistoli a dvakrát rychle vypálil. Kulky přišpendlily Těleginovou ke sloupu. Vyjekla a hlava se jí svezla na stranu. Pistole jí vyklouzla z ruky a s řinčením dopadla na zem. Pak se Ruska zhroutila na mramorovou podlahu jako rozbitá panenka.

Smith se otočil ke Kirovovi, který se opíral o dveře. Generál si rozepnul sako, vytáhl z něj ruku a podíval se na zkrvavené rameno, kam ho Těleginová zasáhla.

Kirov zaťal zuby. „Čistý průstřel. To přežiju. Postarejte se o Jardeniho.“

„Těleginová…“

„K čertu s ní! Jen doufám, že nejste ostrostřelec. Mám pro ni spoustu otázek.“

Smith kličkoval mezi shrbenými lidmi kolem mrtvol Kirovových mužů. Když doběhl k Těleginové, bylo mu hned jasné, že už na žádné otázky neodpoví. Rychle se otočil k Jardenimu a uvědomil si, že totéž platí i o něm.

Nádražní hala se plnila milicionáři a policisty. Kirov se s námahou vyškrábal na nohy. Trpěl bolestí, přesto začal vyštěkávat rozkazy. Během pár minut ozbrojenci vyklidili místo činu.

Kirov odstrčil lékaře, zamířil ke Smithovi a poklekl u dvou tel bez života.

„Co ta pěna kolem pusy?“

„Jed.“

Kirov zíral na skelné oči Lary Těleginové, pak natáhl ruku a zatlačil jí víčka. „Proč? Proč s ním spolupracovala?“ Smith zavrtěl hlavou. „S Jardenim?“

„S ním asi taky. Ale myslel jsem Ivana Beriju.“ Smith si vzpomněl na muže v černém plášti, po němž se slehla zem. „Co on je zač?“

Kirov sebou škubl. Lékař ho pevně posadil a začal mu ošetřovat ránu.

„Nájemný vrah, původem Srb. Na Balkáně za sebou nechal spoustu mrtvých.“ Chvilku zaváhal. „Využívala ho i KGB. Naposledy pracoval pro ruskou mafii a jisté západní kruhy.“

Smith postřehl, že to Kirov říká s jistým podtónem. „Máte s ním nevyřízené účty?“

„Dva moji nejlepší tajní agenti v mafii zemřeli brutálním způsobem,“ odpověděl Kirov monotónně. „Všude byly Berijovy otisky prstů. Vyhlásím pohotovost…“

„Ne, nesahejte na něj!“ vykřikl Smith, když se lékař natahoval po Jardenim. Přistoupil k mrtvému a jemně mu přejel rukama po bundě.

„Cestovní doklady,“ řekl a vytáhl Jardeniho pas a letenky. Nepřestával šátrat pod bundou. Vtom narazil konečky prstů na cosi velice studeného.

„Dejte mi rukavice!“ houkl na lékaře.

O pár vteřin později Smith vytáhl lesklou kovovou lahvičku a opatrně ji položil na zem. „Potřebuju led!“

Kirov přistoupil blíž, aby lépe viděl. „Je neporušená, díky Bohu!“

„Poznáváte tu lahvičku?“

„Běžně se v ní přepravují ampule z trezoru Bioaparatu do laboratoří.“ Krátce promluvil do mikrofonu a pak pohlédl na Smithe. „Biologická jednotka tady bude za pár minut.“

Zatímco Kirov vydával rozkazy k vyklizení nádraží, Smith uložil lahvičku do kbelíku s ledem, který odněkud přinesl lékař. Dusík v dvojitém plášti nádobky udržoval obsah v teplotě těsně nad nulou, virus tedy nebyl aktivní. Smith však neměl ponětí, na jak dlouho ještě dávka dusíku vydrží. Uložit lahvičku do ledu znamenalo zajistit aspoň částečnou bezpečnost, než dorazí biologická jednotka.

Smith si náhle uvědomil, že v hale zavládlo zvláštní ticho. Rozhlédl se. Všichni milicionáři odešli a odvedli s sebou poslední cestující a železničáře. Zbyly jen mrtvoly a on s Kirovem.

„Byl jste někdy v boji, pane Smithi?“ zeptal se Kirov.

„Říkejte mi Jone. Ano, byl.“

„Takže znáte tohle ticho… když utichne střelba i řev. Ti, kdo přežili, spatří svoje dílo.“ Odmlčel se. „A jen ten, kdo přežil, může poděkovat člověku, který mu zachránil život.“

Smith přikývl. „Vím, že byste udělal totéž. Povězte mi něco víc o tom Berijovi. Jakou v tom hraje roli?“

„Berija není jen vrah, ale i zprostředkovatel. Když chcete něco dostat ze země, on to zařídí.“

„Vy si nemyslíte, že tu krádež naplánoval a spáchal jen on s Jardenim a s pomocí Těleginové. Nebo snad ano?“

„Plán vymyslel někdo jiný. Strategie není Berijova silná stránka. On je - jak bych to jen řekl? - přes ruční práci. Měl doprovodit Jardeniho po útěku z Bioaparatu.“

„Kam?“

Kirov zvedl kanadský pas. „Americko-kanadská hranice je propustná. Jardeni by tudy bez problémů propašoval neštovice do vaší země.“

Smithovi přeběhl mráz po zádech. „Chcete říct, že Jardeni byl zloděj a zároveň kurýr?“

„Muž jako Jardeni si nedokáže opatřit nový pas, natož aby mohl zaplatit za Berijovy služby. Ale někdo to přece udělal. Někdo chtěl získat vzorek neštovic a byl ochoten za to bohatě zaplatit.“

„Je mi líto, ale musím se zeptat, jak s tím souvisí Těleginová.“

Kirov odvrátil zrak. Bylo vidět, že se s její zradou nemůže smířit.

„Nepůsobíte na mě jako člověk, který věří na náhody, Jone. Přemýšlejte: Jardeni už byl nějakou dobu na místě. Ale jeho šéfové ho aktivovali právě teď. Proč se to časově shoduje s vaším příjezdem do Moskvy? Věděli, že sem jedete? Pokud ano, tak usoudili, že mají poslední šanci ukrást něco z Bioaparatu. A proč měl Jardeni provést krádež zrovna v tom okamžiku? protože mu někdo dal echo, že Zvláštní síly už jsou na cestě.“

„Takže Jardeniho varovala Těleginová?“

„Kdo jiný?“

„Ale ona nejednala na vlastní pěst…“

„Pro člověka, který tohle všechno naplánoval, byla Těleginová nejspíš něco jako pravá ruka. Když zjistila, že jste v Moskvě, zavolala svým nadřízeným, a ti jí řekli, aby rychle přiměla Jardeniho k akci. Jardeni pro ně byl ideální kanál a oni si nemohli dovolit riziko, že by o něj přišli.“

Odmlčel se a pohlédl na mrtvolu své milenky. „Uvažte to, Jone. Proč by Lara všechno riskovala - kariéru, budoucnost… lásku - kdyby za to neměla dostat fantastickou odměnu? V Rusku by k takovým penězům nikdy nepřišla.“

Kirov zvedl oči. Dveře se rozlétly a do nádražní haly vtrhli členové biologické jednotky ve skafandrech. Lahvička, pro kterou zemřeli Těleginová s Jardenim, se během pár minut ocitla v nerezové bedně a putovala do nákladního auta, jehož korba připomínala trezor. Cílem cesty bylo přední moskevské výzkumné zařízení, Institut Serbského.

„Vyhlásím po Berijovi pátrání,“ řekl Kirov, když se Smithem vyšli ze stanice.

Smith sledoval, jak nákladní vůz biologické jednotky vyráží v doprovodu motocyklů od nádražní budovy.

„Pane generále, říkal jste, že Berija byl zprostředkovatel. Co když měl na starosti důležitější věci než Jardeniho?“

„Jak to myslíte?“

„Jistě, Jardeni měl výsadní postavení, protože byl spojkou uvnitř Bioaparatu. To on musel jít do laboratoře a ukrást vzorek. Ale jakou cenu měl, když úkol splnil? Byl spíš na obtíž. Jardeni neumřel na střelnou ránu. Berija ho otrávil.“

Co tím chcete říct?“

..Že Berija měl příkaz ochránit neštovice, a ne Jardeniho.“

„Ale Jardeni měl ty vzorky u sebe. Viděl jste přece lahvičku.“

„Opravdu? Právě, že jsem viděl jen nějakou lahvičku. Vy snad nechcete vědět, co je uvnitř?“

Autobus se prodíral od nádraží houstnoucím moskevským provozem. Vzhledem k pokročilé hodině byl Ivan Berija jedním z pouhých šesti cestujících ve voze. Seděl u zadních dveří a sledoval proud houkajících policejních aut, která se řítila bulvárem směrem k nádraží. Poslouchal ostatní cestující, kteří spekulovali o tom, co se asi děje.

Kdyby tak věděli…

Beriju neznepokojovalo, že by autobus mohl být zastaven. Generálmajor Kirov sice vyhlásil za jeho dopadení odměnu sto tisíc rublů, ale ani on by nedokázal zorganizovat tak důkladné pátráni v tak krátkém čase. Kirov si nejdřív prověří dispečery taxislužeb. Jeho lidé ukáží policistům na nádraží fotografii a zeptají se jich, jestli někdo takový nenastoupil do soukromého auta. Autobus ho možná také napadne, ale už bude pozdě.

Autobus poskakoval ve vyjetých kolejích, pak s námahou vyšplhal do kopce a vjel na městský silniční okruh. Berija si překontroloval kapsu s lahvičkou, kterou sebral Jardenimu. Zmatek a falešné důkazy hrály pro něj: zajistí mu potřebný náskok. Až Kirov prohledá Jardeniho mrtvolu, najde lahvičku, kterou Berija strážnému z Bioaparatu podstrčil. Kirov si bude myslet, že obsahuje vzorky neštovic ukradené z Budovy 103. Bude je chtít hlavně dostat na bezpečné místo. Nebude mít důvod je kontrolovat. Až tak učiní, neštovice už budou dávno na Západě.

Berija se usmál a otočil se k oknům, za nimiž se objevil rozlehlý komplex letiště Šeremetěvo.

Doprovodné motocykly se odpojily a nákladní vůz s Jardeniho lahvičkou zabočil do podzemní garáže Institutu Serbského. Limuzína s Kirovem a Smithem zastavila tak blízko, aby oba mohli pozorovat vykládání biologického trezoru z nerezové oceli.

„Vezmou to do laboratoří dvě patra pod zemí,“ řekl Kirov Smithovi.

„Za jak dlouho se dozvíme, co to vlastně je?“

„Za půl hodiny.“ Kirov se zarazil. „Já vím, je to pozdě, ale musíme dodržovat předpisy.“ Smith nic nenamítal.

V doprovodu agentů Federální bezpečnostní služby, kteří právě dorazili, vyjeli výtahem do druhého patra. Hubený ředitel Institutu rychle zamrkal, když mu Kirov oznámil, že si v jeho kanceláři zřídí velitelské stanoviště.

„Hned jak budou výsledky testů, dejte mi vědět,“ řekl mu Kirov.

Ředitel shrábl z věšáku laboratorní plášť a chvatně se vzdálil. Kirov se otočil ke Smithovi. „Jone, je načase, abyste mi úplně přesně řekl, proč jste přijel a pro koho pracujete.“

Smith se na chvíli zamyslel. Usoudil, že nemá na vybranou. Vzhledem k možnosti, že Rusové nebudou schopni zadržet ukradený virus neštovic uvnitř svých hranic, musel okamžitě zatelefonovat Kleinovi.

„Odkud si můžu zavolat?“

Kirov ukázal na telefon na stole. „Všechny linky jsou bezpečné. Satelitní spojení. Počkám venku…“

„Ne,“ přerušil ho Smith. „Potřebuju, abyste si to vyslechl.“ Vytočil supertajné číslo, které jej vždycky spojilo s Kleinem. Hlas na druhém konci byl řízný a jasný. „Klein.“

„To jsem já, pane. Jsem v kanceláři ředitele Institutu Serbského. Je se mnou generálmajor Kirov. Musíte začít jednat.“

„Mluvte, Jone.“

Smith mu plných deset minut popisoval, co se stalo. „Výsledky testů budeme mít za“ - podíval se na hodinky - „čtvrt hodiny.“

„Jone, přepojte mě na reproduktor, prosím vás.“ O chvíli později se místností rozlehl Kleinův hlas. „Pane generále, slyšíte mě?“

„Ano.“

„Jmenuji se Nathaniel Klein. Dělám stejnou práci, jakou má u vás na starosti Valerij Antonov. Mimochodem, s Valerijem se celkem dobře známe.“

Smith sledoval, jak Kirov zesinal.

„Pane generále?“

„Ano, ano… rozumím.“

Kirov tomu rozuměl až příliš dobře. Valerij Antonov byl spíš stín než člověk. Povídalo se, že je Potrenkův nejbližší poradce, na jednáních rady ho ale nikdo nikdy neviděl. Na vlastní oči ho spatřilo jen pár lidí. Ale jeho vliv byl nepopiratelný. Skutečnost, že Klein věděl o jeho existenci - a že ho celkem dobře znal -, hovořila za vše.

„Pane generále,“ řekl Kirov. „Dokud nebudeme mít víc informací, neměl byste alarmovat bezpečnostní orgány. Stačí zmínka o nákaze a vznikne panika, které Berija využije.“

„Souhlasím, pane Kleine.“

„Tak mě poslouchejte. Rádi bychom vám nějak pomohli. Myslím to upřímně.“

„Vaší nabídky si vážím - upřímně,“ odpověděl Kirov. „Ale tohle je vnitřní záležitost Ruska.“

„Máme podniknout nějaká preventivní opatření?“

Kirov pohlédl na Smithe a ten zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Zatím ne.“

Zabzučela druhá linka. „Pane Kleine, omluvte mě na okamžik.“

Kirov zvedl druhý telefon a napjatě poslouchal. Řekl několik slov rusky a obrátil se na Smithe.

„Máme výsledky testů obsahu první ampule,“ řekl jako robot. „Je to čaj, a ne neštovice.“

Éterem zaznělo Kleinovo překvapené vzdychnutí. „Kolik je tam ampulí?“

„Pět. Ale není důvod si myslet, že další výsledky dopadnou jinak.“

„Berija je vyměnil!“ řekl Smith. „Vzal Jardenimu lahvičku a podstrčil mu atrapu.“ Odmlčel se. „Proto Jardeniho otrávil. Berija chtěl, abychom to u něj našli a mysleli si, že jsme zloděje včas chytili.“

„To má logiku,“ uznal Kirov. „Kdyby Berijovi vyšel původní plán, přišli bychom na krádež mnohem později. Do té doby by byl Jardeni po smrti, ale identifikace mrtvoly by taky nějakou dobu trvala. Dílky skládanky by byly roztroušené po celé Moskvě. Berija by měl dostatek času, aby dokončil svůj úkol.“

„A co má přesně za úkol?“ ozval se Klein.

„Propašovat neštovice z Ruska,“ vysoukal ze sebe Smith.

Kirov na něj vytřeštil oči. „Letiště! Berija má neštovice a míří přímo na Šeremetěvo!“

Generálova myšlenka uťala konverzaci. Neštovice v dopravním letadle, které míří bůhvíkam… Šílenství!

„Proč zrovna Šeremetěvo?“ zeptal se Smith.

„Je to jediné logické místo. Jak jinak by mohl dostat ten virus ze země?“

„Asi to tak bohužel bude, Jone. Pane generále, dostanete se k Berijovi dřív, než dorazí do Šeremetěva?“

„Vzhledem k jeho náskoku nemáme šanci. Maximálně můžu zavolat prezidentu Potrenkovi, ať nechá zavřít letiště.“

„Tak to okamžitě udělejte. Jestli se letadlo s Berijou na palubě zvedne ze země, máme na krku holocaust.“

Ivan Berija vystoupil z autobusu, který zastavil před odletovou halou mezinárodního letiště. Vzhledem k časovému rozdílu mezi Moskvou a hlavními městy západního světa odlétá většina spojů časně ráno. Lidé, kteří mají povinnosti v Curychu, Paříži, Londýně nebo třeba až v New Yorku, dorazí do cíle právě v době, kdy se kola obchodu v těchto městech začínají roztáčet.

Berija si zkoumavě prohlédl uniformované hlídky postávající u přepážek odbavení. Nezaznamenal žádnou neobvyklou aktivitu či zvýšenou ostrahu, a tak zamířil halou směrem k prodejnám bezcelního zboží. Cestou trochu zpomalil krok a podíval se na monitor s přehledem ranních odletů. Do příslušného letadla právě začínali nastupovat cestující.

Berija zamířil k zrcadlové výloze jednoho z obchodů a předstíral, že si prohlíží parfémy a cigarety. Postupoval ke vchodu a vyhlížel muže, s nímž se měl sejít.

Uplynula další nekonečná minuta. Cestující proudili do obchodu i zpátky. Berija začínal pochybovat, že je jeho kontakt uvnitř. Neměl si to jak ověřit, protože do bezcelní zóny nemohl Vstoupit bez palubního lístku.

Pak spatřil kýžený obrázek: lesklou holou lebku vyčnívající z davu. Když se přiblížil, všiml si druhého výrazného rysu: nápadně vypouklých očí, které propůjčovaly Adamu Treloarovi zmatený a lehce vyděšený výraz.

„Davide,“ zvolal tiše.

Treloar nervózně přecházel kolem vchodu prodejny. Když zaslechl své krycí jméno, málem omdlel. Rozhlédl se a pak ucítil na lokti čísi ruku.

„Davide, už jsem myslel, že se nesejdeme.“

Treloar se zadíval do chladných tmavých očí. Neznámý se na něj usmíval, tím ho však neuklidnil. Spíš naopak.

„Jdete pozdě!“ zašeptal Treloar. „Čekám tady…“

Slyšel, jak se Berija uchechtl. Pak zalapal po dechu. Ucítil na paži neuvěřitelně silný stisk. Nekladl odpor, když ho Berija odvedl ke stánku s občerstvením a posadil ho na konec pultu.

„Bim-bam, bim-bam…“ zanotoval Berija.

Treloarovi se zatmělo před očima. Zoufale se snažil rozpomenout na slova, jimiž měl doplnit heslo.

„Vyzvánějí… hodiny v St. Clemens!“

Berija se usmál. „Dejte mi aktovku.“

Treloar sáhl pro malý kožený kufřík, který měl u nohou, a položil ho na pult.

„Chlast.“

Treloar vytáhl malou láhev vodky, kterou si koupil v hotelové prodejně.

Berija odšrouboval uzávěr, zvedl láhev ke rtům a předstíral, že pije. Podal ji Treloarovi, který ho napodobil. Berija zatím nenápadně vytáhl z kapsy miniaturní termosku a položil ji na pult.

„Úsměv,“ řekl rozverně. „Jsme dva kamarádi a zapíjíme loučení.“ Treloar vypoulil oči. Berija otevřel termosku. „A protože celou láhev nevypijeme, zbytek vám naleju, abyste si mohl dát v letadle.“

Opatrně odlil trochu vodky do lahvičky. „Jestli si někdo bude chtít zkontrolovat obsah, klidně to otevřete a nechte ho čuchnout.“

Berija odsunul stoličku a chytil Treloara za rameno. „Přeju šťastnou cestu.“ Zamrkal. „A zapomeňte, že jste mě kdy viděl.“

Ostraha letiště Šeremetěvo obdržela podrobný popis Ivana Beriji právě v okamžiku, kdy Adam Treloar procházel detektorem kovů. Strážný u monitoru si všiml válcovitého předmětu v příručním zavazadle a požádal Američana, aby ustoupil stranou. Další strážný otevřel kufřík, vytáhl termosku a odšrouboval víčko. Když ucítil charakteristický zápach žitné, usmál se a opět ji zavřel.

Když podával lahvičku Treloarovi, poradil mu: „Ta vodka je moc studená. Teplejší chutná mnohem líp.“

Když terminál mezinárodního letiště zaplavila četa milicionářů, Treloar už byl pohodlně uvelebený v sedadle první třídy. Ostraha letiště začala horečně přehrávat videokazety z průmyslových kamer a hledala kohokoli, kdo připomínal Ivana Beriju. Pozdě. Letadlo DC-10 společnosti American Airlines už pomalu rolovalo po dráze.

Let 1710 do Washingtonu s mezipřistáním v Londýně startoval hned za airbusem Air France do Paříže. Když se ministr obrany dovolal vedoucímu letového provozu v řídicí věži, měl už let 1710 zelenou.

„Zavřete to!“ zařval vedoucí do reproduktoru. Otočilo se k němu dvaadvacet obličejů, z nichž se dala vyčíst otázka: Zešílel snad?

„Co máme zavřít?“ zeptal se jeden z dispečerů. „Letiště, vy imbecile!“

„Celé?“

„Jo! Nic nesmí do vzduchu.“

Veškerá činnost ve věži se zaměřila na předání signálu STOP letadlům rolujícímu po ranveji a čekajícím na start. Nebyl čas myslet na stroje, které už vzlétly. Když se k tomu dispečeři dostali, letadlo DC-10 se naklonilo nad Moskvou a pak hladce stoupalo do své stanovené cestovní výšky 11 800 metrů.

12

Vzhledem k časovému rozdílu mezi Moskvou a východním pobřežím Spojených států amerických byla stále ještě hluboká noc, když Anthony Price zastavil u severní strážnice Fort Belvoir ve státě Virginia.

Když počítač prověřil jeho údaje, Price zajel po štěrkové cestě k sídlu generála Richardsona. Byl to nádherný viktoriánský dům obklopený vzorně udržovaným trávníkem. Ve druhém patře se svítilo, jak Price očekával.

Šéf Národní bezpečnostní agentury našel Richardsona v pracovně. Leštěné police na stěnách byly plné knih vázaných v kůži, vojenských trofejí a zarámovaných vyznamenání. Generál vstal od psacího stolu a ukázal na tác s kávou.

„Omlouvám se, že jsem tě vytáhl z postele, Tony, ale chtěl jsem, aby ses na to podíval sám.“

Price zřídkakdy spal déle než čtyři hodiny. Nalil si kávu a obešel stůl, aby viděl na monitor počítače.

„Poslední zpráva od Těleginové,“ řekl Richardson a ukázal na dešifrovaný text.

Price si přečetl několik prvních vět a zvedl oči. „Takže v Bioaparatu všechno klaplo podle plánu. V čem je problém?“

„Dočti to do konce.“

Price přimhouřil oči. „Jon Smith? Co sakra dělá v Moskvě?“

„Podle Těleginové čmuchá kolem naší akce. Zdá se, že dokonce varoval Kirova.“

„Ale Berija s Treloarem stačili utéct… Nebo ne?“ Richardson si promnul unavené oči. „Právě proto jsem tě zavolal: Já nevím. Těleginová měla podat hlášení, jakmile se odtamtud oba dostanou. Neudělala to. Koukni na tohle.“

Richardson udeřil do několika kláves a na obrazovce vyskočily čerstvé zprávy CNN.

„Na nádraží v Moskvě se něco stalo. Strhla se přestřelka. Rusové zasáhli tvrdě a rychle, takže není známo moc podrobností. Ale nabízí se logická otázka, co se stalo s Těleginovou.“

„Jestli se neozvala, je mrtvá,“ řekl Price bez obalu.

„Nebo ji sebrali. Jestli ji má Kirov…“

„Vyloučeno! Těleginová byla profesionálka. Nikdy by se nenechala chytit živá.“ Ukázal na monitor. „Tady se píše, že je minimálně pět mrtvých - všichni patřili k bezpečnosti. Vím, že je Berija dobrý, ale aby oddělal tolik lidí, musel by mu někdo pomáhat. Myslím, že se do toho vložila Těleginová.“

Po chvíli ticha Richardson pravil: „I kdyby Berija utekl, stejně jsme v kaši. Kirov se Smithem si posvítí na Těleginovou -na její pohyb, kontakty, prostě na všechno. Možná za sebou nechala stopy.“

Price začal nervózně přecházet po Richardsonově perském koberci, který měl hodnotu muzejního exponátu. „Pojedu do Fort Meade. Střelba na moskevském nádraží? To je přece teroristický útok - úkol pro Národní bezpečnostní agenturu. Když na to nasadím svoje lidi, nikdo ani nemrkne.“

„A co Smith?“ zeptal se Richardson.

„Je to voják, takže si ho vezmi na starost. Musí přece pro někoho pracovat, a pokud vím, má až moc kontaktů. Nejdřív Jurij Danko, pak se ukáže v Rusku…“

„Randi Russellová je v Moskvě jako tajný agent CIA.“

„Smith určitě neletěl deset tisíc kilometrů jen kvůli sexu, Franku. Potřebujeme vědět, kdo mu dává rozkazy. A pak mu zatneme tipec!“

Když Randi Russellová vypnula alarm a otevřela dveře sídla firmy Bay Digital, okamžitě si uvědomila, že není sama. Přestože bezpečnostní systém neukazoval narušení, ucítila slabou vůni hřebíčkového tabáku.

„Jsi to ty, Zrzku?“ houkla.

„Jo. Jsem tady, Randi.“

Randi vzdychla a zamkla za sebou dveře. Přišla brzo a chtěla si sama v klidu prohlédnout nějaké zprávy.

„Kde tady?“

„V archivu.“

„Sakra!“

Randi zaskřípala zuby a rázně zamířila do zadní části kanceláře. Archiv připomínal velký sejf, vybavený nejmodernějším počítačovým zařízením. Kombinaci zámku znala jen ona. Teoreticky.

Randi vstoupila do místnosti, v níž se udržovala stálá teplota. Přistihla narušitele, jak si stahuje nejnovější videohru z tajných souborů jedné japonské firmy.

„Zrzku, já jsem tě varovala.“ Snažila se o přísný tón.

Saša Rublev se na ni zářivě usmál. Byl vysoký, hubený a měl jasně zelené oči, jimiž pletl hlavu dívkám. Přezdívku Zrzek dostal pro kštici nepoddajných rusých vlasů. Ve svých sedmnácti letech to byl bezpochyby největší počítačový génius Ruska.

„Sašo, jednou spustíš alarm a pak mi budeš volat z policejní stanice.“

Saša hrál uraženého. „Randi, za co mě máš? Vaše zabezpečení je solidní, ale…“

Ale pro někoho jako ty je to hračka.

Randi objevila Sašu Rubleva na počítačovém semináři, který společností Bay Digital pořádala pro studenty Moskevské univerzity. Vytáhlý chlapec jí padl do oka nejen proto, že byl nejmladší v sále. S pomocí laptopu se prokousal do hlavního počítače ruské centrální banky a ověřil si úroveň zlatých zásob země.

Randi okamžitě v něm okamžitě rozpoznala mimořádný talent. Nad hamburgry a kolou s ohromením zjistila, že tenhle syn průvodčího v moskevském metru má neuvěřitelně vysoké IQ, ale kvůli byrokracii zůstal trčet v zastaralém středoškolském systému. Nakonec dostala povolení od Sašovy rodiny, že může pár hodin týdně a o víkendech pracovat pro Bay Digital. Pouto mezi učitelkou a žákem postupně sílilo. Randi mu povolila přístup k nejmodernějšímu zařízení v kanceláři a Saša na oplátku slíbil, že toho nebude zneužívat. Ale Saša byl hravý jako štěně.

Řekl si, že jí bude dávat dárky - informace, o jejichž zdrojích raději nechtěla vědět.

„Tak jo,“ řekla. „Co bylo tak důležitého, že to nemohlo počkat, až přijdu?“

„Ta střelba na nádraží.“

„Cestou jsem poslouchala zprávy. Co je s ní?“

Sašovy dlouhé prsty tančily po klávesnici. „Prý je to práce čečenských rebelů.“

„No a?“

„Tak proč zavřeli moskevské letiště?“

Randi mu zírala přes rameno na obrazovku. Saša pronikl do počítače Federální bezpečnostní služby a četl poslední informace o uzavření letiště Šeremetěvo.

„Že by si Čečenci vybrali za cíl letiště?“ zeptal se nevěřícně. „To se mi nezdá. Děje se něco velkého, Randi. A FBS nechce, aby o tom někdo věděl.“

Randi se na okamžik zamyslela. „Ukonči spojení,“ řekla tiše.

„Proč? Ženu to přes pět míst. I kdyby zjistili narušení, budou si myslet, že se na ně napíchl z někdo Bombaje.“

„Sašo…“

Zrzek raději zaklapl laptop.

„Vypadáš ustaraně, Randi. Neboj se. Mám vážně bezva jištění…“

„O to nejde, Sašo. Máš pravdu: proč by zavírali letiště?“

Zorganizovat uzavírku velkého letiště je jako zlý sen. Když Smith s Kirovem přijeli, narazili na tisíce zmatených cestujících. Přecházeli po hale, obléhali přepážky a žádali vysvětlení od ztrápených zaměstnanců, kteří nevěděli, co jim mají říct. U každého vchodu i východu stáli ozbrojení milicionáři, takže cestující byli jako ve vězení. Tříčlenné hlídky procházely obchody, toalety i skladiště, kontrolovaly prostory se zavazadly a náklady, jídelny a převlékárny pro personál, dokonce i modlitebnu a dětský koutek. Vzduchem létaly různé fámy, hněv sílil. Mezi vězni mezinárodního letiště se šířil strach.

„Někdo z ostrahy si myslí, že na videokazetě zahlédl Beriju,“ řekl Kirov Smithovi, když si klestili cestu davem.

„To doufám,“ odvětil Smith. Zamířili k velitelskému stanovišti letištní bezpečnosti.

Smith s Kirovem vrazili do místnosti, která připomínala velké televizní studio. Před šestimetrovou řadou přístrojů sedělo šest techniků, kteří sledovali devadesát kamer strategicky rozmístěných po celém komplexu. Kamery měly časové spínače a daly se ovládat na dálku. Několikerým poklepáním klávesnice mohli technici zaostřit obraz nebo kamery natočit určitým směrem.

Nad přístroji visely nástěnné obrazovky, které nabízely řediteli ostrahy aktuální pohled do haly z ptačí perspektivy. V místě se stálou teplotou byly skryté videorekordéry, které nahrávaly vše, co kamery zachytily.

„Co máte?“ chtěl vědět Kirov.

Šéf ostrahy ukázal na jeden z monitorů. Na černobílé obrazovce byli dva muži sedící u stánku s občerstvením.

„Obraz je špatný,“ připustil ředitel. „Ale zdá se, že támhle je váš člověk.“

Kirov přistoupil blíž, aby lépe viděl. „Vážně je to on.“ Otočil se ke Smithovi. „Co myslíte? Viděl jste ho zblízka.“

Smith se díval na obrazovku-. „Je to on. Myslíte, že mluví s tím chlápkem vedle?“

Kirov se obrátil na ředitele. „Můžete to zvětšit?“

Ředitel zavrtěl hlavou. „Víc z toho zařízení nedostanu.“

„Máte ještě další záběry těch dvou?“ zeptal se Smith.

„Ne. Kamery mají časové spínače. Zachytily Beriju jen na jednom záběru a pak se přesunuly do dalšího sektoru.“

Smith zatáhl Kirova stranou. „Pane generále, já vím, že Berija je náš hlavní cíl, ale potřebujeme vědět, kdo je ten chlap. Co kdyby si tu pásku prohlédla vaše služba?“

Kirov ukázal na rozmazané tváře na obrazovce. „Podívejte, kam dopadá světlo. A na tamten sloup - s tím záběrem nic nenaděláme. Nemáme na to software.“

Smith se nechtěl vzdát: „Vy znáte Beriju nejlíp. Pracoval ve dvojici?“

„Nikdy. Berija byl vždycky sólista. To je taky jeden z důvodů, proč pořád uniká spravedlnosti. Nemáme se čeho chytit. Toho druhého asi využívá jako zástěrku.“ Smithovi se na záběru něco nezdálo.

„Pane generále, možná bych věděl, kde ten obrázek vylepšit.“

„Na vašem velvyslanectví?“ zeptal se Kirov.

Smith pokrčil rameny. „Co vy na to?“

Kirov uvažoval. „Tak dobře.“

„Těleginová - měla laptop nebo mobilní telefon?“

„Obojí.“

„Můžu to omrknout.“

Kirov přikývl. „Strážník vás doprovodí do budovy. Obě věci jsou v kuchyňce.“

„Což mě přivádí k poslední otázce,“ řekl Smith. „Co když Berija na letišti není?“

Když si Kirov uvědomil, kam tím Smith míří, vypoulil oči. „Potřebuju označení a cíl posledních tří letů před uzavřením,“ řekl řediteli.

Smith se podíval na časový údaj na videokazetě a pak na monitor, kde ředitel ostrahy právě zobrazil letový plán.

„Swissair 101, Air France 612, American Airlines 1710. Berija mohl nastoupit do jednoho z nich.“

„Dejte mi kazety z kamer, které zabíraly průchody k těm letadlům,“ vyštěkl Kirov. „A seznamy cestujících.“

Ředitel chvatně odešel. Kirov se otočil ke Smithovi. „Berija možná stihl nastoupit, Jone, ale není to pravděpodobné. Taky je možnost, že se dostal z letiště, ale je pořád ve městě.“

Smith věděl, co Kirov naznačuje. Na palubě dotyčných tří letadel do západní Evropy cestovalo celkem přes tisíc lidí. Otázka zněla: Vezme si Smith na svědomí řadu mezinárodních incidentů jen kvůli tomu, že v jednom z nich možná sedí Berija?

„A co kdyby to bylo obráceně, pane generále?“ zeptal se Smith. „Co kdyby cílem nebyl Curych, Paříž nebo Londýn, ale Moskva? Vy byste to nechtěl vědět? Nebo byste se spokojil s ‚možností‘?“

Kirov na něj chvíli zíral. Pak přikývl a sáhl po telefonu.

Kirov byl blíž pravdě, než si uvědomoval: Berija se dostal z letiště a stále se nacházel v Moskvě. To však už nemělo trvat dlouho.

Berija odjel z letiště tak, jak přijel. Tentokrát ho však autobus odvezl přímo na moskevské autobusové nádraží.

Když Berija vstoupil do studené zchátralé budovy, zamířil k přepážce a koupil si obyčejnou jízdenku do Petrohradu. Měl dvacet minut času, a tak si odskočil na toaletu, která čpěla močí a chlorem, a opláchl si tvář vodou. Když vyšel ven, koupil si od ženy ve stánku několik mastných pirohů a spláchl je sklenicí čaje. Takto posilněn se postavil do fronty cestujících, kteří čekali u okénka odletů.

Berija si prohlížel tváře kolem sebe. Patřily hlavně starším lidem. Někteří s sebou měli kartónové kufry a krabice přelepené leukoplastí, které pravděpodobně ukrývaly veškerý jejich světský majetek. Ten pohled mu připomněl dětství, kdy kočoval v kolonách uprchlíků z jedné hořící vesnice do druhé. Cestoval na valnících za traktory, a když se porouchal motor, tak v povozech tažených koňmi. Když nepřítel či hladoví uprchlíci koně povraždili, šel po svých. Kilometr za kilometrem, den po dni. Hledal střechu nad hlavou, kterou však nikdy v životě nenašel.

Mezi nastupujícími lidmi se Berija cítil dobře. Byli to chudáci, kteří pro novou třídu zbohatlíků znamenali míň než vzduch. Žádný milicionář se nebude obtěžovat prohlížet jim papíry. Jejich odjezd nebudou snímat žádné kamery. A především -každý si bude hledět svého. Proč poslouchat nářky ostatních?

Berija zamířil do zadní části autobusu a vklouzl na dlouhou lavici, která se táhla po celé šířce vozu. Schoulil se do rohu a poslouchal skřípění převodů. Řidič couval. Brzy poté řev motoru zeslábl a provoz za okny se uklidnilo. Berija usnul.

Smithovi s Kirovem trvalo půl hodiny, než si přehráli kazety se záběry cestujících, kteří nastoupili do tří letadel mířících do Evropy.

„Čtyři podezřelí,“ řekl Smith. „Tak to aspoň vidím já.“ Kirov přikývl. „Berijovi se nepodobají, ale není jim vidět dobře do tváře.“

Smith se podíval na hodiny ve služební místnosti ostrahy. „První letadlo, Swissair 101, přistane v Curychu za dvě hodiny.“

„Zavoláme si,“ řekl Kirov temně.

Od zlatých časů terorismu na začátku osmdesátých let existovaly plány, jak si poradit s únosci vybavenými nejen výbušninami, ale také chemickými a biologickými zbraněmi. Kirov zavolal svým protějškům ze Švýcarské vnitřní bezpečnosti, francouzské Deuxiéme a anglické MI5. Když byli představitelé všech tří služeb připraveni, pokynul Smithovi, který právě hovořil s Nathanielem Kleinem na samostatné lince. Pak zapojil Kleina do konferenčního hovoru, aniž by ostatní informoval, že je Američan poslouchá.

„Pánové,“ začal. „Máme problém.“

Kirov nerozváděl pozadí krize dopodrobna. Řekl to, co ostatní v danou chvílí potřebovali vědět. Každá promarněná minuta znamenala méně času na přípravu.

„Takže Berija je možná na palubě našeho letadla, ale jisté to není,“ řekl Francouz. „Dá se to nějak ověřit?“

„Kdybych tak věděl jak,“ odvětil Kirov. „Ale jestli nenajdu Beriju do dvou hodin, musíme vycházet z toho, že do jednoho z těch letadel stihl nastoupit.“

„A co jeho složka?“ zeptal se zástupce ředitele MI5. „Slyšel jsem, že o tom chlapovi moc nevíme.“

„Všechno vám posíláme bezpečným e-mailem,“ odpověděl Kirov.

„Ví Berija, že jste ho sledovali na letiště?“ zeptal se Švýcar. „Nedostal strach z dopadení? Ptám se, protože musíme vědět, na co se připravit. Má Berija důvod použít tu biologickou zbraň ve vzduchu?“

„Berija je kurýr, ne terorista,“ vysvětlil mu Kirov. „Má finanční zájem na tom, aby ukradený virus doručil. Není to žádný fanatik, ani mučedník.“

Tři Evropané se začali dohadovat, jak na krizovou situaci nejlépe zareagovat. Měli jen pár možností, takže se volba dala předvídat.

„Protože první letadlo přistane na naší půdě, začne to u nás,“ řekl Švýcar. „Budeme k tomu přistupovat jako k možné teroristické hrozbě a podnikneme příslušná opatřeni. Jestli je Berija na palubě, bude zneškodněn všemi dostupnými prostředky. Připravíme personál i zařízení a zajistíme virus neštovic.“ Odmlčel se. „Nebo si s ním nějak poradíme, kdyby snad došlo ke kontaminaci. Pokud naopak zjistíme, že Berija na palubě není, okamžitě to všem oznámíme.“

„Pokud možno ještě dřív, mon vieux,“ řekl Francouz. „Air France přistane v Paříži hodinu a čtvrt po vašem letadle.“

„Doporučuji zřídit otevřenou linku k monitorování vývoje událostí,“ prohodil Angličan. „Budeme postupovat vylučovací metodou.“

„Rád bych vám připomněl jednu věc, Londýne,“ zvýšil Kirov hlas. „Letadlo sice směřuje do vašeho hlavního města, ale je americké, stejně jako posádka. Mám povinnost informovat velvyslance.“

„Doufám, že to nezpůsobí spory o kompetence,“ odvětil Londýn.

„To jistě ne,“ řekl Kirov. „Pokud nemáte další připomínky nebo návrhy, končím hovor, ať se můžete dát do práce.“

Nikdo neměl námitky. Jeden po druhém zavěsili, až na lince zůstal jen Klein.

„Vracíte se domů, Jone?“ zeptal se.

„Mohu něco navrhnout?“

„Mluvte.“

„Myslím, že bych měl návrat odložit. Jestli mi generál Kirov zařídí dopravu, můžu být v evropském vzdušném prostoru dřív, než dosedne švýcarské letadlo. Můžu sledovat situaci za letu a pak nasměrovat pilota do příslušného města. Budu přímo v centru dění, a tak vám oběma můžu podávat aktuální informace.“

„Co tomu říkáte, pane generále?“ zeptal se Klein.

„Neuškodí mít na místě vlastního experta na biologické zbraně,“ odpověděl Rus. „Okamžitě zařídím dopravu.“

„To rád slyším. Hodně štěstí, Jone. Průběžně nás informujte.“

Dvacet minut poté dorazil Jon Smith do Kirovova bytu. Za bedlivého dohledu přiděleného strážce vešel do kuchyně, kde nasel přenosný počítač a mobilní telefon Lary Těleginové.

Strážce odvezl Smithe na velvyslanectví. Když viděl, že Američan prošel stanovištěm ostrahy a zmizel za branou, spokojeně odjel. Nemohl proto vidět, že se Smith vrátil.

Smith rychlým krokem zamířil k pasáži, která se nacházela necelý kilometr od ambasády. Vešel do dveří a okamžitě spatřil Randi. Spadl mu kámen ze srdce.

„Proč jen jsem čekala, že se dneska uvidíme?“ zeptala se tiše.

„Musíme si promluvit, Randi.“

Smithův příchod vyvolal pobavené úsměvy na tvářích zaměstnanců, mezi nimiž zvláště vynikal jeden zrzavý mladík. Randi se začervenala.

„Myslí si, že jsi můj milenec,“ řekla Smithovi, když zmizeli v její kanceláři.

„Vážně…?“

Zasmála se tomu, že ho zaskočila. „Lidi by si o tobě mohli myslet i horší věci, Jone.“

„Vlastně mi to lichotí.“

„Tak to bychom měli. Co potřebuješ?“

Smith vytáhl videokazetu, přenosný počítač a mobilní telefon.

„Jak jsi asi slyšela, na letišti vznikla jistá situace…“

„Vím, Rusové ho uzavřeli.“

„Randi, můžu ti říct jen to, že někoho hledají. A je důležité, aby ho našli.“

Vysvětlil jí problém s videokazetou. „Potřebuju to zaostřit. Rusům chybí software i zkušenosti.“

Randi ukázala na laptop a telefon. „A co tohle?“

„Masakr na nádraží a situace na Šeremetěvu jsou přímým důsledkem toho, že si dva spiklenci předávali informace,“ odpověděl Smith. „Od toho telefonu si moc neslibuju. Ale laptop… Možná si posílali e-maily. Nevím.“

„Jestli ti tvoji spiklenci byli profesionálové - což předpokládám -, používali šifry. Rozluštit je by chvilku trvalo.“

„Byl bych rád, kdybys to zkusila.“

„Což nás přivádí k dalšímu problému. Přece si nemyslíš, že s tímhle můžu jen tak přijít na ambasádu. Jsem tady neoficiálně. Nemám žádný kontakt se šéfem místní pobočky CIA. Musela bych se spojit přímo s centrálou. A když to udělám, budu muset vysvětlit, proč biju na poplach.“

Chvíli nic neříkala. „To by ale znamenalo, že mi budeš muset říct mnohem víc než chceš - nebo můžeš.“

Smith zklamaně zavrtěl hlavou. „No dobře, rozumím. Myslel jsem, že bys třeba…“

„Neřekla jsem, že jiná možnost není.“ Randi mu rychle pověděla o Sašovi Rublevovi.

„No já nevím…“ řekl Smith.

„Jone, vím, co si o tom myslíš. Ale FBI přece taky najímá mladé hackery, aby jí pomohli vypátrat počítačové teroristy. A já bych se pořád dívala Sašovi přes rameno.“

„Ty tomu klukovi tolik věříš?“

„Saša je produkt nového Ruska, které se otevírá světu. Politika je pro něj ta nejnudnější věc na světě. Navíc pochybuju, žes o ten laptop jen tak zakopl. Akci museli schválit Rusové.“

Smith přikývl. „To nepopírám. Tak jo. Zhruba za hodinu musím odjet z Moskvy. Moje číslo máš. Až ten tvůj génius na něco přijde, hned mi zavolej.“

Pousmál se na ni. „A díky, Randi. Díky moc.“

„Pomůžu ti ráda, Jone. Ale na oplátku. Jestli se stane něco zásadního…“

… dozvíš se to ode mě, a ne ze CNN. Slibuju.“

13

Švýcaři mají jednu z nejlépe organizovaných protiteroristických jednotek na světě. Špičkově vycvičená a vyzbrojená dvacetičlenná Skupina speciálních operací vyrazila na curyšské mezinárodní letiště pár minut po obdržení rozkazu ministra obrany.

Dvacet minut před přistáním letu 101 společnosti Swissair zaujali členové komanda pozice. Polovina z nich na sobě měla uniformy švýcarské pohraniční stráže, jejíž přítomnost na letištích a nádražích nebyla cestujícím nijak nápadná. Zbylí členové oddílu byli převlečení za mechaniky, doplňovače paliva, manipulanty a zásobovače, tedy obslužný personál, který se kolem stojícího letadla běžně pohybuje.

Civilisté vyzbrojení samopaly Heckler&Koch MP5, dýmovnicemi a ochromujícími granáty měli být první údernou vlnou, pokud by si pachatel vzal rukojmí. Hlídky v uniformách představovaly druhý sled, připravený pro případ, že by se Berijovi podařilo vyklouznout z neviditelného obklíčení.

Třetí kruh tvořili ostřelovači švýcarské armády, kteří se rozmístili na střechách mezinárodního terminálu a hangárů. Budou mít nezakrytý výhled na letadlo rolující k poslednímu vchodu. Pokus připojit chodbu k trupu letadla nevyjde. Kapitán ohlásí závadu a sdělí cestujícím, že k předním dveřím budou přistaveny schůdky.

Jakmile po nich začnou cestující sestupovat, ostřelovači se pokusí zaměřit Beriju. Pokud se jim to podaří, budou na něj mířit nejméně tři pušky najednou. Členové komanda v civilu srazí Beriju k zemi a zneškodní ho. Pokud by se však stalo něco nečekaného, ostřelovači měli povolení zahájit palbu.

Velitel Skupiny speciálních operací v plandavé kombinéze zásobovače tiše promluvil do vysílačky. Když mu řídicí věž sdělila, že let 101 je na finálním přiblíženi, předal zprávu svým mužům, kteří odjistili zbraně.

Autobus se dokodrcal k nádraží v Petrohradu právě v okamžiku, kdy v Curychu dosedl let 101 společnosti Swissair. Ivan Berija šel s davem. Vstoupil do haly a zamířil ke skříňkám na zavazadla. Jednu z nich odemkl a vyndal levný kufr.

Toaleta byla odporná. Berija však uplatil zřízence a ten ho pustil do relativně čisté soukromé kabinky. Svlékl si kabát, sako a kalhoty a z kufru vytáhl modré sportovní sako, šedé kalhoty a pohodlné mokasíny. Kufr dále obsahoval bundu s teplou podšívkou, několik igelitových tašek plných suvenýrů z muzea Ermitáž a peněženku s letenkou, pasem, kreditními kartami a americkou měnou. Berija otevřel pas a prohlížel si fotografii, na níž byl v šatech, které si právě oblékl. Napadlo ho, že skutečně vypadá jako John Strelnikov, naturalizovaný americký občan, který pracuje jako projektant pro jednu stavební firmu se sídlem v Baltimore.

Berija sbalil staré oblečení do kufru a vyšel ze záchodu. V nádražní hale se zastavil u stánku s občerstvením, položil kufr na zem, koupil si coca-colu a pokračoval dál. Halou se potloukala řada bezdomovců, a tak měl Berija jistotu, že kufr zmizí dřív, než dojde k východu.

Venku nastoupil do taxíku a nabídl řidiči deset amerických dolarů nad dohodnutou sazbu, když ho zaveze na letiště do třiceti minut. Šofér to stihl ještě o dvě minuty dřív.

Berija věděl, že všechna nádraží i letiště v zemi už dostala jeho fotografii s podrobným popisem. Bylo mu to jedno. Neměl v úmyslu přijít do styku s úřady.

Prošel čerstvě renovovanou letištní halou k prostoru vyhrazenému pro turistické skupiny a vklouzl do houfu zhruba šedesáti cestujících shromážděných před přepážkou společnosti Finnair.

„Kde máte jmenovku? Bez ní nikam nemůžete.“ Berija se mile usmál na ztrhanou mladou ženu, na jejímž odznaku stálo: OMNITOURS: ZA POKLADY CARŮ. Podal jí pas s letenkou a zamumlal: „Ztratil jsem ji.“

vzdychla, shrábla doklady a odvedla ho k přepážce, kde vytáhla papírovou jmenovku.

„John Strl…“

„Strelnikov.“

„Dobře. Napíšeme jen John, platí?“

Napsala jméno perem, sloupla z cedulky zadní stranu a přilepila Berijovi jmenovku na klopu.

„Neztratit!“ napomenula ho. „Jinak budete mít problémy na celnici. Chcete si něco nakoupit v duty-free?“

Berija přitakal.

„Až projdete kontrolou, dostanete pas i letenku zpátky,“ pravila žena a vydala se řešit další problém některého z turistů.

Na to se Berija spoléhal. Bylo pro něj mnohem lepší, když se o víza a letenky postará unavená americká průvodkyně.

Berija si koupil kolínskou vodu a uložil ji do tašky se suvenýry z Ermitáže. Pak se postavil do fronty, která pomalu postupovala pasovou kontrolou. Sledoval, jak dva otrávení úředníci v kukani razítkují pasy, které jim průvodkyně přinesla. Když uslyšel své jméno, předstoupil, vzal si pas a prošel celnicí do odletové haly.

Berija se posadil vedle postarších manželů, z nichž se vyklubali obyvatelé San Franciska. Jelikož předstíral, že anglicky moc neumí, hovořili většinou jeho noví známí. Berija se dozvěděl, že let do Washingtonu bude trvat asi deset hodin a že palubní servis bude nejspíš slušný, ale rozhodně ne špičkový.

Letecký speciál iljušin právě vletěl do německého vzdušného prostoru, když Smith dostal zprávu, že Berija na palubě švýcarského letadla není.

„Víte to jistě?“

„Naprosto,“ odvětil Klein do satelitního telefonu. „Prověřili všechny cestující do jednoho. Nebyl tam.“

„Let do Paříže přistává za devatenáct minut. Jsou připraveni?“

„Ano. Aspoň podle těch, s kterými jsem mluvil. Soukromě mi ale sdělili, že se vláda cuká. Jestli se něco stane a pak vyjde najevo, že dovolili letadlu přistát… No, umíte si představit ten poprask.“

„Myslíte, že by z vlády mohlo něco uniknout?“

„Je to reálná možnost. Ve Francii jsou za dva týdny volby. Opozice hledá jakoukoli munici.“

Smith se vrátil k myšlence, která ho napadla už v Moskvě, ale tehdy ji nevyřkl.

„Pane, co kdybychom Francouzům pomohli?“

„Jak?“

„Jejich airbusy nejsou vybavené systémem SecFax. V letadle American Airlines 1710 je možnost přijímat bezpečné satelitní faxy. Mohl byste promluvit s kapitánem a odfaxovat mu fotku Beriji.“

Nastalo ticho. Smithův návrh v sobě skrýval značné nebezpečí. Pokud by by se v americkém letadle něco stalo, mělo by to katastrofální následky.

„Něco si ověřím,“ řekl nakonec Klein. „Za chvíli jsem zpátky.“

O pár minut později se generál ozval znovu. „Mluvil jsem s ředitelem bezpečnosti American Airlines ve Forth Worthu v Dallasu. Říká, že na palubě 1710 je bezpečnostní agent.

„To je ještě lepší. Takže on…“

„Je to ona, Jone.“

„Tak pardon. Pilot má určitě možnost navázat s ní spojení. Může ji požádat, ať prohlédne letadlo.“

„Musíme připustit možnost, že Berija cestuje inkognito.“

„Kirov se nezmínil, že by byl Berija mistr převleků. Možná proto, že ještě nikdy nepracoval na neznámé půdě. Cvičený agent by dokázal poznat líčidlo nebo plastiku.“

„Navrhujete, abychom informovali Kirova - nebo někoho jiného?“

„Je to naše letadlo, pane generále. Když si ho ta agentka všimne, můžeme uklidnit Francouze a varovat Brity, že je na cestě. Každá chvilka náskoku bude mít cenu zlata.“

Následoval další okamžik ticha.

„Tak dobře, Jone. Já to tady rozjedu. Letadlo je devadesát minut od Heathrow. Zůstaňte ve vzduchu a já vám zavolám zpátky.“

Adam Treloar ucítil závan exotického parfému a zavrtěl se ve svém prostorném sedadle první třídy. Uslyšel lehké šustění hedvábí a pak zahlédl pěkně tvarované pozadí, které houpavě prošlo kolem něj. Rusovláska s dlouhýma nohama se otočila, jako by vycítila, že ji někdo pozoruje. Treloar se zarděl. Ještě trapněji mu bylo, když se usmála a zvedla obočí, jako by říkala: ty uličníku! Pak zmizela za přepážkou v prostoru, kde se připravovalo pití a jídlo.

Treloar vzdychl. Ne proto, že by po té dívce zatoužil. Ženy jakéhokoli věku ho sexuálně nepřitahovaly. Ale uměl ocenit krásu ve všech podobách. Na soukromých jachtách v jistých částech Karibiku nejednou se zaujetím sledoval, jak podobná krása dokáže vy dráždit choutky publika.

Z přemítání ho vytrhlo oznámení pilota:

„Dámy a pánové, podle posledních informací v Londýně právě lehce mrholí a teplota je patnáct stupňů. Letíme podle plánu a přistát bychom měli za hodinu a pět minut.“

Otrava, pomyslel si Treloar.

Chvíli uvažoval o nesmyslnosti podobných oznámení, pak se však znovu objevila ta žena. Zdálo se, že nyní kráčí pomaleji a pečlivě propíná nohy. Treloar znovu ucítil její svůdný pohled. Znovu zčervenal.

Ta žena se jmenovala Ellen Diforiová. Bylo jí dvacet osm a špičkově ovládala bojová umění i střelbu. U federální policie pracovala pátým rokem, u ostrahy letadel druhým.

No jen si představte. Moje poslední štace a musí se stát tohle.

Ještě před čtvrt hodinou Diforiová přemýšlela o nadcházející schůzce se svým přítelem, právníkem z Washingtonu. Veškeré snění však ukončilo zdánlivě nevinné oznámení o speciální nabídce parfému Jean Patou 1000, který je možno zakoupit na palubě. Naučené heslo vrátilo Diforiovou do reality. Odpočítala deset vteřin, zvedla tašku, vstala ze sedadla v obchodní třídě a vykročila k toaletám. Pokračovala do první třídy, kolem přepážky do prostoru obsluhy a pak potají do kabiny pilota.

Diforiová si přečetla zprávu od šéfa bezpečnosti a pozorně si prohlédla odfaxovaný snímek. Měla jasný rozkaz: zjistit, zda se dotyčný nachází na palubě. Kdyby ho zahlédla, neměla se s ním dávat do řeči, ani se ho snažit zadržet. Měla jen podat hlášení v kabině.

„A co zbraň?“ zeptala se Diforiová pilota. „Nepíše se tam nic o pistoli nebo o bombě. Ani o biologických zbraních. Kdo je ten chlap?“

Pilot pokrčil rameny. „Vím jen to, že Britové zburcovali hochy ze speciálních jednotek SAS, takže je to vážné. Jestli je na palubě a my přistaneme, seberou ho na zemi.“ Šlehl pohledem po její tašce. „Udělejte mi laskavost: nehrajte si tam vzadu na hrdinku.“

Když Diforiová postupovala oddělením první třídy, všimla si rozpaků muže se směšně vypoulenýma očima.

Tenhle trouba to nebude.

Velice dobře si uvědomovala, jak působí na muže, a hodlala toho využít. Nenechávala v klidu sedmnáctileté kluky ani sedmdesátileté starce, i když to třeba nedávali znát. Kdyby však chtěla, podívali by se přímo na ni. Stačil by náznak úsměvu či mrknutí.

V první a obchodní třídě byl čistý vzduch. Diforiová ani nečekala, že by tam hledanou osobu našla. Lidé jako Berija se rádi skrývají v davu. Diforiová odtáhla závěs a vstoupila do oddělení turistické třídy.

Cestující seděli ve třech proudech po třech. Agentka předstírala, že si prohlíží přihrádku s časopisy, přitom však sledovala prvních šest řad vlevo: důchodci, mládež na prázdninách a mladé rodiny, které neměly peníze na dražší třídu. Vykročila do zadní části letadla.

Po pár minutách došla Diforiová k toaletám. Odtud měla dobrý výhled na všechny cestující v dosahu i na dva, kteří právě vyšli ze záchoda. Zbytek sedadel byl plný. Žádný z lidí nepřipomínal hledanou osobu.

A teď něco vyzkoušíme.

Diforiová zamířila stejnou cestou zpátky. Vstoupila do oddělení obchodní třídy, obešla přepážku a vrátila se do turistické.

prohnula záda, jako by chtěla uvolnit ztuhlé svaly. Pod sakem a neprůstřelnou vestou se náhle jasně rýsovala její oblá ňadra. Muži se zatvářili chápavě - a obdivně. Agentka povzbudila jejich lačné pohledy lehkým úsměvem. Jak postupovala uličkou, loupala očima na všechny strany, ale nikdy nespočinula na konkrétním obličeji. Znovu měla štěstí. Všechna sedadla byla obsazená. Muži bud spali, četli, nebo se probírali v písemnostech. Byla ráda, že film už skončil a většina okenních stínítek byla vytažená, takže dovnitř mohlo proudit slunce.

Diforiová se znovu ocitla v zadní části letadla. Prošla kolem toalet a vracela se druhou uličkou. Kontrolovala, jestli někoho nepřehlédla. Po chvíli došla do kabiny pilota.

„Nikoho jsem neviděla.“

„Jste si jistá?“

„V první a obchodní je čistý vzduch. Nikdo ani vzdáleně nepřipomíná toho chlapa. Turistická třída je našlapaná po střechu - dvě stě třicet osm lidí. Sto sedmnáct z nich jsou ženy -a věřte mi, jsou to opravdu ženy. Dále je tam dvaadvacet děti mladších patnácti let a čtyřicet tři lidí ve věku něco přes dvacet. Ze šedesáti tří možných mužů je dvacet osm starších než šedesát pět a dalším šestnácti je přes padesát. Takže nám zbývá devatenáct podezřelých - a žádný z nich neodpovídá popisu.“

Pilot přikývl a podíval se na svého kolegu. „Danny naváže spojení s Dallasem. Řekněte jim, co jste zjistila.“ Odmlčel se. „Takže můžu zase začít dýchat?“

Komunikační zařízení na palubě letadla C-22 umožnilo Smithovi odposlouchávat operační kanál francouzské bezpečnosti. Slyšel, jak agenti Deuxiěme Bureau podávají hlášení o lidech vystupujících z letu 612 společnosti Air France. Tři čtvrtiny cestujících už byly venku, a po Berijovi stále ani památky. Smith zaměřil pozornost na let American Airlines, který měl přistát za necelých dvacet minut. Vtom zacinkal satelitní telefon.

„Tady Klein, Jone, právě jsem dostal zprávu z Dallasu. Agentka v letadle hlásí, že na palubě není nikdo, kdo by připomínal Beriju.“

„To není možné! Skoro všichni Francouzi už vystoupili -a taky nic. Musí být v americkém letadle.“

„Podle ní ne. Je si skoro jistá, že tam Berija není.“

„Skoro nestačí.“

„To vím taky. Předal jsem její poznatky Britům. Jsou rádi, ale nepoleví v pozornosti. Členové SAS zůstanou na místech.“

„Šéfe, musíme vzít v úvahu možnost, že Berija letěl něčím jiným, nebo že se chce dostat do Států jinak.“

Ve sluchátku bylo slyšet Kleinovo vzdychnutí. „Myslíte, že by měl tu drzost? Je mu přece jasné, že jsme na něj nasadili všechny síly.“

„Berija tu práci vzal a dokázal kvůli ní i zabít. Ano, myslím, že je odhodlaný proniknout do Ameriky.“ Na chvíli se zarazil. „Moskva je pro lety na Západ hlavní výchozí místo, ale ne jediné.“

„Petrohrad?“

„Létá se odtud do Skandinávie a severní Evropy. Aeroflot, Scandinavian Airlines, Finnair, Royal Dutch - všechny společnosti tam mají pravidelné linky.“

„Kirova raní mrtvice, až mu řeknu, že se Berija mohl dostat až do Petrohradu.“

„Ten chlap neutíká, pane. Řídí se podle dobře promyšleného plánu. Proto je pořád krok před námi.“

Smith zaslechl cosi na francouzském kanále. Omluvil se, chvíli poslouchal a pak se vrátil ke Kleinovi. „Paříž potvrzuje, že jejich let je čistý.“

„Co teď, Jone?“

Smith se na okamžik zamyslel. „Vystoupím v Londýně.“

14

Letadlo společnosti American Airlines dosedlo na londýnském letišti Heathrow v oblacích modravého dýmu, který čpěl zápachem přehřátých brzd. Podle pokynů velitele Zvláštní letecké služby SAS pilot oznámil cestujícím, že tunel u příslušného vchodu má mechanickou závadu. Řídicí věž je přesměrovala do jiné části letiště, kde se ke dveřím daly přistavit schůdky.

Stevardi a letušky procházeli první a obchodní třídou a ujišťovali pasažéry, že stihnou navazující přípoje.

„A kdy poletíme dál do Washingtonu?“ zeptal se Treloar.

„Na zemi budeme co nejkratší dobu,“ odvětil stevard.

Treloar se modlil, aby měl pravdu. Dusíková náplň v nádobce vystačila na dvanáct hodin. Zastávka na Heathrow byla obvykle dlouhá devadesát minut. Let do Washingtonu trval šest hodin a patnáct minut. Až projde celní a pasovou kontrolou, bude mít tři hodiny na to, aby dostal neštovice do chladírny. Na nepředvídané okolnosti nezbývalo příliš prostoru.

Když Treloar vyšel na schůdky, zjistil, že letadlo stojí vedle obřího hangáru. Viděl, jak letištní personál nakládá zavazadla na vozíky. U vrat hangáru čekaly dva autobusy s běžícími motory. Pod schůdky ho příjemný mladý celník vyzval, aby šel do hangáru, který byl zařízen jako provizorní tranzitní hala.

Treloar ani ostatní cestující neměli ponětí, že každý jejich krok sledují oči v hledáčcích pušek. Nemohli tušit, že mladí muži v uniformách celníků, manipulanti, řidiči autobusů i údržbáři jsou po zuby ozbrojení tajní agenti SAS.

Těsně předtím, než Treloar zmizel ve dveřích hangáru, zaslechl pronikavé zaskřípění. Otočil se a spatřil elegantní letecký speciál, který ladně přistál na dráze dvě stě metrů opodál. Pomyslel si, že určitě patří nějakému nechutně bohatému podnikateli nebo šejkovi. Nenapadlo ho, že muž uvnitř letadla Iljušin C-22 právě v té chvíli dostává jeho podrobný popis od ostřelovače, který mu právě mířil na čelo.

„Britové hlásí, že let 1710 je čistý, pane.“

Na bezpečné lince zasípal Kleinův hlas. „Dostal jsem stejnou zprávu. Měl jste slyšet Kirova, když jsem mu tu novinu oznámil. V Moskvě se strhlo peklo.“

Smith seděl v Iljušinu a dál sledoval dění kolem amerického letadla DC-10.

„A co Petrohrad?“

„Kirov dává dohromady seznam všech letů, které už jsou ve vzduchu. Snaží se sehnat videozáznamy z odletové haly. Jeho lidi brzy začnou vyslýchat personál.“

Smith se kousl do rtu. „Trvá to moc dlouho, pane. Berija se každou hodinu dostává dál a dál.“

„Já vím. Ale nemůžeme lovit, když nemáme kořist.“ Klein se odmlčel. „Co dál?“

„V Londýně nejsem nic platný. Požádal jsem American Airlines, jestli bych nemohl na palubu letu 1710. Dostal jsem souhlas. Stroj má vzlétnout asi za sedmdesát pět minut. Ve Washingtonu budu dřív, než kdybych měl čekat na vojenské letadlo.“

„Budete bez bezpečného spojení. To se mi vůbec nelíbí.“

„Posádka bude vědět, že jsem na palubě, pane. Kdyby došla nějaká zpráva z Moskvy, můžete se s letadlem spojit rádiem.“

„Za daných okolností to asi jinak nejde. Tak si na palubě aspoň trochu odpočiňte. Tohle je teprve začátek.“

Anthony Price seděl ve své honosné kanceláři v sedmém patře ústředí Národní bezpečnostní agentury ve Fort Meade ve státě Maryland. Jako zástupce ředitele zodpovídal za běžný chod organizace. V dané situaci to znamenalo zajistit, aby jeho podřízení neztratili kontrolu nad vývojem v Moskvě. Rusové se stále drželi historky, že masakr spáchali čečenští rebelové - což Priceovi plně vyhovovalo. Poskytovalo mu to legitimní důvod, aby se o incident zajímal. A čím déle Rusové honili pomyslné teroristy, tím snadněji mohli Treloar s Berijou vyklouznout.

Price uslyšel zaklepání na dveře a zvedl oči. „Dále.“

Do kanceláře vstoupila Priceova hlavní analytička. Byla to statná mladá žena, která vypadala jako pečlivá knihovnice.

„Mám poslední informace od našich zdrojů v Moskvě, pane,“ řekl. „Zdá se, že generál Kirov se velice zajímá o videozáznamy ze Šeremětěva.“

Price ucítil bodnutí v prsou, snažil se však mluvit klidně. „Vážně? A proč? Kdo na nich je?“

„To nikdo neví. Ale Rusové se toho z nějakého důvodu chytili. To video má zřejmě špatnou kvalitu.“

Price horečně přemýšlel. „To je všechno?“

„Zatím ano.“

„Chci, abyste sledovala situaci. Jakmile se něco proslechne, chci to vědět.“

„Ano, pane.“

Když analytička odešla, Price se otočil k počítači a zobrazil seznam příletů na Dullesovo letiště. Existoval jediný důvod, proč by se Rusové tolik zajímali o videozáznamy z kamerového systému: Berija byl s někým viděn. A tou osobou mohl být jedině Adam Treloar.

Let American Airlines číslo 1710 měl přistát za šest hodin. Ve fotoanalýze a zvětšování snímků nebyli Rusové právě na výši. Jejich přístrojům potrvá celé hodiny, než obrázky vylepší. V té době už by měl být let 1710 v Americe a Adam Treloar v bezpečí.

Price se zabořil do svého manažerského koženého křesla, sundal si brýle a poklepal si jejich nožkou o přední zuby. Situace v Moskvě hrozila krachem. Berija sice nějakým zázrakem vyvázl z masakru na nádraží, dostal se včas na Šeremetěvo a předal neštovice Adamu Treloarovi.

Jejich setkání však zachytily kamery. Kirov to viděl. Až zrekonstruuje Treloarův snímek, porovná ho s databází celní a pasové kontroly. Přesně zjistí, kdy Treloar vstoupil do Ruska a kdy ho opustil. Upozorní spolupracovníky CIA a FBI na velvyslanectví.

Pak bychom museti po Treloarovi jít, už jen proto, že ho viděli s Berijou… Ale má Kirov podezření, že je Treloar skutečný kurýr?

Price o tom pochyboval. Všechno zatím nasvědčovalo, že se pátrání soustředí na Beriju. A Rusové byli stále blíž. Zprávy od informátorů Národní bezpečnostní agentury v Petrohradu hovořily o silné kontrarozvědné aktivitě.

Price zobrazil další část seznamu příletů. Tady, letadlo společnosti Finnair, které má na Dullesově letišti přistát za pět hodin. Co když Rusové vyhodnotili informace a usoudili, že Berija odletěl z Petrohradu? Kdyby spustili povyk, jak dlouho by trvalo FBI přehodit přes Dullesovo letiště síť?

Moc dlouho ne.

„Víc času nemáš, kamaráde,“ prohodil Price k obrazovce.

Natáhl se po telefonu a vyťukal Richardsonovo bezpečné číslo. Podle plánu měla být Berijova přítomnost ve Spojených státech jen pojistkou pro všechny případy. Vzhledem k nevyhnutelnému odhalení Treloara se ovšem jeho role změnila.

Generálmajor Kirov byl na nohou už téměř čtyřiadvacet hodin. Tři věcí ho však držely při životě: prášky proti bolesti, nevýslovná zrada Lary Těleginové a touha najít Ivana Beriju.

Oknem kanceláře sledoval, jak se smráká, a rekapituloval situaci. Navzdory tomu, co řekl Kleinovi, se pátrání po Berijovi stále soustředilo na Moskvu. Vyslechl, co měl Američan na srdci, a netajil se pochybnostmi o jeho teorii, že zabiják prchl do Petrohradu a chce se dostat z Ruska. Kirov si myslel, že fiasko na nádraží zcela zhatilo Berijův důmyslný plán. Prostředník, připravený převzít vzorky neštovic, zřejmě čekal někde poblíž. Střelba ho vystrašila. Určitě existovalo nějaké náhradní místo setkání, ale Kirov nasadil přes osm tisíc mužů, kteří pročesávali město a hledali jediného člověka. Netvor z Balkánu se teď mohl pohybovat jen s velkým rizikem - pro sebe i svou spojku. Kirov Beriju dobře znal, a tak měl za to, že se ukryl někde ve městě. Pokud se nemýlil, jeho dopadení bylo jen otázkou času. Neštovice se zase vrátí na své místo.

Kirov však nebyl tak naivní, aby vsadil všechno na jednu kartu. Splnil slovo, které dal Kleinovi, a zavolal šéfovi Federální bezpečnostní služby do Petrohradu. FBS a policie už měly Berijúv podrobný popis. Telefonát z Moskvy však dodal jejich pátrání nový impuls. Kirov nařídil veliteli FBS, aby soustředil své lidi na vlaková a autobusová nádraží i na letiště. Měli také důkladně prověřit seznamy cestujících a záznamy z letištního kamerového systému. Pokud by vzniklo sebemenší podezření, že Berija byl nebo stále je v Petrohradu, Kirov měl okamžitě dostat zprávu.

Dvě hodiny po startu letadla American Airlines z Londýna dopil Adam Treloar víno a uložil tác od jídla do opěrky sedadla. Pomalu vykročil k toaletám, umyl si ruce a vyčistil si zuby. Cestou zpátky se chtěl trochu protáhnout.

Odhrnul závěs, vstoupil do obchodní třídy a kráčel levou uličkou potemnělým prostorem. Někteří cestující sledovali film na obrazovkách před sebou, jiní pracovali, četli nebo spali.

Treloar došel až na konec oddělení turistické třídy, u toalet udělal obrátku a vracel se pravou uličkou. V obchodní třídě se prudce zastavil, když mu u nohou přistála kalkulačka. Sehnul se a podal ji cestujícímu na sedadle do uličky. Náhodou přitom pohlédl na muže, který spal u okénka.

„Všechno v pořádku?“ zašeptal pasažér.

Treloar přikývl, udělal dva kroky a vklouzl za závěs do první třídy.

Vyloučeno! To nemůže být on!

Sotva popadal dech. Zoufale se snažil uklidnit. Spícího muže na sedadle u okna znal. Byl to Jon Smith.

„Mohu vám něco přinést, pane?“

Treloar zíral na, stevarda, jenž se před ním náhle zjevil. „Ne… děkuji.“

Spěchal zpátky ke svému místu, posadil se a přetáhl přes sebe deku.

Treloar si vzpomínal na setkání se Smithem v Houstonu. Tehdy udělal chybu, když prozradil, že slyšel Reeda mluvit o Benátkách a o Smithovi. Reed ho varoval, že se o Smithe nemá starat. Ujistil Treloara, že se ho nemusí bát. Tak co tady dělá? Sleduje mé?

Treloar měl hlavu plnou otázek. Podíval se na aktovku, zastrčenou u přepážky. V duchu viděl lesklou lahvičku a uvnitř ampulky se smrtící zlatožlutou tekutinou. Byl tak ochromený, že se nemohl ani hnout. Snažil se potlačit panický strach.

Uvažuj logicky! Kdyby Smith o neštovicích věděl, dovolil by li v Londýně nastoupit? Ani náhodou! Už bys měl pouta. Takže to neví, je tady náhodou. Určitě!

Trochu se uklidnil. Jakmile však odpověděl na jednu sadu otázek, objevila se druhá: Smith možná ví, že mám virus, ale v Londýně neměl čas mě zadržet. Britové možná odmítli spolupráci. Možná mi Smith dovolil vrátit se domů, protože potřebuje čas připravit půdu na Dullesově letišti. Až vystoupím, sesypou se na mě…

Treloar si přitáhl deku pod bradu. Tenkrát ve slunečném a bezpečném Houstonu vypadal Reedův plán tak snadně a dokonale. Jistě, nebyl bez rizika, ale to se ve srovnání s bohatou odměnou jevilo jako nicotné. A navíc ho čekaly radovánky v Moskvě.

Treloar zavrtěl hlavou. Věděl zpaměti, co má dělat po příletu na Dullesovo letiště. Smithova nevysvětlená přítomnost v letadle však postavila celý plán na hlavu. Potřeboval radu, vysvětlení, konejšivá slova.

Treloar vytáhl ruku z deky a sáhl po palubním telefonu. V této fázi operace byla komunikace přísně zakázána. Se Smithem za zády však toto pravidlo přestalo platit. Treloar zašátral po kreditní kartě a protáhl ji štěrbinou ve sluchátku. Pár vteřin nato byla transakce schválena a on mohl telefonovat.

Místnost vedle kanceláře patřící Randi byla zařízena jako malý zasedací sál, vybavený nejmodernějším audiovizuálním zařízením, monitory s plochými obrazovkami a profesionálním stříhacím pultem pro video a DVD, který si nezadal s přístroji animátorů společnosti Disney. V pátek odpoledne se zde zaměstnanci scházeli, krmili se nezdravým jídlem a na DVD přehrávačích si pouštěli nejnovější filmy.

Randi seděla vedle Saši Rubleva. Sledovala, jak vytáhlý mladík s použitím speciálních programů vylepšuje rozmazaný záběr tváře. Saša se nehnul od počítače celé hodiny. Občas zhltl trochu koly, ale hned se zase vrátil k práci.

Randi ho celou tu dobu tiše pozorovala. Fascinovalo ji, jak Saša pixel po pixelu zvyšuje rozlišení obrazu, který předtím vypadal jako šmouha. Postupně z něj vystupoval mužský obličej.

Saša naposledy přelétl po klávesách a pak zakroutil hlavou, aby protáhl strnulou šíji.

„Hotovo, Randi,“ řekl. „Lepší už to nebude.“

Randi mu stiskla rameno. „Jsi šikulka.“

Dívala se na obrázek vykrmeného obličeje s nadutými tvářemi a masitými rty. Jeho nejvýraznějším rysem však byly velké vypouklé oči. Zdálo se, že každou chvíli vypadnou z důlků.

„Fuj, ten ale vypadá.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Randi.

„Má v sobě něco zlého.“ Saša se odmlčel. „Měl něco společného s tím nádražím?“

„Nevím,“ odvětila Randi popravdě. Krátce Sašu objala. „Díky. Moc jsi mi pomohl. Za pár minut to tady dodělám a pak půjdeme na vdolky. Platí?“

Saša ukázal na laptop a mobilní telefon, které ležely na stole. „A co tohle?“

Randi se usmála. „Možná potom.“

Když Randi osaměla, navázala bezpečné e-mailové spojení s vysoce postaveným diplomatem, který byl ve skutečnosti šéfem pobočky CIA. Jakmile zareagoval, poslala mu naléhavou žádost o veškeré informace o muži, jehož fotka bude následovat.

Randi vložila snímek do faxu a podívala se na hodinky. Odhadovala, že by mohla dostat odpověď asi za půl hodiny. Když sáhla po kabelce, vzpomněla si na Jona Smithe a přemítala, proč ho tenhle „šereda“ tak zajímá.

„Klid, Adame. Jen klid.“

Adam Treloar se krčil u okna v rohu prostorného sedadla. Kabina první třídy a šum motorů mu poskytovaly soukromí, přesto jen šeptal.

„Co mám dělat, Pricei,“ naléhal. „Smith je v letadle. Já ho viděl!“

Anthony Price se v křesle otočil k neprůstřelnému oknu, jímž bylo vidět ven, avšak nikoli dovnitř. Vybral si náhodný bod na obloze a zaměřil se na něj. Pak si vyčistil hlavu od všech myšlenek s výjimkou aktuálního problému.

„Ale on tě přece neviděl,“ snažil se Treloara uklidnit. „A když si dáš pozor, tak tě ani neuvidí.“

„Ale co tady proboha dělá?“

To by velice zajímalo i samotného Price.

„Těžko říct,“ pravil obezřetně. „Prověřím to. Ale pamatuj: Smith není tvoje starost. A on nemá naprosto žádný důvod, aby se zajímal o tebe.“

„Nelži!“ zasyčel Treloar. „Myslíš, že nevím, jakou roli hrál Smith v Projektu Hádes?“

„Smith už v Institutu nepracuje,“ odpověděl Price. „A možná nevíš, že Hádes stál život Smithovu snoubenku. Její sestra pracuje pro jednu investiční společnost v Moskvě.“

„Chceš říct, že tam Smith byl soukromě?“

„Je to celkem dobře možné.“

„No já nevím…“ zamumlal Treloar. „Náhody nemám rád.“

„Ale v životě se stávají,“ konejšil ho Price. „Adame, poslouchej mě. Na Dullesově letišti jsem to zařídil. Celnicí a pasovou kontrolou projdeš hladce. Jeden z našich lidí na tebe bude čekat s autem. Budeš doma a v bezpečí, tak se uklidni.“

„Bojím se, aby všechno klaplo. Jestli zjistí…“

„Adame!“ uťal jej Price. „Tohle probírat nemusíme.“

„Promiň…“

„Zavolej mi z auta. A neboj se.“

Price přerušil spojení. Treloar byl vždycky nejslabším článkem řetězu. Bohužel však nenahraditelným. Jako jediný z Projektu Kassandra měl pádný důvod k pravidelným cestám do Ruska a navíc byl vědec, takže uměl nakládat s neštovicemi. Price však nesnášel slabochy, a tak jím stejně pohrdal.

„Hlavně doleť domů, Adame,“ zašeptal k obloze. „Spravedlivá odměna tě nemine.“

15

Když Nathaniel Klein vyjel z Washingtonu, zamířil po dálnici číslo 15 do Thurmontu ve státě Maryland. Pak odbočil na Trasu 77, projel kolem Hagerstownu a pokračoval podél řeky Hunting Creek až k návštěvnímu středisku horského parku Catoctin. Objel stanici lesní hlídky a dal se po dvouproudové asfaltové cestě. Po chvíli přijel k ceduli s nápisy ZÁKAZ ZASTAVENÍ, ZPOMALOVÁNÍ, OTÁČENÍ A STÁNÍ. V tom okamžiku proti němu vyrazil vojenský terénní vůz Humvee.

Klein zajel ke krajnici, stáhl okénko nenápadného buicku a ukázal průkaz. Důstojník, který byl na Kleinův příjezd upozorněn, přelétl kartičku zrakem a pak pokynul Kleinovi, že může pokračovat. Když se rozjel, zazvonil mu v autě telefon. „Klein.“

„Tady Kirov, Moskva. Jak to jde?“ Asi líp než vám. Ale řekl jen: „Dobře, generále.“

„Mám pro vás informace.“ Následovalo lehké zaváhání, jako by se Rus snažil najít správná slova. Nakonec ze sebe vysypal: „Berija se dostal do Petrohradu, přesně jak jste tušil. Vážně nechápu, jak se to mohlo stát.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Klein.

„Naprosto. Hlídka na kontrolním stanovišti dálnice z Moskvy do Petrohradu zastavila autobus a ukázala řidiči Berijovu fotografii. Poznal ho.“

„Jak daleko od Petrohradu bylo to stanoviště?“

„Naštěstí jen hodinu. Okamžitě jsem soustředil své lidi na město, hlavně na letiště. Žádné americké letadlo do té doby nevzlétlo.“

Klein si trochu oddechl. Ať měl Berija namířeno kamkoliv, v Americe nebyl.

„Jenže skoro před deseti hodinami odstartovalo letadlo společnosti Finnair,“ řekl Kirov. „Na palubě je skupina amerických turistů.“

Klein zavřel oči. „No a?“

„Úředník pasové služby si vzpomíná, že mu vedoucí skupiny předal hromádku pasů. Když si je pomalu prohlížel, padlo mu do oka jedno ruské jméno. Ivan Berija si teď říká John Strelnikov. Jestli Finnair letí podle plánu, přistane na Dullesově letišti za patnáct minut.“

Klein zíral předním sklem na lovecké chaty, které se před ním vynořily.

„Pane generále, budu vám muset zavolat později.“

„Rozumím. Hodně štěstí.“

Klein projel kolem venkovských příbytků, až spatřil největší z nich, který stál u jezírka. Zastavil, vystoupil a spěchal ke vchodu. Nathaniel Klein přijel k Aspenu, prezidentské rezidenci v Camp Davidu.

Oblast známá jako Camp David spatřila světlo světa v roce 1938, kdy si zde zřídil letní sídlo Franklin Delano Roosevelt. Jako rekreační zařízení začalo místo sloužit také vládním úředníkům a jejich rodinám. Plochu sto dvaceti pěti akrů hustě porostlých duby, ořešáky, osikami, topoly a jasany chrání pevný plot. Chaty pro hosty, které využívají cizí státníci, přátelé, příbuzní prezidenta i další návštěvníci, stojí na klidných místech a s Aspenem je spojuje síť stezek.

Klein zahlédl mezi stromy prezidentský vrtulník Marině One. Za daných okolností byl rád, že let do Washingtonu trvá jen půl hodiny.

Když mu agent tajné služby otevřel dveře, Klein vstoupil do malé haly obložené borovým dřevem. Druhý agent ho zavedl útulným obývákem do velkého komfortního pokoje, který sloužil jako prezidentova kancelář.

Samuel Adams Castilla seděl v džínové košili a pletené vestě za stolem z borového dřeva a probíral se papíry. Bývalý guvernér Nového Mexika vstal a podal Kleinovi svou velkou ošlehanou ruku. Za brýlemi s titanovou obroučkou si návštěvníka měřily chladné šedé oči.

„Obvykle bych řekl, že vás rád vidím, Natě,“ začal prezident. „Ale jelikož jste se zmínil, že je to naléhavé…“

„Omlouvám se, že ruším, pane prezidente, ale tohle nepočká.“

Castilla si přijel dlaní po unavené tváři. „Týká se to věci, kterou jsme probírali v Houstonu?“

„Bohužel ano.“

Prezident ukázal na jednu z pohovek. „Tak ven s tím“ řekl odměřeně.

O pět minut později věděl Castilla víc, než mu bylo milé. „Co doporučujete, Natě?“ zeptal se tiše. „Spustit ochranný štít,“ řekl Klein kategoricky. „Ani jeden z cestujících nesmí vyjít z terminálu.“

Ochranný štít vznikl ve spolupráci Federální letecké agentury, FBI a Pentagonu jako rázná odpověď na jakýkoli teroristický útok na Spojené státy americké. V případě včasného varování měli každou vstupní bránu do země uzavřít členové bezpečnostních orgánů s podrobným popisem hledaných osob. Klein věděl, že na to je na Dullesově letišti už pozdě. Mohl jedině zburcovat všechny uniformované i tajné policisty v oblasti letiště a rozhodit sítě. Federální letecká agentura by mezitím odfaxovala seznam cestujících na centrální velení.

Prezident na něj mlčky zíral, pak přikývl a sáhl po telefonu. Během pár vteřin měl na lince šéfa FBI Jerryho Matthewse a vysvětloval mu, co je třeba udělat.

„Nemám čas ti teď vykládat všechny podrobnosti, Jerry. Prostě spusťte Štít. Posílám vám faxem popis podezřelého.“

Prezident si vzal od Kleina dokument a vložil ho do přístroje.

„Jeho pravé jméno je Ivan Berija. Je to Srb. Ale říká si John Strelnikov a cestuje s falešným americkým pasem. Opakuji, není to americký občan. Jerry, je to situace pátého stupně.“

Pět bylo nejvyšší označení. Znamenalo to, že dotyčný je ozbrojený a představuje bezprostřední ohrožení národní bezpečnosti.

Prezident zavěsil a otočil se ke Kleinovi. „Až to spustí, zavolá mi.“ Zavrtěl hlavou. „Ptal se - samozřejmě ve vší úctě - na moje zdroje.“

„Vašeho postoje si vážím, pane prezidente,“ odvětil Klein.

„Co jsem si navařil, to si taky sním.“

Po strašných zkušenostech z Projektu Hádes a následných volbách Samuel Castilla přísahal, že Spojené státy už nikdy nikdo nenachytá v nedbalkách. I když si cenil práce tradičních služeb, považoval za nutné zřídit novou skupinu - malou, elitní a řízenou jediným člověkem, který nepodléhal nikomu a podával hlášení pouze prezidentovi.

Po velkém rozmýšlení postavil Castilla do čela Alfy Nathaniela Kleina. Alfa opatrně odčerpávala peníze z rozpočtů různých ministerstev a zaměstnávala jen ty nejlepší a nejdůvěryhodnější lidi. Postupně se z ní stala prezidentova železná pěst. Tentokrát, uvažoval Castilla, máme šanci tu stvůru zlikvidovat už v zárodku, a ne se strachovat, ze se nim rozmnoží.

Z přemítání ho vytrhlo zvonění telefonu. „Ano, Jerry?“

Castilla poslouchal, přikryl mluvítko rukou a otočil se ke Kleinovi.

„Objevili Strelnikova. Prošel pasovou kontrolou osm minut před spuštěním Štítu.“ Na chvíli se zarazil. „Chcete pokračovat v pohotovosti, Natě?“

Klein se náhle cítil jako stařec. Berija je zase převezl. Pro člověka jako on znamenalo osm minut celou věčnost.

„Teď už je všechno jinak. Musíme použít náhradní plán.“ Rychle nastínil, co má na mysli.

Prezident znovu promluvil do telefonu. „Jerry, poslouchej dobře…“

Zatímco Castilla mluvil, ředitel FBI zalarmoval elitní protiteroristické týmy. Jejich členové dostávali Berijův popis do počítačů v autech. Nejpozději za půl hodiny začnou první oddíly vyslýchat dispečery taxislužeb, portýry, řidiče limuzín, zkrátka kohokoli, kdo mohl podezřelou osobu vidět nebo s ní přijít do styku.

„Až něco zjistíte, okamžitě mi dejte vědět,“ řekl Castilla a ukončil hovor. Otočil se ke Kleinovi. „Jaké množství neštovic se přesně ztratilo?“

„Stačilo by to k vyvolání epidemie na celém východním pobřeží.“

„A co naše očkovací látky? Tedy kromě železné zásoby, kterou máme v Institutu pro vojenské účely.“

„Stačí sotva pro půl milionu lidí. Tuším, na co se asi teď zeptáte, pane prezidente. Jak dlouho by trvala výroba potřebného množství? Příliš dlouho. Týdny.“

„Ale musíme to zkusit. A co Británie, Kanada nebo Japonsko? Nedá se to koupit od nich?“

„Mají ještě míň než my, pane. A potřebují zachránit vlastní lidi.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Máme důvod si myslet, že sem Berija přijel s cílem rozšířit ten virus?“ zeptal se prezident.

„Ne, pane. Paradoxně v tom je právě naše naděje. Berija byl vždycky jen nájemný vrah a prostředník. Jde mu výhradně o peníze.“

„Prostředník? Chcete tím říct, že má za úkol doručit neštovice do Ameriky a někomu je předat?“

„Vím, že to může znít neuvěřitelně, pane prezidente. Ale kdyby proti nám chtěl nějaký terorista podniknout biochemický útok, bylo by pro něj mnohem bezpečnější vyrobit zbraň v zahraničí.“

„Ale neštovice jsou přece zbraň samy o sobě, nebo se snad pletu?“

„Ne, pane. I v čisté podobě jsou nesmírně účinné. Stačí zamořit vodní zdroj pro New York City a máte krizi ohromných rozměrů. Ale když stejné množství neštovic upravíte tak, aby se daly použít ve formě postřiku, můžete zasáhnout daleko větší území.“

Prezident zavrčel: „Chcete říct, proč mrhat čistými neštovicemi, když se dá jejich účinnost maximalizovat?“

„Přesně tak.“

„Dobře. Připusťme, že je Berija kurýr. Jak daleko by se mohl dostat?“

„Snad ho dokážeme zadržet v okruhu Washingtonu. Berija má dva problémy: neumí dobře anglicky a nikdy tady nebyl, natož v téhle oblasti. Každopádně bude nápadný.“

„To je jen teorie, Natě. Určité nepůjde na prohlídku Bílého domu. Doručí virus a vezme roha. Nebo se o to aspoň pokusí.“

„Berijovi tady někdo musí pomáhat,“ připustil Klein. „Můžeme se soustředit na relativně omezenou oblast. A nesmíme zapomínat, že lidé, kteří Beriju využívají, vypustí virus teprve tehdy, až se jim to bude hodit. To znamená, že ho musí někde bezpečně uložit. K tomu potřebují velice dobrou laboratoř. Teď se nebavíme se o nějakém činžáku nebo opuštěném skladišti, pane prezidente. Někde v okolí je supermoderní laboratoř, která vznikla jen za tímhle účelem.“

„Dobře,“ řekl Castilla nakonec. „Pátrání po Berijovi už běží. Navíc začneme hledat i laboratoř. Všechno držíme pod pokličkou. Vyhlásili jsme naprosté informační embargo. Je to tak správně?“

„Ano, pane. Pokud jde o média, Kirov nám velice pomohl tím, že utajil dění v Rusku. Ale jestli dojde k úniku informací, tak to bude právě tam. Až budete volat prezidentovi Potrenkovi, měl byste se ho zeptat, co dělá pro udržení embarga.“

„Beru na vědomí. A co s tím druhým člověkem? S tím, co se možná sešel s Berijou v Moskvě.“

„Možná to bude náš trumf, pane,“ hlesl Klein. „Jestli ho identifikujeme, můžeme se přes něj dostat k Berijovi.“

Dvojí cinknutí signalizovalo, že letadlo přirazilo ke vchodu. Jakmile to Adam Treloar zaslechl, vstal ze sedadla a zamířil k předním dveřím. Ostatní cestující v první třídě vykročili později a oddělili ho tak od muže, který ho nesměl spatřit.

Treloar bubnoval prsty na aktovku a netrpělivě čekal, až se dveře otevřou. Měl přesné instrukce. Opakoval si je pořád dokola, až je znal jako básničku. Byla však otázka, jestli bude mít dostatek klidu na jejich splnění.

Dveře se odsunuly, letuška ustoupila a Treloar proklouzl kolem ní. Rychlým krokem prošel tunelem do ostře osvícené chodby, která končila u pohyblivého schodiště. Když sjel dolů, ocitl se u budek pasové kontroly. Za nimi byly zavazadlové pásy a celnice.

Treloar očekával, že se ztratí mezi lidmi. Na Dullesově letišti však nebyl tak velký provoz jako na Kennedyho nebo v Los Angeles. V danou dobu navíc nepřilétaly žádné jiné mezinárodní spoje. Přistoupil k prázdné přepážce a předložil doklady úředníkovi. Ten si prohlédl pas a pak se ho hloupě vyptával na Rusko. Treloar mu vysvětlil, že jel navštívit hrob své matky. Úředník důležitě přikyvoval, naškrábal cosi na celní formulář a mávl, že může jít.

Treloar sice měl zavazadla, ale nehodlal čekat, až přijedou na pásu. Instrukce hovořily jasně: co nejrychleji opustit terminál. Když procházel kolem pásu s kufry, sebral odvahu a ohlédl se přes rameno. Jon Smith stál na druhém konci haly u přepážky pasové kontroly vyhrazené pro diplomaty a posádky letadel. Proč by…? No jistě! Smith pracuje pro Pentagon. Cestuje na vojenský průkaz, nikoli na civilní pas.

Treloar přistoupil s formulářem v ruce k celníkovi.

„Cestujete nalehko, pane,“ poznamenal úředník.

Treloar se řídil instrukcemi. Vysvětlil mu, že si nechal poslat zavazadla napřed. Celník dobře věděl, že zámožní turisté s oblibou využívají kurýrní služby, a tak ho mávnutím pustil dál.

Treloar koutkem oka zahlédl, že Smith míří ke stejnému celníkovi. Vykročil proto doprava, aby se nedostal do jeho zorného úhlu.

„Tam ne, pane,“ houkl celník. „Musíte doleva.“

Treloar se prudce otočil a téměř vběhl do tunelu, který vedl do terminálu.

„Pan doktor Smith?“

Smith se otočil k celníkovi, který k němu přistoupil. „Osobně.“

„Máte tady hovor, pane. Můžete si ho vzít vevnitř.“ Celník otevřel dveře do místnosti, která sloužila k výslechům zadržených cestujících. Ukázal na telefon na stole a řekl: „Linka jedna.“

„Smith.“

„Jone, tady Randi.“

„Randi!“

„Poslouchej. Nemám moc času. Právě jsem zjistila, kdo je ten chlap na snímku. Jmenuje se Adam Treloar.“

Smith pevně sevřel sluchátko. „Víš to jistě?“

„Naprosto. Vyčistili jsme záběr a pak jsem ho poslala na velvyslanectví. Neboj, na veřejnost nic nepronikne. Udělala jsem z Treloara perspektivního investora a požádala o standardní prověrku.“

„A cos zjistila?“

„Jeho matka byla Ruska, Jone. Před nedávném zemřela. Treloar sem jezdí dost často, asi dávat kytky na hrob. Jo, a byl ve stejném letadle jako ty - 1710 American Airlines.“

Smith byl jako opařený. „Randi, nevím, jak ti poděkovat. Ale musím běžet.“

„Co mám udělat s tím laptopem a mobilním telefonem?“

„Ať se na ně mrkne ten tvůj génius.“

„To mě taky napadlo. Až budu něco mít, zavolám.“

Smith vyšel z kanceláře, rychle se vrátil k přepážce a vyhledal celníka, který ho upozornil na telefon.

„Potřebuju vaši pomoc,“ řekl naléhavě a ukázal mu vojenský průkaz. „Zajímá mě jeden pasažér z letu 1710. Můžete mi zjistit, jestli už prošel celnicí? Jmenuje se Adam Treloar.“

Celník se otočil k počítači. „Mám ho tady. Treloar. Prošel asi před dvěma minutami. Chcete…?“

Smith však nečekal a vyrazil k letištní hale. V běhu vyťukal Kleinovo číslo.

„Klein.“

„Tady Smith. Ten chlápek s Berijou je Američan. Doktor Adam Treloar. Je to vědec z NASA a byl v letadle z Londýna do Washingtonu.“

„Najdete ho?“ zeptal se Klein naléhavě.

„Má dvě minuty náskok. Snad ho dostihnu ještě v terminálu.“

„Jone, jsem v Camp Davidu u prezidenta. Zůstaňte u telefonu.“

Smith si dál klestil cestu rušnou halou a čekal, až se Klein znovu ozve.

„Jone, poslouchejte mě. Kvůli Berijovi už vyhlásili pohotovost. Ale proklouzl. Když teď víme, s kým se sešel, musíte Treloara najít. Máme tam agenty FBI…“

„To je k ničemu. Uvést je do pohybu potrvá dlouho. Myslím, je mám větší šanci.“

„Tak ji využijte.“

Smith se rozběhl tunelem. Dullesovo letiště důvěrně znal. Po průchodu celní a pasovou kontrolou cestující přejdou příletovou halou k jinému vchodu. V případě, že je Washington cílem jejich cesty, zamíří k místu, kde čekají autobusy speciální konstrukce, která umožňuje zvednout plošinu do úrovně nástupiště. Když cestující nastoupí, podvozek opět klesne a autobusy projedou po letištní ploše k hlavnímu terminálu. Zde se postup zopakuje, pasažéři vystoupí a zamíří k východům.

Smith běžel kolem obchodů a novinových stánků a šlehal kolem sebe pohledem ve snaze zachytit Treloara. Tak dorazil na druhý konec haly, který sloužil jako velká čekárna. Celou jednu stěnu tvořily skleněné dveře, jimiž cestující procházeli k autobusům. U nástupiště parkoval jediný. Smith se prodral skupinou asi dvaceti lidí, kteří právě nastupovali.

Nedbal na rozhořčené výkřiky a lokty si razil cestu do autobusu. Těkal očima z jedné tváře na druhou, až si všechny prohlédl. Treloar mezi nimi nebyl.

Smith zabušil na kabinu řidiče a přitiskl ke sklu svůj průkaz. Otočil se k němu překvapený černý obličej.

„Odjel už odsud jiný autobus?“ houkl Smith.

Řidič přikývl a ukázal na vůz, který byl už za polovinou cesty mezi příletovou halou a hlavním terminálem.

Smith se otočil a prodíral se houstnoucím davem z autobusu. Všiml si nouzového východu a vrhl se k němu. Když rozrazil dveře s červeným varovným nápisem, rozezněl se alarm.

Seběhl po rampě k odstavným plochám letadel. Vtom uviděl auto letištního dozoru, které stálo se spuštěným motorem vedle řady vozíků na zavazadla. Prudce otevřel dveře a skočil za volant. Dupl na plyn, vyrazil na dráhu a jen o vlásek přitom minul přijíždějící cisternu s palivem.

Jízda přes odstavné plochy trvala necelých třicet vteřin. Smith vyskočil z vozu a rozběhl se k autobusu. Jelikož podvozek byl dva metry nad zemí, viděl jen hlavy vystupujících pasažérů.

Smith skočil do dalších nouzových dveří a opět se ocitl v čekárně plné cestujících. Když se otočil, viděl záda lidí, kteří právě vystoupili z autobusu. Prohlížel si moře tváří kolem sebe. Treloar přece nemohl uniknout. Tak rychle by to nedokázal.

A pak ho spatřil, nejdřív jen koutkem oka. Byl to však nepochybně Treloar. Stál za posuvnými skleněnými dveřmi, které vedly na chodník, u nějž čekaly taxíky, limuzíny i soukromé vozy.

Smith vrazil do dveří právě v okamžiku, kdy se jeho kořist chystala nastoupit do černé limuzíny Lincoln s kouřovými skly.

„Tremolovat!“

Když se Smith k Treloarovi vrhl, uviděl v jeho podivných očích hrůzu a všiml si, jak si pevně přitiskl aktovku k hrudníku.

Treloar skočil do vozu a zabouchl za sebou dveře. Smith doběhl k autu, ale stačil vzít jen za kliku. Velká limuzína s kvílením vyrazila od obrubníku a odhodila Smithe na chodník. Smith zkušeně dopadl na rameno a několikrát se převalil. Když opět vyskočil, lincoln už byl v proudu aut.

Vtom přiběhli dva letištní policisté a chopili se ho. Smith musel vysvětlovat, co je zač, a tak ztratil třicet drahocenných vteřin. Nakonec mohl zavolat Kleinovi.

„Zapamatoval jste si značku?“ zeptal se Klein, když mu Smith řekl o autě.

„Ne. Ale viděl jsem poslední tři číslice. A v levém dolním rohu byla oranžová nálepka. Pane, ten lincoln patří nějaké vládní agentuře.“

16

„Kam to jedeme?“

Kouřové sklo mezi předním a zadním oddělením zakrývalo Treloarovi výhled na řidiče, jehož chraptivý hlas vycházel ze skrytých reproduktorů.

„Nemějte strach, pane doktore. Všechno je zařízené. Udělejte si pohodlí a dívejte se z okna. A už žádné řeči.“

Treloar sklouzl pohledem na zámky dveří. Stiskl tlačítko, ale kolíky nevyskočily. Co má tohle znamenat?

Treloar se zoufale snažil uklidnit, ale pořád v duchu viděl Smithe: v letadle, na celnici… V paměti mu utkvěl i okamžik, kdy si ho Smith všiml. Treloar považoval za zázrak, že autobus vyjel z odstavného pruhu dřív, než Smith stihl nastoupit. Ale Smith se nenechal odradit. Byl jako lovecký pes, který se nechce vzdát pronásledování kořisti. Treloar ho zahlédl v hlavním terminálu jen pár vteřin předtím, než vyběhl dveřmi na chodník. Smith ho však stejně málem dostal. Treloar sebou škubl, když si v duchu vybavil, jak Smith bere za kliku dveří a snaží se dostat do auta.

Teď už mi nic nehrozí, konejšil se. Auto čekalo, přesně jak slibovali. Tam, kam jedu, za mnou Smith nemůže.

Tím se trochu uklidnil, ale hlavou mu létaly další otázky: Proč po mně Smith jde? Dostal podezření, že mám u sebe virus neštovic? Nebo to ví? Vyloučeno!

Treloar dobře znal mechanismus biologického poplachu. Kdyby měl Smith sebemenší podezření, že je kurýr, zadrželi by ho už v letadle.

Tak proč? Proč se na mě Smith zaměřil?

Treloar se zabořil do měkkého koženého sedadla a podíval se z okna na noční krajinu. Vůz se řítil po silnici, která vedla z průmyslové oblasti do centra města. Řidič si zjevně nedělal starosti, že ho policie zastaví pro rychlou jízdu.

Treloarovi to hrálo do karet. Čím dřív dorazí do cíle, tím dřív se dozví odpověď na své otázky.

Zpráva o útěku Adama Treloara pochopitelně Natančila Kleina nepotěšila.

„Vím, že jste se snažil, Jone,“ řekl do bezpečného telefonu. „Ale teď máme na krku nejen Beriju, ale i Treloara.“

Smith se krčil u sloupu před hlavním terminálem.

„To ano, ale Treloar po sobě přece nechal stopu. Auto, do kterého nastoupil, mělo vládní nálepky.“

„Nechávám to prověřit,“ odvětil Klein. „Ale nechápu, proč utíkal.“

„Protože nemá čisté svědomí/’ ucedil Smith. „Určitě si mě pamatoval z Houstonu. Ale proč se mi chtěl vyhnout? Čeho se tak bál?“ Smith se odmlčel. „A kam tak narychlo odjel? Ani si nevyzvedl zavazadla.“

„Ale říkal jste, že u sebe měl aktovku.“

„Držel se jí jako klíště.“

„Moment,“ řekl Klein. „Přišla zpráva o těch nálepkách.“

Smith zaslechl zvuk tiskárny. Klein se vrátil k telefonu.

„Auto, které na Treloara čekalo, je registrované na NASA.“

Smith ztuhl. „Treloar má dost vysoké postavení na to, aby na něj čekalo auto s řidičem. Ale to pořád nevysvětluje, proč utíkal.“

„Kdyby byl na útěku, Jone, zařídil by si tak nápadný odvoz?“

„Jasně - protože ani ve snu nečekal, že na mě narazí a že se stane předmětem pozornosti.“ Smith chvíli nic neříkal. „Najdeme to auto a zeptáme se Treloara osobně.“

„Uděláme něco lepšího. Vyhlásím po něm pátrání.“ Kleinův návrh měl závažný dopad. Znamenalo to, že každý strážce zákona v okruhu sto padesátí kilometrů od hlavního města dostane Treloarův popis a rozkaz k jeho zadržení.

„A mezitím přijeďte do Camp Davidu,“ uzavřel Klein. „Prezident čeká na informace o Berijovi. Chci, aby si poslechl hlášení přímo od vás.“

Lincoln vyšplhal točitou Wisconsin Avenue a poté loudavě projížděl ztichlou alejí. Treloar vystudoval lékařskou fakultu Georgetownské univerzity, a tak poznal, že se nacházejí ve čtvrti Volta Place na okraji vysokoškolského areálu.

Kolíky zámků vyskočily a řidič otevřel dveře. Treloar na chvilku zaváhal, pak vzal aktovku a pomalu vystoupil z auta. Poprvé si šoféra pořádně prohlédl. Byl to pořízek s hranatou tváří, na níž chyběl jakýkoli výraz. Poté se podíval na cíl své cesty - pěkný udržovaný domek z nabílených cihel s černými dveřmi a okenicemi.

Řidič otevřel branku v plotě z ohýbaného železa, který obepínal miniaturní trávník. „Jste očekáván, pane.“

Treloar vyšel po dlážděné cestičce. Když natáhl ruku po klepadlu v podobě lví hlavy, dveře se rozlétly. Vkročil do předsíňky obložené leštěným dřevem, na jejíž podlaze ležel perský koberec.

„Adame, rád tě zase vidím.“

Když Treloar zaslechl za dveřmi hlas Dylana Reeda, málem omdlel.

„Netvař se tak překvapeně/’ napomenul ho Reed, zavřel a zamkl dveře. „Neříkal jsem ti, že tady budu? Všechno je v pohodě.“

„Houby!“ vybuchl Treloar. „Ty nevíš, co se stalo na letišti. Smith…“

„Vím přesně, co se stalo na Dullesově letišti,“ uťal jej Reed. „A vím i o Smithovi.“ Pohlédl na aktovku. „To je ono?“

„Jo.“

Treloar mu podal aktovku a vykročil za Reedem do malé kuchyňky s výhledem na verandu.

„Perfektní prácička, Adame,“ povídal Reed. „Vážně perfektní.“

Vzal ručník, vytáhl lahvičku z aktovky a uložil ji do mrazničky.

„Náplň dusíku…“ začal Treloar.

Reed se podíval na hodinky. „Já vím. Vystačí už jen na pár hodin. Neboj se. Do té doby to bezpečně uložíme.“ Ukázal na kulatý stůl v jídelním koutě. „Posad se. Naleju ti něco k pití a pak můžeš vyprávět.“

Treloar uslyšel chřestění kostek ledu a cinkání skla. Když se Reed vrátil, držel v ruce dvě vysoké sklenky s ledem a láhev dobré skotské.

Nalil oběma vrchovatou míru a pozvedl sklenici. „Na tvůj úspěch, Adame.“

Treloar zhltl whisky a divoce zavrtěl hlavou. Reedův klid ho dováděl k šílenství.

„Povídám ti, že nic v pohodě není!“

Alkohol rozvázal Treloarovi jazyk. Nic si nenechal pro sebe, dokonce ani své pozoruhodné výkony v baru Krokodil. Bylo mu to jedno, protože Reed už mu dávno jasně řekl, že o jeho sklonech dobře ví. Treloar popsal každou minutu své cesty, aby ho Reed pochopil.

„Copak ti to nedochází?“ zeptal se žalostně. „Smith neseděl ve stejném letadle jen tak náhodou. V Moskvě se muselo něco stát. Našeho člověka určitě sledovali. Viděli nás spolu, Dylane. Dají si ho se mnou dohromady! A pak ta scéna na letišti - Smith se mě snažil chytit. Ale proč? Jedině že by věděl…“

„Smith nic neví.“ Reed nalil Treloarovi další sklenku skotské. „Nemyslíš, že kdybys byl podezřelý, čekala by na tebe půlka FBI?“

„Jo, to mě taky napadlo! Nejsem idiot. Ale ta shoda náhod…“

„No vidíš, právě jsi to řekl sám: shoda náhod.“ Reed se předklonil a zvážněl. „Můžu za to já. Když jsi mi volal z letadla, dal jsem ti instrukce a tys je do písmenka splnil. Ale udělal jsem chybu. Měl jsem ti říct, abys neutíkal, jestli se k tobě Smith přiblíží. Z jeho strany to byla jen zvědavost, protože si tě pamatuje z Houstonu. Nic víc.“

„Bylo v tom víc,“ trval Treloar na svém. „Věř mi, tys tam nebyl.“

To je fakt. Ale pořád jsem na tebe myslel…

„Poslouchej, Adame,“ řekl Reed. „Teď už jsi v bezpečí. Splnil jsi úkol a vrátil ses domů. Uvažuj: Co kdo může říct? Jel jsi matce na hrob. Všechno je to v papírech. Trochu ses prošel po Moskvě. Na tom nic není. A pak ses normálně vrátil. A to letiště? Prostě jsi pospíchal. Neměls čas vyzvednout si tašku. A Smith? Na toho ses přece ani nepodíval, nebo ano?“

„Ale proč po mně teda šel?“ nevzdával se Treloar. Reed si uvědomil, že může říct jen část pravdy. „Protože našeho kurýra na Šeremetěvu zachytila kamera -a tebe s ním.“ Treloar zasténal.

„Poslouchej mě, Adame! Mají záběr dvou mužů, kteří vedle sebe sedí u pultu na letišti. Nic víc. Žádný hlas, nebo jiný důkaz o vašem spojení. Ale protože vědí, co kurýr převážel, zajímají se o každého.“

„Takže vědí o neštovicích,“ hlesl Treloar sklesle. „Vědí, že se jim ztratily. A že je má kurýr. Ale oni jdou po něm, a ne po tobě. Nikdo tě z ničeho nepodezřívá. Prostě jsi vedle toho chlápka náhodou seděl.“

Treloar si přejel rukama po tváři. „Nevím, jestli to vydržím, Dylane… Myslím výslech.“

„Zvládneš to, protože jsi nic neudělal,“ opakoval Reed. „I kdyby na tebe vytáhli detektor lži, co bys jim mohl říct? Že jsi znal muže, co vedle tebe seděl? Ne. Měl ses s ním sejít? Ne. Prostředníka klidně mohla dělat i žena.“

Treloar zhltl další whisky. Když se na situaci podíval z tohoto hlediska, trochu se mu ulevilo. Na řadu otázek skutečně mohl odpovědět záporně.

„Jsem unavený,“ řekl. „Potřebuju se trochu vyspat. Někde v klidu.“

„Už jsem to zařídil. Řidič tě odveze do hotelu Four Seasons. Máš tam apartmá. Až si odpočineš, zavoláš mi. A nemusíš spěchat.“

Reed vzal Treloara kolem ramen a doprovodil ho ke dveřím. „Auto čeká. Děkuju, Adame Všichni ti děkujeme, ani nevíš jak.“

Treloar položil ruku na kliku. „A co peníze?“ zeptal se šeptem.

„V hotelu je obálka. Najdeš v ní číslo účtu a telefon na ředitele banky do Curychu.“

Venku padal soumrak a zvedal se vítr. Když Treloar vyšel z domu, zachvěl se zimou. Ohlédl se a spatřil jen černé dveře. Zavřené.

Auto před domem nečekalo. Treloar se rozhlédl na obě strany a pak si ho všiml v polovině ulice. Měl dojem, že chápe proč: nebylo tam kde zaparkovat.

Kráčel ulicí a v břiše ho hřála skotská. Opakoval si Reedova konejšivá slova. Měl pravdu: všechno, co se stalo v Rusku, už je minulost. Nikdo proti němu nemá žádný důkaz. A navíc toho na Reeda, Bauera i ostatní věděl tolik, že ho ve vlastním zájmu budou chránit.

Myšlenka na vlastní moc Treloara ukolébala. Zvedl oči. Očekával, že po levé ruce uvidí lincoln. Vůz však parkoval o kus dál, až téměř u Wisconsin Avenue. Zakroutil hlavou. Byl unavenější, než si myslel, a špatně odhadl vzdálenost. Pak zaslechl tichý klapot kožených podrážek po betonu. Kroky mířily k němu.

Treloar nejdřív uviděl boty, pak kalhoty s puky ostrými jak břitva. Když zvedl zrak, zjistil, že postava stojí necelý metr od něj.

„Vy!“

Treloar vyvalil oči na Ivana Beriju.

Berija k němu rychle přikročil. Treloar ucítil jeho dech a uslyšel jemné hvízdání, jež mu vycházelo z nosu.

„Už jsem se nemohl dočkat,“ řekl Berija tiše.

Treloar slabě vyjekl. Hrudí mu projela ostrá bolest. Napadlo ho, že snad dostal infarkt.

„Taky jsi jako kluk propichoval balónky jehlou? Nic víc to není. Jen balónek.“

Bylo to absurdní, ale Treloar si skutečně vzpomněl na dětství. V té chvíli mu špička Berijovy dýky probodla srdce. Jedinkrát vzdychl a ucítil, jak mu z plic uniká vzduch. Ležel na chodníku a viděl lidi proudící po Wisconsin Avenue i Beriju, který sešel z chodníku. Určitě se pokusil zavolat o pomoc, protože se za ním Berija otočil. Pak zavřel oči. Zavřely se i dveře černé limuzíny značky Lincoln.

Doktor Dylan Reed pustil Adama Treloara z hlavy hned, jak za ním zaklaply dveře. Věděl, co nebohého vědce čeká. Sám to zařídil. Když se vrátil do kuchyně, už na něj čekali doktor Karl Bauer a generál Richardson, tentokrát v civilu.

Richardson zvedl mobilní telefon. „Právě volal Berija. Je po všem.“

„Tak se musíme dát do práce,“ odvětil Reed.

Pohlédl na Bauera, který už vytáhl lahvičku z mrazáku a právě ji otevíral na pracovní desce. U nohou měl lehkou titanovou skříňku o velikosti přenosného chladicího boxu.

„Vážně to chceš dělat tady, Karle?“

Bauer rozšrouboval lahvičku, teprve pak odpověděl: „Dylane, otevři tu skříňku.“

Reed si klekl a vzal za držadla. Ozvalo se slabé zasyčení. Těsnění se uvolnilo.

Vnitřek byl překvapivě malý, Reed však věděl proč. Skříňka byla pouze větší verzí lahvičky přivezené z Ruska. Její silné stěny byly naplněné kapslemi s tekutým dusíkem, které by při plném výkonu udržely vnitřní teplotu minus dvě stě stupňů Celsia. Skříňka vyvinutá firmou Bauer-Zermatt A.G. se běžně používala při transportu toxických kultur.

Bauer si navlékl rukavice se speciální izolací a vyjmul vnitřní nádobku, v níž byla uložená řada ampulí. Když se na ně podíval, napadlo ho, že připomínají miniaturní střely připravené k odpálení. A až se změní politická situace, stanou se účinnější součástí americké výzbroje než jaderné zbraně.

Bauer sice pracoval s viry víc než čtyřicet let, nikdy však nezapomínal, jak nebezpečný je to materiál. Ujistil se, že má absolutně klidné ruce a že na pracovní desce ani u jeho nohou není žádná vlhkost. Teprve pak nádobku pomalu vložil do speciálního lůžka ve skříňce. Zavřel víko, naťukal do bezpečnostního zámku kombinaci číslic a písmen a nastavil teplotu. Poté zvedl oči a řekl: „Čas běží, pánové.“

Řadové domky ve čtvrti Volta Place mají jedno společné: malou garáž, která vede do zadní uličky. Reed s Richardsonem odnesli skříňku do garáže a uložili ji do kufru kombíku značky Volvo. Bauer se chvilku zdržel. Dohlédl na to, aby po nich nezůstaly žádné stopy. Nebál se otisků prstů, vláken ani jiných drobností, v nichž se pitvají soudní lékaři. Za pár minut měla dorazit zvláštní čisticí jednotka Národní bezpečnostní agentury, která uklidí a vysaje celý interiér bytu. Podobných bezpečných domů měla agentura v oblasti Washingtonu několik. Pro čističe to byla jen jedna ze zastávek v nabitém pracovním programu.

Když Bauer vešel do garáže, uslyšel ječeni sirén, jež se ozývalo od Wisconsin Avenue.

„Zdá se, že Adama Treloara čeká poslední role,“ zamumlal, když všichni tři nastoupili do kombíku.

„Škoda, že už si nemůže přečíst kritiky,“ řekl Reed a vyjel s vozem do uličky.

17

Peter Howell stál na vrcholu širokého schodiště vedoucího do Galleria Regionale v ulici Via Alloro. Nejproslulejší sicilská galerie se pyšní například obrazy Antonella či velkolepou freskou Triumf smrti od Laurany, která na Howella obzvlášť zapůsobila.

Howell se držel dál od turistů proudících nahoru i dolů a dával pozor, jestli se o něj někdo přehnaně nezajímá. Vytáhl bezpečný telefon a vyťukal číslo, které mu dal Jon Smith.

„Jone? Tady Peter. Musíme si promluvit.“

Smith zajel na měkkou krajnici Trasy 77. Od Howella jej dělilo plných sedm tisíc kilometrů.

„Můžeš mluvit, Petere.“

Howell mu popsal schůzku s pašerákem Frankem Grimaldim, následný atentát na svou osobu i setkání s hlavním seržantem Travisem Nicholsem a jeho kolegou Patrickem Drakem. Přitom nepřestával sledovat dění kolem galerie.

„Víš jistě, že to byli vojáci?“ zeptal se Smith.

„Nabeton,“ odpověděl Howell. „Nechal jsem sledovat poštu. K přihrádce přišel nějaký důstojník, přesně, jak Nichols říkal. Ale nemohl jsem ho zadržet, natož se dostat na vaši základnu poblíž Palerma.“ Howell se odmlčel. „Copak mají vaši vojáčci asi za lubem, Jone?“

„To bych taky rád věděl.“

Nečekaná zpráva o amerických vojácích v rolích zabijáků ještě víc zkomplikovala už beztak dost složitou situaci. Bylo třeba okamžitě jednat.

„Jestli Nichols a jeho parťák vážně zabíjeli, někdo je musel platit,“ uzavřel Smith.

„Moje řeč.“

„Napadá tě, jak ho dostat?“

„Náhodou jo,“ odpověděl Howell a začal mu vysvětlovat svůj plán.

Deset minut poté se Smith vrátil na Trasu 77. Když dojel k bráně Camp Davidu, vojenská eskorta ho doprovodila k Rose-bud, což byla chata pro hosty nejblíž Aspenu. Kleina našel u kamenného krbu. Právě mluvil do telefonu.

Klein Smithovi ukázal, ať se posadí. Když ukončil úsečný hovor, otočil se k němu.

„To byl Kirov. Jeho lidé vyslýchají všechny zaměstnance Bioaparatu. Snaží se dostat k Jardeniho kontaktům. Zatím nic. Ten hajzl Jardeni si dával pozor. Nerozhazoval podezřelé peníze, ani se nevytahoval, jak si už brzy bude užívat na Západě. Nikdo si nevzpomíná, že by ho kdy viděl s nějakým cizincem. Kirov prověřuje jeho telefonní hovory i poštu, ale moc bych si od toho nesliboval.“

„Jardeniho chlebodárci se chovali velice opatrně,“ poznamenal Smith. „Potřebovali jistotu, že si vybrali toho pravého -člověka bez páteře a bez závazků, co umí držet jazyk za zuby.“

„Tak nějak.“

„Co ještě má Kirov v ruce?“

„Nic. A dobře to ví.“ Klein zafuněl. „Zjevně se mu ulevilo, že teď už je to náš problém. Těžko se mu divit.“

„Ale za vším jsou přece ruské neštovice. Kdyby se rozkřiklo…“

„To se nestane.“ Klein se podíval na hodinky. „Prezident čeká, že mu za čtvrt hodiny zavolám. Co jste zjistil?“

Smith rychle a stručně popsal všechno, co se stalo v Rusku, i setkání s Treloarem na Dullesově letišti. Vysvětlil, jaký podíl mají na situaci američtí vojáci, a navrhl další postup.

Klein překvapeně zvedl obočí. Chvíli se rozmýšlel. „To zní celkem rozumně,“ usoudil nakonec. „Ale má to pár háčků.“

„Žádnou jinou možnost nevidím.“

Než stačil Klein odpovědět, sekretářka mu přepojila telefon. Smith postřehl, jak se mu při hovoru zaleskly oči.

Klein přikryl mluvítko rukou a zašeptal: „Našli Treloara!“

Smith se vzrušeně předklonil v křesle. „Víte to jistě?“ vyhrkl. A po chvíli mlčení dodal: „Beze svědků? Nikdo nic neviděl?“

Klein ještě chvíli poslouchal a pak řekl: „Odfaxujte mi hlášení detektivů a fotky z místa činu. Okamžitě. A pátrání můžete zrušit.“

Praštil sluchátkem do vidlice.

„Treloar,“ procedil Klein skrz zuby. „Policajti z Washingtonu ho našli zapíchnutého ve Volta Place poblíž Wisconsin Avenue.“

Smith zavřel oči a představil si vyplašeného holohlavého chlapíka se směšně vypouklýma očima.

„Vážně je to on?“

„U mrtvoly se našel pas a ještě jeden průkaz. Je to on. Někdo ho bodl do srdce, pravděpodobně dýkou. Podle policie to bylo přepadení.“

„Přepadení… Našli u něj ještě něco? Třeba aktovku.“

„Nic.“

„Okradli ho?“

„Zmizely peníze a kreditní karty.“

„Ale peněženka i pas mu zůstaly. Kvůli snadnější identifikaci.“ Smith zavrtěl hlavou. „Byl to Berija. Organizátoři akce dobře věděli, že Treloar je nejslabší článek řetězu. Tak na něj poslali Beriju.“

„Ale kdo za tím stojí?“

„Já nevím. Ale zásilka se dostala k adresátovi. Organizátoři teď mají neštovice. Treloara už nepotřebovali. Proto jel Berija do Petrohradu, proto byl v tom letadle. On neutíkal. Přijel sem zlikvidovat Treloara.“

„To by přece mohl udělat kdokoliv.“

„Jistě. Ale bylo lepší svěřit popravu někomu, koho neznáme. Sice máme popis, ale chybějí nám otisky prstů i motiv. Berija je anonymní zabiják. V tom je jeho výhoda.“

„Takže předání se uskutečnilo na Šeremetěvu.“

Smith přikývl. „Treloar měl neštovice u sebe.“ Zarazil se. -A já jsem seděl deset metrů od něj.“

Klein zvedl sluchátko, nespustil však pohled ze Smithe. --Prezident čeká.“

Smithe překvapilo, že je hlava státu přijala v neformálním oblečení i prostředí. Když ho Klein představil, prezident Castilla řekl: „Slyšel jsem na vás samou chválu, pane plukovníku.“

„Děkuji, pane prezidente.“

„Takže, co je nového?“

Klein ho informoval o vraždě Adama Treloara a jejím významu pro celkovou situaci.

„Můžete se přes Treloara dostat k šéfům spiknutí?“

„Pořádně si na něj posvítíme,“ odvětil Klein. „Ale velké iluze si nedělám. Tihle lidé si vybírají spojence velice opatrně. Rusové našli nějakého Jardeniho, ale o jeho chlebodárcích se nic nedověděli. Treloar by mohl být stejný případ.“

„Kdo za tím vším může stát? Cizí státní příslušníci? Někdo jako Usáma bin Ládin?“

„Bin Ládina bych za tím nehledal, pane prezidente.“ Klein pohlédl na Smithe. „Spiklenci mají široký záběr - od Ruska až po ústředí NASA v Houstonu. To vyžaduje spoustu znalostí. Musí to být někdo, kdo velice dobře ví, jak to u nás i v Rusku chodí. Ví, kde máme uložené klenoty a jak je střežíme.“

„Chcete naznačit, že tu krádež v Rusku mohl zorganizovat někdo od nás?“

„Neštovice už jsou tady, pane prezidente. Ten, kdo je ukradl, je po smrti. Stejně dopadl i kurýr. Postaral se o ně zabiják, který byl až doteď na Západě poměrně neznámý. Žádné arabské spojení tady není. Navíc jde o smrtelně nebezpečný materiál, jehož přeměna na biologickou zbraň vyžaduje moderní zařízení. A konečně, jistou roli v případu sehráli i američtí vojáci.“

„Naši vojáci?“ zeptal se prezident.

Klein se otočil ke Smithovi, který hlavě státu nastínil, co se odehrálo v Palermu.

„Začnu pátrat v minulosti obou vojáků, pane prezidente,“ řekl Klein a pak se odmlčel. „Takže abych odpověděl na vaši otázku: ano, je velice pravděpodobné, že za provázky tahá někdo odsud.“

Prezidentovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval.

„To je hrůza,“ zašeptal. „Ale když zjistíme, proč po těch neštovicích tak touží, odhalíme jejich plán. Možná se dokonce dozvíme, co jsou zač. Co říkáte, pane Kleine?“

Kleinův hlas zněl zoufale. „Máte pravdu, pane prezidente. Ale zatím jsme nic nezjistili.“

„Takže si to zopakujeme. Někde v okolí Washingtonu pravděpodobně existuje potenciální zdroj nákazy. Taky vám tady běhá zabiják…“

„Pane prezidente,“ přerušil jej Smith, „ten zabiják je možná naše šance.“

„To si rád poslechnu, pane Smithi.“

„Pachatelé zlikvidovali oba muže, na které jsme mohli přijít. Právě proto sem povolali vlastního zabijáka. Myslím, že si ho tady drží pro další případnou práci.“

„Kam tím míříte?“

„Berija je naše poslední spojení k pachatelům, pane prezidente. Když ho dostaneme živého, mohl by nás k nim dovést.“

„Jenže když na něj uspořádáme štvanici, vzbudí to pozornost. Mohl by se vylekat.“

„To jistě, pane,“ ozval se Klein. „Ale Berija na ulici ve Washingtonu chladnokrevně zabil člověka. Už to není terorista, ale sprostý vrah. Když ho tak označíme, půjdou po něm všechny bezpečnostní složky v pěti státech.“

„Znovu se ptám, jestli by se pak ještě víc nezakopal.“

„Nemyslím. Berija a jeho šéfové by žili v domnění, že přesně vědí, koho proti nim nasazujeme. Vyklouzli by. A cítili by se bezpečně. Měli by pocit, že přesně vědí, co bezpečnostní složky podniknou dál.“

„A ještě něco. Jestli se vyhneme publicitě a pachatelé nebudou mít o ničem tušení, mohli by dostat strach z Berijova dopadení,“ dodal Smith. „V tom případě by dopadl jako Jardeni s Treloarem.“

„To má logiku, pane Smithi,“ uznal prezident. „Předpokládám, že máte nějaký plán.“

„Ano, pane,“ odtušil Smith a začal vysvětlovat.

Inspektor Marco Dionetti z ředitelství v Benátkách hbitě vystoupil z policejního člunu před rodinným palácem. Zasalutoval strážníkovi a sledoval, jak loď mizí v kanálu plném osvětlených plavidel.

Než Dionetti vešel do domu, vypnul poplašné zařízení. Kuchařka i hospodyně byly starší dámy, které mu sloužily už desítky let. Žádná z nich by se nedokázala postavit lupiči. A protože palazzo skrýval unikáty, které by naplnily malé muzeum, bezpečnostní opatření byla nezbytná.

V předsíni vzal Dionetti poštu a pokračoval do salonu. Když usedl do křesla, roztrhl dopis z banky Offenbach v Curychu. Usrkával aperitiv, přikusoval černé olivy Kalamata a přitom podrobně zkoumal zůstatek na svém účtu. O Američanech si nemyslel nic dobrého, ale jednu věc jim nemohl upřít. Platili pravidelně.

Marka Dionettiho svědomí netížilo. Nezajímalo ho, proč bratři Roccové zabíjeli, ani proč museli sami zemřít. Mrzelo ho jen to, že pro peníze zradil Petera Howella. Ale Howell odjel na Sicílii a nikdo už o něm neuslyší. A Dionettiho dědictví bude s pomocí amerických dolarů dál vzkvétat.

Dionetti si dal osvěžující sprchu a pak se najedl sám u velkého stolu, k němuž by se vešlo třicet lidí. Když dostal kávu a dezert, propustil služebné. Obě ženy zamířily do třetího patra, kde měly pokoje. Dionetti se zatím dloubal v jahodách nasáklých likérem Cointreau a snil, kam by za americké peníze mohl jet na dovolenou.

„Dobrý večer, Marko.“

Dionettimu zaskočilo ovoce v krku. Nemohl uvěřit vlastním očím. Peter Howell vešel do místnosti jako by se nechumelilo a posadil se na opačný konec šest metrů dlouhého stolu z třešňového dřeva.

Dionetti sáhl do saka pro berettu a namířil na něj.

„Co tady děláš?“ zeptal se ochraptěle.

„Proč, Marko? Řekli ti, abys mě oddělal?“

Dionetti zalapal po dechu jako ryba na suchu. „Nevím, o čem to mluvíš!“

„Tak proč jsi na mě vytáhl pistoli?“

Howell velice opatrně otevřel dlaň a položil na stůl malou lahvičku.

„Jakpak ti chutnala večeře, Marko? Risotta di maře vonělo nádherně. A ty jahůdky. Pochoutka, co?“

Dionetti se zadíval na lahvičku a pak na pár jahod na dně misky. Snažil se zaplašit temné myšlenky, jež se mu honily hlavou.

„Myslíš, že jsem to ovoce otrávil, Marko? Uvažuješ správně. Překonal jsem tvoje bezpečnostní opatření. Služky neměly tušení, že v domě někdo je. Nebylo tak těžké kápnout ti do jídla trochu atropinu.“

Dionneti si uvědomil, co Howell vlastně říká. Pistole se mu začala třást v ruce. Dobře věděl, že atropin je organický jed bez chuti a zápachu, příbuzný rulíku zlomocnému. Zabíjí tím, že napadá centrální nervový systém. Dionetti se zoufale snažil rozpomenout, jak rychle jed působí.

„Při tvé výšce a váze bych to odhadoval tak na čtyři až pět minut,“ sdělil mu Howell a poklepal lahvičkou o stůl. „Ale tady je protilátka.“

„Pietro, pochop, že…“

„Pochopil jsem, žes mě zradil, Marko,“ zpražil ho Howell. „Nic víc mě nezajímá. A kdybych něco nepotřeboval, už by bylo po tobě.“

„Ale já tě můžu zabít!“ zasyčel Dionetti. Howell zavrtěl hlavou. „Vzpomínáš, jak ses sprchoval? Nechal jsi pistoli v pouzdře na skříňce v koupelně. Vyndal jsem z ní náboje, Marko. Jestli mi nevěříš, tak střílej.“

Dionetti stiskl spoušť. Uslyšel však jen prázdné cvakání. Jako by mu někdo zatloukal hřebíky do rakve. „Pietro, přísahám…“

Howell zvedl dlaň. „Běží ti čas, Marko. Vím, že bratry Roccovy zabili američtí vojáci. Pomáhals jim?“

Dionetti si olízl rty. „Řekl jsem jim, jak chtějí Roccové uprchnout.“

„A jak jsi to věděl?“

„Dostal jsem instrukce po telefonu. Hlas byl elektronicky zkreslený. Řekl mi, že mám nejdřív pomoct Roccům a pak vojákům, kteří po nich půjdou.“

„A mně.“

Dionetti divoce přikyvoval. „A tobě,“ zašeptal.

V ústech měl úplně sucho. Jeho hlas zněl jako vzdálená ozvěna. Cítil, jak mu buší srdce.

„Pietro, prosím tě! Dej mi tu protilátku.“

„Kdo tě platí, Marko?“ zeptal se Howell tiše.

Vyptávat se Dionettiho na Američany by byla ztráta času. Nikdy by se před ním neprozradili. Nejlepší bylo jít po krvavé stopě peněz.

Howell zaklepal lahvičkou o stůl. „Marko…“

„Herr Weizsel… z banky Offenbach v Curychu. Proboha, Pietro, dej už mi tu protilátku!“

Howell mu po desce stolu poslal mobilní telefon. „Zavolej mu. Tak významný klient jako ty má určitě číslo domů. A ať dobře slyším heslo.“

Dionetti shrábl telefon a naťukal číslice. Čekal na spojení a přitom pohledem doslova hypnotizoval lahvičku.

„Pietro, prosím tě!“

„Klídek, Marko. Dočkáš se.“

18

Letadlo Learjet přistálo na letišti Kona na havajském ostrově Big Island krátce před rozbřeskem. Trojice techniků vyložila pod Bauerovým dohledem kontejner s virem a naložila jej do čekajícího terénního vozu Humvee. Cesta do komplexu společnosti Bauer-Zermatt trvala tři čtvrtě hodiny.

Protože zařízení kdysi sloužilo k lékařským výzkumům americké armády, splňovalo jisté konstrukční požadavky. Nikdo nezvaný se nesměl dostat dovnitř a smrtelně nebezpeční mikrobi nesměli uniknout ven. Oblast mezi mořským útesem a lávovými poli byla proto vyhloubena. Obří jámu lemovaly tisíce kubických metrů betonu, který vytvářel ohromné mnohaposchodové lůžko. To se dělilo do tří úrovní neboli zón, z nichž nejhlubší byla vyhrazena pro laboratoře, kde se pracovalo s těmi nejnebezpečnějšími viry. Když Bauer zařízení převzal, všechno potřebné už tam bylo. Investoval sto milionů dolarů do modernizace a za rok mohl zahájit operaci.

Když vůz Humvee zajel do obří garáže, vojáci naložili skříňku na mechanický vozík, který ji odvezl k čekajícímu výtahu. O tři patra níž Bauera přivítal Klaus Jaunich, šéf pečlivě vybraného výzkumného týmu. Jaunicha a šest jeho podřízených povolal z curyšského ústředí společnosti výslovně kvůli práci na neštovicích. Všichni byli u Bauera už léta a vydělávali u něj pohádkové peníze.

A všem je jasné, že znám tajemství, které by je v mžiku zničilo, pomyslel si Bauer a usmál se na Jaunicha.

„Rád vás vidím, Klausi.“

„Potěšení je na mé straně, herr direktor.“

Jaunichovi táhlo na šedesát a byl to muž plný protikladů. Na svou robustní postavu měl neobvykle jemný hlas. Kulatou vousátou tváří připomínal dřevorubce, ten dojem však zmizel, jakmile se usmál a odhalil drobné dětské zuby.

Jaunich pokynul dvěma čekajícím kolegům, kteří v oranžových skafandrech vypadali jako kosmonauti. Zvedli bedýnku z vozíku a odnesli ji do první ze čtyř dekontaminačních komor, které předcházely samotné laboratoři.

„Chce se herr direktor dívat?“ zeptal se Jaunich.

„Jistě.“

Jaunich ho zavedl do proskleného mezipatra, odkud byl výhled na dekontaminační komory i na samotnou laboratoř. Z tohoto strategického místa Bauer sledoval, jak oba „kosmonauti“ postupují z jedné komory do druhé. Jelikož dekontaminační proces byl nutný pouze při odchodu z laboratoře, cesta dovnitř trvala jen pár minut.

Uvnitř laboratoře vědci skříňku otevřeli. Bauer se předklonil a promluvil do mikrofonu.

„Přenášejte to velice opatrně,“ upozornil oba muže.

„Ja, herr direktor,“ zazněla z reproduktorů plechová odpověď.

Bauer zatajil dech, když dvojice ponořila ruce do oblaku dusíku a pomalu vytáhla vnitřek s ampulemi. V pozadí se otevřely dveře do chlazeného trezoru, který se příliš nelišil od „automatu na pití“ v Bioaparatu.

„Nemáme moc času,“ zamumlal Bauer. „Ostatní jsou připraveni?“

„Samozřejmě,“ ujistil jej Jaunich. „Proces potrvá necelých osm hodin.“

„Začněte beze mě,“ řekl Bauer. „Teď se vzdálím, ale přidám se k vám, až budete dokončovat rekombinaci.“

Jaunich přikývl. Bauer chtěl zřejmě na vlastní oči vidět začátek procesu, který se stane mezníkem v biochemickém inženýrství. Získat neštovice a dopravit je do Ameriky stálo starého vědce dost sil. Než vkročí do napjaté atmosféry v laboratoři, potřebuje si odpočinout.

„Buďte klidný, herr direktor. Celou proceduru vám nahrajeme na video.“

‚Tak to má být. Máme před sebou historický úkol. Rusové to v Bioaparatu udělat nemohli. Američani zase mají hrozný strach. Jen si to představte, Klausi! Uděláme první kroky ke genetickému pozměnění největší zhouby lidstva. Je to začátek procesu, který všechny minulé i současné vakcíny odhodí na smetiště dějin! A výsledek? Dokonalá bojová zbraň.“

„Na kterou je jediný lék,“ doplnil Jaunich. „Přísná karanténa.“

Při té představě se Bauerovi zaleskly oči. „Přesně tak! Jelikož neexistuje žádná známá protilátka, každá zasažená země bude muset okamžitě uzavřít hranice. Vezměte si například Irák. Bagdád nebere naše varování vážně a dál si dělá, co chce. Proto padne rozhodnutí podniknout preventivní útok. Dáme naši malou princezničku do vody nebo do jídla. Lidé se nakazí a smrtelná nemoc se rozšíří geometrickou řadou. Zoufalé obyvatelstvo chce utéct, ale hranice jsou zavřené. Roznese se, že každý Iráčan musí být považován za nakaženého. I ty, co se pokusí uprchnout přes hory, čeká jen smrt.“

Bauer otevřel dlaně jako kouzelník, který vypouští holubici. „Bum! Stačí jeden úder a je po nepříteli. Nemůže bojovat, protože už nemá armádu. Nemůže vzdorovat, protože se mu zhroutila veškerá infrastruktura. Nemůže ani zůstat u moci. Zbytky obyvatel se totiž obrátí proti němu. Má jedinou možnost: bezpodmínečně kapitulovat.“

„Nebo poprosit o vakcínu,“ podotkl Jaunich. „Jenže žádná neexistuje.“ Bauer si vychutnával triumfální okamžik. „Tak to aspoň bude oběti řečeno.“ Usmál se. „Ale teď je nejdůležitější připravit vzorky k rekombinaci. Když všechno půjde dobře, můžeme vyrobit i protilátku.“

Bauer stiskl Jaunichovi rameno. „Nechám pracovat vaše zlaté ručičky. Uvidíme se za pár hodin.“

V Houstonu, několik časových pásem na východ, zajela Megan Olsonová se svým třešňově červeným mustangem na parkoviště NASA vyhrazené pro členy posádek raketoplánu. Zamkla auto a rychle zamířila do administrativní budovy. Zpráva Dylana Reeda ji vyrušila od večeře s jedním milým, avšak nudným kosmickým inženýrem. Poslední slovo, které se objevilo na displeji pípátka, bylo NUTNÉ.

Megan prošla kontrolami a nastoupila do výtahu, který ji vyvezl do pátého patra. Chodby byly jasně osvětlené, ale panovalo v nich strašidelné ticho. Dveře do Reedovy kanceláře byly pootevřené. Megan zaklepala a vešla.

Kancelář byla rozdělená na pracovní kout a mnohem větší zasedací část, jíž dominoval dlouhý oválný stůl. Megan zamrkala. U stolu seděl pilot raketoplánu Frank Stone, velitel Bill Karol, vedoucí letu Harry Landon a zástupce ředitele vesmírné agentury NASA Lorne Allenby. Poslední dva vypadali unaveně a měli pomačkané šaty, jako by právě po dlouhé cestě vystoupili z letadla. Megan si pomyslela, že to tak asi opravdu bude. Do startu zbývalo necelých čtyřicet osm hodin, takže Wright s Allenbym měli být na mysu Canaveral.

„Megan,“ řekl Dylan Reed. „Díky, žes přišla tak rychle. Myslím, že všechny znáš.“

Megan zamumlala cosi na pozdrav a vklouzla do křesla vedle pilota mise Franka Stonea.

Reed se podrbal na šíji, pak položil obě ruce na stůl a zadíval se na ni.

„Už jsi to slyšela?“

Megan zavrtěla hlavou. „Co?“

„Adama Treloara dneska odpoledne zabili ve Washingtonu.“ Odmlčel se. „Loupežné přepadení.“

„Panebože! Jak se to stalo?“

„Policie toho moc neví,“ odpověděl Reed. „Adam se zrovna vrátil z Ruska - je tam pohřbená jeho matka. Měl rezervaci v hotelu, kde chtěl nejspíš přespat před odletem na mys Canaveral. Ten hajzl na něj skočil poblíž Wisconsin Avenue, což prý není žádná pochybná čtvrť.“ Reed si projel rukou vlasy. „Je to záhada. Nikdo nic neviděl ani neslyšel. Když Adama objevil kolemjdoucí a zavolal policii, byl už mrtvý.“ Zavrtěl hlavou. „Taková hrůza!“

„Dylane, všichni jsme otřesení,“ řekl Lorne Allenby z NASA. „Ale musíme pokračovat v práci.“

Reed mávl rukou, že to ví sám, a otočil se k Megan. Olsonová cítila, jak jí buší srdce.

„Náhradnice za Treloara jsi ty. Vzhledem k situaci přecházíš mezi specialisty letu. Jsi připravená, Megan?“

V ústech jí vyschlo, ale měla dojem, že její slova zní přesvědčivě a sebevědomě. „Jistě. Takhle jsem to sice nechtěla, ale jsem připravená.“

„Ani nevíš, jak rádi to slyšíme,“ řekl Reed a rozhlédl se kolem stolu. „Nějaké otázky?“

Ozval se pilot Frank Stone. „Já chci jen potvrdit to, co říkala Megan. Cvičil jsem s ní a vím, že je připravená.“

„To je svatá pravda,“ dodal velitel Bill Karol.

„A co pan Landon?“ zeptal se Reed.

Ředitel letu se zavrtěl v křesle. „Četl jsem zprávy z výcviku. Vím, že Megan zvládne experimenty, které jste s Adamem připravili.“ Harry Landon zvedl palec.

„To rád slyším,“ řekl Allenby. „Skrblíci z Kongresu sledují tuhle misi jako ostříži. Když jsem tak opěvoval, jak moc si od těch experimentů slibujeme, musím jim předložit výsledky.“ Otočil se k Megan. „Přineste něco, co nás všechny postaví do dobrého světla.“

Megan se zmohla na chabý úsměv. „Budu se snažit.“ Rozhlédla se kolem stolu. „A děkuji vám všem za důvěru.“

„Tak to bychom měli,“ řekl Reed. „Zbytek týmu svolám zítra. Vím, že někteří z vás jsou unavení z letadla, takže bychom to mohli zabalit a sejít se znovu zítra ráno před odletem.“

Všichni vděčně přikývli a místnost se rychle vyprázdnila. Zůstali jen Reed s Megan.

„Jsi šéf biomedicínského výzkumu, Dylane,“ řekla tiše. „K Treloarovi jsi měl dost blízko. Jak se ty osobně díváš na to, že budu na palubě?“

„Zdá se, že jsem Adama zas tak dobře neznal. Sama víš, že byl uzavřený a většinou se stranil společnosti. Nepatřil k lidem, co po práci zajdou na pivo a v sobotu hrají softbal. Ale byl součástí týmu - nedílnou součástí - a bude mi chybět.“ Chvíli nic neříkal. „Pokud jde o tebe, lepšího náhradníka si nedovedu představit.“

Megan se snažila ovládnout rozporuplné pocity.

Měla plnou hlavu myšlenek: jak se dobře připravit, zařadit do týmu a zvládnout start. Věděla, že za normálních okolností je posádka sedm dní před startem v karanténě. V případě Megan bylo potřeba dobu zkrátit, čekala ji však důkladná lékařská prohlídka, která měla odhalit případnou infekci.

Zároveň však nedokázala zaplašit myšlenky na podivína Treloara. Reed měl pravdu: Treloar byl tak trochu samotář. Neznala ho osobně, a tak ji zpráva o jeho smrti nějak zvlášť nezasáhla. Děsil ji však způsob, jakým zemřel.

„Je ti něco?“ zeptal se Reed.

„Ne. Jen se z toho všeho snažím vzpamatovat.“

„Ale jdi. Doprovodím tě k autu. Snaž se pořádně vyspat. Zítra se do toho pustíš.“

Megan měla malý byt v ubikaci pro krátkodobé zaměstnance. Po neklidné noci se vzbudila a vyrazila do společné umývárny, která ještě zela prázdnotou. Když se vrátila k bytu, objevila na dveřích přilepený vzkaz.

Megan chvíli trvalo, než se vzpamatovala ze šoku. Pak se rychle převlékla a sešla dolů. Ostrým krokem zamířila k bistru ve vedlejším bloku domů. Vzhledem k časné hodině byl lokál téměř prázdný, takže ho hned uviděla.

„Jone!“

Smith vstal od stolu v rohu. „Ahoj, Megan.“

„Co tady proboha děláš?“ zeptala se a posadila se naproti němu.

„To ti řeknu za chvíli.“ Odmlčel se. „Slyšel jsem, že poletíš do vesmíru. Zasloužíš si to, bez ohledu na okolnosti.“

„Díky. Byla bych radši, kdyby se to stalo jinak, ale…“

Přišla číšnice, a tak si objednali snídani.

„Škoda, žes nezavolal,“ řekla. „Za pár hodin odjíždím na mys Canaveral.“

„Já vím.“

Pozorně se na něj zadívala. „Ale určitě jsi nepřišel jen kvůli gratulaci - i když by to bylo fajn.“

„Jsem tady kvůli tomu, co se stalo Treloarovi,“ řekl Smith.

„Proč? Podle médií se případem zabývá oddělení vražd policie ve Washingtonu.“

„To ano. Ale Treloar byl hlavní lékař, důležitý člen týmu NASA. Mám se na něj podívat blíž a pokusit se zjistit, proč ho zabili.“

Megan přimhouřila oči. „To nechápu.“

„Megan, poslouchej mě. Poletíš místo něj. Určitě jsi s ním pracovala. Může mi pomoct každá maličkost.“

Nastalo ticho, které prolomil příchod číšnice. Z pomyšlení na jídlo se Megan náhle zvedl žaludek. Ovládla se a začala uvažovat.

„Tak za prvé, skoro na celý můj výcvik osobně dohlížel Dylan Reed. Označení hlavní lékař je tak trochu zavádějící. Nemá ve vesmíru na starosti aspirin a obvazy, ale čistý výzkum. Jako šéf biomedicínského výzkumu Dylan úzce spolupracoval se svým hlavním lékařem Treloarem. A stejné experimenty opakoval i se mnou - pro případ, že Treloara zastoupím. Takže já sama jsem s Treloarem pracovně moc do styku nepřišla.“

„Co byl vlastně zač? Měl přátele? Nepovídalo se o něm něco?“

„Byl to samotář, Jone. Nikdy jsem neslyšela, že by měl známost, natož vážnou. Ale můžu ti říct, že práce s ním nebyla moc velká zábava. Myslelo mu to, ale nikdy nebyl osobnost a neměl smysl pro humor. Jako by v něm profesionální schopnosti zadusily všechno ostatní.“

Chvíli mlčela. „Doufám, že tvoje vyšetřování neovlivní start.“

Smith zavrtěl hlavou. „K tomu není důvod.“

„Podívej, můžu pro tebe udělat jedinou věc. Řeknu ti jména lidí, kteří s Treloarem přímo pracovali. Možná se od nich něco dozvíš.“

Smith si byl jistý, že už všechna jména zná - a nejen to. Polovinu noci procházel složky Adama Treloara, které mu poslali z FBI, NASA i Národní bezpečnostní agentury. Přesto pozorně naslouchal, když mu Megan diktovala seznam lidí. „Víc vážně nevím,“ řekla nakonec. „To mi bohatě stačí. Díky.“

Megan se přinutila k úsměvu. „Máš moc práce, takže na start asi nepřijdeš, co? Sehnala bych ti perfektní místo.“

„Škoda že tam nemůžu,“ zalitoval upřímně Smith. „Ale možná tě uvidím v Edwardsu, až se vrátíte.“ Letecká základna Edwards v Kalifornii je hlavní přistávací stanicí raketoplánů.

Po chvíli mlčení Megan řekla: „Už musím jít.“

Naklonil se nad stůl, přikryl jí ruku dlaní a pevně stiskl. „Vrať se živá a zdravá.“

Megan v zamyšlení kráčela zpátky do bytu. Adam Treloar zemřel násilnou smrtí a Jon Smith se nečekaně zjevil v Houstonu. Obratně se vyhnul otázce, kdo ho poslal. Šikovně ji vyslýchal, ale nedal jí nic oplátkou. Co tady Smith doopravdy dělá? Po kom jde? A proč? Existoval jediný způsob, jak to zjistit.

Když došla do bytu, vytáhla digitálně šifrovaný telefon a vymačkala číslo, které si kdysi dávno zapamatovala.

„Klein.“

„Tady Megan Olsonová.“

„Megan… Myslel jsem, že už budete na cestě k raketoplánu.“

„Za chvilku odjíždím. Vím něco, co by vás asi zajímalo.“

Rychle ho informovala o rozhovoru s Jonem Smithem. „Když řeknu, že se choval vyhýbavě, bude to slabé slovo. Nechcete pro něj něco udělat?“

„Ne,“ odvětil Klein energicky. „Smith se do toho zapojil vzhledem ke zkušenostem z Institutu.“

„Nerozumím vám. Jakou to má souvislost?“

Klein si dal s odpovědí načas. „Teď mě dobře poslouchejte, Megan. Z Bioaparatu v Rusku se ztratil jeden vzorek.“ Počkal, až Megan popadne dech. „Adam Treloar byl v té době v Moskvě. Rusové ho nafilmovali s kurýrem, který materiál převážel. Došlo k předání. Víme jistě, že Treloar ten materiál propašoval do Ameriky. Když splnil svůj úkol, zbavili se ho.“

„A co se stalo s tím vzorkem?“

„Zmizel.“

Megan zavřela oči. „O co vlastně šlo?“

„O neštovice.“

„Panebože!“

„Poslouchejte, Megan. Jste přímo v centru dění. Tušili jsme, že Treloar nemá čisté ruce. Teď to víme jistě. Otázka zní, jestli měl komplice mezi kosmonauty.“

„Já nevím,“ odvětila Megan. „Připadá mi to vyloučené. Všechno to jsou poctiví lidé. Nic podezřelého se neděje.“ Zakroutila hlavou. „Ale Treloara jsem si taky nevšimla…“

„Nevěděl o něm nikdo,“ odpověděl Klein. „Nemusíte si to vyčítat. Hlavní je najít ty vzorky. Alfa vychází z předpokladu, že se nacházejí někde v okolí Washingtonu. Pachatel by je určitě nechtěl přepravovat dál, než je nezbytně nutné. A z Londýna mohl Treloar přímo odletět kamkoliv - do Chicaga, Miami nebo Los Angeles. Ale vybral si Washington. Myslíme si, že skladovací zařízení je právě tam.“

„Mám pokračovat a odletět do vesmíru?“

„Jistě. Ale dokud se raketoplán nezvedne ze země, zbytečně na sebe neupozorňujte. Jestli si všimnete něčeho podezřelého, okamžitě mi zavolejte.“ Odmlčel se. „A Megan, jestli už spolu nebudeme mluvit, tak šťastnou cestu. Vraťte se živá a zdravá.“

Klein přerušil spojení. Megan zírala na oněmělé sluchátko. Měla silné nutkání se Kleina zeptat, jestli Jon Smith náhodou také nepracuje pro Alfu a jestli se právě proto nechoval tak vyhýbavě. Jon byl podobný člověk jako ona. Neměl závazky ani velký majetek a jako odborník se osvědčil v krizových situacích. Megan si přesně vzpomínala na den, kdy Klein vstoupil do jejího života a diskrétně jí nabídl možnost stát se součástí unikátního projektu, který jí prý poskytne větší pocit naplnění. Také jí říkal, že se pravděpodobně nikdy nesetká s jiným členem Alfy a že její užitečnost spočívá hlavně v celosvětové síti kontaktů, kterou si vybudovala.

Klein by mi neřekl… A ani Jon, kdyby v tom jel.

Když Megan podruhé zkontrolovala sbalené věci, zauvažovala o tom, co jí Klein s Jonem řekli. Prý se má vrátit živá a zdravá. Ale jestli Klein nevypátrá neštovice, bude se vůbec kam vrátit?

Kancelář ochranky zabírá celý severovýchodní cíp prvního patra administrativní budovy NASA. Smith předložil vojenský průkaz a čekal, až ho dozorčí najde v počítači.

„Kde máte velícího důstojníka?“ zeptal se Smith.

„Je mi líto, pane. Právě se střídají směny. Plukovník Brewster už odešel a plukovník Reeves má zpoždění kvůli… z rodinných důvodů.“

„Nemůžu na něj čekat. Pusťte mě dovnitř.“

„Ale pane…“

„Poručíku, jaké mám prověření?“

„Nejvyšší, pane.“

„Což znamená, že si tady můžu prohlédnout všechno včetně vaší zdravotní karty. Je to tak?“

„Ano, pane!“

„Když jsme se tak pěkně shodli, můžete mě zapsat jako návštěvu, přesně podle pravidel. Neřeknete o mně nikomu kromě plukovníka Reevese, a to jen mezi čtyřma očima. Jestli se mnou bude chtít pan plukovník mluvit, sdělte mu, že jsem v archivu.“

„Ano, pane. Mají vám v archivu něco připravit?“

„Stačí, když jim řeknete, že si mě nemají všímat. A teď do práce, poručíku.“

Když byl Smith vpuštěn neprůstřelnými dveřmi, s uspokojením si pomyslel, že jeho neomalené chování splnilo účel: podřízený dostal strach. Jeho kolega plukovník Reeves bude znepokojený a zvědavý, ale také opatrný. Určitě se na něj nebude hlasitě vyptávat.

Vesmírná agentura NASA se v zásadě věnuje civilním programům. Když se však na prahu sedmdesátých let konečně rozhodla, jaký typ raketoplánu vlastně potřebuje a jak ho vypustí, nezbývalo jí, než se obrátit na vojenské letectvo. Vznikla tak smlouva s ďáblem. Pentagon prohlásil raketoplán za „vojenský požadavek zásadního významu“. NASA mohla pro start raketoplánu využít pomocných raket Atlas a Titan a dostala příslib stálého toku peněz. Na druhé straně však podléhala vrtochům a zásahům Pentagonu. Plukovník Reeves zaujímal v hierarchii NASA vysoké místo, ale majitelům nejvyššího prověření se rovnat nemohl.

Smith následoval poručíka bludištěm chodeb, které končily u žáruvzdorných dveří. Když voják naťukal heslo, ustoupil a pustil Smithe dovnitř. V místností byla nejméně o deset stupňů nižší teplota než ve zbytku patra. Panovalo tam naprosté ticho, tedy s výjimkou šumění, které vycházelo z deseti nejrychlejších počítačů na světě, spojených s paměťovými jednotkami a osobními počítači na jednotlivých pracovních místech.

Smith ucítil pohledy zaměstnanců, jejich zvědavost však rychle pominula. Vykročil za důstojníkem k počítači vzdálenému od ostatních.

„Tohle je místo plukovníka Reevese,“ vysvětlil důstojník. „Určitě mu nebude vadit, když tady budete pracovat.“

„Děkuji, poručíku. Nezdržím se dlouho - když mě nebude nikdo vyrušovat.“

„Rozumím, pane.“ Podal Smithovi mobilní telefon. „Až budete hotov, stačí vyťukat tři nula devět. Přijdu pro vás.“

Smith se posadil před monitor, zapnul počítač a vložil do něj kompaktní disk, který si s sebou přinesl. Během pár vteřin pronikl přes všechny bezpečnostní zábrany a měl celou síť NASA jako na dlani.

Informace o Adamu Treloarovi, které Smith obdržel od ostatních federálních orgánů, znamenaly pouhý začátek. Smith zajel do Houstonu, aby se seznámil s prostředím, v němž Treloar žil a pracoval. Zajímaly ho příchozí i odchozí telefonáty, elektronická pošta, zkrátka cokoli, čeho by se mohl chytit. Chtěl zjistit, jak Treloar žil, s kým mluvil a s kým se stýkal - jak často, kde a jak dlouho. Hodlal oloupat zrádcův život až na dřeň a najít sebemenší odchylku, podivnou náhodu či vzorec, který by byl prvním článkem řetězu vedoucím k Treloarovým spolupachatelům. Smith poklepal několik kláves a začal logickou otázkou: Kdo věděl, že byl Treloar v Rusku? Věřil, že ve spleti tenkých integrovaných obvodů a optických vláken se mohou skrývat nějaké instrukce – a s nimi i jména.

Když Dylan Reed dorazil do kanceláře, nemohl tušit, že Smith už zahájil pátrání. Přemýšlel o nabitém dopoledním programu, a tak téměř přeslechl varovné cinknutí počítače. Nepřítomně naťukal sled číslic, v duchu se však stále připravoval na první schůzku dne. Jméno, které na něj vyskočilo z obrazovky, ho však okamžitě vrátilo do reality: Adam Treloar.

Někdo tady čmuchá!

Reedova ruka vylétla k telefonu. O pár vteřin mu dozorčí ostrahy vysvětloval, jak to, že je Smith v archivu.

Reed se ovládl. „Ne, to je v pořádku,“ řekl důstojníkovi. „Řekněte plukovníku Reevesovi, ať našeho hosta nikdo neruší.“

Host? jistě, ale nezvaný!

Reedovi chvilku trvalo, než se vzpamatoval. Co tady Smith sakra dělá? Washingtonská policie přece oznámila, že Treloar se stal obětí loupežného přepadení. I ve zprávách tu událost nijak zvlášť nezdůrazňovali, což Reedovi, Bauerovi i Richardsonovi udělalo radost.

Reed udeřil dlaní do kožené vazby diáře. Zatracený Smith! Vzpomněl si, jakou hrůzu Smith nahnal Treloarovi. Teď měl mrazení v zádech i on sám.

Reed se zhluboka nadechl. Bauer měl pravdu, když navrhl označit Treloarovy složky výstražnou vlaječkou pro případ, že by se o něj někdo zajímal.

Což se stalo…

Čím víc o tom Reed přemýšlel, tím méně ho překvapovalo, kdo se o Treloara zajímá. Smith byl vyhlášený houževnatostí, která z něj dělala smrtelně nebezpečného soupeře. Teprve když Reed zcela uklidnil rozjitřené nervy, zavolal do Pentagonu generálu Richardsonovi.

„Tady Reed. Vzpomínáte, jak jsme se bavili o jednom možném nebezpečí? Teď je to realita.“ Odmlčel se. „Asi budete souhlasit, že musíme přikročit k řešení.“

19

Když Jon Smith vyšel z Národního letiště Ronalda Reagana, čekala na něj limuzína tajné služby. V půli cesty do Camp Davidu se dočkal kýženého telefonátu.

„Petere, jak je?“

„Jsem pořád v Benátkách. Mám pro tebe novinky.“

Peter Howell informoval Smithe o švýcarské stopě - Herr Weizselovi z banky Offenbach v Curychu. Detaily o Dionettiho výslechu vynechal.

„Mám si s tím Švýcarem promluvit, Jone?“

„Radši počkej, než se ti znovu ozvu. A co Dionetti? Rozhodně nechceme, aby spustil poplach.“

„Nemusíš se bát/’ ujistil jej Howell. „Utrpěl těžkou otravu jídlem a nejméně týden si poleží v nemocnici. Navíc ví, že mám všechny jeho finanční doklady a jediným telefonátem ho můžu zničit.“

Howell nepokládal za nutné zabíhat do podrobností.

„Zůstanu na místě, dokud se neozveš,“ řekl Howell. „Když bude potřeba, za dvě hodiny jsem v Curychu.“

„Dám ti vědět.“

Řidič vysadil Smithe u chaty Rosebud, kde na něj čekal Klein.

„Dobře, že jste zase doma, Jone.“

„Ano, pane. Děkuji. Něco nového ohledně neštovic?“

Klein zavrtěl hlavou. „Ale podívejte se na tohle.“ Podal Smithovi svinutý papír.

Náčrt sice vystihoval některé Berijovy rysy, nebyl však zdaleka přesný. Berija vypadal jako každý druhý člověk, což je pro nájemného vraha velká přednost. Bezpečnostní složky by ho mohly odhalit jen čirou náhodou. Klein chtěl, aby si právě tohle Berijovi chlebodárci mysleli. Stačilo mírně upravit vzhled, a Berija se nemusel ničeho bát. Jeho užitečnost v očích šéfů převáží potenciální rizika.

Smith svinul papír a poklepal si s ním o dlaň. Domníval se, že je to od Kleina velice riskantní tah. Jestliže zatají bezpečnostním složkám skutečnou podobu Beriji, zátah nebude tak účinný. Zároveň to však byla výhoda: až se podobizna objeví na ulici a Berijovi šéfové ji uvidí, nevyplaší se. Vyšetřování Treloarovy smrti se dalo očekávat. Na tom, že nějaký očitý svědek poskytl policii obecný popis, nebylo nic podezřelého. Smith si nemyslel, že šéfové ztratí obezřetnost, ale nebudou se cítit v bezprostředním ohrožení.

„Jak to šlo v Houstonu?“ zeptal se Klein.

„Treloar si dával sakramentsky pozor,“ řekl Smith. „Ať byl ve styku s kýmkoli, důkladně za sebou zametl stopy.“

„Hlavní úkol jste ale splnil.“

„Zčeřil jsem vodu. Ten, kdo Treloara řídil, ví, že čmuchám kolem.“ Po chvíli se zeptal: „Souhlasí prezident s vaším doporučením ohledně vakcíny?“

„Mluvil s výrobci léků,“ odvětil Klein. „Dávají se do práce.“

Vzhledem k situaci bylo životně důležité, aby se velké farmaceutické společnosti co nejdříve přeorientovaly na výrobu co možná největšího množství vakcíny proti neštovicím. I kdyby pachatelé ukradený virus geneticky upravili, současná očkovací látka mohla být aspoň částečně účinná. Výroba nezbytného množství vakcíny by však znamenala zastavení produkce jiných léků. Tím by vznikly nesmírné ztráty, výroba vakcíny byla navíc velice drahá. Prezident souhlasil s převzetím odpovědnosti za ztráty firem, to však bylo jen poloviční vítězství. Společnosti logicky chtěly vědět, proč je vakcína tak nutně zapotřebí a kde vlastně nemoc propukla. Takové informace nebylo možné utajit - do sdělovacích prostředků by si stejně cestičku našly. Místo údajné epidemie proto muselo být vzdálené, avšak hustě osídlené.

„Rozhodli jsme se pro Indonéské souostroví,“ řekl Klein. „Vzhledem k vnitřnímu chaosu je region do značné míry izolovaný. Nejsou tam už žádní turisté a Jakarta vykázala ze země zahraniční novináře. Budeme tvrdit, že se tam objevily ojedinělé případy onemocnění, ale jestli se viru neučiní přítrž, může se rozmnožit a rozšířit. Proto potřebujeme tak rychle tolik vak-cíny.“

Smith přemýšlel. „To nezní špatně,“ řekl nakonec. „Většina zemí indonéský režim odsuzuje. Ale až se to rozkřikne, vypukne panika.“

„To se nedá nic dělat,“ odpověděl Klein. „Někdo chce neštovice velice brzy použít. Je to otázka týdnů, možná jen dnů. Jakmile pachatele zjistíme a dopadneme - a vezmeme mu virus -, můžeme si vymyslet historku, která označí původní odhady za omyl. O neštovice ve skutečnosti vůbec nešlo.“

„Modlím se k Bohu, aby to vyšlo.“

Vtom se Smith otočil. Do místnosti překvapivě vstoupil generálmajor Kirov v civilu.

Kirov, muž středního věku a pevného zdraví, se změnil v podivnou existenci v obnošeném zmačkaném obleku. Vázanka i košile nesly stopy po jídle a kávě. Jeho boty na tenké podrážce byly stejně odřené jako levná aktovka, kterou svíral v ruce. Vlasy nahradila paruka dlouhých rozcuchaných vlasů. Slabá vrstva líčidla - naneseného odborně a s rozmyslem - zvýrazňovala opileckou zarudlost jeho očí i temné kruhy pod nimi. Kirov ze sebe udělal člověka, na nějž nebyl hezký pohled. Vypadal jako zosobnění zmaru a beznaděje. Připomínal neúspěšného obchodního cestujícího, s nímž by smetánka bydlící a pracující v módní čtvrti kolem Dupont Circle nechtěla mít nic společného. „Gratuluji k proměně, pane generále,“ pochválil ho Smith. „Na první pohled jsem vás vůbec nepoznal.“

„Doufejme, že Berija na tom bude stejně,“ odvětil Kirov pochmurně.

Smith byl rád, že má statného Rusa po boku. Po debaklu v Bioaparatu i v Moskvě přesvědčil Kirov ruského premiéra, aby ho poslal do Spojených států pomáhat při pátrání po Ivanu Berijovi. Kdysi strávil rok ve Washingtonu a vyznal se v exotických čtvrtích, proto na něj Klein velice spoléhal. Vysvětlil to prezidentovi, ten se dohodl se svým ruským protějškem Potrenkem a umožnil Kirovovi přijet.

V zatvrzelém výrazu Kirovových očí však Smith spatřil skutečný důvod generálovy přítomnosti v USA. Kirova podvedla milovaná žena, jíž bezmezně důvěřoval. Spolčila se s neznámými pachateli, pro něž pracoval i nájemný vrah, který mu upláchl mezi prsty. Kirov si zoufale potřeboval napravit pošramocenou vojenskou reputaci.

„Jak chcete postupovat, Jone?“ zeptal se Kirov.

„Potřebuju se stavit doma,“ odvětil Smith. „Až se rozkoukáte, můžeme zajet do Dupont Circle.“

O Kirovově přítomnosti ve městě nikdo z ruského velvyslanectví nevěděl, a proto Smith generálovi navrhl, aby zůstal u něj. Dům v Bethesdě mohli využít jako základnu pro pátrání po Berijovi.

„Nemáme vám tajně krýt záda?“ zeptal se Klein.

Klein sice Kirovovým schopnostem věřil, ale přesto se mu příčilo pustit oba do akce bez jištění. Smith jel do Houstonu, aby zjistil, jestli za sebou Treloar nenechal nějakou stopu. Hlavně však chtěl odhalit pavučinu, která vedla od Treloara ke skutečným pachatelům - k šéfům celé akce. Dal jim najevo odhodlání pátrat přímo u zdroje. Doufal, že je tím vyprovokuje a že po něm půjdou… Chtěl vylákat Beriju z doupěte.

„Nemůžeme riskovat, že si toho Berija všimne,“ odvětil Smith.

„Pane Kleine,“ ozval se Kirov. „Chápu - a sdílím - vaše obavy. Ale nedovolím, aby se Jonovi něco stalo, to vám slibuju. Mám oproti vám jednu velkou výhodu. Znám Beriju. Poznám ho i v přestrojení. Určité rysy a pohyby nemůže zamaskovat.“ Obrátil se na Smithe. „Jestli si pro vás Berija přijde, dostaneme ho. Máte moje slovo.“

O hodinu a půl později dorazili Smith s Kirovem ke Smithovu ranči v Bethesdě. Když ho Smith prováděl po domě, Kirov si všiml obrazů, tapisérií a uměleckých předmětů z celého světa. Bylo vidět, že toho Američan hodně procestoval.

Zatímco se Smith osprchoval a převlékl, Kirov se zabydlel v ložnici pro hosty. Sešli se v kuchyni, kde pak nad kávou zkoumali podrobnou mapu Washingtonu, zvláště národnostně pestré čtvrti kolem Dupont Circle. Protože Kirov danou oblast znal, plán se zrodil rychle.

„Vím, že jsme o tom s Kleinem nemluvili,“ řekl Smith, když už se chystali k odchodu. „Ale…“ Vytáhl pistoli SIG Sauer.

Kirov se na ni podíval a zavrtěl hlavou. Zamířil do ložnice a vrátil se odsud se zdánlivé obyčejným černým deštníkem. Naklonil ho do úhlu pětačtyřiceti stupňů a přejel palcem po rukojeti. Ze špičky náhle vyskočil několik centimetrů dlouhý bodec.

„To jsem si přivezl z Moskvy,“ prohodil Kirov. „V bodci je uspávací látka na zvířata s rychlým účinkem - acepromazin. Stokilového kance skolí za pár vteřin. Mimochodem, kdyby mě zastavila vaše policie, deštník bych dokázal vysvětlit. S pistolí by to bylo horší.“

Smith přikývl. Sám hrál roli návnady, černou práci měl však na starosti Kirov. Bylo dobře, že Rus nepůjde proti Berijovi s holýma rukama.

Smith si zastrčil pistoli do pouzdra v podpaží. „Fajn. Dám vám náskok čtyřicet minut, pak jdu za vámi.“

Kirov proplouval ulicemi jako stín a sledoval lidské hemžení kolem sebe. Dupont Circle prošel obnovou, v tom se nelišil od jiných čtvrtí poblíž centra Washingtonu. Mezi módními bary a luxusními butiky se však krčily makedonské pekárny, krámky s tureckými koberci, srbské obchody plné květináčů z tepané mosazi a mědi, řecké restaurace a kavárničky. Kirov věděl, že člověk v cizím prostředí přirozeně tíhne k tomu, co zná, sprosté vrahy nevyjímaje. Takto etnicky pestrá čtvrť by byla pro Beriju určitě velkým lákadlem. Mohl v ní najít známé jídlo, poslouchat oblíbenou hudbu, slyšet povědomé přízvuky. Kirov rozuměl řadě slovanských jazyků, a proto si tam také připadal jako ryba ve vodě.

Zabočil na prostranství lemované krámky a stánky. Posadil ke stolku chráněnému slunečníkem a objednal si kávu u Chorvatky, která mluvila jen lámanou angličtinou. Rus se v duchu pousmál, když slyšel, jak neustále nadává na majitele.

Usrkával hustou sladkou kávu a sledoval kolemjdoucí. Ženy na sobě měly barevné blůzky a sukně, muži plandavé kalhoty a kožené bundy. Kdyby sem Berija zavítal, byl by asi oblečený jako dělník z Jugoslávie. A na hlavě by měl nejspíš kšiltovku, aby mu nebylo vidět do obličeje. Kirov si však byl jistý, že by ho poznal. Ze zkušenosti věděl, že člověk může zamaskovat všechno kromě očí.

Kirovovi bylo jasné, že by Berija poznal jeho, kdyby k tomu dostal příležitost. Berija však neměl žádný důvod si myslet, že je Kirov ve Spojených státech. Jeho hlavní starostí bylo vyhnout se policii, která měla v oblasti nepříliš početné hlídky. Tak daleko od domova by nečekal tvář z minulosti. Kirov zase neočekával, že uvidí Beriju, jak si jde koupit něco na zub do nejbližší cukrárny. Věděl, kam by zabiják pravděpodobně zabloudil, neměl však tušení, kde se pohyboval v danou chvíli.

Kirov přimhouřenýma očima pozoroval dění. Sledoval přístupové cesty na prostranství, jimiž lidé proudili oběma směry, i cedule za výlohami obchodů s rozpisem pracovní doby. Ukládal si, že musí prohlédnout také zadní uličky a zásobovací vchody.

Kdyby Berija vylezl z doupěte, tady by se cítil dobře. Mohl by získat pocit převahy. A uspokojený člověk bývá slepý.

Kilometr od místa, kde Kirov přemítal, otevřel Ivan Berija dveře do svého bytu v nejvyšším patře budovy, kde přespávali úředníci na služebních cestách.

Naproti Berijovi stál řidič lincolnu. Byl to zamlklý hromotluk s několikrát přeraženým nosem a deformovaným levým uchem, které připomínalo malý květák. Berija podobné typy znal. Měli v krvi násilí a diskrétnost, zkrátka dokonalí kurýři.

Berija pokynul řidiči, aby šel dál, pak zamkl dveře a vzal si od něj obálku. Roztrhl ji a rychle si přečetl text v srbštině. Poodstoupil a usmál se pod vousy. Šéfové jako vždy podcenili počet lidí, které je potřeba zneškodnit. Berija už dostal zaplaceno za ruského strážného a amerického vědce. Nyní ho však žádali, aby odstranil ještě jednoho člověka.

Otočil se k řidiči a řekl: „Fotku.“

Řidič si v tichostí vzal dopis a podal mu fotografii Jona Smithe, pořízenou ze záznamu průmyslové kamery. Muž stál přímo proti objektivu a na tváři neměl žádné stíny. Rozlišení bylo velice dobré.

Berija se zamyšleně usmál. „Kdy?“

Řidič se natáhl po snímku. „Co nejdřív. Až vám zavolají, musíte být připraven.“

Šofér zvedl obočí, čímž se beze slov zeptal, jestli je ještě něco potřeba. Berija zavrtěl hlavou.

Když řidič odjel, Berija zamířil do ložnice a vytáhl z tašky digitálně šifrovaný satelitní telefon. Chvíli nato už mluvil s Herr Weizselem z banky Offenbach v Curychu. Na příslušné konto přibylo dvě stě tisíc amerických dolarů.

Berija bankéři poděkoval a zavěsil. Američani mají naspěch.

Doktor Karl Bauer vyšel nahý z poslední dekontaminační místnosti. Na lavičce v převlékáme leželo spodní prádlo, ponožky a košile. Na háčku na dveřích visel čerstvě vyžehlený oblek.

Bauer se rychle oblékl a zamířil do proskleného mezipatra, kde čekal šéf jeho výzkumného týmu Klaus Jaunich.

Jaunich se lehce uklonil a podal mu ruku. „Skvělá práce, herr direktor. V životě jsem nic podobného neviděl.“

Bauer mu potřásl pravicí. Kompliment ho očividně potěšil. „A nic podobného už asi ani neuvidíme.“

Když si Bauer odpočinul, vrátil se do laboratoře. I když pracoval téměř celou noc, měl povznesenou náladu a sil na rozdávání. Z praxe věděl, že za to vděčí adrenalinu v krvi a že ho únava nemine. Nicméně, Jaunich měl pravdu: vážně odvedl skvělou práci. Vložil do ní dokonalé soustředěni a celoživotní zkušenosti. Podnikl první kroky procesu, který z již tak nebezpečného viru učiní nepřemožitelnou mikroskopickou zbraň. Teď se však cítil téměř podveden, protože své dílo nemohl dokončit.

„Od začátku jsme přece věděli, že to nedovedeme až do konce,“ vyslovil nahlas, nač myslel. „Fyzikální podmínky na Zemi znemožňují definitivní vítězství. Jestli chceme uspět, musíme se z nich vymanit.“ Odmlčel se. „Teď je to na Reedovi. Může tam, kam my ne.“

„Všechno závisí na jediném člověku,“ zamumlal Jaunich.

„Udělá, co se mu řekne,“ pravil Bauer rezolutně. „A až se vrátí, budeme mít to, o čem jsme zatím jen snili.“

Bauer poplácal statného muže po rameni. „Vyjde to, Klausi. Uvidíte. A co doprava?“

„Vzorek je připraven k odeslání, herr direktor. Letadlo čeká.“

Bauer zatleskal. „Výborně! Tak to si musíme připít.“

20

Megan Olsonová stála na vyhlídkovém místě a s úctou hleděla na raketoplán vzdálený pět kilometrů. Vesmírná loď tvořila jeden celek s obří přídavnou nádrží a dvěma o něco menšími pomocnými raketami. V záři světel vypadala jako symbol nového tisíciletí.

Na mysu Canaveral byly dvě hodiny ráno. Měsíc jasně svítil, na stromech se nepohnul ani lísteček. Megan pálil v nose slaný vzduch. Měla předstartovní horečku. Posádka obvykle vstávala ve tři hodiny, Megan toho však po půlnoci už moc nenaspala. Představa, že už za necelých osm hodin bude mířit do vesmíru v raketoplánu, jí brala dech.

Megan se otočila a prošla pěšinou, která vedla podél přízemní budovy, kde bydlela posádka. Sto metrů odsud stál pevný ochranný plot, na jehož vrcholu se blyštil ostnatý drát. Megan slyšela vzdálené kašlání džípu, který projížděl po obvodu komplexu. Ostraha mysu Canaveral je nenápadná, avšak účinná. Její nejviditelnější součást tvoří letecká policie v uniformách, která bývá oblíbeným terčem televizních kamer. Kromě nich zde však působí jednotky v civilu, které čtyřiadvacet hodin denně pročesávají celý kosmodrom.

Megan už se chtěla vrátit do pokoje, vtom však zaslechla kroky. Když se otočila, spatřila postavu, která mířila ze stínu budovy do světla.

Dylan Reed?

O Reedovi se v nadsázce říkalo, že v životě neslyší budík a klidně by prospal i start. Tak co tady dělá hodinu před nástupem?

Megan zvedla ruku a chystala se na něj zavolat, když se za rohem objevilo ostré světlo reflektorů. Instinktivně uskočila. Vůz s logem NASA na dveřích zamířil k místu, kde stál Reed. Megan ze stínu sledovala, jak z auta vystupuje starší muž a blíží se k Reedovi.

Čekal na něj. Ale kdo to je? A proč narušuje karanténu?

Karanténa je velice důležitou součástí startovního procesu, třebaže tentokrát z nutnosti netrvala obvyklých sedm dní. Bylo zcela neslýchané, aby v této pokročilé fázi přišel s členem posádky do přímého styku někdo cizí.

Reed a jeho host se od ní vzdálili. Když vstoupili do osvětleného místa, Megan si všimla věci, která neznámému visela na krku. Byl to zdravotní průkaz. Znamenalo to, že dotyčný prošel zdravotní prohlídkou lékařů NASA.

Megan uklidnilo, že má Reedův host povolení vstoupit do zakázaného území, a tak už chtěla odejít. Cosi jí v tom však bránilo. Vždycky se spoléhala na intuici a cit. V minulosti jí nejednou zachránily život. Nyní jí našeptávaly, aby neodcházela a nenechala Reeda na pokoji.

Megan se držela zpátky. Jelikož muži stáli proti sobě, neslyšela, co si říkají. Ale neuniklo jí, že návštěvník Reedovi cosi předal: lesklý kovový váleček, asi deset centimetrů dlouhý. Megan ho zahlédla jen na zlomek sekundy, než zmizel v kapse Reedovy kombinézy.

Viděla, jak návštěvník sevřel Reedovi rameno, znovu nastoupil do auta a odjel. Reed se díval za koncovými světly, až z nich zůstaly jen dvě tečky. Pak se otočil a vykročil směrem k ubytovně.

Má cestovní horečku jako všichni ostatní. Nikdo blízký se s ním přijel rozloučit.

Toto vysvětlení však neznělo věrohodně. Reed už se zúčastnil šesti letů raketoplánu, takže ho další výprava do vesmíru nemohla vyvést z míry. A žádný příbuzný to být nemohl. Jakmile začne karanténa, rodinní příslušníci k členům posádky nesmějí. Mají přístup jen na zvláštní vyhlídkové místo vzdálené pět kilometrů od startovací rampy.

Musel to být někdo z vesmírného programu. Někdo, koho jsem v životě neviděla.

Než Megan zamířila do jídelny, kde posádku čekalo poslední jídlo na Zemi, stavila se v pokoji. Přemýšlela, jaké má možnosti. Mohla to téma před Reedem nadhodit. Podporoval ji od jejích začátků v NASA, takže ho považovala za přítele. Pak si vzpomněla na Adama Treloara, odcizené neštovice a zoufalé tajné pátrání. Klein jí dal jednoznačný pokyn: hlásit cokoli podezřelého. I když si Megan byla jistá, že Reedovo chování má nějaké zcela nevinné vysvětlení, sáhla po telefonu.

Přesně o půl sedmé vstoupila posádka do čistého prostoru, kde se oblékla. Megan byla jedinou ženou na palubě, a tak měla kabinku sama pro sebe. Zavřela dveře a kritickým okem si změřila skafandr šitý na míru, který vážil dobrých pětačtyřicet kilogramů. Sestával z více než patnácti součástí, včetně padáku, plovacího zařízení, těžkých kalhot a pleny. Poslední položku Megan považovala za zbytečnost, než jí Reed vysvětlil, jak velký tlak působí na tělo při vstupu na oběžnou dráhu. Byl by zázrak, kdyby z močového měchýře nic neuniklo.

„Moc ti to sluší, Megan,“ prohodil pilot Frank Stone, když vešla do pánské převlékárny.

„Nejradši mám ty nášivky/’ odpověděla Megan.

„To řekni mojí ženě,“ houkl velitel Bill Karol. „Ona je navrhovala.“

Každá mise má vlastni znak, který navrhne někdo z členů posádky nebo jejich příbuzných. V daném případě byl motivem raketoplán mířící do vesmíru. Kolem okrouhlého lemu se vyjímala vyšitá jména účastníků letu.

Posádka se rozdělila na dvojice, které si vzájemně kontrolovaly skafandry a ujišťovaly se, že každý kus přesně sedí. Pak jeden ze specialistů mise, David Carter, přednesl krátkou modlitbu. Chvilka rozjímání pomohla rozptýlit černý mrak předčasné smrti Adama Treloara.

Do startu zbývalo něco málo přes tři hodiny. Posádka společně vykročila z ubikace do záře televizních kamer. Pro pečlivě prohlédnuté vnější pozorovatele se speciální propustkou to byla poslední příležitost spatřit kosmonauty. Když Megan procházela uličkou mezi nimi, krátce zamávala na novináře. Usmála se a jeden z reportérů zvolal: „Ještě jednou!“

Cesta dodávkou ke startovací rampě trvala jen pár minut. Když posádka dorazila na místo, nastoupila do výtahu, který ji vyvezl do výšky 65 metrů. V bílé místnosti, která sloužila jako poslední shromaždiště, si nasadili padáky, popruhy, kukly, helmy a rukavice.

„Jak je?“

Megan se otočila a spatřila Reeda. Stál vedle ní, oblečený a připravený.

„Ujde to.“

„Máš cestovní horečku?“

„Jestli se projevuje divným pocitem kolem žaludku, tak mám.“

Naklonil se k ní blíž. „Mezi námi, já taky.“

„To snad ne!“

„Ale ano.“

Nejspíš ho zarazil její pohled. Každopádně řekl: „Děje se něco? Nechceš se mě na něco zeptat?“

Megan mávla rukou. „To je jen tréma. Člověk o něčem sní a perně se na to připravuje - a pak bác. Najednou je to tady.“

Reed ji poplácal po rameni. „Neboj, zvládneš to. Jen si vzpomeň, co říkal Allenby: na tvoje experimenty všichni spoléháme.“

„Dámo a pánové, je čas,“ zvolal jeden z členů přípravného personálu.

Když se Reed odvrátil, Megan si s úlevou oddychla. Šéf Alfy Klein jí do telefonu sdělil, že dá okamžitě prověřit Reedovu záhadnou návštěvu a pak se jí ozve. Jelikož se neozval, Megan předpokládala, že bud ještě není hotov, nebo našel naprosto uspokojivou odpověď, kterou jí nemohl předat.

„Akce,“ oznámil Reed a pokynul Megan. „Až po vás, madam.“

Megan se zhluboka nadechla, sklonila hlavu a protáhla se dveřmi raketoplánu do prostoru pilotní kabiny. Zamířila k žebříku a sestoupila do prostředního patra vesmírné lodi, kde se kromě lůžek, koupelny a skříněk s jídlem a dalšími věcmi nacházela tři speciální startovací křesla. Byla určená pro ni, druhého specialistu mise Randalla Wallace a Davida Cartera, který měl na starosti náklad.

Megan se položila do skládacího křesla, které se po startu zasouvalo na určené místo.

„Letím už potřetí, ale na tyhle sedadla si pořád nemůžu zvyknout,“ reptal Carter, když vklouzl do křesla vedle ní.

„Protože pořád tloustneš, kámo,“ popichoval ho Wallace. „Domácí strava dělá divy.“

„Aspoň se mám kam vracet,“ odpálil ho Carter.

Wallace odklepl imaginární doutník a napodobil Groucha Marxe. „To bude láska.“

Pak vešel člen přípravného týmu a připoutal kosmonauty do sedadel. Žertování ustalo.

„Mikrofony fungují?“

Megan zkontrolovala ten svůj a kývla, jak jen jí to ztížená pozice dovolovala. Pak poslouchala, jak si členové posádky prochází startovní seznamy s řídicím střediskem.

Přípravný personál splnil svůj úkol a odešel. Megan nikoho z nich neviděla, dokázala si však představit, jak vážný mají výraz.

„Dámo a pánové, přeji vám šťastnou cestu. A bezpečný návrat.“

„Amen,“ zamumlal Carter.

„Měl jsem si vzít nějakou dobrou knížku,“ zamyslel se Wallace. „Megan, jak ti je?“

„Báječně, díky za optání. Ale teď mě omluvte, musím si zkontrolovat vlastní seznam.“

Jon Smith byl několik stovek kilometrů na severovýchod od mysu Canaveral. Právě dopil druhý šálek kávy a podíval se na hodinky. Kirov měl dost času zaujmout pozici v Dupont Circle. Cestou ven se Smith naposledy podíval na monitory kamerového systému. Jeho dům stál v rohu pozemku za hradbou vysokých stromů, která ho chránila před zraky sousedů. Za domem byl jen trávník, žádné keře nebo stromky, kde by se mohl ukrýt nějaký vetřelec. Okolí navíc neustále pročesávala pohybová čidla zapuštěná do kamenných zdí domu.

I kdyby snad někdo senzory překonal, narazil by na důmyslný poplašný systém v oknech s dvojitými skly i v zámcích dveří. Pokud by pachatel pronikl i přes ně, po celém domě by se aktivovaly našlápne podložky, které by spustily alarm a kropicí systém s náplní ochromujícího plynu. Zkoušky ve federálních věznicích ukázaly, že plyn skolí svou obět za necelých deset sekund. Proto měl také Smith v nočním stolku plynovou masku.

Smith si nemyslel, že se ho Berija pokusí zastřelit na dálku, přesto však dvakrát zkontroloval okolí domu. Když se přesvědčil, že je čistý vzduch, vrátil se do kuchyně, z níž vedly dveře přímo do garáže. Natáhl ruku k malé televizi na kuchyňské lince a chtěl ji vypnout, na obrazovce však spatřil výjev, který mu přišel k smíchu. Na chvíli zaváhal, pak se usmál a sáhl po telefonu.

Dvacet minut před startem se členům posádky ozval ve sluchátcích hlas ředitele letu Harryho Landona.

„Vážení,“ zahuhlal po oklahomsku, „zdá se, že tady máme nečekanou událost.“

Kosmonauti dobře věděli, že tři stovky lidí v řídicím středisku slyší každé jejich slovo, přesto však začali reptat.

„Neříkej mi, že to všechno budeme muset dělat znovu od začátku,“ zavrčel Carter.

„V čem je problém?“ zeptal se pilot zostra.

„Já snad mluvil o problému? Ne. Řekl jsem událost.“ Chvíli bylo ticho. „Doktorko Olsonová, dokončili jste letovou kontrolu?“

„Ano, pane,“ odpověděla Megan. Srdce se jí rozbušilo.

Neříkejte mi, že jsem něco zkazila. Jen to ne.

„Máte tady telefon. Chcete si ho vzít?“

Megan se automaticky pokusila posadit, ale nehnula se z místa. Kdo by jí mohl volat? Ježíšikriste!

„Harry,“ řekla v panice. „Nevím, jestli je to nejlepší nápad.“

„Neměj strach. Přepojím to jen tobě.“

Poslední, co slyšela před zapraskáním, bylo Carterovo: „No nazdar!“

„Megan?“

Zrychlil se jí tep. „Jone, jsi to ty?“

„Nemohl jsem tě nechat odletět bez rozloučení.“

„Jone, jak jsi…? Jak se ti povedlo…“

„Na vysvětlování není čas. Jsi připravená?“

„Jsem. Ale pořád si nemůžu zvyknout, že sedím na runě paliva.“

„Chtěl jsem ti popřát šťastnou cestu… Hlavně ať se vrátíš živá a zdravá.“

Megan se usmála. „Neboj.“

„Je mi líto, vážení,“ přerušil je Landon. „Čas vypršel.“

„Díky, Harry,“ řekla Megan.

„Připojím tě zpátky do sítě. Připravená?“

„Můžeš.“

Megan očekávala, že si jí ostatní členové posádky budou dobírat, místo toho si však vyměňovali poslední instrukce a podrobnosti. Zavřela oči a zašeptala pár slov ze čtyřiadvacátého žalmu. Sotva je dořekla, raketoplán se pohnul. Chvíli nato se zažehly pomocné rakety a strojem se rozlehlo hlasité dunění.

Pracovníci pozemní kontroly znovu přeříkávali položky startovního seznamu. Kromě toho Megan zaslechla větu: „Volám Houston, Discovery startuje!“

Když přídavná nádrž naplnila hlavní motory raketoplánu, Megan si začala připadat jako na mimořádně krkolomné horské dráze - až na to, že tuhle jízdu nešlo zastavit. Dvě minuty a šest sekund po startu se od vesmírné lodi oddělily pomocné rakety a zřítily se do oceánu. Raketoplán Discovery poháněný palivem z přídavné nádrže zásobující hlavní motory se postupně vymaňoval z působení gravitačního pole Země. Čím výše a rychleji stoupal, tím blíž se posádka dostávala k maximálnímu tlaku 3G. Megan dostala varování, že je to jako mít na prsou přivázanou gorilu.

Omyl. Spíš slona.

Šest minut nato, ve výšce 294 kilometry, hlavní motory zhasly. Přídavná nádrž splnila svůj úkol a odpadla. Megan ohromilo náhlé ticho, raketoplán plul nyní naprosto hladce. Když otočila hlavu, pochopila proč: za kouskem okna, který ze svého místa viděla, zářily hvězdy. Ona a raketoplán Discovery byli na orbitu.

21

Předchozího večera se Ivan Berija sešel s řidičem lincolnu u zastávky metra na křižovatce Q Street a Connecticut Avenue. Šofér pro něj měl další informace a instrukce. Když auto pomalu mířilo z města k Bethesdě, Berija je pozorně studoval.

Bez řidiče by se Berija neobešel. Na ulici se ukazovat nemohl a sám příliš řídit neuměl. Dokázal sice během pár sekund rozkrájet člověka, v hustém proudu aut si však připadal bezradný. Neměl jistotu, že se mu v případě nouze podaří utéct. Auto mělo ještě jednu výhodu: bylo ideální pro sledování. Washington se služebními limuzínami doslova hemžil. Ta Berijova by proto v Bethesdě nevzbudila žádnou pozornost.

Když se řidič blížil ke Smithovu domu, zpomalil, jako by hledal konkrétní číslo. Berija si dobře prohlédl rozlehlý ranč, postavený dost daleko od ulice. Všiml si stromů, které se táhly podél zahrady a nepochybně až dozadu.

„Projeďte to ještě jednou“ nařídil šoférovi.

Tentokrát se Berija soustředil na další domy v řadě. Před většinou z nich viděl trávník s poházenými hračkami a bicykly, basketbalový koš nad vraty garáže či malý motorový člun na přívěsu zaklínovaném ve vjezdu. Na rozdíl od nich vypadal Smithův dům opuštěně a smutně. Jako dům člověka, který si libuje v samotě a potřebuje pro svou práci klid a utajení, uvažoval Berija. Takový dům bude mít jistě mnohem důmyslnější -a nebezpečnější - varovný systém, než napovídaly nálepky bezpečnostní agentury na dveřích sousedních domů.

„Už jsem toho viděl dost,“ řekl řidiči. „Vrátíme se sem zítra. Brzy ráno.“

Příštího rána, pár minut po šesté hodině, tedy Berija opět seděl v limuzíně, která čekala se spuštěným motorem na konci Smithovy ulice. Řidič stál venku a pokuřoval. Lidé, kteří se šli proběhnout nebo vyvenčit psa, si mysleli, že čeká na zákazníka. V chladu a tichu uvnitř si Berija opakoval všechny informace o Smithovi. Jeho šéf chtěl toho amerického doktůrka rychle odklidit z cesty. Ale mělo to jeden háček. Smith nechodil pravidelně do kanceláře a měl dobře zabezpečený dům. Popravu bylo proto třeba provést venku, jakmile se k tomu naskytne příležitost. Smithův pohyb se však nedal předvídat. Neměl žádný pevný program, takže Berijův šéf nedokázal říct, kde v daném okamžiku bude. To znamenalo, že Berija musel sledovat Smithe co nejvíc zblízka a čekat na svou šanci. Do karet mu hrála skutečnost, že Američan neměl ochranku ani zbraň, tedy pokud se šéf nemýlil. Ale hlavně: neměl ponětí, že mu hrozí nějaké nebezpečí.

Lincoln se náhle zhoupl. Řidič usedl za volant. „Už jede.“ Berija se podíval čelním sklem do ulice a viděl modrý vůz couvající z garáže. Podle šéfova popisu to bylo Smithovo auto. „Jdeme na věc,“ sykl Berija.

Když Smith vjel do města, nepřestával se dívat do zpětných zrcátek. Po několika kilometrech si všiml černého lincolnu, který přejížděl do stejných pruhů jako on. Zavolal Kirovovi na mobilní telefon.

„Je to ten lincoln z letiště. Pověsil se na mě. Myslím, že Berija zabral.“

„Jsem připraven,“ ujistil ho Kirov.

Právě se rozednívalo. Smith znovu pohlédl do zrcátka. Lincoln se stále držel tři auta za ním.

Smith jel tak rychle, jak mu to provoz dovoloval. Přejížděl mezi pruhy a troubil. Snažil se v Berijovi vyvolat dojem, že jede pozdě na důležitou schůzku a je proto zaujatý a nepozorný. Zkrátka snadná kořist. Chtěl, aby se zabiják soustředil jen a pouze na něj. Aby si nevšiml, že přijíždí Kirov.

Má naspěch, pomyslel si Berija. Proč asi? „Míří k Dupont Circle,“ řekl řidič a dál zabodával zrak do aut před sebou.

Berija se zamračil. Právě v té oblasti bydlel. Co když ho už Smith objevil a jede právě tam?

Na Connecticut Avenue Smith přidal plyn, pak odbočil doleva na R Street a následně doprava na Dvacátou první ulici.

Kam jede?

Když se Smith přiblížil k vrcholu trojúhelníku u S Street, náhle zpomalil. Berija sledoval, jak odstavuje auto na parkovišti a přechází Dvacátou první ulici. Čtvrť plnou východoevropských restaurací a obchodů dobře znal. Od příjezdu do Washingtonu to bylo jediné místo, kde se cítil dobře.

Snaží se tady chytit stopu. Nebo někdo viděl moji fotku.

Berija viděl v televizních zprávách svou podobiznu, kterou sestavila policie. Nebyla moc přesná, ale někdo ho možná v dané oblasti zahlédl, i když vycházel jen po setmění.

Ne. Kdyby měl podezření, že jsem tady, nepřijel by sám. Není si jistý. Střílí naslepo.

„Počkejte někde, kde vás najdu,“ nařídil Berija řidiči.

Šofér ukázal na restauraci s názvem Dunn’s River Falls. „Budu na parkovišti.“

Berija vystoupil z auta a přeběhl ulici. Viděl, jak se Smith skrčil pod klenbu průchodu mezi jakýmsi barem a prodejnou plakátů. Nyní přesně věděl, kam jeho kořist míří: do malého obdélníku mezi Jedenadvacátou ulicí a Florida Avenue. Berija v duchu ocenil, že ho Smith hledá na místě, kam ho to mohlo přirozeně táhnout. Bylo to však také místo, kde se Berija cítil pevný v kramflecích.

Berija zmizel pod obloukem a vkročil pod plátěný přístřešek nad vchodem do makedonské kavárny. U jednoho ze stolků hrála skupinka starých pánů domino. Z reproduktorů se tiše linula lidová píseň. Smith mířil k fontánce uprostřed obdélníku. Už nešel tak rychle a rozhlížel se, jako by na někoho čekal. Berija měl pocit, že doslova cítí Smithův neklid, nervozitu člověka, který; se ocitl na cizím místě. Ponořil ruku do kapsy saka a prsty obtočil korkovou rukojeť vyhazovači dýky.

Smith měl náskok třiceti kroků. Náhle ucítil na ledvině jemnou vibraci pageru. Kirov mu dával znamení, že se Berija nachází v okruhu dvaceti metrů od něj. Ještě víc zpomalil. Prošel kolem stánku s koberci přehozenými přes prádelní šňůry. Pak se zastavil, podíval se na hodinky a rozhlédl se, jako by hledal někoho konkrétního. Vzhledem k denní době bylo všude dost zákazníků. Většinou to byli lidé, kteří šli do práce, popřípadě do svých vlastních obchodů, a zastavili se tady na kávu a něco k zakousnutí. Berija mohl mít pocit, že je to vhodná doba na schůzku s informátorem ukrytým v proudu lidí. Smith v to aspoň doufal.

Pager znovu zavibroval - dvakrát. Berija byl necelých deset metrů od něj a stále se blížil. Smith ucítil mrazení v zádech. Procházel kolem vystavených koberců a nepřestával se rozhlížel. Neviděl však Beriju ani Kirova. Pak za sebou uslyšel tiché kroky.

Kirov sledoval dění ze strategického místa ve dveřích zavřeného krámku s textilem. Beriju spatřil hned, jak prošel pod klenbou. Nyní se k němu blížil po úhlopříčce, speciální tenisky maximálně tlumily zvuk jeho kroků.

Nerozhlížejte se, ]Jone. Neutíkejte. Věřte mi.

Berija byl už necelé tři metry za Smithem a rychle ho doháněl. Když vytáhl ruku z kapsy, Kirov zahlédl korkovou rukojeť a záblesk nerezové oceli. Berija stiskl tlačítko a čepel vyskočila.

Kirov svíral běžný černý deštník, který se mu v rychlé chůzi lehce pohupoval v ruce. Přesně v okamžiku, kdy vrah udělal další krok, Kirov sklopil deštník. Ostrá špička prořízla látku kalhot na Berijově lýtku a pronikla do kůže. Zabiják se prudce otočil. V ještě nesmělém slunečním světle se zaleskla dýka. Kirov už ovšem stačil ustoupit o dva kroky. Berija ho zahlédl a vytřeštil oči. Ten obličej už viděl! Ruský generál z nádraží v Moskvě!

Berija vykročil ke Kirovovi, daleko však nedošel. Pravá noha se mu podlomila a dýka mu vypadla z ruky. Žilami mu kolovala omamná látka, kterou byla napuštěná špička deštníku. Náhle viděl rozmazaně a místo svalů měl beztvarou kaši.

Berija si jen matně uvědomoval, že ho sevřely silné paže. Kirov ho podpíral, usmíval se a srbsky mu vyčítal, že ho musel všude hledat. Vrah otevřel ústa, ale jen zachroptěl. Kirov si ho přitáhl k sobě a cosi mu pošeptal. Berija ucítil na tváři jeho rty a pak uslyšel výkřik. Někdo srbsky urážel jeho mužství.

„Pojď, brouku,“ hlesl Kirov. „Radši odsud vypadneme, než se něco stane.“

Berija se otočil a uviděl, že na něj starci hrozí. Smith k němu přistoupil a podepřel ho z druhé strany. Berija zkusil pohnout nohama, ale zjistil, že je může jen táhnout za sebou. Hlava mu bezvládně visela. Když vyšli pod klenbou z obdélníkového prostranství, ocitli se uprostřed dopravního ruchu, který připomínal obří vodopád. Kirov otevřel dveře modré dodávky, vytáhl skládací invalidní vozík a Beriju do něj násilím zatlačil. Zápěstí i kotníky zabijáka ovinuly kožené řemeny. Pak uslyšel zaskučení elektromotoru a uvědomil si, že vozík vjel na plošinu, která se zvedá. Kirov postrčil křeslo do auta a zamkl kola. Pak už Berija nic neviděl, jen chladné modré oči Rusa.

„Ani nevíš, jakou máš kliku, ty řezníku!“

Víc už neslyšel.

Zadní veranda skrýše Petera Howella na pobřeží Chesapeake nabízela výhled na klidné jezírko zásobované potůčkem plným zákrutů. Bylo pozdní odpoledne, od dopadení Beriji uplynulo téměř osm hodin. Smith seděl a spokojeně pozoroval párek jestřábů kroužící nad kořistí. Slunce ho hřálo do tváří. Pak za sebou uslyšel Kirova, jehož podpatky klapaly na hrubých prknech.

Smith neměl ponětí, komu toto venkovské sídlo patří, ale Peter Howell mu v Benátkách řekl, že je dobře utajené a zařízené. Čistá a komfortní chata měla dobře zásobenou spíž. V mělkém sklepem pod prkny podlahy hlavního pokoje se nacházelo skladiště zbraní, léků a dalších nezbytností. Z toho bylo možné usoudit, že vlastník nepochybně pracuje ve stejném oboru jako Peter Howell. A venku ve velké kůlně se skrývalo ještě něco jiného.

„Už je čas, pane generále.“

„Měli bychom ho nechat ještě chvíli, Jone. Přece to nechceme dělat znova.“

„Čtu stejnou lékařskou literaturu jako vy. Většina lidí se zlomí po šesti hodinách.“

„Berija ale není jen tak někdo.“

Smith přešel verandou a opřel se o zábradlí. Už od okamžiku, kdy s Kirovem naplánovali operaci, mu bylo jasné, že Berija po dopadení sám nepromluví. Museli mu nějak pomoci. Nikoli elektrošoky či mlácením gumovým obuškem, to bylo příliš primitivní. Existují však moderní chemikálie, které jsou v jistých kombinacích velice účinné a spolehlivé. I ony však mají své nevýhody. Člověk nemůže nikdy vyloučit, že příjemce nebude mít nečekanou reakci, nedostane šok, případně něco ještě horšího. V případě Beriji si takové riziko nemohli dovolit. Potřebovali ho zlomit čistě a především bezpečně.

Smith si nic nenalhával. Elektrický proud, chemikálie či podobné věci nejsou ničím jiným než mučením. Podobné praktiky se mu příčily, jako člověku i jako lékaři. Neustále si musel opakoval, že v daném případě je takový postup oprávněný. Zločin, na němž se Berija podílel, mohl připravit strašlivou smrt milionům lidí. Bylo naprosto nezbytné zjistit, co všechno ví.

„Jdeme,“ řekl Smith.

Ivan Berija se utápěl v bílé barvě. I když měl zavřené oči, což bylo téměř pořád, viděl jen bílou.

Když se probral, zjistil, že stojí v jakémsi válci. Byl asi pět metrů vysoký a měl dokonale hladké zdi, natřené čímsi lesklým. Vysoko nad ním, kam nedosáhl, svítily dva velké reflektory, které mu nedopřály ani trochu stínu.

Berija si nejdřív myslel, že je v nějaké provizorní cele, což uklidňovalo. S celami vězení měl pár letmých zkušeností. Potom však zjistil, že válec je tak úzký, že se do něj stěží vejde rameny. Mohl se naklonit pár centimetrů každým směrem, ale nemohl se posadit.

Po chvíli dostal pocit, že slyší lehké šumění, něco jako vzdálený rádiový signál. Jak hodiny ubíhaly, signál se mu zdá) silnější a zdi bělejší. Pak na něj začaly padat. Tehdy poprvé zavřel oči, krátce. Když je otevřel, bílá barva kolem něj byla snad ještě ostřejší. Pak už oči raději neotevíral. Šum se změnil v dunění, v němž Berija slyšel ještě cosi jiného. Snad lidský hlas. Neměl tušení, že to křičí on sám.

Vtom ztratil rovnováhu a zády vpadl do zamaskovaných dveří, které Kirov otevřel. Rus chytil Beriju za paži, vytáhl ho z válce a okamžitě mu přehodil přes hlavu černou kápi.

„Všechno bude zase v pořádku,“ zašeptal Kirov srbsky. „Zbavím tě bolesti. Dostaneš vodu a pak si můžeme promluvit.“

Berija Kirova znenadání zoufale objal. Připomínal tonoucího člověka, který se drží kusu dřeva. Kirov na něj stále mluvil a konejšil ho, až Berija nakonec udělal pár prvních vratkých kroků.

Smithe překvapil Berijův vzhled. Nebyl vyděšený nebo zbědovaný, právě naopak. Vypadal přesně tak, jak ho Smith viděl naposledy.

Jisté rozdíly se však najít daly. Berijovy oči byly skelné a unavené, jako by patřily mrtvé rybě uložené do ledu. Jeho hlas byl monotónní, bezbarvý. Mluvil jako v hypnóze.

Všichni tři seděli na verandě kolem stolku, na němž ležel zapnutý malý magnetofon. Berija usrkával vodu z umělohmotného pohárku. Kirov seděl vedle něj a sledoval každý jeho pohyb. V klíně měl pod utěrkou schovanou pistoli, jejíž hlaveň mířila na Berijovo rameno.

„Kdo tě najal k vraždě ruského strážného?“ zeptal se Smith tiše.

„Jeden chlap z Curychu.“

„Tys jel do Curychu?“

„Ne. Mluvili jsme po telefonu. Jen po telefonu.“

„Představil se?“

„Říkal si Gerd.“

„Jak ti Gerd platil?“

„Peníze mi chodily na konto v bance Offenbach. Měl to na starosti herr Weiszel.“

Weiszel! jméno, které Peter Howell dostal z prodejného italského policisty Dionettiho…

„Herr Weiszel… Sešel ses s ním?“ zeptal se Smith.

„Ano. Několikrát.“

„A s Gerdem?“

„Nikdy.“

Smith pohlédl na Kirova, jenž přikývnutím vyjádřil domněnku, že Berija mluví pravdu. Smith souhlasil. Očekával, že Berija bude využívat prostředníky. Švýcarští bankéři patřili k nejlepším v oboru.

„Víš, cos převzal od toho ruského hlídače?“ pokračoval Smith.

„Mikroby.“

Smith zavřel oči. Mikroby…

„Znáš jméno muže, kterému jsi ty mikroby předal na letišti v Moskvě?“

„Myslím, že se jmenoval Robert. Ale nebylo to jeho pravé jméno.“

„Věděl jsi, že ho budeš muset zabíti“

„Ano.“

„Dostal jsi k tomu pokyn od Gerda?“

„Ano.“

„Zmínil se Gerd někdy o nějakém Američanovi? Kontaktovali tě někdy přímo Američani?“

„Jen můj řidič je Američan. Ale nevím, jak se jmenuje.“

„Mluvil s tebou někdy o Gerdovi nebo o někom jiném?“

„Ne.“

Smith se odmlčel. Snažil se potlačit zklamání. Ten, kdo celou operaci řídil, vybudoval mezi sebou a zabijákem neproniknutelnou zeď.

„Ivane, tohle neposlouchej.“

„Dobře.“ Berija odvrátil své prázdné oči.

„Jone, ten už víc neví,“ řekl Kirov. „Možná z něj dostaneme ještě pár maličkostí, ale to je všechno.“ Kirov rozpřáhl ruce. „A co ten lincoln?“

„Je to služební vůz NASA. Jezdí s ním desítky řidičů. Klein pořád zjišťuje podrobnosti.“ Pak se zarazil. „Měli jsme sebrat toho šoféra. Už určitě stačil nahlásit, že se Berija ztratil. Šéfům dojde, co se děje a budou si dávat ještě větší pozor.“

„To jsme přece probírali,“ připomněl mu Kirov. „Ve dvou bychom Beriju i řidiče nechytili. Chtělo by to posily.“

„Berija nám prozradil dvě konkrétní jména: banka Offenbach a herr Weiszel,“ shrnul Smith a řekl Kirovovi o benátském spojení.

Rus zvedl zrak. „Weiszel musel jednat s Gerdem. Určitě s ním mluvil, možná se s ním dokonce sešel…“

Smith jeho myšlenku dokončil: „Takže bude vědět, jak se Gerd doopravdy jmenuje.“

22

Když se Ivan Berija ve stanovenou dobu neukázal, řidič lincolnu vykročil od auta. Mohl s úspěchem předpokládat, že vůz v této čtvrti během několika hodin někdo ukradne. Potom ho v nějaké dílně odstrojí profesionálové, nebo ho drobní zlodějíčci rozeberou na součástky. Každopádně zmizí.

I kdyby se snad k autu jako první dostaly bezpečnostní orgány, příliš by si nepomohly. Řidič zásadně nosil rukavice a zanechal po sobě jen málo stop, pokud vůbec nějaké. Jeho jméno navíc nefigurovalo v žádných písemnostech NASA. Auto bylo registrováno na jméno šoféra, který v současnosti pracoval v kalifornské Pasadeně.

Ze stanice metra na křižovatce Connecticut Avenue a Q Street řidič zavolal svému šéfovi. Tiše mu vysvětlil, co se stalo, a vyjádřil názor, že zabiják padl do rukou úřadů. Člověk na druhém konci linky nařídil řidiči, aby okamžitě zajel na Dullesovo letiště. V určené schránce na zavazadla najde dvě malá příruční zavazadla, jedno s penězi a doklady, druhé se šaty na převlečení. Také tam bude letenka do mexického Cancúnu, kde měl až do odvolání zůstat.

Jakmile Anthony Price domluvil s řidičem, zavolal doktoru Karlu Bauerovi na Havaj. Tam se lékař vrátil z mysu Canaveral, kde předal upravený vzorek neštovic Dylanu Reedovi.

„Ten váš chlap tady nic nevyřešil. Právě naopak,“ vyhrkl Price. Když nastínil Bauerovi situaci, dodal: „Jestli Beriju sebrali, můžete se vsadit, že v tom má prsty Smith. Berija nakonec promluví - pokud už to neudělal.“

„A kdyby?“ zeptal se Bauer. „Nikdy nikoho z nás neviděl. Neví, jak se jmenujeme. Treloar je po smrti a stopa končí u něj.“

„Stopa musí skončit u Beriji!“ vyštěkl Price. „Musíme se o něj postarat.“

„Chcete si ho vyzvednout u Smithe?“ zeptal se Bauer kousavě. „To si rád poslechnu.“

Price zaváhal. Smith jistě nedržel Beriju ve federální věznici ani v cele předběžného zadržení. Schoval ho na místo, kde ho nikdo nenajde.

„V tom případě musíme urychlit plán. A odvrátit pozornost.“

„To by ohrozilo Reeda i celý projekt.“

„Ale když to neuděláme, ohrozíme tím sami sebe! Poslouchejte mě, Karle. Reed chtěl provést experiment pozítří. Není důvod, proč by ho nemohl provést hned.“

„Všechny experimenty mají pevný rozpis,“ odvětil Bauer. „Kdyby Reed změnil jejich pořadí, mohlo by to vypadat podezřele.“

„Následky budou takové, že nikoho ani nenapadne zabývat se nějakou změnou pořadí. Hlavní je získat mutaci viru co nejrychleji - a krýt si přitom záda.“

Na druhém konci linky nastalo ticho. Price zatajil dech. Modlil se, aby starý vědec souhlasil.

„Tak dobře,“ řekl Bauer nakonec. „Zavolám Reedovi, aby urychlil plán.“

„Řekněte mu, ať spěchá.“

„Ale s rozumem.“

Price byl s trpělivostí u konce. „Nechytejte mě za slovo, Karle. Prostě mu řekněte, aby sebou hodil.“

Karl Bauer zíral na oněmělý telefon. Pomyslel si, že Anthony Price patří mezi byrokraty nakažené napoleonským komplexem a opilé svou zdánlivě neomezenou mocí.

Bauer vyšel z kanceláře a sjel výtahem do suterénu, kde se nacházelo srdce jeho komunikačního střediska. Technici ve velké místnosti měli k dispozici tři soukromé satelity, které tvořily elektronické tepny farmaceutického impéria Bauer-Zermatt. Čtvrtý satelit byl doposud v nečinnosti. Bauer prošel střediskem, vstoupil do své soukromé kanceláře a zamkl za sebou. Posadil se k přístrojům, zapnul obrazovku s vysokým rozlišením a začal ťukat do klávesnice. Satelit, který vyrobili Číňané v Sianpchau a vypustili Francouzi z Nové Guyany, náhle oživl. Z technického hlediska nebylo zařízení žádným zázrakem, ale mělo jediný účel a velice krátkou životnost. Až splní úkol, výbušnina zničí všechny důkazy o jeho existenci.

Bauer se napojil na frekvenci NASA, připravil zprávu k odeslání a otevřel okruhy. Během několika nanosekund zpráva dorazila k satelitu, odkud zamířila do raketoplánu. Když satelit splnil úkol, okamžitě přestal fungovat. I kdyby výboj někdo zaznamenal, s největší pravděpodobností by nedokázal určit jeho původ, ani místo odrazu. Vypadalo by to, že výboj vyšel z černé díry ve vesmíru.

Bauer se pohodlně opřel a spojil ruce. Přímou odpověď z raketoplánu nemohl čekat. O úspěšnosti přenosu se mohl Bauer přesvědčil jedině tak, že se napojí na komunikační kanál mezi raketoplánem a vesmírnou agenturou NASA. Až uslyší Reedův hlas, bude mu všechno jasné.

Raketoplán Discovery se pohyboval ve výšce 323 kilometrů rychlostí 28 000 kilometrů za hodinu. Kolem zeměkoule letěl už počtvrté. Megan Olsonová uložila provizorní sedadlo, vysoukala se ze skafandru a oblékla si pohodlnou kombinézu plnou kapes na suchý zip. Všimla si, že má oteklou tvář i horní část trupu. Zmizely jí všechny vrásky a pas se jí výrazně zúžil. Na palubě totiž působila příliš malá gravitace, takže krev a tělesné tekutiny neklesaly dolů. Po čtyřech až šesti hodinách se jejich přebytky vyplaví přes ledviny.

S pomocí kolegů Cartera a Wallace spustila Megan elektřinu, klimatizaci, světla a komunikační zařízení. Dveře nákladového prostoru se otevřely, aby mohl uniknout žár vzniklý hořením pomocných raket i hlavních motorů. Zůstanou otevřené po celou dobu letu a budou pomáhat regulovat teplotu uvnitř raketoplánu.

Megan při práci poslouchala rozhovor mezi velitelem Billem Karolem, pilotem Frankem Stonem a řídicím střediskem letu. Jeho obsahem byly běžné informace o stavu, rychlosti a poloze raketoplánu - až se ozval Karolův překvapený hlas: „Dylane, slyšíš nás?“

„Jistě. Co se děje?“

„Něco ti právě přišlo. Ale z řídicího střediska nic neříkali.“

Megan slyšela Reedovo pousmání. „Jeden z mých laborantů si nejspíš nasadil sluchátka. Co se tam říká?“

„Nastala změna v pořadí experimentů. Megan byla přeřazena na čtvrté místo. Začínáte vy.“

„To se mi moc nelíbí,“ ozvala se Megan.

„Ty posloucháš?“ podivil se Reed. „Neboj, Megan. Dostane se na tebe.“

„Já vím. Ale proč to změnili?“

„Hned se podívám do rozpisu.“

„Jdu nahoru.“

Megan v beztížném stavu proplula k žebříku a vylezla do kabiny. Reed se jako potápěč vznášel v nulovém vztlaku za pilotem a velitelem a hleděl do palubního deníku.

Když zvedl hlavu, poznamenal: „Vypadáš o deset let mladší.“

„Pět stačí. Jsem hrozně nafouklá. Tak co se děje?“

Reed jí podal deník. „Zapomněl jsem, že došlo ke změně na poslední chvíli. Nejdřív provedu pokusy s havětí a uklidím po sobě. Pak budeš mít celou laboratoř pro sebe a legionellu.“

„Doufala jsem, že půjdu první,“ odvětila Megan.

„Jo, já vím. Letíš poprvé, jsi nedočkavá. Ale na tvém místě bych si dal nejdřív dvacet, než bych se pustil do otročiny nad Petriho miskou.“

„Nechtěl bys pomoct?“

„Díky, ale to nebude nutné.“ Reed si od ní vzal deník. „Měl bych otevřít Fabriku.“

Fabrika byla přezdívka, kterou dala posádka vesmírné laboratoři.

Megan na monitoru sledovala, jak Reed sestupuje do prostředního podlaží a vplouvá do tunelu, který vedl k laboratoři. Od mrazivé nekonečnosti vesmíru dělily Reeda jen vlnité stěny tunelu a jeho vnější slupka. To pomyšlení Megan vždycky naplnilo posvátnou úctou.

Otočila se k Billu Karolovi. „Kdo tu zprávu poslal?“

Karol se podíval na obrazovku. „Žádné jméno tady není, jen číslo.“

Megan našla rovnováhu a pohlédla mu přes rameno. Šestimístné číslo jí bylo povědomé, ale nedokázala říct proč.

„Někdo měl naspěch,“ podotkl pilot Stone lakonicky. „Možná se na poslední chvíli něco zadrhlo v pozemní laboratoři.“

„Ale tvrdil jsi, že přes řídicí středisko to nešlo,“ připomněla Megan.

„Chtěl jsem jen říct, že o tom nikdo nemluvil. Ale kdo jiný by to sakra mohl poslat?“

Oba muži se vrátili ke svým povinnostem a Megan se vzdálila. Něco jí nehrálo. Před chvilkou si totiž vzpomněla, kde to číslo viděla. Bylo to identifikační heslo NASA, které patřilo Dylanu Reedovi. Ale jak by mohl poslat zprávu sám sobě?

Jakmile Dylan Reed vstoupil do univerzální laboratoře Biorack, vyřadil z provozu kamerový systém. Strhl suchý zip jedné z kapes na kalhotách a vytáhl z ní váleček, který mu před necelými čtyřiadvaceti hodinami předal Bauer. Trubička měla dokonalé těsnění, Reed si však uvědomoval, že drží nebezpečný materiál, který byl příliš dlouho nezmrazený. Otevřel mrazničku a položil váleček vedle buněk kukuřice a vzorků hlístic. Pak opět uvedl kamery do chodu.

Když Reed s úlevou zjistil, že variola je v pořádku, začal připravovat Biorack na plánované procedury. Zároveň přemýšlel, co se mohlo stát dole na Zemi tak vážného, že Bauer dramaticky urychlil plán. Naposledy slyšel, že Berija dostal za úkol odstranit Smithe. Jelikož Bauer odeslal zprávu a pozemní kontrola nesignalizovala nic neobvyklého, logicky to muselo souviset s Berijou. Nejspíš se dostal do maléru a Bauerovi nezbylo než jednat.

Reed věděl, že by ho Bauer znovu kontaktoval pouze v případě absolutní nutnosti. Kvůli jedné zprávě bez obvyklého dvojnásobného potvrzení NASA nebudou mít pilot s velitelem letu podezření. Druhá by ovšem vyvolala otázky a neušla by podrobnému prověření. V dané chvíli Reed neměl, jak se s Bauerem spojit. Proto se musel spoléhat jen na slepou víru a dokončit práci, kterou starý Švýcar začal.

Reed by si před prací raději odpočinul. Nyní však musel zapomenout na únavu ze startu a připravit se na úmornou dřinu.

Vsunul nohy do úchytů na podlaze před laboratorním pultem a přemýšlel, kolik času mu úkol asi zabere. Pokud byly jeho propočty správné, dokončí práci v době večeře. Všichni členové posádky budou na jednom místě. Přesně jak potřeboval.

Pohled Nathaniela Kleina byl tvrdý jak křemen. Právě seděl v obývacím pokoji chaty Rosebud a mlčky poslouchal Smithe, který mu líčil Berijovo zadržení a následný výslech.

„Takže ten zabiják je ve spojení s vysokým představitelem banky ve Švýcarsku,“ zamumlal.

Smith ukázal na kazetu na konferenčním stolku. „Berija nám toho prozradil mnohem víc. K jeho klientům patřili i mocipáni z Ruska a jiných zemí východní Evropy. Události, které nám dřív nedávaly smysl, možná souvisejí s vraždami a vydíráním, na nichž se Berija podílel.“

Klein zavrčel: „Fajn. Máme hromadu špíny, která by se nám jednou mohla hodit. Ale jestli nenajdeme ty neštovice, žádné ‚jednou‘ už nebude! Kde jsou Berija s Kirovem teď?“

„Na bezpečném místě. Berija je pod vlivem silných sedativ. Kirov ho sleduje. Generál by rád odvezl Beriju zpátky do Moskvy. V tichosti a co nejdřív.“

„To se dá zařídit. Pokud ovšem máte jistotu, že už nám nic neřekne.“

„Jsem si tím jistý, pane.“

„V tom případě na základně v Andrews zařídím letadlo.“

Klein vstal a začal přecházet kolem velkého okna. „Dopadení Beriji bohužel nevyřešilo náš problém. Dobře víte, jak si Švýcaři střeží bankovní tajemství. Prezident by se sice mohl pokusit je přimět k otevření banky Offenbach bez udání důvodu, ale to potrvá.“

„Tohle se nedá dělat na vládní úrovni, pane,“ namítl Smith tiše. „Nemáme čas a stejně jako vy mám obavu, že Švýcaři budou dělat obstrukce.“ Odmlčel se. „Ale herr Weiszel bude možná vstřícnější. Mám v Benátkách Petera Howella.“

Klein pohlédl na Smithe a chvíli zvažoval rizika jeho návrhu. „Dobře,“ pravil nakonec. „Ale musíte mu důrazně vysvětlit, že to musí zůstat v naprosté tajnosti.“

Smith vešel do malé místnosti, kterou Klein v Camp Davidu využíval jako kancelář, a zamířil k telefonu.

„Petere, Curych dostal zelenou.“

„Tak trochu jsem to čekal,“ odpověděl Angličan. „Mám rezervaci na podvečerní let.“

„Petere, dostal jsem Beriju. Prozradil Weiszela, ale nic víc. Potřebuju zjistit, kdo to všechno platí.“

„Jestli to Weiszel ví, tak to brzy zjistíš. Zavolám ti z Curychu, Jone.“

„Dobře. Nemáš náhodou po ruce magnetofon? Mám něco, co by se mohlo hodit…“

Smith se vrátil do obýváku a oznámil Kleinovi, že Peter Howell je na cestě do Švýcarska. „Máme nějaké informace o tom lincolnu?“

Klein zavrtěl hlavou. „Jakmile jste volal, že máte Beriju, zatelefonoval jsem našemu člověku na policejní centrále ve Washingtonu. Vyhlásil po tom autě pátrání, aby to vypadalo, jako že jeho řidič zavinil nehodu a ujel. Doteď nic nevíme - ani o autě, ani o řidiči.“ Chvíli nic neříkal. „Nejdřív jsem si myslel, že ten znak NASA na dveřích se dá logicky nějak vysvětlit. Ale teď…“

„Treloar v NASA pracoval,“ řekl Smith. „Ale proč by na něj na Dullesově letišti čekalo auto? Netušil, že ho někdo bude sledovat nebo honit.“

„Ale stejný vůz se na vás přece pověsil, nebo snad ne?“ Klein se na Smithe pozorně zadíval. „A je tady ještě jedna souvislost s NASA. Doktor Dylan Reed měl nočního hosta, kterého se nám nepodařilo identifikovat.“

Smith probodl Kleina pohledem,. Věděl, že Klein žije ve světě, kde se tajemství prozrazují jen v případě naprosté nutnosti. Šéf Alfy nyní připouštěl, že má zdroj přímo v srdci NASA.

„Megan Olsonová,“ řekl Smith. „Těsně před startem vás nemohl informovat nikdo jiný. Měl jste mi to říct.“

„Nebylo třeba, abyste o Megan věděl,“ odvětil Klein. „Ona zase neví o vás.“

„A proč mi to říkáte teď?“

„Protože po neštovicích pořád nemáme ani stopu. Původně jsem si myslel, že jsou někde poblíž Washingtonu, protože právě tam Treloar přiletěl.“

„Jistě. Z Londýna přece mohl letět kamkoliv jinam.“

„Ale teď si myslím, že možná existuje nějaké spojení mezi Treloarem a Reedem.“

„Takže Megan má Reeda sledovat?“ chtěl vědět Smith.

„Nevíte o Reedovi něco, co by mohlo naznačovat, že by mohl jet v něčem podobném?“

Smith zavrtěl hlavou. „Tak dobře zas Reeda neznám. Ale v Institutu měl vynikající pověst. Mám se tam porozhlédnout?“

„Na to není čas,“ odpověděl Klein. „Potřebuji od vás něco jiného. Jestli nerozluštíme tuhle záhadu, budeme mít na Reeda spoustu času, až se raketoplán vrátí z vesmíru.“

Klein zvedl dva spisy. „To jsou složky těch dvou vojáků, na které Howell narazil v Palermu.“

„Jsou dost tenké,“ všiml si Smith.

„Vážně? Jsou zfalšované. Řada údajů chybí - data, místa, úkoly i velitelská struktura. A telefonní číslo, které prozradil Nichols, neexistuje.“

„Prosím?“

„Aspoň ne oficiálně. Jone, víc jsem neudělal, protože nevím, oč přesně běží. Ale musíme zjistit, kam ta vojenská stopa vede. Chci po vás přesně to, co jste udělal v Houstonu. Zatřeste s pavučinou. Uvidíme, co z ní vyleze za pavouka.“

Tři hodiny po odletu z Benátek se Peter Howell zapsal v curyšském grandhotelu Dolder.

„Nemám tady nějaký vzkaz?“ zeptal na recepci.

Recepční mu podal tlustou pergamenovou obálku. Uvnitř Howell našel navoněný dopisní papír s adresou. Podpis chyběl, autora však znal. Byla to osmdesátiletá dáma, která pracovala ve špionáži už od druhé světové války.

Jak si proboha Weiszel může z bankéřského platu dovolit večeřet U labutě? Howella napadlo, že by nebylo od věci to zjistit.

Když si na sebe vzal oblek, zajel taxíkem do finančního srdce města. Bylo už osm hodin, a tak zde bylo prázdno, až na několik jasně osvětlených výkladů. Nad jedním z vchodů visela zlatá labuť.

Interiér zhruba odpovídal Howellově představě stylové restaurace: trámy na stropech, hrubá omítka, masivní nábytek a všude stříbro. Číšníci měli černé motýlky a vrchní vypadal zaskočeně. Zřejmě mu nebylo jasné, jak si ten turista může myslet, že bude večeřet v jeho podniku bez rezervace.

„Jsem host herr Weiszela,“ oznámil mu Howell.

„Ach, herr Weiszel… Jdete brzo, pane. Stůl herr Weiszela bude připraven na devátou hodinu. Zatím se můžete posadit do salonku nebo k baru. Pošlu ho za vámi.“

Howell se odebral do salonku, kde po chvíli navázal čilou konverzaci s mladou dámou, jejíž bujné poprsí se téměř nevešlo do večerních šatů. I přesto si však Howell všiml, že vrchní hovoří s jakýmsi mladíkem a gestem ho posílá ven.

„My se známe?“

Howell se ohlédl přes rameno. Spatřil vysokého štíhlého muže se sčesanými černými vlasy a výrazně temnýma očima. Herr Weiszelovi mohlo být necelých čtyřicet let. Za šaty a kadeřníka nepochybně utrácel celé jmění a na většinu světa shlížel s nepokrytým pohrdáním.

„Peter Howell, jméno mé,“ řekl.

„Takže Angličan… Máte nějaké řízení s bankou Offenbach?“

„Mám řízení s vámi.“

Weiszel rychle zamrkal. „To musí být nějaký omyl. V životě jsem o vás neslyšel.“

„Ale jistě jste slyšel o Ivanu Berijovi. Nebo se pletu?“

Howell se přitočil k Weiszelovi, chytil ho nad loktem a stiskl příslušný nerv. Weiszel zkroutil ústa.

„Támhle v rohu je pěkný a tichý stůl. Dáme si něco k pití, co říkáte?“

Howell zatáhl bankéře do rohu a vklouzl na čalouněnou lavičku vedle něj. Stále držel Weiszela v šachu.

„Co si to dovolujete?!“ zajíkl se Weiszel a mnul si bolavý loket. „Na to jsou zákony…“

„Na zákony vám kašlu,“ uťal jej Howell. „Zajímá mě jeden z vašich klientů.“

„O důvěrných záležitostech mluvit nemůžu!“

„Ale jméno Berija jste neslyšel poprvé, co? Vedete mu konto. Já ty peníze nechci, ale potřebuju vědět, kdo je posílá.“

Weiszel se rozhlédl po místnosti a upřel zrak na houstnoucí houf lidí u baru. Snažil se upoutat pozornost vrchního.

„Nenamáhejte se/’ řekl mu Howell. „Zaplatil jsem mu, aby nás nerušil.“

„Vy jste zločinec!“ prohlásil Weiszel. „Zadržujete mě násilím. I kdybych vám to řekl, stejně se odsud…“

Howell položil na stůl malý diktafon. Zastrčil do něj sluchátko a podal přístroj Weiszelovi. „Poslouchejte.“

Bankéř tak učinil. Po chvíli nevěřícně vykulil oči, vytrhl sluchátko a mrštil s ním přes stůl. Peter Howell si pomyslel, že to byl od Jona Smithe dobrý nápad přehrát Weiszelovi část výslechu, kde se o něm Berija zmiňuje.

„No dobře, padlo tam moje jméno. A co z toho? Kdo je ten chlap?“

„Jeho hlas jste přece poznal,“ sykl Howell.

Weiszel se zavrtěl. „Možná.“

„Tak si možná vzpomínáte, že patřil nějakému Ivanovi Berijovi.“

„A kdyby?“

Howell se k němu naklonil. „Berija je zabiják. Pracuje pro Rusy. Kolik ruských peněz vedete na účtech, herr Weiszel?“

Bankéřovo mlčení bylo výmluvné.

„To jsem si mohl myslet,“ pokračoval Howell. „Takže vám povím, co se stane, když nebudete spolupracovat. Rusové se dozvědí, že jste se celkem ochotně rozpovídal o jejich penězích -odkud přicházejí, jak a kdy se převádějí. Sdělil jste nám všechny podrobnosti, které u vás měly být v bezpečí, jelikož vám za diskrétnost štědře platí.“

Howell se odmlčel, aby podtrhl dopad svých slov.

„Jakmile se to Rusové dozvědí, pochopitelně znervózní. Budou žádat vysvětlení. Žádné výmluvy. Přestanou vám důvěřovat a to bude váš konec, vážený pane. Jednal jste s řadou Rusů, takže sám nejlíp víte, že nikdy nezapomínají a neodpouštějí. Budou se chtít pomstít. Nezastaví je ani vaše prvotřídní švýcarské zákony, ani policie. Mluvím dost jasně?“

Weiszelovi se strachy sevřel žaludek. Angličan měl pravdu: Rusové jsou barbaři. Promenádují se po Curychu a okázale předvádějí své bohatství. Každý bankéř si z něj chce odkrojit svůj kousek. Žádné otázky. Jen diskrétní služby. Rusové sice nejdřív reptali nad honorářem, ale nakonec zaplatili. Bankéřům, jako byl Weiszel, však dali jasně najevo, že pokud zklamou jejich důvěru, nikam před nimi neutečou. Ten Angličan by nejspíš skutečně mohl zařídit, aby to vypadalo, že Weiszel své klienty zradil. A kdyby tomu Rusové uvěřili, ničím by je neobměkčil.

„Jak jste říkal to jméno?“ zeptal se Weiszel téměř neslyšně.

„Ivan Berija,“ odvětil Howell. „Kdo mu posílá peníze?“

23

Od doby, kdy se Dylan Reed zavřel do vesmírné laboratoře, uběhlo pět hodin. Díky sluchátkům měl možnost sledovat činnost i konverzaci členů posádky. Megan Olsonová se dvakrát zeptala, jestli nepotřebuje pomoct. Jednou chtěla vědět, jak dlouho tam ještě bude. Už by se nejraději pustila do vlastních experimentů.

Kdyby věděla, co se tady děje, tak by se do toho tolik nehrnula, povzdychl si Reed.

Jelikož musel sledovat posádku, práce mu trvala mnohem déle, než předpokládal. Navíc ho rozptylovala téměř nepřetržitá komunikace mezi posádkou a řídicím střediskem. Reed však pracoval, jak nejrychleji mohl. Jen občas si na chvíli odpočinul, aby ulevil rukám uvězněným v dlouhých gumových rukavicích připojených k manipulačnímu boxu.

Když si uvědomil, jak převratnou věc dělá, málem ztratil dech. Prohlížel si v mikroskopu svět neštovic, který ještě nikdy nikdo neviděl - kromě jeho stvořitele Karla Bauera. V Bauerově havajské laboratoři se švýcarským vědcům podařilo virus varioly třikrát zvětšit. Poté jej Bauer mohl otevřít a umožnit tak neštovicím ještě větší růst. Byl však omezen zemskou přitažlivostí. Reed nikoli.

Bauera inspirovala jedna z prvních misí raketoplánu. Kosmonauti tehdy objevili dva dny starou tašku s obloženými chleby, které zapomněli sníst. Neprodyšně utěsněný igelit s jídlem se vznášel jako míč. Členové posádky tašku otevřeli. Mysleli si, že chleby budou poživatelné. Jeden z kosmonautů však ostatním vysvětlil, že taška může plavat z jediného důvodu: bakterie v jídle vyprodukovaly velké množství plynu, který igelit nafoukl.

Toto náhodné zjištění poskytlo vědcům nezvratný důkaz, že ve stavu beztíže se bakterie množí a rostou rychleji.

Když si Karl Bauer přečetl zprávu NASA o tomto jevu, okamžitě usoudil, že to, co platí pro bakterie, by mohlo platit i pro viry. Původní výzkum byl slibný, ale omezovala ho gravitace. Bauer proto nemohl dospět k definitivnímu závěru. Uběhla celá léta, než našel Reeda a vymyslel způsob, jak provést závěrečné experimenty ve vesmíru.

To, co Reed nyní pozoroval, byla variola desetkrát větší a účinnější než na Zemi. Její proteinové bubliny, které by na Zemi při dosažení určitě velikosti praskly, zůstaly celé a uchovaly si smrtící schopnost. Jako biologická zbraň neměly konkurenci. Reed se náhle zachvěl. Představil si, kolik lidí by okamžitě zemřelo, kdyby nad určitým územím vybuchla bomba s náplní takto upraveného viru. Variola by se rychle rozšířila z dýchacího ústrojí do lymfatických uzlin a pak do sleziny, kostní dřeně a dalších lymfatických orgánů. Nakonec by si našla cestu až do krevních cévek na kůži. U běžného druhu neštovic by celý proces trval pět až deset dní. Reed odhadoval, že nyní by se inkubační a infekční doba měřila na pouhé minuty. Tělo by zkrátka nemělo žádnou šanci se bránit.

Reed vytáhl ruce z manipulačního boxu a otřel si je. Když se zcela uklidnil, zapnul mikrofon.

„Hej, vy tam. Právě jsem tady skončil. Je už večeře?“

„Zrovna jsme tě chtěli zavolat,“ odpověděl Stone. „Všichni si objednali biftek s vejcem.“

Reed se zasmál. „Počkejte, až uvidíte, jak vypadá.“ Odmlčel se. „Ať jsou všichni v jídelně. Projdeme plán.“

„Rozumím. Necháme ti trochu bifteku. Tak zatím.“

Reed zavřel oči a silou vůle se přinutil ke klidu. Vypnul mikrofon, sluchátka však nikoli. Další zvuky posádky by nejraději neslyšel. Věděl, že budou nelidské. Potřeboval však přesně vědět, jak rychle variola působí, a tak mu nezbývalo než poslouchat.

Vrátil se do univerzální laboratoře, znovu si navlékl gumové rukavice a opatrně naplnil malou zkumavku upraveným virem varioly. Pevně trubičku uzavřel, přes malou vzduchovou komoru ji vytáhl z manipulačního boxu a uložil do mrazničky.

Po přilnavé podlaze prošel do zadní části laboratoře a otevřel skříňku. Uvnitř se skrýval speciální skafandr vybavený pro pohyb ve vesmírném prostoru. Když se do něj Reed navlékl, sáhl po helmě. V zorníku zahlédl svůj odraz a na okamžik zaváhal. Místo sebe totiž v plexiskle viděl tváře lidí, s nimiž se celé měsíce připravoval. Měl je rád. Ale ne zas tolik, aby s nimi měl slitování.

V plovoucím odrazu Reed spatřil i tváře svých dvou bratrů, kteří zahynuli při teroristickém útoku na americké velvyslanectví v Nairobi, a také obličej sestry. Sloužila jako dobrovolnice Mírových sborů v Súdánu, kde ji unesli, mučili a nakonec zavraždili. Reedovi nešlo o větší slávu vědy a už vůbec ne o veřejné uznání či potlesk. Nový druh varioly neměl nikdy spatřit světlo světa - pokud by si jeho použití okolnosti nevynutily. Generál Richardson a Anthony Price patřili mezi lidi, kteří by nestrpěli tragédie, jaké prožil Reed. Odveta pro ně neznamenala jen několik střel s plochou dráhou letu vypálených do jakýchsi stanů či bunkrů, ale rychlé a naprosté zničení neviditelnou a nepřemožitelnou armádou. Reed tu armádu pomáhal budovat a tím plnil dávný slib, že smrt jeho sourozenců nezůstane bez trestu. Tak to aspoň cítil.

Reed si upevnil helmu a vrátil se do laboratoře. Zasunul hadici do nezávislého přívodu vzduchu, který členové posádky používali při vesmírných procházkách. Klidně a rozvážně pootevřel manipulační box. Vysušené částečky varioly začaly během několika vteřin tvořit spory drobné jako částice prachu. Škvírou v těsnění manipulačního boxu pak nezadržitelně proudily ven. Reed fascinovaně sledoval spory. Zdálo se mu, že visí na místě. Na okamžik ho přepadla iracionální myšlenka, že by na něj mohly zaútočit. Brzy je však proud vzduchu vtáhl do trubice, jež spojovala vesmírnou laboratoř s hlavním tělesem raketoplánu.

„Už jdeš, Megan?“ zeptal se Carter, když společně podali hlášení řídicímu středisku.

Megan se protáhla kolem míst na spaní. Houkla přes rameno: „Jo, mám hlad jako vlk.“

V tom okamžiku oba členové zaslechli: „Discovery, tady řídicí středisko. Jdete na večeři?“

„Ano,“ odvětil Carter.

„Discovery, přístroje ukazují možný únik tlaku ve vzduchové komoře na spodní palubě. Mohli byste to někdo zkontrolovat?“ Ve sluchátcích se ozval Stoneův hlas: „Megan a Cartere, jste nejblíž.“

Carter udělal psí oči. „Jak já bych jedl!“ Megan sáhla pod polštář jednoho z lůžek a vytáhla balíček karet. Strhla celofán, opatrně je zamíchala, aby žádná z karet nevypadla, a podala balíček Carterovi. „Sejmi to. Vyšší karta vyhrává.“

Carter vyvalil oči, sáhl po balíčku a sejmul desítku. Megan si otočila sedmičku.

Carter se zasmál a vyrazil k jídelnímu stolu. „Trochu ti nechám!“ křikl za sebou. „Jasně, díky.“

„Zvládneš to sama, Megan?“ zeptal se Stone. Megan vzdychla. „Ale jo. Hlavně dejte pozor, aby Carter nesnědl všechny kotlety, nebo co to vlastně máte.“

„Provedu. Za chvilku ahoj.“

Megan věděla, že „chvilka“ znamená nejméně hodinu. Zkontrolovat vzduchovou komoru znamenalo převléct se do skafandru.

Pevně sevřela žebřík a sestoupila na spodní palubu. Vzduchová komora byla zastrčená za nákladem a nezbytnou výstrojí. Červené světlo nad dveřmi blikalo, což signalizovalo možnou poruchu.

„Zatracenej krám,“ zamumlala Megan a dala se do práce.

„Sleduj.“

Carter roztrhl krabičku s pomerančovým džusem, zvedl ji a vymáčkl trochu tekutiny. Džus utvořil kouli, která se vznášela vzduchem. Carter ji propíchl brčkem a začal srkat. Během pár vteřin tekuté těleso zmizelo.

„Prima,“ řekl Stone. „Až bude mít můj kluk narozeniny, pozveme tě místo kouzelníka.“

„Pozóór, utíká ti to,“ zvolal Randall Wallace.

Stone se otočil. Zatímco mluvil s Carterem, garnátový koktejl ztratil kontakt s jeho lžící. Pilot shrábl kukuřičnou placku a omáčku do ní hbitě zachytil.

„Rád bych věděl, kde Dylan pořád vězí,“ řekl Carter s ústy plnými pečeného kuřete, které jedl z igelitového sáčku.

„Dylane, slyšíš mě?“ zeptal se Stone do mikrofonu.

Žádná odpověď

„Nejspíš je na hajzlu,“ ušklíbl se Carter. „Víš přece, jak miluje fazole. Možná si jich trochu propašoval na palubu.“

Fazole patří spolu s brokolicí a houbami k potravinám, které se v jídelníčku posádek raketoplánu zásadně nevyskytují. Plynatost působí člověku ve vesmíru mnohem větší potíže než na zemi a lékaři stále přesně nevědí, jak se plyny chovají ve stavu beztíže.

Carter se zakuckal.

„Cpeš se moc rychle,“ okřikl ho Stone.

Než stačil Carter odpovědět, dostal záchvat dávivého kašle.

„Ježíšmarjá, on snad zvrací,“ lekl se Wallace.

Carter chytil velitele letu za ramena. Vtom se znovu otřásl v křeči a vykašlal krev, která před ním zůstala viset.

„Doprdele!“ zařval Stone.

Sotva to však dořekl, přitiskl ruce na prsa a začal ze sebe rvát kombinézu. Měl pocit, že mu hoří celé tělo. Když si otřel tvář, na hřbetě ruky se mu objevila krev.

Karol a Wallace s hrůzou sledovali, jak se jejich kolegové kácejí na podlahu a házejí rukama i nohama jako při epileptickém záchvatu.

„Vylez do pilotní kabiny a pevně se tam zavři!“ zařval Karol.

„Ale…“

„Dělej, co povídám!“ Když postrčil Wallace k žebříku, ve sluchátcích se ozval hlas z řídicího střediska.

„Discovery, máte problémy?“

„To bych řek‘!“ zařval Karol. „Carter se Stonem dostali záchvat…“

Náhle sebou Karol zaškubal. „Ježíšikriste!“ Chytil se za břicho a z nosu i očí mu vylétly pramínky krve. Někde v dálce zaslechl naléhavý hlas z řídicího střediska.

„Discovery, co se tam děje?“

Než Karol stačil něco říct, oči mu zahalila rudá mlha.

Když Megan vešla do vzduchové komory na spodní palubě, zaslechla ve sluchátcích výkřiky a sténání. Zmáčkla knoflík vysílačky na svém skafandru.

„Franku? Cartere? Wallacei?“

Slyšela však jen praskání statické elektřiny. Komunikační zařízení se porouchalo.

Megan rázem zapomněla na kabeláž, kterou měla zkontrolovat, a sáhla po páce dveří vzduchové komory. K její hrůze se ani nepohnula.

Dylan Reed zatím v laboratoři křečovitě svíral stopky. Upravená variola působila s děsivou rychlostí. Reed věděl, že by měl přesně změřit, jak rychle virus nakazí a zabije posádku. Bauer trval na tom, že jedině pokus na lidech může určit smrtící schopnost nových neštovic. Byl to také elegantní způsob, jak se zbavit všech případných svědků. Reed by ovšem musel stopky sledovat. On se však neodvážil otevřít oči, aby před sebou nespatřil tváře křičících lidí. Stačilo, že je slyšel.

Ředitel letu Harry Landon odpočíval v místnůstce, která se nacházela na stejné chodbě jako řídicí středisko. Potřeboval se trochu vyspat a nabrat síly. U NASA pracoval už dvacet let, z nichž polovinu strávil ve stresujícím prostředí mysu Canaveral. Za ta léta se naučil využívat k odpočinku každou vhodnou příležitost. Dokázal se také okamžitě vzbudit a jednat.

Landon si uvědomil čísi ruku ještě dřív, než ji ucítil na rameni. Převalil se a spatřil mladého technika.

„Co je?“

„Na palubě Discovery vznikl problém,“ odvětil technik nervózně.

Landon seskočil z lůžka, shrábl brýle z kartotéky a vyrazil ke dveřím. „Mechanický? Nebo snad letový?“

„Lidský.“

Landon v chůzi houkl přes rameno.

„Jak to myslíte?“

„Jde o posádku,“ vypravil ze sebe technik. „Něco se děje.“

A něco se skutečně dělo. Něco hrozného. Landon to vycítil hned, jak vstoupil do řídicího střediska. Všichni technici se hrbili nad přístroji a naléhavě hovořili s Discovery. Z útržků řeči a obrazů Landon pochopil, že raketoplán se nehlásí.

Zamířil ke svému velitelskému stanovišti a vyštěkl: „Pusťte obraz!“

„To nejde, pane,“ ozval se kdosi. „Asi mají rozbité video.“

„Tak aspoň zvuk!“ Landon si nasadil sluchátka. Snažil se hovořit klidně. „Discovery, tady ředitel letu. Ozvěte se, prosím.“ Do ušního bubínku mu zapraskala statická elektřina. „Discovery, opakuji, tady ředitel letu…“

„Tady Discovery.“

Přiškrcený hlas Landona zmrazil. „Jste to vy, Wallacei?“

„Ano, pane.“

„Co se tam nahoře děje?“

Landon musel přetrpět další praskání. Když se Wallace znovu ozval, zdálo se, že se dusí.

„Wallacei, tak co se děje?“

„Všichni… umíráme.“

24

V pionýrských dobách raketoplánů na začátku osmdesátých let vznikly plány, které měly řešit situaci při poruchách, nehodách či katastrofách. Postupy uvedené v takzvané černé knize byly poprvé použity v lednu 1986 po neštěstí raketoplánu Challenger 51-L.

Toho dne byl Harry Landon v řídicím středisku. Nikdy nezapomněl na zděšený výraz ředitele letu poté, co raketoplán třiasedmdesát sekund po startu vybuchl. Řediteli vyhrkly slzy, ale hned se vzchopil, sáhl po černé knize a začal obvolávat patřičná místa.

Landon roztřesenými prsty nahmatal klíč od zásuvky, kterou nechtěl nikdy otevřít. „Černá kniha“ byla vlastně pořadač se třemi kroužky. Landon ji otevřel na první stránce, natáhl se po telefonu a zaváhal.

Pak vstal a zastrčil konektor sluchátek do komunikačního systému, který ho spojoval s ostatním personálem.

„Dámy a pánové,“ pronesl vážným hlasem. „Věnujte mi prosím pozornost… Děkuji. Všichni jste slyšeli poslední rozhovor s raketoplánem Discovery. Pokud je to pravda - což zatím nevíme jistě -, jde o skutečnou katastrofu. Pro naše lidi nahoře můžeme udělat jedinou věc. Řídit se předepsanými postupy a být připraveni zareagovat na jakoukoli žádost o pomoc. Nepřestávejte monitorovat letové hodnoty a stav raketoplánu. Jestli si všimnete sebemenší odchylky nebo něčeho neobvyklého, chci o tom vědět. Ať lidi z výpočetního přehrají všechny kazety, všechny rozhovory. Ať se tam nahoře stalo cokoliv, stalo se to rychle. Nějak to ale muselo začít. Chci vědět jak.“

Landon se odmlčel. „Vím, co si asi myslíte a co prožíváte. Vím, že po vás žádám těžkou věc. Ale nesmíme ztrácet naději, že tam někdo přežil. Právě pro něj to všechno děláme. Chceme ho dostat bezpečně na zem. Na ničem jiném teď nezáleží.“

Rozhlédl se kolem sebe. „Děkuji vám všem.“

Ztichlá místnost začala opět ožívat. Landonovi se ulevilo. Zachmuřené výrazy vystřídalo odhodlání. Vždycky věřil, že pracuje s těmi nejlepšími lidmi. Teď mu dokazovali, že se nemýlil.

Nejdřív zavolal Richovi Warfieldovi, poradci prezidenta pro otázky vědy. Warfield byl vzděláním fyzik, a tak program raketoplánu dobře znal. Okamžitě pochopil závažnost nehody.

„Co mám říct prezidentovi, Harry?“ zeptal se. „Bude chtít slyšet podstatu, žádné kecy.“

„Prosím,“ odvětil Landon. „Tak za prvé, od posledního rozhovoru s Wallacem se Discovery neozývá. Wallace naznačil, že posádka umírá, případně už je mrtvá. Kdyby prezident chtěl slyšet nahrávku na vlastní uši, zařídím to. Pokud jde o raketoplán, neodchyluje se od normálu. Nedošlo k žádným změnám v letové dráze ani rychlosti. Všechny palubní systémy fungují.“

„Jaký je váš názor, Harry?“ naléhal Warfield.

„Všechny hodnoty přívodu vzduchu jsou v normě,“ odpověděl Landon. „To znamená, že toxické látky na palubu nepronikly. Žádný kouř, žádný oheň, žádné plyny.“

„A co otrava jídlem?“ nadhodil Warfield. „Co když je to úplně banální?“

„Posádka za sebou měla teprve první jídlo. Ale i kdyby bylo kontaminované, jed by těžko mohl účinkovat tak rychle - a drasticky.“

„A co náklad?“

„Není to tajný let. V laboratoři je obvyklý zvěřinec - žáby, hmyz, myši…“

„Tak co to mohlo být, Harry?“

Landon si pečlivě pročetl plán experimentů. „Megan Olsonová měla začít práci na legionářské nemoci. To je jediný mikrob v rozpisu. Ale práci s ním nezahájila.“

„Nemohl se ten mikrob nějak dostat ven?“

„Pravděpodobnost je deset tisíc ku jedné. Únik z univerzální laboratoře Biorack by senzory zaznamenaly. Máme jich tam spoustu. Ale připusťme, že se to stalo. Legionela nepůsobí tak rychle. Posádka zemřela během pár minut.“

Na okamžik zavládlo mlčení.

„Vím, že to není můj obor,“ řekl Warfield nakonec. „Ale stejně se mi zdá, že ten bacil musel nějak uniknout.“

„Čistě mezi námi, já to vidím podobně,“ odpověděl Landon. „Ale prezidentovi bych to radši neříkal. Zatím nemáme jistotu.“

„Ale prezident se bude vyptávat,“ pravil Warfield temně. „Jeho první otázku asi tušíte.“

Landon zavřel oči. „Dělá se to takhle, Richi. Bezpečnostní technik sleduje start s prstem na destrukčním knoflíku. Když se něco stane… Vzpomínáte na Challenger? Když se protrhla přídavná nádrž a raketoplán vybuchl, pomocné rakety letěly dál. Bezpečnostní technik je sestřelil. Raketoplán má destrukční systém. Můžeme ho aktivovat, až zamíří dolů, ale bude pořád dost daleko od Země, aby případný výbuch neohrozil obyvatele oblasti.“

Landon se odmlčel. „Richi, až mu to budete vykládat, připomeňte mu, že takový rozkaz může vydat jedině on.“

„Platí, Harry. Řeknu mu všechno, co zatím máme. Připravte se na to, že vám možná hned potom zavolá.“

„Jakmile zjistím víc, okamžitě vám dám vědět,“ řekl Landon.

„Harry, ještě něco by mě zajímalo. Nemůžeme raketoplán sundat z nebe pomocí autopilota?“

„Sakra, takhle přece můžeme sundat i Boeing 747. Je ale otázka, jestli budeme chtít.“

Dále Landon zavolal bezpečnostnímu technikovi, který už o kritické situaci věděl. Landon mu vysvětlil, kolik mohl, a dodal, že let měl původně trvat osm dní.

„To už teď neplatí. Je jasné, že musíme raketoplán dostat dolů. Jde o to kdy.“

„A až se přiblíží k Zemi?“ zeptal se důstojník tiše.

„Pak se uvidí.“

Landon pokračoval podle seznamu, na němž byli i generál Richardson a Anthony Price. Richardson byl náčelníkem vzdušných sil, ale měl také funkci velitele Vesmírné bezpečnostní divize, která zodpovídala za určení a sledování všeho, co se bud blížilo k Zemi, nebo kolem ní obíhalo. Šéf Národní bezpečnostní agentury Price byl na seznamu proto, že jeho organizace občas sponzorovala tajné mise raketoplánů.

Pokaždé, když Landon ukončil hovor, rozhlédl se v naději, že pro něj někdo z jeho lidí bude mít něco nového. Uvědomoval si, že si počíná jako zoufalec. Kdyby se podařilo obnovit spojení s raketoplánem, podřízení ho přece za daných okolností mohli klidně vyrušit.

Dvě hodiny nepustil Landon telefon z ruky. Byl rád, že se aspoň prozatím nemusí zabývat sdělovacími prostředky. Řadě lidem z NASA vadilo, že lety raketoplánů se staly víceméně běžnou věcí a média o ně přestala jevit zájem. Start nešťastného raketoplánu Challenger vysílala přímým přenosem pouze televizní stanice CNN. Dnešní start Discovery snímaly už jen kamery NASA.

„Pane doktore, okruh čtyři!“

Landon se ani nepodíval, kdo to řekl. Našel příslušný kanál a uslyšel slabý hlas, jenž zanikal v praskání statické elektřiny.

„Discovery volá řídicí středisko. Slyšíte mě?“

Dylan Reed byl stále v laboratoři. Měl na sobě speciální skafandr a stál v úchytech na podlaze před záložním komunikačním zařízením. Těch několik hodin dobrovolné izolace mu připadalo jako celá věčnost. Vypnul vysílačku, aby nemusel poslouchat zoufalé hlasy, jež k němu doléhaly z řídicího střediska. Spojení obnovil jen proto, aby mohl postoupit do další fáze své operace.

„Discovery volá řídicí středisko. Rozumíte?“

„Discovery, tady ředitel letu. S kým mluvím?“

„Jsi to ty, Harry?“

„Dylane?“

„Ano, jsem to já. Díkybohu, Harry! Myslel jsem, že už nikdy neuslyším lidský hlas.“

„Dylane, co se tam stalo?“

„Já nevím. Jsem v laboratoři. Jeden ze skafandrů signalizoval poruchu, tak jsem to šel zkontrolovat. A pak jsem uslyšel…

Ježíšikriste, Harry, znělo to, jako by je někdo škrtil. Potom vypadlo spojení…“

„Vydrž, Dylane. Snaž se zachovat klid. Je v laboratoři ještě někdo jiný?“

„Ne.“

„Se zbytkem posádky jsi nemluvil?“

„Ne. Harry, poslouchej. Co…?“

„Nebudu ti nic nalhávat, Dylane. Nic nevíme. Wallace se sice ozval, ale nestačil říct, co se vlastně stalo. Každopádně to muselo být něco strašně rychlého a smrtícího. Myslíme si, že unikla nějaká bakterie. Máš na palubě něco takového?“ Kdybyste tak věděli, že je zamořený celý raketoplán… „Kristepane, Harry! O čem to mluvíš? Podívej se na seznam. Vezeme jen legionellu, a ta je v mrazáku.“

„Dylane, teď poslouchej, co uděláš,“ pravil Landon odměřeně. „Vrátíš se do raketoplánu a… řekneš nám, co vidíš.“

„Harry!“

„Dylane, musíme to vědět.“

„A co když jsou vážně mrtví, Harry? Co bych měl dělat?“

„Nic, kamaráde. Nemůžeš dělat nic. Ale dostaneme tě dolů. Nikdo se odsud nehne, dokud se nevrátíš na Zemi. Živý a zdravý.“

Landon se chystal dodat: „To ti slibuju,“ ale nějak mu to nešlo z úst.

„No dobře, Harry. Půjdu zkontrolovat palubu. Chci nechat zapnuté spojení.“

„Potřebujeme, abys zkontroloval video. Nemáme obraz.“ Protože jsem trochu upravil kamery. „Rozumím. Jdu z laboratoře.“

Reed v objemném skafandru nemotorně proplul spojovacím tunelem. Přitom si dával dobrý pozor, aby se nikde nezachytil. Sebemenší trhlinka ve skafandru by mu byla osudná.

Na střední palubě se mu naskytl odporný pohled. Místo Stonea, Karola a Cartera našel odulé mrtvoly poseté boláky. Vznášeli se volně v prostoru, případně zachycení za ruku či nohu za některou součást zařízení. Reed se kolem nich protáhl k žebříku. Snažil se nedívat. Nahoře v pilotní kabině našel Wallace. Seděl připoutaný na velitelském křesle.

„Discovery volá řídicí středisko.“

Landon okamžitě odpověděl: „Mluv, Dylane.“

„Našel jsem všechny kromě Megan. Ani vám nedokážu popsat…“

„Potřebujeme vědět, jak vypadají, Dylane.“

„Jsou nafouklí, samé boláky a krev… Něco takového jsem v životě neviděl.“

„Našel jsi stopy po nebezpečné látce?“

„Ne. Ale skafandr si nesvlíknu.“

„Jistě. Dokážeš popsat, co měli k jídlu?“

„Teď jsem v pilotní kabině u Wallace. Musím sejít dolů.“

Po pár minutách se Reed znovu ozval. Ve skutečnosti se nepohnul z místa. „Je tam všechno možné. Kuře, arašídové máslo, garnát…“

„Dobře, okamžitě prověříme zdroj jídla. Jestli bylo nakažené, původce mohl ve stavu beztíže zmutovat.“ Landon se zarazil. „Musíš najít Megan.“

„Já vím. Znovu prohledám kabinu, záchod… Jestli tam nebude, podívám se na spodní palubu.“

„Až ji najdeš, ozvi se. Končím.“

Díky Bohu!

Tlačítko vysílačky stále nefungovalo, Megan však slyšela každé slovo, které si Reed s Landonem vyměnili. Podlomila se jí kolena, až helmou narazila do dveří vzduchové komory. Hlavou se jí honily stovky otázek: Jak to, že jsou kolegové z posádky mrtví? Co je zabilo? Přinesli si to s sebou na palubu? Od doby, kdy naposledy viděla Cartera a ostatní, uběhla necelá hodina. A teď jsou mrtví?

Megan se snažila uklidnit. Pohlédla na svazek drátů, které vykukovaly nade dveřmi. V instalaci musela být nějaká chyba. Podle instrukcí na dveřích přepojila řadu konektorů, žádnou vadu však nenašla.

Klid, nabádala se. Dylan tady bude za pár minut. Když mě nenajde, dojde mu, že jsem uvízla v komoře. Otevře dveře z druhé strany.

Takto se Megan utěšovala. Klaustrofobií sice netrpěla, ale přesto měla pocit, že na ni stěny vzduchové komory padají.

Kdyby aspoň fungoval ten zatracený mikrofon! Lidský hlas by jí zněl jako rajská hudba.

Tak ho sprav, řekla si.

Ve sluchátcích se ozval Dylanův hlas: „Volám ředitele letu, jsem na spodní palubě. Po Megan zatím ani stopa. Zkontroluju skladovací prostory.“

Megan věděla, že zvuk zní ve vesmíru tlumeně, přesto zvedla ruce a začala bušit na dveře. Třeba ji Dylan zaslechne.

„Prohledal jsem většinu prostoru a pořád nic.“

Ve sluchátcích vybuchl Landonův hlas: „Tak prohledej vzduchovou komoru. Možná je tam.“

Ano, prohledej komoru!

„Rozumím. Než tam dojdu, přeruším spojení.“

Když se Reed přiblížil ke dveřím, spatřil za okénkem tvář Megan. Radost a úleva v jejích očích na něj zapůsobila jako bodnutí kopím. Přepojil svou vysílačku na palubní frekvenci.

„Megan, slyšíš mě?“

Viděl, jak přikývla.

„Nic neslyším. Rozbila se ti vysílačka?“

Megan znovu kývla, pak se mírně vznesla a ukázala na komunikační jednotku na přední straně skafandru. Ukázala palcem dolů a manévrovala zpátky k okénku.

Reed se na ni podíval. „Dobře. Rozumím. Ale stejně je to jedno.“

Megan si nebyla jistá, že ho dobře slyšela, a tak pokrčila rameny.

„Já vím, že tomu nerozumíš,“ řekl Reed. „Jak bys taky mohla? Megan…“ Zaváhal. „Já ti nemůžu pomoct ven.“

Megan vytřeštila oči hrůzou a úžasem.

„Povím ti, co tady řádí, Megan. Je to virus, jaký svět ještě nepoznal. Vznikl na Zemi, ale k životu se probudil tady v laboratoři. Na tom jsem tady pracoval.“

Zavrtěla hlavou a divoce pohybovala rty. Nebylo však slyšet jediné slovo.

„Měla by ses snažit zůstat v klidu,“ pokračoval Reed. „Slyšela jsi, jak jsem mluvil s řídicím střediskem. Vědí, že jsou všichni mrtví. Nemají tušení, co se tady stalo. A nikdy na to nepřijdou.“

Reed si olízl rty. „Z Discovery je teď něco jako Marie Celeste, loď duchů odsouzená k záhubě. Jsou tady ovšem jisté rozdíly. Já žiju a ty taky - zatím. NASA může dostat raketoplán dolů s pomocí autopilota a taky to udělá. Pokud budu naživu, nezmáčknou autodestrukční knoflík.“

Reed chvilku počkal. „Nebudou muset.“

Megan ucítila, že jí po tvářích stékají horké slzy. Jen matně si uvědomovala, že ječí, ale na Reeda to nijak nezapůsobilo. Jeho výraz zůstal stejně ledově chladný a nepřístupný.

„Je mi hrozně líto, že jsi to zrovna ty, Megan. Vážně. Ale Treloara jsme museli odstranit a tys byla jeho náhradnice. Nečekám, že to pochopíš, ale protože jsem tě přivedl do programu a dal ti tuhle šanci, asi ti dlužím vysvětlení. Víš, potřebujeme udržet náš arzenál biologických zbraní v bojeschopném stavu. Podepsali jsme spoustu smluv… Myslíš, že si z nich státy jako Irák, Libye nebo Severní Korea něco dělají? Ovšemže ne. Naopak, horečně pracují na vývoji vlastních zbraní. No, ale my teď budeme mít něco, čím je hravě trumfneme. A budeme jediní na světě. Zajímá tě vzorek, na kterém jsem pracoval? Náprstek by stačil k vyhlazení jakékoli země. Vím, že to není právě vědecká míra, ale ty mi přece rozumíš. Jestli mi nevěříš, podívej se, co se tady stalo. Jak rychle začaly neštovice působit a jaké to mělo následky…“

Megan v životě necítila takovou bezmoc. Připadala si jako ve zlém snu. Nemohla uvěřit, že jí něco takového říká právě Reed. Myslela si, že ho zná. Byl to její kolega, učitel… člověk, jemuž absolutně věřila.

Je to jasné - zbláznil se. Musím se odsud nějak dostat!

Jako by jí Reed četl myšlenky. „Tím, že ses tady zamkla, jsi mi ušetřila práci. O zbytek se postará oheň. Neříkal jsem ti o tom? Až raketoplán přistane, vypukne zmatek. Řídicí středisko bude zajímat jediná věc: jak mě odsud dostat živého. Jestli potom něco vybuchne…“ Pokrčil rameny. „Byla jsi svědkem historického okamžiku, Megan. Nikdy na tebe nezapomenu -ani na ostatní.“

Dotkl se ovládacího panelu na své komunikační jednotce. Přitom nespouštěl oči z Megan. „Reed volá ředitele letu. Slyšíte mě?“

„Ano, Dylane,“ odpověděl Landon.

„Mám novinku. Našel jsem Megan. Je mrtvá… jako ostatní.“

Na druhém konci bylo chvíli ticho. „Rozumím, Dylane. To je hrůza. Poslouchej, pracujeme na tom, jak tě dostat na Zemi. Můžeš do kabiny?“

„Jistě.“

„Nebudeme potřebovat pomoc, ale kdyby se náhodou se něco stalo…“

„Rozumím. Hany?“

„Ano?“

„Otevřel jsi ‚černou knihu‘, vid?“

„Ano.“

„Jedno jméno tam chybí. Doktor Karl Bauer. O bakteriích toho ví nejvíc na světě. Mohli byste s ním konzultovat karanténu.“

„Dobře. Seženeme ho. Teď právě projektujeme modely nouzového přistání. Jakmile určíme vhodnou dráhu, dáme ti vědět.“

Reed se pousmál, podíval se na Megan a řekl: „Rozumím, řediteli. Discovery končí.“

25

Vrtulník přepravil Jona Smithe z Camp Davidu na základnu vzdušných sil v Andrews. Smith vyskočil na asfalt a spěchal k bílé dodávce parkující vedle elegantního leteckého speciálu.

„Dobrý den, Jone,“ řekl generálmajor Kirov a ukázal na vojáky, kteří právě vytahovali z dodávky pojízdné nemocniční lehátko.

„Všechno šlo podle plánu?“ zeptal se Smith.

„Ano,“ odpověděl Kirov. „Tito muži“ - ukázal na vojáky -“dorazili k vašemu domu ve stanovenou dobu. Pracovali rychle a důkladně.“

Smith se podíval na Ivana Beriju, kterého vojáci převáželi kolem na lehátku. Zabiják měl deku vytaženou až k bradě.

„Co je s ním?“

„Sedativa zabírají,“ odvětil Kirov.

Smith přikývl.

Když lehátko zmizelo v letadle, Kirov se otočil ke Smithovi. „Děkuji vám - i panu Kleinovi -, že jste přijali moji pomoc. Škoda že toho pro vás nemůžu udělat víc.“

Smith potřásl Rusovi pravicí. „Ozvu se, pane generále. Dostali jsme z Beriji, co jsme mohli, ale kdyby řekl ještě něco zajímavého…“

„Budete první, kdo se to dozví,“ ujistil ho Kirov. „Na shledanou, pane Smithi. Doufám, že se ještě někdy uvidíme. Za příznivějších okolností.“

Smith počkal, až Kirov nastoupí a zavřou se za ním dveře. Když se letadlo rozjelo po ranveji, už seděl v autě. Bezpečnostní služba ho mávnutím pustila z letiště. Zamířil k dálnici a v duchu rekapituloval, co se už povedlo a co ještě zbývá.

V Moskvě byla hluboká noc, v kancelářích firmy Bay Digital se však svítilo.

Randi Russellová v zasedací místnosti srkala už čtvrtý šálek kávy a sledovala, jak se Saša Rublev snaží odhalit tajemství přenosného počítače, který jim dodal Jon Smith. Saša připojil k laptopu řadu přístrojů. Nad klávesnicí seděl nepřetržitě už sedm hodin. Tu a tam se přitom napil coca-coly, aby doplnil energii. Randi mu třikrát navrhla, že už toho nechají, ale Saša ji pokaždé odbyl mávnutím ruky.

„Už to skoro mám,“ zamumlal vždycky. „Ještě pár minut.“

Randi došlo, že Saša neměří čas jako obyčejní smrtelníci.

Dopila kávu, zadívala se do sedliny v hrnku a pak řekla: „Končíme. A tentokrát vážně.“

Saša zvedl jednu ruku, druhou nepřestával psát. „Počkej…“

Triumfálně udeřil do klávesy a svezl se do křesla. „Dívej,“ vyhrkl pyšně.

Randi nevěřila svým očím. Na velkém monitoru, který byl celý večer plný nesrozumitelných symbolů, se náhle objevila řada dešifrovaných e-mailů.

„Sašo, jak…?“ Randi zavrtěla hlavou. „Nebo radši ne. Stejně bych to nepochopila.“

Saša se na ni zářivě usmál. „Majitel počítače používal CARNIVORE. To je nejmodernější šifrovací program vaší FBI.“ Šibalsky se na ni podíval. „Myslel jsem, že mimo Ameriku ho nikdo nemá.“

„Já taky,“ vydechla Randi.

S pomocí myši si prohlížela e-maily a nestačila se divit.

Projekt Kassandra? Co to sakra je?

Když se Jon Smith vrátil do Bethesdy, připravil si malou svačinu a odnesl si ji do pracovny. V domě byl cítit slabý zápach léků a také strach zlomeného člověka. Smith otevřel okno, posadil se a začal listovat spisy, které mu dal Nathaniel Klein.

Travis Nichols a Patrick Drake… seržanti americké armády. Oba pocházeli ze stejného městečka ve středním Texasu, kde mladí muži obvykle pracují na ropných polích, nebo se dávají k vojákům. Jako zkušení vojáci zažili akce v Somálsku, Perském zálivu a naposledy v Nigérii.

Smith si se zájmem přečetl jejich hodnocení z Vyšší vojenské školy ve Fort Benningu ve státě Georgia. Nichols i Drake absolvovali jako nejlepší z ročníku. Byli to ostří hoši, kteří prošli tou nejtvrdší školou válečného umění.

A pak si zmizí…

Nyní Smith přesně věděl, co v papírech chybí. V každém z pěti uvedených let se daly najít měsíce, v nichž se vojáci nacházeli na neznámém místě. Velící důstojníci se o nich nezmínili v žádných zápisech, nebyly nalezeny ani rozkazy k přesunu.

Smith z vlastní zkušenosti věděl, jak to v armádě chodí, a tak pro něj nebylo těžké si domyslet, kam Nichols s Drakem zmizeli. Americký vojenský systém je plný speciálních jednotek. Nejznámější z nich jsou Rangers. Ale existují také jiné skupiny, jejichž členové jsou vybíráni z nejzkušenějších vojáků s bojovými zkušenostmi. Ve Vietnamu prosluli pod názvem PHVD - Průzkumné hlídky velkého dosahu. V jiných částech světa neměli vůbec žádné označení.

Smith věděl o třech takových skupinách, ale měl podezření, že jich bude víc. Neznal žádného z jejich členů a neměl čas ani možnosti na to, aby začal s pátráním od píky. Existoval jediný možný způsob: použít telefonní číslo, které Peter Howell vymámil z umírajícího Travise Nicholse.

V průběhu další hodiny Smith zvažoval jeden plán postupu za druhým. Z každého vybral jednu či dvě drobnosti, které dohromady tvořily celkem logický celek. Pak všechno znovu a znovu procházel. Hledal slabá místa, vylučoval otázky a připravoval si co nejvýhodnější pozici. Dobře věděl, že v okamžiku, kdy zavolá té dosud neznámé osobě na neexistující číslo, jeho život bude záviset na každém slůvku.

Hmyz a ptáci venku spustili svou noční hudbu. Když Smith vstal, aby zavřel okno, zazvonil telefon.

„Jone, tady Randi.“

„Randi! Kolik hodin je tam u vás?“

„Já nevím. Přestala jsem sledovat čas. Poslouchej, Saša se proboural do toho laptopu. Rozluštil všechny e-maily - i to ostatní.“

Smith poznal Randi na hlase, že od něj čeká nějaké vysvětlení.

„Potřebuju vědět všechno, co jste zjistili, Randi,“ řekl tiše. „Žádné otázky. Aspoň ne teď.“

„Jone, požádals mě o laskavost. Já jsem ti vyhověla. I z toho mála, co jsem si přečetla, je jasné, že jde o něco velkého. Jsou tady zmínky o Bioaparatu a o nějakém Projektu Kassandra…“

„Ale já nic z toho neviděl,“ naléhal Smith. „Proto to taky potřebuju. Zkusím zjistit, co se děje.“

„Musíš mi říct jednu věc,“ odpověděla Randi. „Jde jen o Rusko? Nebo se něco dostalo ven?“

Smith dobře věděl, jak umí být Randi cílevědomá. Bylo mu jasné, že jí nejde o slávu. Byla to agentka rozvědky a snažila se dělat dobře svou práci. Potřeboval ji přesvědčit, že jim jde o společnou věc.

„Něco se dostalo ven,“ hlesl.

Randi zírala nepřítomně před sebe. „Doufám, že to není něco jako Hádes, Jone. To už snad ne!“

„Nic takového,“ ujistil ji Smith. „Máme to pod kontrolou. Věř mi, že stát nasadil všechny síly. Rozkazy přicházejí z nejvyšších míst. Rozumíš? Z nejvyšších míst.“ Na okamžik se odmlčel, aby podtrhl váhu svých slov. „Prosím tě, věř mi: nic víc už udělat nemůžeš. Aspoň ne teď.“

„Aha, takže nemám upozornit CIA.“

„To je to poslední, co bych chtěl. Musíš mi věřit, Randi. Prosím.“

Randi po chvíli váhání odpověděla: „To není otázka důvěry, Jone. Já jen nechci… Nemohla bych jen tak sedět s rukama v klíně a dívat se, jak se opakuje Hádes.“

„To přece nechce nikdo. A nestane se to.“

„Budeš mě aspoň informovat?“

„Jak jen to půjde,“ odpověděl Smith upřímně. „Věci mají hrozně rychlý spád.“

„Tak jo. Ale nezapomeň, cos mi slíbil.“

„Na CNN to neuslyšíš.“

„Pošlu ti, co jsme zjistili. A co mám udělat s tím počítačem?“

Smith zvážil možnosti. Správně by měl vrátit počítač Kirovovi. Ale co když Lara Těleginová nebyla jediný zrádce? Nemohl riskovat, že životně důležitá tajemství padnou do nepovolaných rukou.

„Určitě máš sejf,“ řekl. „Bezpečný.“

„Mám jeden z posledních typů. Kdyby se do něj někdo pokusil dostat, čekalo by ho nemilé překvapení.“

„Dobře. Ještě něco: ten mobil.“

„Má v paměti pěkných pár čísel - přes ruskou armádní ústřednu. Pošlu ti seznam.“

Smith uslyšel cinknutí a otočil se k monitoru. Na obrazovce naskočila příchozí zpráva.

„Už je to tady,“ řekl.

„Doufám, že tě to uspokojí.“ Randi zaváhala a pak dodala: „Hodně štěstí, Jone. Budu na tebe myslet.“

Smith obrátil pozornost k obrazovce. Prohlížel si jeden e-mail za druhým. Odesílatel měl heslo Sfinga. Adresátem byl Mefisto.

Čím víc si Smith přečetl, tím víc si uvědomoval obludnost Projektu Kassandra. Lara Těleginová - Sfinga - byla ve spojení s Mefistem přes dva roky. Dodávala mu přísně tajné informace o Bioaparatu, jeho zaměstnancích a zabezpečení. V nejnovějších zprávách se objevovala jména Jurije Danka a Ivana Beriji.

Komu jsi dodávala informace? Kdo je Mefisto?

Smith se dál prokousával elektronickou poštou. Náhle mu něco padlo do oka, a tak se k tomu vrátil. Byla to gratulace. Mefisto dostal vyznamenání. Ve zprávě nechybělo datum slavnostního dekorování.

Den veteránů…

Smith naťukal přístupový kód Institutu, pronikl na stránku Pentagonu a zadal příslušné datum. Na obrazovce se okamžitě objevily informace o ceremoniálu včetně fotografií. Byl tam snímek prezidenta Castilly udělujícího vyznamenání. A vojáka, který se ho právě chystal přijmout.

„Víte to naprosto jistě?“ zeptal se Klein.

Smithe napadlo, že Kleinův hlas zní unaveně, ale možná to bylo jen špatným spojením.

„Ano, pane,“ odvětil. „V e-mailech je konkrétní datum. Žádný jiný ceremoniál se nekonal, žádné jiné vyznamenání nebylo uděleno. Omyl je vyloučen.“

„Rozumím… Máte nějaký návrh?“

„Ano, pane.“

Smithovi trvalo dvě hodiny, než přepracoval plán, který měl připravený před rozhovorem s Randi Russellovou. Rychle vyložil Kleinovi podrobnosti.

„Je to hrozně nebezpečné, Jone,“ hlesl Klein. „Byl bych mnohem klidnější, kdybyste tam nešel sám.“

„Můžete mi věřit, že bych s sebou radši vzal Petera Howella, ale na to není čas. A navíc ho potřebuju v Evropě.“

„Opravdu nechcete počkat?“

„Pokud seženete ty věci, nic mi nebrání začít.“

„Jako by se stalo. A ještě něco, Jone. Budete u sebe mít vysílačku?“

Smith zvedl malý plátek utkaný z optických vláken. Vypadal jako kulatá náplast, jaká se používá, když se člověk řízne při holení.

„Jestli něco neklapne, aspoň budete vědět, jak daleko jsem se dostal.“

„To mi vůbec neříkejte.“

Když Smith zavěsil, na chvíli se zamyslel. Přemítal o všem, co se dosud stalo, o všech životech obětovaných na oltář Projektu Kassandra. Pak v duchu spatřil Jurije Danka, jak k němu kráčí náměstím svatého Marka… a ovdovělou Jekatěrinu.

Bez váhání sáhl po telefonu. Přesvědčil se, že je zapnutý utajovač, a vytočil číslo, které dostal od Petera Howella. Kdyby se snad někdo pokusil telefonát vystopovat, ocitl by se v změti ústředen po celých Spojených státech.

V telefonu se ozval vyzváněcí tón a poté strašidelně zkreslený hlas. „Prosím?“

„Tady Nichols. Jsem doma. Raněný. Potřebuju se sejít.“

26

Generál Frank Richardson bezděky odklepl doutník do popelníku z broušeného skla.

„Opakujte to,“ řekl do telefonu.

Odpověděl mu přerývaný zkreslený hlas. „…Nichols… raněný… sejít.“

Richardson sevřel sluchátko. „Jeďte do bezpečného bodu A. Opakuji: do bezpečného bodu A. Rozumíte?“

„Rozumím.“

Spojení se přerušilo.

Richardson zíral na telefon, jako by očekával, že znovu zazvoní. Ticho v jeho kanceláři však narušovalo pouze jemné tikání pendlovek a vzdálené hučení terénních vozů Humvee, v nichž seděli vojáci hlídající Fort Belvoir.

Nichols… A raněný? Vyloučeno!

Richardson potáhl z doutníku, aby se uklidnil. Jako zkušený velitel rychle posoudil možnosti a učinil rozhodnutí. Nejdřív zatelefonoval do kasáren na základně. Ozval se rázný a naprosto bdělý hlas.

Pak Richardson zavolal zástupci ředitele Národní bezpečnostní rady Anthonymu Priceovi. Také byl vzhůru. Naštěstí se nacházel ve svém řadovém domě v Alexandrii, což nebylo tak daleko.

Richardson čekal a znovu si poslechl nahrávku s rozhovorem. 1 když byl jeho bezpečný telefon připojený k nejmodernějšímu záznamovému zařízení, kvalita hlasu byla špatná. Jelikož „Nichols“ souhlasil se schůzkou v bezpečném bodu Alfa, nemohl být daleko.

Ale Nichols je přece po smrti!

Zaklepání na dveře vytrhlo Richardsona z přemýšlení. Do kanceláře vstoupil vysoký urostlý muž s krátce střiženými slámovými vlasy a jasně modrýma očima. Mohlo mu být kolem pětatřiceti let. Jindy volná pracovní uniforma těsně obepínala svaly, za které by se nemusel stydět ani kulturista.

„Dobrý večer, pane generále,“ řekl seržant Patrick Drake a rázně zasalutoval.

„Pohov,“ zavelel Richardson a ukázal na bar v rohu. „Nalejte si něco, seržante. Věřte mi, že to budete potřebovat.“

Čtvrt hodiny poté uvedl generálův pobočník Anthonyho Price.

„Dobrý večer, Tony.“

Price se podíval na Drakea a zvedl obočí. „Co se děje, Franku?“

„Tohle,“ odvětil Richardson a stiskl tlačítko Play na magnetofonu.

Sledoval výrazy obou mužů, když si poslechli krátký rozhovor. Nezjistil nic zvláštního, pouze nelíčené překvapení -a v případě Price také znepokojení.

„Jak by sakra mohl Nichols volat?“ chtěl vědět Price. Otočil se k Drakeovi. „Říkal jste přece, že je po smrti, seržante!“

„Nezlobte se, pane, ale Nichols je opravdu po smrti,“ odvětil Drake bezbarvým tónem a podíval se na Richardsona. „Pane generále, viděl jsem, jak se Nicholsovi zabodl nůž do břicha. Sám víte, že něco takového člověk nemůže přežít. Potřeboval by okamžité ošetření, a to rozhodně nedostal.“

„Měl jste se přesvědčit, že je mrtvý,“ vyštěkl Price. „Tak dost, Tony!“ uťal jej Richardson. „Vzpomínám si na vaše hlášení, seržante. Ale možná byste chtěl vylíčit podrobnosti tady panu Priceovi.“

„Jistě, pane generále.“ Drake se obrátil k Priceovi. „Náš informátor Franco Grimaldi si nedal pozor a Peter Howell si všiml pasti. Howell ho zneškodnil a pak šel po Nicholsovi a po mně. Howellovi se podařilo vzít Nicholsovi pistoli a střelit Grimaldiho. Za dané situace byl ústup jedinou možností. Měl jsem rozkaz podniknout operaci v tichosti. V případě potíží jsem se měl stáhnout a čekat na lepší příležitost.“

„Která ovšem nepřišla/’ utrousil Price. „Tak to v boji chodí, pane,“ odpověděl Drake bezbarvě. „Dost hašteření!“ vyštěkl Richardson. „Drake se řídil rozkazy, Tony. Za výbuch operace nemohl. Teď nás zajímá, kdo se vydává za Nicholse.“

„Pochopitelně Peter Howell,“ odvětil Price. „Nichols mu asi před smrtí stačil říct číslo.“

Richardson pohlédl na Drakea. „Co vy na to, seržante?“

„Souhlasím s tím, že Nichols vyzradil telefonní číslo. A taky místo setkání. Jinak by vás volající požádal o vysvětlení, co je to bezpečný bod A. Ale já si nemyslím, že to byl Howell.“

„Proč?“

„Howell žije v Americe, pane. Je sice v důchodu, ale už dlouho máme podezření, že se pořád nechává najímat na jisté operace. Navíc vyšlo najevo, že během akce Hádes spolupracoval se Smithem. Kdyby ho Smith o něco požádal, Howell by mu vyhověl, ale pracoval by jen mimo americké území. Proto byl v Palermu on, a ne Smith. Řekl bych, že vám volal Smith, pane generále.“

Richardson přikývl. „Já taky.“

„Smith…“ zabručel Price. „Všechno na něj ukazuje. Nejdřív je v Moskvě, pak zmizí Berija. A teď je tady. Franku, musíš to s ním vyřídit. Definitivně.“

„Ano,“ souhlasil Richardson. „Právě proto jsem mu řekl, že má jet do bezpečného bodu A.“ Podíval se na Drakea. „Kde na něj budete čekat vy.“

Jon Smith vyklouzl z domu a nasedl do auta. Měl na sobě kotníkové tenisky, černé kalhoty a rolák. Když vyjížděl z Bethesdy, neustále se díval do zrcátek. Ve ztichlých ulicích předměstí ani na vnějším okruhu se na něj však žádné auto nezavěsilo.

Smith přejel řeku Potomac a zamířil do okresu Fairfax ve státě Virginia. V tuto noční hodinu panoval jen mírný provoz, a tak Smith rychle ujížděl krajem koní kolem Vienny, Fair-faxu a Falls Church. Jižně od Alexandrie znovu narazil na řeku Potomac a držel se jí až téměř na hranice okresu Prince Williama. Pestrou krajinu nahradilo dlouhé nábřeží lemované hustým lesem. Když se přiblížil k hranici okresu, spatřil bezpečný bod A.

Virginská vodní elektrárna byla postavena ve třicátých letech dvacátého století, kdy bylo levné uhlí a slovo „ekologie“ ještě vůbec neexistovalo. Vznik nových čistějších technologií a stále hlasitější křik ochránců přírody však na začátku devadesátých let vedl k uzavření elektrárny. Všechny následné pokusy o její modernizaci ztroskotaly na nedostatku peněz. Na břehu řeky Potomac zůstala stát ohromná tmavá stavba připomínající opuštěnou továrnu.

Smith sjel z dvouproudové silnice a se zhasnutými světlomety pokračoval po příjezdové cestě. Zaparkoval pod větvemi stromů pět set metrů od místa setkání, vzal na záda batoh a zbytek cesty klusal.

Záhy si všiml pevného plotu, který zářil novotou. Na jeho vrcholu se blyštil ostnatý drát. Brána byla zajištěná silným řetězem a visacím zámkem, který nenesl žádné stopy rzi. Plot byl dobře osvětlený. Halogenové lampy dodávaly opuštěnému parkovišti před elektrárnou zimní nádech. Je odstavená, ale pořád slouží…

Podobné budovy Smith znal. Americká armáda si totiž s oblibou vybírala zanedbané opuštěné objekty. Svým speciálním jednotkám zde mohla poskytnout výcvik, který by na vojenské půdě nešlo napodobit. Virginská vodní elektrárna působila zvláštním dojmem. Bylo zkrátka patrné, že není v provozu, ale přesto slouží.

Dokonalé místo pro bezpečný bod A.

Smith obešel téměř celý obvod, než našel příhodné místo, kde plot hraničil s břehem řeky. Vylezl po kluzkých kamenech, protáhl se kolem pletiva a pak přeběhl přes prázdné parkoviště k nejbližší zdi. Kromě slabých skřeků nočních tvorů u vody nic neslyšel ani neviděl. Něco mu však říkalo, že není sám. Jeho telefonát spolehlivě otřásl s celou pavučinou. Pavouka však zatím neviděl.

Smith se sunul podél zdi a hledal místo, kudy by pronikl do budovy.

U rozbitého okna ve třetím patře elektrárny stál seržant Patrick Drake a sledoval Smithe dalekohledem pro noční vidění. Zachytil ho v okamžiku, kdy obešel plot na místě, které se nabízelo. Ze Smithových materiálů Drake vyčetl, že má před sebou muže se znamenitou schopností logického myšlení. Pro vojáka je to skvělá vlastnost, má však jednu osudovou nevýhodu. Umožňuje totiž odhadnout jeho příští jednání.

Drake přiletěl do elektrárny vrtulníkem. Po splnění úkolu na něj mělo čekat auto. Jelikož se dostal na místo rychle, mohl si dobře prostudovat uspořádání elektrárny, najít výhodné pozorovací stanoviště a vybrat si nejvhodnější místo pro vraždu.

Drake s uspokojením sledoval, jak se Smith blíží ke dveřím, bere za kliku… a otevírá.

Drake se odvrátil od okna a přešel pustou místností, v níž se kdysi nacházelo čerpací zařízení. V botách s gumovou podrážkou neslyšně našlapoval po zaprášené betonové podlaze.

Vklouzl na schodiště a vytáhl pistoli značky Woodsman s tlumičem. Dvaadvacítka byla zbraní určenou pro střelbu zblízka, lepší si nájemný vrah nemohl přát. Drake chtěl vidět Smithovi do tváře. Doufal, že děs v jeho očích mu pomůže ztlumit bolest ze ztráty kolegy.

Nebo ho nejdřív střelím do břicha, aby trpěl jako Travis. Na odpočívadle o dvě patra níž se Drake zastavil a opatrně otevřel dveře do druhého čerpacího sálu. Vysokými okny pronikal měsíc, který zaléval betonovou podlahu plnou děr jako vrstva ledu. Drake rychle prošel mezi sloupy a postavil se tak, aby měl výhled na další dveře, zatím zavřené. Smith nemohl vstoupit do sálu jinudy. Jako dobrý voják Smith jistě zkontroluje prostor a ujistí se, že ho nikdo nepřekvapí zezadu. V tomto případě ho však nezachrání ani vzácná schopnost logického myšlení.

Kdesi za dveřmi Drake zaslechl kroky. Odjistil pistoli, namířil na dveře a čekal.

Smith zíral na kovové dveře potřísněné skvrnami červené barvy. Bezpečný bod A. Tady měl Travis Nichols podat hlášení. Tady na něj měl čekat majitel strašidelně zkresleného hlasu.

Nepřišel by sám, napadlo Smithe. Přivedl by si posily. Ale kolik?

Smith shodil batoh ze zad. Vytáhl z něj kulatý předmět o velikosti pingpongového míčku a pistoli SIG-Sauer. Pak zatlačil nohou do dveří.

Zamrkal v ostrém měsíčním světle a překročil práh. Náhle ho do hrudníku udeřilo cosi velmi tvrdého. Zavrávoral a upustil batoh. Druhá rána jej přišpendlila ke zdi.

Smith měl hrudník v jednom ohni. Lapal po dechu a snažil se udržet na nohou, podlomila se mu však kolena. Když se svezl po zdi na podlahu, spatřil stín za jedním ze sloupů.

Palcem vymáčkl jistící kolík ochromujícího granátu, který svíral v ruce. S vypětím všech sil jej vrhl sálem a rychle si zakryl oči i uši.

Drake se blížil ke Smithovi s jistotou lovce, který ví, že trefil - a dokonce dvakrát. Obě kulky zasáhly Smithe do hrudníku. Plukovník jistě brzy zemře, pokud už se tak nestalo.

Drake si vychutnával svůj triumf. Vtom spatřil, jak se k němu snáší černá koule. Přes vynikající postřeh si nestihl včas zakrýt oči. Ochromující granát vybuchl jako supernova a oslepil ho. Tlaková vlna ho přibila k zemi.

Drake byl mladý a měl špičkovou kondici. Během ostrého střeleckého výcviku i při skutečných akcích zažil dost výbuchů. Hned po dopadu na zem si zakryl hlavu, aby ho nezasáhla případná střepina. Když otevřel oči, viděl jen bílou barvu, neztratil však duchapřítomnost. Věděl, že oslepení za pár vteřin pomine. Stále měl v ruce pistoli. Věděl, že Smithe zasáhl a že je na zemi. Stačilo jen vyčkat, až se mu vrátí zrak.

Drake uslyšel vzdálené kvílení sirén. Zaklel a vyškrábal se na nohy. Viděl rozmazaně, přesto však doklopýtal k oknům. Zrak se mu pomalu vracel, takže rozeznal dvě červené tečky blikající mezi stromy podél příjezdové cesty.

„Doprdele!“ zařval, když zaslechl sirény. Smith si přivezl posily! Co jsou zač? Kolik jich je?

Drake už viděl téměř normálně. Vyrazil k místu, kde viděl Smithe padnout.

Byl pryč!

Sirény zněly čím dál hlasitěji. Drake s nadávkami popadl batoh a zamířil ke schodišti. Vyšel ven právě v okamžiku, kdy před branou zastavila dvě auta.

Jen pojďte, pomyslel si. Stejně najdete jen mrtvolu!

Megan Olsonová upírala pohled na volně visící dráty a snažila se zaplašit zoufalství. Vyzkoušela všechny možné kombinace. Připojovala různé dráty k různým vývodům, vzduchová komora raketoplánu však zůstala pevně uzavřená.

Utěšovalo ji pouze to, že snad konečně spravila mikrofon. Neměla však chuť ho právě teď zkoušet.

Klid, nabádala se. Určitě existuje způsob, jak se odsud dostat. Jen ho najít.

Nejhorší bylo, že necelých třicet centimetrů od ní, na druhé straně dveří, se nacházela nouzová páka. Stačilo, aby za ni Dylan Reed zatáhl.

Jenže on tě tady nechá umřít. Stejně jako ostatní…

Z Reedova jednání jímala Megan hrůza, i když se na to snažila nemyslet. Už několik hodin poslouchala jeho občasnou výměnu informací s řídicím střediskem letu. Během jedné z nich líčil, jak vypadají mrtvoly. Příznaky jednoznačně ukazovaly na neštovice, či nějaký příbuzný druh.

Ale jak získal vzorek?

Od Treloara! Klein jí řekl o krádeži v Bioaparatu i o tom, že Treloar pomohl propašovat vzorek neštovic z Ruska do Ameriky. Ale jak se Treloarovi podařilo dostat virus na kosmodrom? Brzy po přistání ve Washingtonu ho přece zabili.

Vtom si vzpomněla na ráno před startem. Nemohla spát, a tak se procházela tmou. V dáli viděla startovací rampu a pak si všimla Reeda… Kdosi k němu přistoupil, něco mu předal a zase zmizel. Určitě to byl ten ukradený vzorek!

Megan uvažovala. Neštovice mohly vydržet ve stabilním stavu až do doby, kdy raketoplán vystoupal na oběžnou dráhu. Reed je pak uložil do mrazničky.

Laboratoř! Náhle si vzpomněla na zprávu, která přišla do kabiny. Pár minut poté Reed změnil pořadí pokusů, odsunul ji a zabral si první místo pro sebe. Vysvětlil to tak přesvědčivě, že se nikdo na nic neptal. Dokonce ani ona.

Ani když jsi šla za Stonem a on ti ukázal, že u zprávy je číslo NASA. Reedovo číslo. A ty ses divila, jak mohl tu zprávu poslat sám sobě…

Megan zavrtěla hlavou. Otázky se nabízely, ale ona je přehlížela. Považovala to všechno za souhru náhod. Věřila v čestnost člověka, který ji vynesl ke hvězdám.

Trápila ji otázka, proč se Reed podílel na takovém barbarství. Zrekapitulovala všechno, co o něm věděla, ale žádná odpověď ji nenapadala. Měl svou třináctou komnatu, o níž nikdo nevěděl.

Zpočátku Megan doufala, že se Reed vrátí. Nemohla uvěřit, že by ji chladnokrevně zabil. Ale hodiny ubíhaly a ona dobře slyšela jeho komunikaci s řídicím střediskem. Postupně se smiřovala s faktem, že pro Reeda je už mrtvá.

Megan zírala na desku s kabely. Z rozhovorů s řídicím střediskem odposlechla, jak chce Harry Landon dostat raketoplán na zem a především: jak dlouho to potrvá. Stále měla čas přijít na to, jak utéct. Kdyby se jí to podařilo, zamířila by přímo k záložní komunikační jednotce v dolní části paluby.

Ale pokud by jí kabely dál neposlouchaly a čas by se začal nachylovat, měla ještě jednu poslední možnost. Kdyby se pro ni rozhodla, dveře by se nepochybně otevřely. Ale neměla by žádnou záruku přežití.

Smith vrávoravě vstal, shodil ze sebe bundu a roztrhl suchý zip pásků neprůstřelné vesty. Byla vyrobená z kevlaru a dokázala zastavit i devítimilimetrovou kulku. Drakeovu dvaadvacítku zadržela snadno, Smith měl však stále pocit, jako by ho do hrudníku kopl kůň.

Nasedl do auta a zapnul globální vyhledávací systém zabudovaný v přístrojové desce. Na malé obrazovce s mapou okresu Fairfax se okamžitě rozzářila modrá tečka.

Smith sáhl po telefonu.

„Tady Klein.“

„To jsem já,“ řekl Smith.

„Jone! Jste celý? Dostal jsem hlášení o výbuchu.“

„To byla moje práce.“

„Kde jste?“

„Před elektrárnou. Terč se pohybuje - vypadá to, že po svých. Nevím, koho jste sem poslal, ale splnilo to svůj účel. Drakea vyplašili právě včas.“

„A co Drake? Zbaštil návnadu?“

Smith se podíval na blikající modrou tečku. „Ano, pane. Už vyrazil.“

Seržant Patrick Drake běžel po lesní cestě. Bezmála dvoukilometrovou vzdálenost od elektrárny do opuštěné rekreační oblasti, kde předtím zaparkoval, zvládl za pět minut.

Pak nasedl do auta a zamířil k předměstí Alexandrie. Dával přitom dobrý pozor, jestli ho nikdo nesleduje. Vjel na parkoviště motelu Howard Johnson a zaparkoval před posledním domkem v řadě. Když otevřel dveře, stanul tváří v tvář generálu Richardsonovi a Anthonymu Priceovi.

„Podejte hlášení, seržante,“ zavelel Richardson.

„Cíl byl zneškodněn, pane,“ odvětil Drake pohotově. „Dostal dva zásahy do hrudníku.“

„Víte to jistě?“ naléhal Price.

„O co ti jde, Tony?“ vyštěkl Richardson. „Čekal jsi Smithovu hlavu na podnose?“ Otočil se k Drakeovi. „Pohov, seržante. Zvládl jste to dobře.“

„Děkuji, pane.“

Drake hodil batoh na jednu z postelí. „Tohle tam Smith nechal.“

Rozepnul pásky a vytáhl obsah vaku: dva náhradní zásobníky, automapu, mobilní telefon, diktafon na malé kazety a drobný kulatý předmět. Právě ten Price zaujal.

„Co je to?“

„Oslepující granát, pane,“ odvětil Drake. Předstíral, že si nevšiml Priceova užaslého výrazu. „Nic se neděje, pane. Není odjištěný.“

„Nechte nás chvíli o samotě, seržante,“ požádal ho Price.

Když Drake zašel do koupelny, Price chytil Richardsona za paži. „Keců toho vojáčka mám tak akorát dost, Franku. Ani jeden z nás tady nemusel být. Drake mohl podat hlášení telefonem.“

Richardson se mu vytrhl. „Takhle já nepracuju, Tony. O jednoho vojáčka, jak říkáš, už jsem přišel v Palermu. Jmenoval se Travis Nichols. A pokud jsi zapomněl, Smith k nám pronikl tak blízko, že mi dokonce zavolal do Fort Belvoir - na linku, která měla být podle tebe bezpečná!“

„Taky že bezpečná byla!“ odsekl Price. „Jenže tvůj člověk vyžvanil číslo.“

Richardson zavrtěl hlavou. „Jak tě znám, určitě si nechceš špinit ruce. Nejradši dáváš rozkazy a necháš umírat jiné. Na výsledky se pak podíváš v televizi, jako by to byla nějaká hra.“ Richardson se k němu naklonil. „Ale pro mě to hra není, Tony. Dělám to, protože jinou možnost nevidím. Dělám to pro svou zemi. A o co jde tobě?“

„O totéž,“ odpověděl Price.

Richardson jen odfrkl. „Ale napakoval ses na firmě Bauer--Zermatt, co? Až svět uvidí, co náš bacil dokáže, bude volat po protilátce. Bauer-Zermatt čirou náhodou vypustí zprávu, že na výzkumu už pracuje. Akcie vyletí nahoru. Přiznej se, Tony, kolikpak ti jich Bauer dal?“

„Milion,“ odvětil Price nevzrušeně. „A nedal mi je, Franku. Musel jsem si je vydělat. Zapomínáš, kdo našel Beriju, kryl ti záda a dával pozor, aby dění na Havaji zůstalo v tajnosti? Já! Tak si nech ty žvásty od cesty!“

Podíval se na věci, které Drake vyndal z batohu. „Dáme to zase zpátky…“

Náhle oněměl.

„Co je?“ zeptal se Richardson.

Price zvedl miniaturní diktafon. Chvíli přístroj zkoumal a pak jej příslušným tlačítkem otevřel. „Řekni, že to není pravda,“ zamumlal.

„Co?“ zeptal se Richardson. „Smith to měl s sebou, aby si mohl nahrát přiznání.“

„Možná…“

Price vyjmul kazetu a stiskl jeden ze dvou otáčivých kolíků. Kryt se rázem vysunul a obnažil útroby diktafonu.

„Nebo taky ne.“ Zbrunátněl vztekem. „Já věděl, že tu věcičku znám! Podívej, Franku.“

V dutině Richardson spatřil supermoderní vysílač.

„Odposlouchávací zařízení poslední generace!“ zasyčel Price. „Ten tvůj vojáček se nechal doběhnout! Smith věděl, že kdyby se mu něco stalo, vrah by jistě sebral batoh. Někdo slyšel každé naše slovo.“

„Seržante!“ zařval Richardson.

Drake vyletěl z koupelny s pistolí v ruce. Richardson k němu napochodoval a ukázal mu vykuchaný diktafon. „Opravdu je Smith po smrti?“

Drake okamžitě poznal vysílač. „Pane, já nevěděl…“

„Tak je po smrti, nebo ne?“

„Ano, pane!“

„To znamená, že nám nemůže říct, kde je přijímač,“ řekl Price. Podíval se na Richardsona. „Věříš v boha, Franku? Teď už nám totiž pomůže asi jedině modlení!“

Dveře domku se otevřely. Richardson, Price a Drake z nich rychle vyšli a zamířili k vozům.

Jon Smith je pozoroval předním sklem auta, které zaparkoval ve stínu dvacet metrů opodál.

„Je to Richardson, Price a Drake,“ řekl do telefonu.

„Já vím,“ odvětil Klein. „Poznal jsem je po hlase - kromě Drakea. Prezident taky.“

Smith se podíval na speciální vysílačku ležící na sedadle spolujezdce, která přenášela slova spiklenců do Camp Davidu.

„Jdu na věc, pane.“

„Ne, Jone. Rozhlídni se.“

Smith spatřil dvě černá auta, která zablokovala vjezd do motelu. Další dva vozy právě uzavíraly zadní cestu.

„Kdo to je?“

„Na tom nezáleží. Postarají se o Richardsona s Pricem. Skrčte se, počkejte, až se to přežene a pak upalujte pryč. Za svítání vás čekám v Bílém domě.“

Tvrzené čelní sklo auta se náhle vysypalo. Smith si bleskově lehl na sedadla. Do vozu vlétly další dvě kulky.

„Říkal jsi, že je mrtvý!“ zaječel Price.

„Neboj, bude,“ řekl Richardson ponuře. „Nastup si. Seržante, tentokrát to opravdu zařídíte!“

Drake se ani neohlédl. Zhasnutého auta si všiml už v okamžiku, kdy vykročil z domku. Parkovalo ukryté ve stínu kontejnerů na odpadky. Smith však zapomněl na měsíc, jehož chladný svit pronikal do interiéru auta. Drake ho zahlédl dřív, než si Smith uvědomil, že je ho vidět. Seržant byl odhodlaný tentokrát vraždu dokonat.

Přiblížil se k autu na pět metrů, když ho oslepily náhle rozsvícené reflektory. Drake uslyšel řev motoru a uvědomil si, co se děje. Uskočit však nestačil. Když se vrhl do vzduchu, narazily do něj dvě runy chladného kovu. Seržant přelétl auto.

Smith se za volantem narovnal. Nespouštěl nohu z plynu. Koutkem oka zaregistroval temné postavy, které vyskakovaly z vozů blokujících vjezd. To ho však nezastavilo. Viděl, jak se Richardson s Pricem vrhají do auta a rychle couvají. Otočil volantem a snažil se jim odříznout cestu. Na zlomek sekundy spatřil Richardsonův výraz a pak ucítil strašlivou ránu. Jejich auta se srazila.

Smith se držel volantu jako klíště a snažil se Richardsonův odstrčit. Pak zvedl oči a uviděl dvě auta u výjezdu. Šlápl na brzdu a strhl auto na stranu.

Když se Smithův vůz oddělil, Frank Richardson ucítil zhoupnutí. Teprve pak si všiml, že je cesta zablokovaná.

„Franku!“ zavřeštěl Price.

Richardson dupl na brzdu, ale bylo pozdě. Sotva si stačil zakrýt tvář rukama, auto vrazilo do šikmo stojících vozů. Pár vteřin nato prolétl čelním sklem a roztrhl si hrdlo o zkroucený plech.

Smith vyskočil z auta a rozběhl se. Dřív než ho uchopily silné paže, stačil si všimnout bezvládného Richardsonova těla roztaženého na kapotě.

„Už je pozdě!“ zvolal jakýsi hlas.

Smith se vzpíral, ale někdo ho odtáhl stranou. O chvíli později ho přibil k zemi mohutný výbuch.

Smith se rozkašlal a lapal po dechu. Zvedl hlavu z asfaltu a uviděl obří ohnivou kouli, která pohltila všechna tři vozidla. Snažil se odvalit dál od ohně. Vůbec nevnímal pohyblivé stíny a rozčilené výkřiky. Čísi ruce ho vytáhly ze země. Smith pohlédl do mladé, ale ostře řezané tváře.

„Tady nemáte co dělat.“

„Kdo… jste?“

Muž vtiskl Smithovi do ruky klíčky od auta. „Za rohem stojí zelený chevrolet. Skočte do něj a jeďte pryč. A ještě něco. Pan Klein říkal, že vám mám připomenout schůzku v Bílém domě.“

27

Otupělý a vyčerpaný Smith ani nevěděl, jak dojel do Bethesdy. Vešel do domu a po cestě do koupelny ze sebe shazoval oblečení. Pak pustil sprchu a vystavil tělo teplé bodavé tříšti.

Proud vody z něj smyl hrůzu noci plné křiku a výbuchů. Smith měl však stále před očima Richardsonovo auto, pak náraz, šlehající plameny a dvě lidské pochodně - Richardsona s Pricem.

Smith odklopýtal do ložnice a natáhl se nahý na postel. Zavřel oči, v duchu si nařídil vojenský budík a nechal se unášet do dlouhého temného tunelu. Měl pocit, že se vznáší jako kosmonaut, který ztratil jističi lano a je tak odsouzený k nekonečné pouti vesmírem. Náhle jako by ho něco bodlo. Prudce se probudil a zjistil, že sahá po pistoli na nočním stolku.

Smith se znovu osprchoval a pak se rychle oblékl. Když vykročil ke dveřím, vzpomněl si, že zapomněl zkontrolovat mobilní telefon. Rychle prolétl seznam textových zpráv a objevil vzkaz od Petera Howella, že na něj něco čeká v počítači.

Smith zapnul přístroj, spustil šifrovací program a otevřel soubor, který mu Howell poslal. Četl a nevěřil svým očím. Když si udělal kopii, uložil text do bezpečného souboru a rychle poslal Howellovi zprávu na mobilní telefon: Perfektní práce. Při-jed. Zvu tě na panáka. J. S.

Začalo se rozednívat. Smith vyšel z domu, nasedl do auta a rychle mířil prázdnými ulicemi k západní bráně Bílého domu. Strážný zkontroloval jeho průkaz podle seznamu v počítači a pustil ho dovnitř. U sloupoví na něj čekal desátník námořnictva, který ho pak zavedl ztichlými chodbami západního křídla do menší kanceláře, kde panoval mírný nepořádek. Nathaniel Klein vstal a vykročil k němu.

Smithe překvapilo, jak Klein vypadá. Šéf Alfy byl neoholený a měl na sobě pomačkané šaty, v nichž nejspíš spal. Unaveně naznačil, že by bylo dobré se posadit.

„Odvedl jste kus práce, Jone,“ hlesl. „Amerika vám bude vděčná. Vidím, že jste vyvázl se zdravou kůží.“

„Jen pár oděrek a modřin, nic víc.“

Kleinův chabý úsměv se úplně vytratil. „Nic jste neslyšel, co?“

„Co jsem měl slyšet?“

Klein pokýval hlavou. „Dobře… To je dobře. Takže informační embargo funguje.“ Zhluboka se nadechl. „Před osmi hodinami obdržel ředitel letu Harry Landon zprávu, že na palubě raketoplánu Discovery nastal stav nouze. Když se mu podařilo obnovit spojení, dozvěděl se, že… že celá posádka je mrtvá, až na jednoho člena.“

Smutně se podíval na Smithe. Z roztřeseného hlasu bylo znát, jak je zdrcený. „Megan je po smrti, Jone.“

Smith ztuhl. Chtěl něco říct, ale nenacházel slova. Nakonec promluvil hlasem, který snad ani nepatřil jemu.

„Co se stalo? Požár?“

Klein zavrtěl hlavou. „Ne. Raketoplán funguje perfektně. Ale něco se dostalo na palubu a zabilo posádku.“

„Kdo přežil?“

„Dylan Reed.“

Smith zvedl hlavu. „Jen on? Víte to jistě?“

„Reed prošel celou loď. Všechno je jasné. Je mi líto.“

Nebylo to poprvé, co Smithovi někdo z blízkých zemřel nepřirozenou smrtí. Reagoval logicky: vzpomněl si na poslední setkání s Megan v kavárně poblíž komplexu NASA v Houstonu.

A najednou byla mrtvá.

„Landon a celá NASA si lámou hlavu, kde se mohla stát chyba. Nemůžou na nic přijít.“

„Jak to, že Reed přežil?“

„Měl na sobě speciální skafandr pro práci v otevřeném vesmíru. Asi připravoval nějaký pokus.“

„A ostatní členové posádky byli v normálních pracovních kombinézách,“ řekl Smith. „Neměli žádnou ochrannou výstroj.“ Odmlčel se. „Říkal jste, že tam nehořelo, ale něco se dostalo na palubu.“

„Jone…“

„Megan vám určitě řekla, že těsně před startem viděla Reeda s někým cizím,“ uťal ho Smith. „Sám jste měl podezření, že mezi Treloarem a Reedem existovalo spojení…“ Na chvilku se zamyslel. „Jak vypadaly mrtvoly?“

„Reed nahlásil, že členové posádky jsou opuchlí, mají po těle boláky a krvácejí ze všech otvorů.“

Ve Smithovi hrklo. Náhle mu došly všechny souvislosti.

„Dostal jsem vzkaz od Petera Howella,“ řekl Kleinovi. „Popovídal si s herr Weiszelem. Ten Švýcar byl ochota sama a dokonce Petera pozval domů. Tam se laptopem napojil na počítače banky Offenbach. Zdá se, že Ivan Berija využíval služeb banky dlouho a hojně. Zvlášť potom, co ho exkluzivně zaměstnal jeden z klientů: Bauer-Zermatt A.G.“

Klein užasl. „Ta obří farmaceutická společnost?“

Smith přikývl. „Za poslední tři roky poukázala na Berijovo konto celkem deset finančních částek. Dva ze tří posledních vkladů přišly těsně před smrtí toho hlídače v Rusku a Treloara.“

„A co ten třetí?“ chtěl vědět Klein.

„Odměna za moje odstranění.“

Po chvíli ticha Klein řekl: „Máte důkaz?“

Smith vytáhl disketu. Bylo to gesto šachisty, který dává soupeři mat. „Tady je.“

Klein zavrtěl hlavou. „No dobře. Firma Bauer-Zermatt platí, tedy platila, Berijovi za vraždy. Mezi oběti patřil i ten hlídač a Treloar. To spojuje Bauer-Zermatt s ukradeným vzorkem neštovic. Ale nabízejí se dvě otázky: Proč by chtěla společnost Bauer-Zermatt získat neštovice? A kdo z jejích představitelů ty vraždy a platby schválil?“ Ukázal na disketu. „Je tam nějaké jméno?“

„Ne. Ale není těžké si ho domyslet. Jen jeden člověk mohl schválit zaměstnání člověka typu Beriji: Karl Bauer osobně.“

Klein se nadechl tak zhluboka, až mu zahvízdalo v nose. „Hmm… Ale najít proti němu konkrétní důkazy bude oříšek.“

„To je fakt/’ přitakal Smith. „Bauer za sebou určitě zametl stopy.“ Chvíli mlčel. „Ale k čemu by potřeboval neštovice? K výrobě vakcíny? Ne. To už přece umíme. Nebo je chtěl geneticky upravit? Možná. Ale proč? Vědci neštovice dlouho zkoumali a došli k závěru, že se nedají použít jako biologická zbraň. Mají příliš dlouhou inkubační dobu a jejich účinek se nedá předpovědět na sto procent. Tak proč by Bauer po tom vzorku tolik toužil? A proč by kvůli němu zabíjel?“

Smith upřel pohled Kleina. „Víte, jak se umírá na neštovice? Prvním příznakem je vyrážka na patře. Ta se pak rozšíří na obličej a předloktí a nakonec i na zbytek těla. Puchýřky praskají a tvoří se strupy, které opět praskají. Nakonec nastává krvácení z tělních otvorů…“

Klein na něj užasle zíral. „Přesně jako u posádky raketoplánu!“ zašeptal. „Měli tytéž příznaky jako oběti neštovic! Chcete říct, že Bauer propašoval ukradený vzorek na palubu Discovery?“

Smith vstal. Snažil se zaplašit myšlenky na to, jaká muka zažila Megan před smrtí. „Ano. Přesně to chci říct.“

„Ale…“

„Ve vesmíru - ve stavu beztíže - se dají buňky nebo bakterie upravovat způsobem, jaký na Zemi nepřipadá v úvahu.“ Zarazil se. „Lidstvo sice neštovice vymýtilo, ale ponechalo si dvě sady vzorků - jednu máme my, druhá je v Rusku. Oficiálním důvodem byla nechuť k úplnému vyhubení jednoho biologického druhu. Pravda je prozaičtější: nevěděli jsme, kdy se nám vzorky můžou hodit. Třeba za pár let najdeme způsob, jak z nich vyrobit zbraň. A kdyby to udělal někdo jiný, díky neštovicím bychom měli dost materiálu na přípravu vakcíny. Snad.“

„Jenže Bauer čekat nechtěl a biologickou zbraň začal sám vyvíjet. Možná už byl v půli cesty, ale nemohl práci dokončit. Neměl jistotu, že zbraň bude fungovat. Existoval jediný způsob, jak si to ověřit: provést experiment v unikátním prostředí, kde bakterie rostou jako z vody. Potřeboval to udělat na palubě raketoplánu.“ Smith se odmlčel. „A taky to udělal.“

„Jestli máte pravdu, Jone,“ řekl Klein rázně, „znamená to, že Dylan Reed pracuje pro Bauera.“

„Jako jediný přežil. Je šéfem lékařského výzkumu NASA. Když to peklo začalo, jako z udělání na sobě měl skafandr.“

„Chcete naznačit, že Reed zavraždil vlastní posádku?“ zeptal se Klein.

„Přesně tak.“

„Proboha proč?“

„Ze dvou důvodů: aby se zbavil možných svědků a…“ Smithovi selhal hlas. „A aby provedl řízený pokus na lidech s cílem zjistit, jak rychle virus zabíjí.“

Klein se zabořil do křesla. „To je šílenství.“

„Jak by ne, když to vymyslel šílenec. Ne blázen s pěnou u pusy, ale člověk daleko zákeřnější a nebezpečnější.“

Klein na něj zíral. „Bauer…“

„A taky Richardson, Price, Treloar, Lara Těleginová…“

„Jestli chceme Bauera zmáčknout, potřebujeme pádné důkazy, Jone. Můžeme ho odposlouchávat…“

Smith zavrtěl hlavou. „Máme málo času. Já to vidím takhle: vycházíme z předpokladu, že se na palubě raketoplánu nachází biologická zbraň a že ji má v rukou Reed. Bauer a jeho komplicové budou chtít zničit veškeré důkazy o tom, co se tam nahoře stalo. Také jistě nenajdeme důkaz o kšeftech s Richardsonem nebo s Pricem. Ale Bauer potřebuje mít jistotu, že se raketoplán bezpečně vrátí na Zemi. Musí odtamtud dostat Reeda i vzorek neštovic. Kdy chce NASA sundat loď z oběžné dráhy?“

„Asi za osm hodin. Musí počkat, až se otevře okno v atmosféře. Teprve pak může raketoplán přistát na základně letectva Edwards v Kalifornii.“

Smith se předklonil. „Můžete mi dojednat schůzku s prezidentem? Teď hned.“

Když si o dvě hodiny později Smith s Kleinem promluvili s prezidentem, ocitli se v menší zasedací místnosti vedle Oválné pracovny. Čekali, až prezident ukončí důležité jednání. Klein mezitím obdržel telefonát z mysu Canaveral.

„Pan Klein? Tady Harry Landon z řídicího střediska. Mám informaci, která vás zajímala.“

Klein tiše poslouchal a pak mu poděkoval. Než zavěsil, zeptal se: „Jak probíhá sestup raketoplánu?“

„Snažíme se ho dostat dolů s maximální opatrností,“ odpověděl Landon. „Nic podobného jsme ještě nikdy nedělali - myslím naostro. Ale naše lidi dostaneme na Zemi. Máte mé slovo.“

„Děkuji, pane Landone. Ještě si zavoláme.“

Otočil se ke Smithovi. „Landon zatelefonoval všem lidem z ‚černé knihy‘ - včetně člověka, kterého si vyžádal Reed.“

„Nechte mě hádat. Byl to Karl Bauer.“

„Trefa.“

„Má to logiku,“ řekl Smith. „Chce být u toho, až Reed přistane s jeho výtvorem.“

Klein přikývl a ukázal na monitor průmyslové televize, na němž náhle naskočil obraz. „Začínáme.“

Prezident seděl za stolem v Oválné pracovně. Tvář měl plnou vrásek od starostí, a přesto z něj vyzařovala velká autorita. Čekal na příchod posledního z členů pracovní skupiny a zatím si prohlížel přítomné.

Ústřední zpravodajskou službu (CIA) zastupoval Bill Dodge, který právě listoval svodkou nejnovějších zpráv od NASA. Jeho zasmušilý výraz neprozrazoval žádné emoce.

Vedle Dodge seděla poradkyně pro otázky národní bezpečnosti Martha Nesbittová. Dlouholetá pracovnice ministerstva zahraničí, které se říkalo Marti, byla vyhlášená rychlostí, s níž dokázala posoudit situaci, zformulovat řešení a uvést věci do chodu.

Naproti ní seděl ministr zahraničí Gerald Simon, který si právě obíral pomyslná smítka z dokonale střiženého obleku. Tento rituál používal vždy, když se utápěl v nerozhodnosti.

„Doufám, že už jste si stačili srovnat myšlenky v hlavě,“ řekl prezident. „Musíme se totiž společně rozhodnout. A správně.“

Přelétl členy skupiny pohledem. „Discovery se přiblížil k oknu, jímž se vrátí do zemské atmosféry. To se stane zhruba za hodinu. Za další čtyři hodiny zahájí klesání. Hodinu a deset minut nato přistane na základně v Edwardsu. Stojíme před jednoduchou otázkou: umožníme raketoplánu přistát?“

„Chtěla bych se na něco zeptat, pane prezidente,“ ozvala se Martha Nesbittová. „Kdy přesně ztratíme možnost loď zničit?“

„V podstatě nikdy,“ odvětil prezident. „Z pochopitelných důvodů se o tom nikdy nemluvilo, ale raketoplán má na palubě autodestrukční zařízení plné účinných výbušnin. Prostřednictvím satelitu ho můžeme aktivovat prakticky až do okamžiku přistání.“

„Ale pane prezidente, to zařízení má sloužit ke zničení raketoplánu ve vesmíru,“ namítl Bill Dodge. „Jinak hrozí nebezpečí kontaminace atmosféry.“

„To je pravda,“ přitakal Castillo.

„A pravda je i to, že nemáme tušení, co se na palubě Discovery doopravdy stalo,“ zasáhl do hovoru Gerald Simon. Rozhlédl se po místnosti. „Pět našich lidí zemřelo, a my nevíme jak, ani proč. Ale jeden ještě žije. Vždycky se přece snažíme odvléct své padlé z bojiště. A pokud někdo přežil, tak si pro něj rozhodně dojdeme.“

„Souhlasím,“ řekla Martha Nesbittová. „Podle posledních informací je raketoplán z mechanického hlediska naprosto v pořádku. Za druhé, NASA se snaží zjistit, co mohlo posádku zahubit. Zcela správně se zaměřuje hlavně na jídlo a pití. Víme, že bakterie ve stavu beztíže velice rychle rostou. Mohlo dojít k mutaci něčeho, co je jinak na Zemi úplně neškodné. Než si to posádka stačila uvědomit, už bylo pozdě. Tak nějak to mohlo být.“

„Není právě tohle důvod, proč nemůžeme přistání raketoplánu riskovat?“ zeptal se Gerald Simon. „Musím se na to dívat z pohledu státu. Víme, že v té lodi je něco smrtelně nebezpečného, ale přesto ji sundáme dolů? Uvědomujete si, jakému nebezpečí vystavujeme sebe i zbytek světa?“

„Možná že žádné nehrozí,“ odpověděl Bill Dodge. „Tohle není žádná Andromeda, Gerry. Ani díl seriálu Akta X o mimozemské nemoci, která pronikla do raketoplánu. Nevíme, co ty lidi zabilo, ale přišlo to ze Země. Jenže tady to asi nemá smrtící schopnosti jako ve stavu beztíže.“

„Jste ochoten vsadit na tuhle teorii naši zemi?“ odsekl Simon. „Nebo celou planetu?“

„Myslím, že to přeháníte, Gerry.“

„A já myslím, že vy to zase zlehčujete!“

„Dámo a pánové!“ Prezidentova slova utišila neklid v místnosti. „Diskuse, otázky a komentáře beru. Ale žádné hádání a osočování. Na to nemáme čas.“

„Dá se čekat, že NASA rychle zjistí, co se tam nahoře stalo?“ zeptala se poradkyně pro otázky národní bezpečnosti.

Prezident zavrtěl hlavou. „Podobnou otázku jsem položil Harrymu Landonovi. Odpověď zní: ne. Dylan Reed, který přežil, je sice lékař, ale na bližší šetření nemá čas ani vybavení, navíc je tam sám. Máme obecný popis těl, ale k určení příčiny smrti to nestačí.“

Rozhlédl se po místnosti. „Jedinou věc mohu říct s jistotou: Harry Landon ani ve snu netuší, že existují úvahy o zničení raketoplánu. Proto ho nemůžeme zasvětit do našich diskusí, ani nikoho jiného z NASA. Tak a teď víte, na čem jsme. Všichni jste měli možnost seznámit se s fakty, takže můžeme hlasovat. Bille, začneme u vás: zachránit nebo zničit?“

„Zachránit.“

„Marti?“

„Zničit.“

„Gerry?“

„Zničit.“

Prezident spojil ruce. Slovo si vzal Bill Dodge.

„Pane prezidente, plně chápu názor kolegů. Ale nesmíme zapomínat, že tam nahoře máme živého člověka.“

„Na to nikdo nezapomíná, Bille,“ ohradila se Marti Nesbittová.

„Nech mě to doříct, Marti. Věděl bych o jednom řešení.“ Dodge se otočil ke skupině. „Jak všichni víte, mám pár funkcí. Mimo jiné jsem jedním z ředitelů Vesmírné bezpečnostní divize. Před svou tragickou nehodou to místo spolu se mnou zastával

Frank Richardson. S možností biologického neštěstí na palubě raketoplánu jsme počítali a pro takový případ jsme navrhli speciální zařízení.“

„A kde ho máte?“ zajímal se Gerald Simon.

„Na naší zkušební základně v Groome Lake, sto kilometrů na severovýchod od Las Vegas.“

„O čem přesně je řeč?“ zeptal se prezident.

Dodge vytáhl z aktovky videokazetu. „Nejlepší bude, když se na to podíváte na vlastní oči.“

Vložil kazetu do přehrávače pod televizí a stiskl tlačítko s nápisem Play. Po chvíli zrnění se na obrazovce objevila poušť.

„Není tam nic vidět,“ poznamenala poradkyně pro otázky národní bezpečnosti.

„To je záměr,“ vysvětlil Dodge. „Učili jsme se od Izraelců. Vzhledem k terénu země má Izrael jen málo míst, kam může ukrýt své bombardéry. Vybudoval proto řadu podzemních bunkrů s nenápadnými ranvejemi, které mají jednu unikátní vlastnost.“

Vyprahlá zem na obrazovce začala náhle klesat. Dodge zastavil kazetu.

„Tady dráha zdánlivě končí. Ale dole je systém hydraulických zvedáků. Ranvej ve skutečnosti pokračuje ještě dalších šest set metrů do podzemního bunkru.“

Kamera pomalu sjížděla po dráze. Na obou stranách se rozsvítila řada světel. Z temnoty vystupoval obří betonový bunkr.

„To je izolační komora,“ vysvětlil Dodge. „Zdi tvoří dva metry silný železobeton. Cirkulaci vzduchu zajišťují filtry HEPA jako v laboratořích Střediska infekčních chorob. Jakmile raketoplán sjede dovnitř, zařízení se pevně uzavře. Speciální tým počká, až doktor Reed vystoupí a pak ho odvede do dekontaminační komory. Další skupina odebere vzorky z paluby, aby se zjistilo, jestli tam něco je.“

„A když něco najdou?“ zeptal se ministr zahraničí. „Něco, oč tady zrovna nestojíme.“

„Po evakuaci týmu se stane tohle.“

Na obrazovce vyšlehly plameny.

Připravili jsme ekvivalent tří vzdušných bomb se zápalnou směsí. Oheň a žár spálí všechno na popel - opravdu všechno.“ Když Dodge dokončil výklad, vypnul video. „Máte nějaké otázky nebo komentáře?“ zeptal se prezident. „Je to zařízení odzkoušené, Bille?“ zeptala se Marti Nesbittová.

„Žádný raketoplán jsme ještě nezničili, jestli to myslíte takhle. Ale armáda spálila na troud pár tanků a letectvo dokonce celé pomocné rakety z titanu. Mohu vás ubezpečit, že nezbude vůbec nic.“

„Mně se to celkem zamlouvá,“ promluvil Gerald Simon. „Ale nejde jen o to dostat doktora Reeda na Zemi. Potřebujeme zjistit, co se tam nahoře stalo. Pokud by taková šance existovala a zároveň bychom měli možnost raketoplán v případě potřeby zničit, jsem ochoten svoji volbu přehodnotit.“

V místnosti nastalo kývání hlav a souhlasné mumlání.

„Potřebuju pár minut na rozmyšlenou,“ řekl prezident a vstal. „Byl bych rád, kdybyste tady ještě zůstali. Nezdržím vás dlouho.“

Prezident zamířil za Smithem a Kleinem do vedlejší místnosti. Ukázal na monitor průmyslové televize a řekl: „Sami jste to viděli a slyšeli. Jaký je váš názor?“

„Takže v Groome Lake existuje zařízení jako stvořené pro současnou situaci a nikdo o něm jaktěživ neslyšel. Zajímavá náhoda, co říkáte?“ poznamenal Smith.

Prezident zaraženě zavrtěl hlavou. „Neměl jsem nejmenší tušení, že něco takového existuje. Dodge asi našel nějaké peníze v ‚černém‘ fondu, který nepodléhá dohledu Kongresu - ani nikoho jiného.“

„To zařízené bylo vyprojektováno a postaveno za jediným účelem, pane prezidente: uložit raketoplán, vyjmout z něj vzorek a pak zničit,“ řekl Smith.

„Souhlasím,“ dodal Klein. „Bauerova akce už běží roky, pane prezidente. Na stavbu toho zařízení Richardson potřeboval nejméně stejnou dobu. A Bauer by do toho projektu nešel, kdyby neměl komplice, jemuž by mohl absolutně věřit. Názor generála Richardsona na smlouvu o biologických a chemických zbraních, kterou jste podepsal, je všeobecně znám. Bojoval s vámi do posledního dechu.“

„A nakonec překročil hranici mezi vlastenectvím a zradou,“ řekl Castilla. Podíval se na oba muže. „Váš plán jsem slyšel. Ale musím se znovu zeptat: doporučujete, abychom nechali raketoplán přistát?“

Když se prezident vrátil do Oválné pracovny, vzhlédly k němu tři dychtivé tváře.

„Dámo a pánové, děkuji za trpělivost,“ spustil prezident. „Po důkladném zvážení jsem dospěl k závěru, že bychom měli umožnit raketoplánu přistát v Groome Lake.“

Odpovědí mu bylo souhlasné přikyvování.

„Bille, chci vidět veškeré podrobnosti o tom zařízení a plány, jak nakládat s raketoplánem a jeho obsahem.“

„Dostanete je nejpozději za hodinu, pane prezidente,“ odvětil pohotově ředitel CIA. „Také bych vám všem rád připomněl, že doktor Reed požádal, aby byl přistání přítomen doktor Karl Bauer. Myslím, že to není špatný nápad. Doktor Bauer je světovou kapacitou v otázce chemickobiologických nehod. V minulosti úzce spolupracoval s Pentagonem - podílel se i na projektu Groome Lake - a má prověření pro přísně tajné materiály. Jako pozorovatel a poradce by byl k nezaplacení.“

Kolem stolu zavládlo souhlasné mračení.

„Takže končíme,“ řekl prezident. „Všichni budete průběžně informováni. Letadlo Air Force One za dvě hodiny odlétá do Nevady.“

28

Když doktor Karl Bauer poslal Dylanu Reedovi rozkaz ke změně plánu, nasedl do soukromého letadla a zamířil na východ. Cílem cesty byl rozhlehlý komplex jeho společnosti poblíž Laboratoře tryskových pohonů v kalifornské Pasadeně.

Bauer věděl, že raketoplán může přistát jedině na zkušební základně v Groome Lake. Dal si proto záležet, aby jeho přítomnost v Kalifornii vypadala jako náhoda. Let z Havaje byl ohlášen s třídenním předstihem a personál v Pasadeně dostal upozornění, že ho má čekat.

První telefonát od Harryho Landona obdržel Bauer ve své kanceláři s výhledem na vzdálené hory San Gabriel. Ředitel letu mu popsal kritickou situaci na palubě Discovery. Bauer nejprve předstíral naprostý šok a poté hluboké znepokojení. Nemohl se ubránit úsměvu, když mu Landon sdělil, že si ho Reed přeje mít v Groome Lake. Bauer odpověděl, že samozřejmě přijede. Řekl Landonovi, aby zavolal generálu Richardsonovi, který musel jeho přítomnost schválit.

Ředitel letu Bauerovi zlomeným hlasem oznámil, že Richardson s Pricem zahynuli při autonehodě. Bauerův úžas byl tentokrát nelíčený. Poděkoval Landonovi, okamžitě se napojil na internetovou stránku televizní stanice CNN a hltal nejnovější informace. Všechno nasvědčovalo tomu, že Richardson s Pricem skutečně zemřeli při nehodě.

Což znamená, že je o dva svědky méně. Tím líp.

Z Bauerova pohledu už oba svůj úkol splnili. Především mu pomohli odstranit toho vlezlého Smithe. Zbytek mohl Bauer zvládnout sám.

Od své hlavní základny na Havaji byl Bauer sice daleko, přesto měl možnost odposlouchávat výměnu informaci mezi

NASA a raketoplánem Discovery. Ve stole měl zabudované malé, ale výkonné komunikační zařízení propojené s přenosným počítačem, jehož obrazovka ukazovala aktuální polohu a dráhu raketoplánu. Ve sluchátcích Bauer slyšel rozhovory mezi Discovery a řídicím centrem. NASA postupovala tak, jak čekal. Podíval se na hodinky. Raketoplán se měl vrátit do zemské atmosféry za něco málo přes čtyři hodiny. Pokud by nenastaly komplikace.

Bauer si sundal sluchátka, zavřel notebook a vypnul komunikační zařízení. Za pár hodin bude mít v rukou zbrusu novou formu života. Zbraň, kterou s její pomocí stvoří, se v případě použití stane nejhorší metlou v dějinách lidstva. Z té myšlenky se mu zatočila hlava. Povznášející pocit mu nekazilo ani vědomí, že ho s novým virem nebude nikdo spojovat. Bauer připomínal sběratele umění, který koupil mistrovské dílo jen proto, aby ho ukryl před světem. Jeho radost, rozechvění a opojné pocity nevyplývaly z peněžní hodnoty díla, ale ze skutečnosti, že je to unikát a že patří jen a jen jemu. Bauer se těšil, že se jako jediný člověk na světě bude moci kochat pohledem na novou variolu. Bude s ní provádět pokusy, pronikat do jejích tajemství… Už pro ni měl připravený domov ve speciálně izolované části laboratoře na ostrově Big Island.

Prezidentské letadlo Air Force One se už nacházelo tisíc kilometrů západně od Mississippi a pokračovalo v cestě na západ.

Prezident seděl se svou pracovní skupinou v zasedací místnosti na horní palubě a probíral se posledními zprávami z řídícího střediska. Raketoplán Discovery se blížil k oknu, jímž se měl vrátit do zemské atmosféry. Veškeré palubní systémy podle Harryho Landona pracovaly bezchybně. Dylan Reed sice zůstal ve velitelském křesle v pilotní kabině, vládu nad strojem však převzaly počítače v řídicím středisku.

Z ukrytých reproduktorů se ozval Landonův hlas. „Slyšíte mě, pane prezidente?“

„Jsme tady všichni, pane doktore,“ řekl Castilla do mikrofonu.

„Blížíme se k oknu. Musím oznámit bezpečnostnímu technikovi, jestli má otevřít kanál k autodestrukčnímu zařízení.“

Prezident se rozhlédl po místnosti. „A když ho otevře?“

„Budeme mít možnost zasáhnout v případě… nehody, pane prezidente. Pokud zůstane zavřený, raketoplán už nelze zničit.“

„Hned to zařídím, pane Landone. Za chvíli dostanete povolení.“

Castilla vyšel ze zasedací místnosti, prošel kabinou tajné služby a vkročil do skutečného srdce Air Force One - komunikační komory. Uvnitř se tísnilo osm specialistů, kteří sledovali a obsluhovali vybavení, o jakém se běžnému smrtelníkovi nesnilo. Přístroje chráněné proti elektromagnetickým výbojům uměly poslat digitálně zašifrované zprávy do všech amerických zařízení kdekoli ve světě, vojenských, či civilních. Totéž platilo i obráceně.

Jeden ze tří techniků zvedl zrak. „Přejete si, pane prezidente?“

„Potřebuju poslat zprávu,“ hlesl Castilla.

Letecká základna Edwards leží na okraji Mohavské pouště sto kilometrů severovýchodně od Los Angeles. V Edwardsu čekají na akci bombardéry a stíhací letouny prvního úderu a přistávají zde raketoplány. Základna má ovšem ještě jednu funkci, mnohem méně veřejnou. Slouží totiž jako jedno ze šesti nástupních míst oddílů rychlého nasazení RAID, které zasahují v případě chemického a biologického nebezpečí.

Jednotka RAID je obdobou organizace známé jako NÉST, která má za úkol hledání ztracených či ukradených jaderných zbraní. Sídlí v budově připomínající bunkr, která se nachází v západní části letiště. V nedalekém hangáru stojí letoun C-130 a tři vrtulníky Commanche, připravené dopravit skupinu na místo určení.

Shromaždiště velikosti basketbalového hřiště bylo obezděné šedivými tvárnicemi. Jednu ze stěn lemovalo dvanáct kabinek oddělených závěsy. V každé z nich byl ochranný oblek vybavený speciálním dýchacím zařízením, zbraní a střelivem. Jedenáct mužů, kteří tento úderný oddíl tvořili, tiše kontrolovalo svou vyzbroj. Stejně jako týmy SWAT měli pestrou škálu zbraní - od útočných pušek přes brokovnice až po různé poboční zbraně. Ve svých řadách však neměli žádné ostřelovače. Jednotky RAID byly určené pro boj zblízka. Odpovědnost za zajištění prostoru zbraněmi velkého dostřelu měla armáda, případně federální jednotka SWAT.

Dvanáctý člen oddílu, komandér Jack Riley, byl ve své provizorní kanceláři na jednom konci sálu. Díval se přes rameno spojaři, který seděl u přenosné komunikační jednotky. Pak pohlédl na Smithe.

„Raketoplán je už skoro dole, Jone,“ řekl.

Smith kývl na vysokého urostlého muže, s nímž sloužil v Institutu a později i v operaci Pouštní bouře. „Já vím.“

Smith pozorně sledoval hodiny. S Kleinem odjeli z Washingtonu dvě hodiny předtím, než prezident s ostatními nasedl do letadla Air Force One. Cestou do Edwardsu šéf státu informoval Rileyho o kritické situaci na palubě raketoplánu, ale nezabíhal do detailů. Také Rileymu oznámil, že Jon Smith je na cestě a že má čekat na jeho rozkazy.

„A co vrtulníky?“ zeptal se Smith.

„Piloti sedí v kabinách,“ odvětil Riley. „Stačí jim dát vědět dvě minuty předem.“

„Pane, volá Air Force One,“ řekl spojař.

Riley zvedl telefon, představil se a pozorně naslouchal. „Rozumím, pane prezidente. Ano, je tady.“ Podal telefon Smithovi.

„Prosím?“

„Jone, tady prezident. Jsme asi šest minut od Groome Lake. Jak to u vás vypadá?“

„Všechno je připraveno. Potřebujeme jen plány komory.“

„Už jsou na cestě. Až je s Rileym prostudujete, zavolejte mi.“

Než Smith zavěsil, spojař stihl rozložit faxy na stole.

„Vypadá to jako spalovna odpadků,“ zamumlal Riley.

Smith souhlasil. Na plánech viděl obdélník o délce čtyřiceti pěti metrů, šířce třinácti metrů a výšce dvaceti metrů. Všechny čtyři zdi byly ze speciálního železobetonu. Část stropu ve skutečnosti tvořila rampa, která se po vjezdu raketoplánu opět zvedla a zavřela. Stavba na první pohled připomínala parkoviště nebo skladiště. Ale při bližším zkoumání Smith spatřil to, nač narážel Riley. Po zdech se táhly řady trubic, které byly podle projektu propojené s rozvodem plynu. Smith uvažoval, jaké peklo asi musí vypuknout po zapálení.

„Vycházíme z toho, že povrch raketoplánu je čistý,“ řekl Riley. „Opravdu nemohlo nic uniknout ven?“

Smith zavrtěl hlavou. „I kdyby, žár při návratu do atmosféry by to spálil. Nebezpečnou látku je potřeba hledat uvnitř.“

„Což je práce pro nás,“ podotkl Riley.

„Jo, až na to, že ji budeme muset někomu vyfouknout,“ řekl Smith.

Riley ho zatáhl stranou. „Jone, mně se to přestává líbit. Nejdřív zavolá prezident a nařídí mi, abych připravil jednotku. Řekne mi jen, že jedeme někam do Nevady, jenže pak se z toho se vyklube nějaká tajná základna v Groome Lake, kde má nouzově přistát raketoplán, protože se dostal do biochemického ohrožení. A teď to vypadá, že ten krám snad chcete spálit.“

Smith odvedl Rileyho z doslechu ostatních. Chvíli nato jeden z členů jednotky RAID šťouchl do svého kolegy.

„Koukni na Rileyho. Asi se mu udělalo špatně.“ Jack Riley ve skutečnosti hořce litoval, že se Smithe zeptal, co je na palubě raketoplánu.

Megan Olsonová se smířila s tím, že už vyčerpala všechny možnosti. Změť drátů nad ní zvítězila. Vyzkoušela všechny možné kombinace, vzduchová komora však zůstala neprodyšně uzavřená.

Megan odstoupila ode dveří a poslouchala hovor Reeda s řídícím střediskem. Raketoplán se nacházel už jen několik minut od vstupu do atmosférického okna, jímž se vrátí na Zemi. Do té doby musela něco podniknout.

Megan se přinutila pohlédnout na výbušné šrouby zasazené ve všech rozích dveří. Instruktoři jí při výcviku vysvětlili, že jsou vlastně zbytečné. S tím, že by je posádka raketoplánu použila, se nepočítalo. Byly tam pro případ, že by po nouzovém přistání musel vstoupit na palubu pozemní tým NASA.

Až po přistání, zdůrazňovali instruktoři. A pouze v případě, že nebylo možné použít hlavních dveří. Upozornili ji, že šrouby mají Časové zařízení, které pozemnímu týmu poskytne dost času na ukrytí.

„Šrouby vyvolají řízený výbuch,“ vybavila si Megan slova instruktorů. „Při explozi musí být člověk aspoň patnáct metrů daleko.“

Megan odhadovala, že ji od dveří vzduchové komory dělí nejvýš pět metrů.

Jestli to chceš udělat, tak teď.

Z výcviku a pobytu na palubě „Blicí komety“ Megan dobře věděla, že sestup zemskou atmosférou je ještě nepříjemnější než vzlet. Vzpomněla na Carterova slova. Říkal, že je to jako jízda na býkovi při rodeu. Všechno se muselo pevně zajistit, pochopitelně včetně lidí. Pokud by zůstala ve vzduchové komoře, házelo by ji to ode zdi ke zdi, až by ztratila vědomí - přinejmenším. Skafandr by se určitě roztrhl, takže i kdyby návrat do atmosféry přežila, zabilo by ji to, co Reed vypustil v lodi. Ale jisté možnosti přece jen měla. Musela by se ovšem dostat do laboratoře, najít Reedův vynález zkázy a zničit ho dřív, než se raketoplán přiblíží k Zemi.

Megan bušilo srdce, ale zároveň cítila jakýsi zvláštní klid. Soustředila se na šestiúhelníkové hlavy šroubů. Byly červené a uprostřed měly žlutý puntík. Odstrčila se od zdi a začala plout komorou. Když dorazila k pravému spodnímu šroubu, stiskla žlutý bod. Vysunul se miniaturní ovládací panel. Displej na ni blikal: VYPNI/ZAPNI. Megan stiskla ZAPNI. Udělala to opatrně, protože ve skafandru měla neohrabané prsty.

Sakra!

Časovač se okamžitě nastavil na šedesát sekund, což bylo méně, než Megan čekala. Přesunula se k dalšímu šroubu a rychle jej nastavila. Odrazila se od podlahy, pevně se zachytila a aktivovala dva horní šrouby. Když tak učinila, zbývalo jí dvacet sekund.

Udělala dva kroky a pak odplula co nejdál od dveří. I když si stáhla zorník, stále viděla čtyři blikající kontrolky uprostřed šroubů. Věděla, že by měla být ke dveřím zády nebo aspoň bokem, aby ji exploze nezasáhla do tváře. Ale vteřiny ubíhaly a ona stále zírala na mihotavá světélka.

Dylan Reed seděl v pilotní kabině o dvě podlaží výš. Právě dostával poslední informace od Harryho Landona z řídicího střediska.

„Míříš přímo na cíl,“ řekl Landon. „Návrat do atmosféry vypadá nadějně.“

„Nevidím počítadlo,“ řekl Reed. „Kdy se přeruší spojení?“

„Za patnáct sekund.“

Výpadek spojení je při návratu kosmické lodi běžným jevem. Trvá zhruba tři minuty a pro posádku zůstává i v dnešní době nejhorším okamžikem celého letu.

„Připoutal ses, Dylane?“ zeptal se Landon.

„Co nejvíc to šlo. Mám na sobě obří skafandr.“

„Vydrž. Pokusíme se, aby byl průlet co nejhladší a nejrychlejší.“ Landon se odmlčel. „Deset vteřin… Zlom vaz, Dylane. Za chvíli už budeš doma. Sedm, šest, pět…“

Reed se pevně opřel a zavřel oči. Myslel na to, že okamžitě po návratu a obnovení spojení s Landonem bude muset jít do laboratoře a…

Raketoplán se otřásl tak mocně, že Reed div nevyletěl z popruhů.

„Doprdele, Harry!“

„Dylane, co se děje?“

„Harry, něco tady…“

Reedův hlas umlkl v půli věty. Z reproduktorů v řídicím středisku vycházelo jen slabé praskání. Landon se otočil k technikovi. „Přehrajte mi to!“

„Doprdele, Harry!“

„Dylane, co se děje?“

„Harry, něco tady…“

„Vybuchlo!“ zašeptal Landon.

Spojař vrazil do zasedací místnosti letadla Air Force One, kde prezident stále jednal s členy pracovní skupiny. Castilla si přečetl zprávu a zesinal.

„Víte to jistě?“ upřel pohled na spojaře.

„Doktor Landon je o tom přesvědčen, pane prezidente.“

„Spojte mě s nim. Hned!“

Rozhlédl se kolem stolu. „V raketoplánu něco vybuchlo.“

Šrouby vylétly směrem k Megan a zavrtaly se do zdí vzduchové komory. Za normálních okolností by dveře mířily přímo na ni, ale vzhledem k silným otřesům při vstupu do atmosféry odlétly doleva. Odrazily se od zdi, smýkly se těsně vedle ní a narazily do další zdi.

Megan neztratila duchapřítomnost. Odlepila se od stěny, připlula ke dveřím a oběma rukama je chytila. Po chvíli dveře pustila a nechala je odplavat prostorem.

Protáhla se průlezem do spodního podlaží raketoplánu, vyšla po schůdcích do prostřední části a zamířila ke dveřím tunelu vedoucího do laboratoře.

Odpálila šrouby! Ta mrcha odpálila šrouby!

Reed si to domyslel, jakmile ucítil chvění. Vzápětí se rozblikaly kontrolky na přístrojové desce, které signalizovaly poruchu dveří ve vzduchové komoře.

Vymanil se z popruhů, proklestil si cestu k žebříku a jako potápěč se vrhl po hlavě dolů. Odhadoval, že musí najít Megan do dvou minut. Potom se raketoplán roztřese natolik, že by nemohl pokračovat v hledání. Navíc se obnoví spojení se Zemí. Reed věděl, že i kdyby řídicí středisko explozi neslyšelo, přístroje by ji určitě zaregistrovaly a Harry Landon by ho zasypal otázkami. Žádal by vysvětlení a informace.

Reed slézal po žebříku a v duchu Megan obdivoval. Vyhodit do vzduchu dveře vzduchové komory vyžadovalo odvahu, kterou by od ní nečekal. Utěšoval se, že to možná nepřežila. Na vlastní oči viděl, jaké následky má výbuch v tak stísněném prostoru, jakým byla vzduchová komora.

Reed dorazil do středního podlaží. Chystal se pokračovat dál, když koutkem oka zaznamenal pohyb.

Bože můj, ona je živá!

Reed ohromeně zíral na Megan. Stála zády k němu a bojovala s kolem na dveřích do tunelu. Zamířil k bedně s nářadím, otevřel zásuvku a vytáhl z ní speciální pilku.

Jon Smith seděl v prvním z vrtulníků Commanche a pozoroval zachmuřené agenty RAID. Všichni na sobě měli letecké kombinézy. To se však mělo změnit. Po přistání v Groome Lake si obléknou ochranné skafandry. Teprve pak vstoupí do bunkru.

Smith se otočil se k Jacku Rileymu a řekl do mikrofonu v helmě: „Jak jsme daleko?“

Riley zvedl prst a dorozumíval se s pilotem. „Čtyřicet minut,“ odpověděl. „Vsadím se, že nás už zachytil jejich radar. Ještě pár kilometrů a pošlou na průzkum vlastní vrtulník nebo možná pár ef šestnáctek.“

Zvedl obočí. „Na co prezident čeká? Air Force One přistálo už skoro před půl hodinou.“

Jako na zavolanou se Smithovi ve sluchátkách ozval jiný hlas: „Orel volá RAID Jedna.“

Smith okamžitě odpověděl: „Tady RAID Jedna. Slyším vás.“ Orel bylo heslo Nathaniela Kleina.

„To je Jon?“

„Osobně, pane. Už jsme si říkali, že snad nezavoláte.“

„Měli jsme tady… jistý problém. Prezident právě nařídil povolit vaše přistání. Po dobu úkolu budete považováni za součást jeho skupiny.“

„Dobře. Mluvil jste o nějakém problému.“

Nastalo krátké zaváhání. „Šéf letu mluvil s Reedem těsně před tím, než raketoplán vletěl do černé zóny. Poslední věc, kterou Landon slyšel, byla exploze, což počítače následně potvrdily.“

„Přežil to raketoplán bez poškození?“ zeptal se Smith.

„Podle přístrojů je stále na určené letové cestě. K výbuchu došlo ve vzduchové komoře. Z neznámého důvodu vybuchly šrouby ve dveřích.“

„Vzduchová komora… Kde byl Reed v tu dobu?“

„V kabině. Ale Landon přesně nezná rozsah škod a dokonce ani neví, jestli Reed ještě vůbec žije. Nikdo se nehlásí, Jone.“

29

Megan slyšela ve sluchátcích rozhovor mezi Reedem a Hany Landonem ukončený explozí šroubů ve dveřích vzduchové komory. Když se vysoukala na střední palubu, uvědomila si, že se Reed půjde podívat, co se stalo. Potřeboval se přesvědčit, že je mrtvá nebo aspoň zraněná - obojí by posloužilo jeho účelům. Když ji nenajde ve vzduchové komoře nebo na spodní palubě, porozhlédne se jinde.

Megan věděla, že se před ním nemůže dlouho schovávat. Na to byl raketoplán příliš malý. Měla jedinou možnost. V prostředním podlaží proplula ke dveřím, které vedly do tunelu k vesmírné laboratoři. Sevřela kolo a začala s ním otáčet.

Megan nezapomínala, že je zády k žebříku, který spojoval všechna tři podlaží. Kdyby si jí Reed všiml a vyrazil by za ní, nic by neslyšela. Proto položila na podlahu u dveří zrcátko.

Megan v něm viděla, jak Reed slézá po žebříku. Na chvilku zaváhal, pak ji zahlédl a vydal se jejím směrem. Sledovala, jak se zastavil u bedny s nářadím, vytáhl jakousi pilu a pak pokračoval v pohybu.

Megan otočila kolo na dveřích, co nejvíc mohla, ale nespouštěla ruce z madel a předstírala, že se mechanismus zasekl. Pohled do zrcátka jí prozradil, že Reed připlouvá blíž a natahuje se po ní pravou rukou, v níž svíral hrozivě špičatou pilku.

Megan spustila levou ruku z kola. Na dveřích bylo tlačítko, jímž se dalo otevřít, když člověk otočil kolem až do konce. Upírala pohled do zrcátka a odhadovala vzdálenost, která ji dělila od Reeda. Věděla, že načasování musí být perfektní.

Reed sledoval, jak sebou Megan škube ve snaze pohnout s kolem. Zvedl pilu a připlul ještě blíž. Jelikož stála, vybral si místo mezi jejím krkem a ramenem. Chtěl jí proříznout plastikový skafandr. Okamžitě by nastal pokles tlaku, z obleku by unikl vzduch… a vzniklou trhlinou by dovnitř proudil kontaminovaný vzduch. Stačila by dvě tři nadechnutí a variola by jí pronikla do plic.

Ve stavu beztíže se nelze pohybovat rychle. Když Reed máchl pilkou, vypadalo to jako zpomalený film. Megan stačila uskočit a stisknout tlačítko na dveřích. Hydraulika téměř neslyšeně zasyčela. Dveře se otevřely přesně ve chvíli, kdy se Reed dostal na místo, kde byla před chvílí Megan. Masivní kov ho udeřil do helmy a odhodil stranou. Pilka mu vypadla z ruky a odplula prostorem.

Ohromený a otřesený Reed se pokusil Megan chytit, té se však podařilo proklouznout do tunelu. Uvnitř našla další tlačítko, stiskla je a sledovala, jak se dveře začínají zavírat.

No tak rychle, rychle!

Dveře se k ní posouvaly neuvěřitelně pomalu. Jakmile Megan dosáhla na kolo, začala táhnout dveře k sobě.

Ve škvíře se zableskla pila, která sekla jen pár centimetrů od jejího rukávu. Než Reed stihl znovu zaútočit, Megan konečně zavřela dveře a otočila kolem. Zámky zaklaply. Megan zatáhla nouzovou páku, a tím je zajistila.

Když uslyšela Reedův chraplavý hlas, srdce jí vyskočilo do krku. „Ty jsi ale chytrá holčička, Megan. Slyšíš mě? Jestlipak sis taky spravila mikrofon?“

Megan stiskla tlačítko na své vysílačce a zaslechla slabé praskání.

„Slyším tvůj dech,“ řekl Reed. „Dýcháš strašně rychle.“

„Já tě taky slyším, ale ne moc dobře. Musíš mluvit víc nahlas.“

„Jsem rád, žes neztratila smysl pro humor. Udělalas to mazaně, klobouk dolů. Hrálas to na mě, co? Pěkně sis počkala…“

„Dylane…“ Nevěděla, čím začít.

„Myslíš, že ses zachránila, vid? Že se přes zámky nemůžu dostat. Ale když se nad tím v klidu zamyslíš, tak zjistíš, že to není pravda.“

Megan se snažila pochopit, nač Reed naráží, ale nic ji nenapadalo.

„Nevím, co si od toho slibuješ, ale z raketoplánu nevyjdeš živá,“ dodal Reed.

Překonala rozechvění a odpověděla: „Ani ty nevyhraješ, Dylane. Zničím tu hrůzu, kterou jsi tady vyrobil.“

„Vážně? Nemáš ani ponětí, co jsem tam dělal.“

Ale mám! „Já to najdu!“

„To sotva, do přistání zbývá necelá hodina. A i kdyby se ti to povedlo, co bys dělala? Vypustila bys to odpadní šachtou? Ve vesmíru by to nebyl špatný nápad. Ale protože nemáš páru, na čem jsem pracoval, nemůžeš mít jistotu, že to v zemské atmosféře zahyne. Když to hodíš přes palubu, riskuješ zamoření.“

Odmlčel se. „Tys neviděla mrtvoly, což je vlastně dobře. Ale kdybys je viděla, na rozptýlení viru bys ani nepomyslela.“

Reed se uchechtl. „Myslíš, že jsem se přeřekl? Ale vůbec ne. Teď se asi v duchu ptáš, co to může být za virus. Kam bych ho asi dal? Jak bych ho ukryl? Tolik otázek a tak málo času na hledání odpovědí. Nechci ti radit, ale měla by ses něčeho pevně chytit - a rychle. Brzy to zase začne házet.“

Megan slyšela cvaknutí mikrofonu. Reed ukončil rozhovor. Pak ucítila, že se raketoplán začíná otřásat. Právě prolétal další vrstvou zemské atmosféry. Megan se ani neohlédla a začala se sunout tunelem směrem k laboratoři.

Než se raketoplán dostal do turbulencí, Reed se stačil vrátit do pilotní kabiny a připásat ve velitelském křesle. Raketoplán se třásl a pak vybočil z původního směru. Reed se podíval na přístrojovou desku. Motor orbitálního manévrovacího systému zažehl a zpomalil loď natolik, aby mohla začít působit gravitace. Pokud všechno půjde hladce, raketoplán sestoupí z oběžné dráhy a pak bude klidně klouzat k Zemi.

Otřesy vystřídala řada vibrací. Rychlost lodě klesla z pětinásobku na dvojnásobek rychlosti zvuku. Vzápětí veškeré rány ustaly a Discovery se začal snášet k Zemi. Výpadek spojení skončil. Reed uslyšel Landonův naléhavý hlas.

„Volám Discovery. Dylane, slyšíš mě?“ Po odmlce: „Naše přístroje zaregistrovaly výbuch na palubě. Můžeš to potvrdit? Nestalo se ti nic?“

Nu tohle teď nemám čas, Harry.

Reed zavřel komunikační kanál a rozhlédl se po přístrojové desce. Po chvíli našel, co hledal. Řekl Megan, že se mýlí, jestli si myslí, že nepřekoná zámky na dveřích do tunelu. Nevěděl, jestli ho správně pochopila. Nejspíš ne. Megan byla sice inteligentní a schopná, v raketoplánu však letěla poprvé. Nemohla vědět, že vypínačem v pilotní kabině lze dveře odemknout.

V laboratoři se Megan neměla čeho zachytit, a tak musela improvizovat. Uprostřed místnosti stál kovový předmět, který vypadal jako kombinace skřipce na mučení a moderního sklápěcího křesla. Jeho oficiální název zněl „vesmírný fyziologický experiment“. Posádka ho však překřtila na sáňky. Zde členové posádky vleže podstupovali zkoušky kloubů a svalů, ověřovali účinek gravitace na vnitřní ucho a oční bulvu a prováděli různé další experimenty.

Megan se připoutala do křesla a přežila v něm silné turbulence. Pak rozepnula popruhy a s velkým úsilím se postavila. Okamžitě dostala závrať způsobenou poklesem objemu krve. Megan věděla, že problémy potrvají nejméně několik minut, než se raketoplán přiblíží k Zemi a objem se znovu zvětší. Kdyby měla po ruce vodu a tablety soli, proces by urychlila.

Jenže nemáš. A čas běží!

Podívala se na řadu polic, které sloužily jako pracoviště, kde se prováděly laboratorní pokusy.

Přemýšlej! Kam by to mohl dát?

Megan zabloudila pohledem k měřicímu systému vesmírného urychlovače a poté k zařízení kritického bodu. Ne. Vykročila k vestibulárnímu výzkumnému modulu mikrogravitace, vtom se však zarazila.

Virus… Reed přehodil pořadí experimentů. Napsal se na první místo místo mě! Potřeboval laboratoř Biorack!

Megan k ní zamířila a zapnula její systémy. Displej nic neukazoval.

Ať udělal cokoliv, vymazal záznamy.

Podívala se do manipulačního boxu a zjistila, že je prázdný.

Tady jsi pracoval, ty hajzle. Ale kam jsi zašil výsledky?

Megan prohlédla oba inkubátory, přístupové a ovládací panely a také panel elektřiny. Poslední byl zapnutý už předtím, než se dotkla operačního systému Bioracku…

… protože běží chlazení!

Megan otevřela chladničku a zkontrolovala její obsah. Všechno bylo na místě. Nic nezmizelo ani nepřibylo. Takže mraznička.

Stáhla dvířka a rychle prohlédla obsah. Na první pohled všechno odpovídalo. Megan vytáhla jednu přihrádku se zkumavkami, zkontrolovala jejich označení a zase je zasunula. Stejným způsobem prohlédla dvě další přihrádky. Ve třetí našla zkumavku bez označení.

Jakmile se let zklidnil, Reed se odpásal z velitelského křesla. Zadal do počítače náhradní program a nastavil časovač. Pokud byl jeho odhad správný, ke dveřím do tunelu by měl dorazit právě v okamžiku, kdy program uvolní nouzové zámky.

Reed sestoupil po žebříku na střední palubu a těžce se vlekl ke dveřím. Čekal jen pár sekund, než zámky vyskočily. Otočil kolem, zatlačil do dveří a začal se posunovat tunelem. Když došel na konec, otevřel dveře do vesmírné laboratoře. Megan stála vedle Bioracku a prohledávala chladničku.

Reed k ní přistoupil zezadu. Pravou rukou ji objal kolem prsou a podrazil jí nohy. Zbytek vykonala gravitace. Megan se zakymácela a upadla na rameno.

„Ať tě nenapadne vstát,“ řekl Reed do mikrofonu. „Slyšíš mě?“

Viděl, jak přikývla, pak otevřel mrazničku a vytáhl přihrádku plnou zkumavek. Věděl přesně, kam uložil zkumavku s variolou. Zastrčil si ji do kapsy na suchý zip a odstoupil. Megan se převalila, aby se na něj mohla podívat. „Ještě pořád to můžeš zarazit, Dylane.“ Zavrtěl hlavou. „Džina už do láhve nevrátíš. Ale aspoň umřeš s vědomím, že je to náš džin.“

Reed couval ke dveřím, aniž by z ní spustil oči. Vešel do tunelu, zavřel dveře a zamkl.

Podle nástěnných hodin zbývalo do přistání dvacet minut.

30

Od přistání Air Force One v Groome Lake ve státě Nevada uběhla více než hodina. Prezidentské letadlo dosedlo v doprovodu dvou stíhaček F-15 na dráhu postavenou před deseti lety za účelem testování bombardéru B-2. Jakmile se schůdky spustily na zem, oddíl letecké policie doprovodil hlavu státu s pracovní skupinou k přistávacímu zařízení raketoplánu, které se nacházelo o dva kilometry dál.

Navzdory horku si prezident vymínil, že se svou skupinou půjde pěšky. Nakonec sešli po rampě do útrob bunkru. Prezident se rozhlédl kolem. Hladké betonové zdi, narušované pouze vývody plynového potrubí, mu připomněly obří krematorium.

Koneckonců, nic jiného to vlastně není…

Prezident ukázal na jakousi rouru, která trčela z jedné ze zdí do středu bunkru jako gigantická pupeční šňůra. Byla téměř tři metry vysoká a jeden a půl metru široká.

„Co to je?“ zeptal se poručíka letecké policie.

Vtom Castilla zaslechl tiché vrnění elektrického vozíku, jaké se používají na golfových hřištích. Otočil se. Vedle jednoho z policistů na něm seděl doktor Karl Bauer. Když vozík zastavil vedle skupiny, Bauer vystoupil, kývl na členy průvodu a zamířil přímo k prezidentovi.

„Pane prezidente,“ pronesl vážně. „Rád vás zase vidím. Škoda že to není za příjemnějších okolností.“

Prezident věděl, že oči jsou jeho slabým místem. Vždycky prozrazovaly momentální nálady a emoce. Snažil se nemyslet na to, co mu řekli Smith s Kleinem, přinutil se k úsměvu a stiskl ruku muži, kterého si kdysi vážil. A teď se z něj vyklubala zrůda.

Nicméně řekl: „Potěšení je na mé straně, pane doktore. Ani nevíte, jak jsem rád, že vás tady máme.“ Ukázal směrem k sarkofágu. „Možná byste mi mohl vysvětlit tohle.“

„Jistě.“

Bauer ho zavedl na konec sarkofágu. Když prezident nahlédl dovnitř, všiml si, že poslední dva metry prostoru jsou oddělené a tvoří jakýsi trezor či vzduchovou komoru.

„Tento mobilní sarkofág jsem sám navrhl a vyrobil,“ řekl Bauer. „Lze ho přepravit na jakékoli místo na světě, během pár hodin instalovat a s pomocí dálkového ovládání jej připojit k určenému objektu. Zařízení má jediný účel: vytáhnout člověka z rizikové zóny, do níž je těžké či přímo nemožné vstoupit - což je náš případ.“

„Proč nelze vejít rovnou do raketoplánu, pane doktore? V ochranných skafandrech by to určitě šlo.“

„Jistě, pane prezidente. Ale nedoporučoval bych to. Netušíme, co se na palubě raketoplánu děje. Máme tam ale jednoho živého člověka - doktora Reeda. Bude lepší dostat ho z lodě a odmořit, než pro něj někoho posílat. Je to bezpečnější a navíc tak velice rychle zjistíme, co se vlastně stalo.“

„Ale doktor Reed přece neví, co se stalo,“ namítl prezident.

„To bych tak jistě netvrdil,“ odpověděl Bauer. „Za podobných okolností si lidé často pamatují víc, než si myslí. V každém případě pak pošleme pro vzorky průzkumnou sondu. Jsou zde plně vybavené laboratoře. Nejpozději za hodinu vám budu schopen říct, oč se jedná.“

„A raketoplán zatím zůstane tady. Není to riskantní?“

„Jistě, můžete dát rozkaz k okamžitému zničení,“ odvětil Bauer. „Ale uvnitř jsou těla zbylých členů posádky. Pokud existuje šance dostat je ven a umožnit jim slušný pohřeb, měli bychom počkat.“

Prezident se musel hodně přemáhat, aby v sobě zadusil vztek. Starost řezníka o vlastní oběti byla nechutná. „Souhlasím. Pokračujte, prosím.“

„Jakmile se sarkofág spojí s raketoplánem, vstoupím do něj z druhého konce,“ vysvětlil Bauer. „Zkontroluju dekontaminační komoru oddělenou zdí a hermeticky ji uzavřu. Teprve pak dostane doktor Reed pokyn, že může otevřít dveře Discovery a vstoupit do dekontaminačního prostoru.“

Bauer ukázal na trubky z PVC, které se táhly po celé délce stropu. „Je v nich elektrické vedení a odmořovací prostředky. Ultrafialové paprsky v komoře usmrtí všechny známé formy bakterií. Odmořovací prostředek je tam v podstatě jen pro jistotu. Doktor Reed se svlékne a projde očistou - skafandr také. Vzorek pochopitelně ne.“

„Proč i skafandr?“

„Protože se ho v komoře nedokážeme zbavit, pane prezidente.“

Prezident si vzpomněl na otázku, kterou mu Klein kladl na srdce. Bauerova odpověď měla zásadní význam, musel ji z něj však vylákat takovým způsobem, aby nevzbudil nejmenší podezření.

„Jestli je nutná sterilizace skafandru, jak odsud dostaneme vzorek?“

„Komora má průchozí přepážku,“ vysvětlil Bauer. „Doktor Reed položí vzorek na speciální tác. Já ho na druhé straně protáhnu přímo do manipulačního boxu. Vzorek tak po celou dobu zůstane v bezpečném prostředí. V manipulačním boxu uložím vzorek do bezpečné nádoby a tu pak vyjmu ven.“

„A to všechno úplně sám.“

„Jak vidíte, pane prezidente, v sarkofágu je dost těsno. Ano, budu pracovat sám.“

Takže nikdo neuvidí, co vlastně děláte.

Prezident odstoupil od kokonu. „Zní to velice působivě, pane doktore. Doufejme, že všechno půjde hladce.“

„Nebojte se, pane prezidente. Přinejmenším zachráníme jednoho z těch statečných.“

Prezident se otočil ke skupině. „Myslím, že jsme připravení.“

„Nejlepší bude, když půjdeme do pozorovacího bunkru,“ navrhl ředitel CIA Bill Dodge. „Raketoplán je patnáct minut od Země. Můžeme sledovat přistání na monitorech.“

„Máme nějaké nové zprávy od doktora Reeda?“ zeptal se prezident.

„Ne, pane. Spojení stále nefunguje.“

„A co ta druhá exploze?“

„Čekám na další podrobnosti, pane prezidente,“ odvětila Marti Nesbittová. „Dráhu raketoplánu to ale nijak neovlivnilo.“

Když skupina vykročila za prezidentem ke vchodu do bunkru, Castilla se ohlédl. „Nepůjdete s námi, pane doktore?“

Bauerův výraz byl přiměřeně zachmuřený. „Ne, ne, pane prezidente. Moje místo je tady.“

Megan se zachytila vesmírného urychlovače a vytáhla se nahoru. V hrudníku jí po Reedově úderu tepalo bolestí, navíc ji píchalo v zádech, která si při pádu narazila.

Čas běží. Dělej něco!

Megan odvrávorala ke křeslu. Nepochybovala, že Reed použije autodestrukční systém, aby zničil veškeré důkazy o svém ďábelském díle. Jedině tím si mohl zajistit beztrestnost. Proto ji také nezabil už když odcházel z laboratoře. Megan se podívala na křeslo. Věděla, že je to její jediná naděje.

Ve vesmírné laboratoři nebylo žádné komunikační zařízení. Při lékařských testech však byli členové posádky napojeni na nahrávací přístroje na palubě Discovery a také na zvláštní kanál, který přenášel výsledky přímo k lékařům v řídícím středisku. Megan se posadila do křesla, připoutala si kotníky a jedno zápěstí. Volnou rukou zasunula konektor mikrofonu do vysílačky na skafandru. Pokud jí bylo známo, kanálem do řídicího centra proudila data v digitální podobě. Nikdo jí však nikdy neřekl, že by hlasová komunikace nebyla vůbec možná.

Kéž by mě tam na druhém konci někdo slyšel, modlila se, když uvedla do chodu přístrojovou desku na křesle.

„Letec jedna volá Zrcadlo, ozvěte se.“

Hlas pilota prvního z vrtulníků Commanche zapraskal Smithovi ve sluchátcích. O vteřinu později uslyšel odpověď věže v Groome Lake.

„Tady Zrcadlo, slyším vás. Jste v zakázaném letovém prostoru. Okamžitě sdělte heslo.“

„Heslo je Generál,“ odvětil pilot klidně. „Opakuji, Generál.“

Generál bylo krycí označení prezidenta, které používala tajná služba.

„Tady Zrcadlo,“ odvětil hlas z řídicí věže. „Všechno v pořádku. Máte povolení přistát na dráze R dvacet sedm L vlevo.“

„R dvacet sedm L vlevo, rozumím,“ řekl pilot. „Přistaneme za dvě minuty.“

„Kde je raketoplán?“ otázal se Smith.

Pilot se přepnul na frekvenci NASA. „Třináct minut od země.“

Hany Landon sledoval průlet raketoplánu atmosférou na obří obrazovce v řídicím středisku. Loď vypadala jako mírně klesající červený puntík. Za pár minut ji zachytí kamery družic i průzkumných letadel vzdušných sil.

„Pane doktore.“

Landon zvedl oči ke spojaři. „Co se děje?“

„Já nevím, pane,“ odvětil technik zmateně a podal Landonovi jakýsi papír. „Tohle právě přišlo.“

Landon se podíval na stránku. „To jsou údaje ze speciálního křesla.“ Zavrtěl hlavou. „Nejspíš to bude porucha. V tom křesle by přece musel někdo sedět - a Reed je v kabině.“

„Ano, pane,“ přitakal technik. Nikdo mu nemusel připomínat, že ten někdo by musel být naživu. „Ale podívejte na tohle. Přístroje v křesle jsou zapnuté a monitor srdce vykazuje známky činnosti. Jsou sice slabé, ale…“

Landon si posunul brýle na čtení ke špičce nosu. Spojař měl pravdu: monitor skutečně zaznamenal živý organismus.

„Co to k sakru je?“

„Poslechněte si tohle,“ řekl technik. „Jsou to poslední minuty kazety. Nechali jsme ji puštěnou, i když…“

Landon popadl sluchátka. „Přehrajte mi to!“

Od začátku krize už Landon slyšel tolik hodin nahraných záznamů, že ani nevnímal syčení a praskání, které mu šlo do uší. Uprostřed ruchů cosi zaslechl. Znělo to sice slabě, avšak zřetelně lidsky… Bylo to volání z vesmíru.

„Tady… Discovery… Laboratoř… naživu… Opakuji, naživu… Pomozte mi…“

.

Jack Riley a členové jednotky RAID začali vyskakovat z helikoptéry ještě dřív, než se vrtule zastavily. Smith pohlédl na obří hangáry stojící v řadě jako prehistorické želvy s nenápadnými hnědými krunýři, které splývaly s okolní pustinou. Jižním a západním směrem se táhly horské hřbety. Na severovýchodě nebylo nic než holá poušť. Navzdory hlučení mužů i strojů ze základny čiše) strašidelný klid.

Vojáci naskládali výzbroj na korbu přistaveného nákladního auta a pak na ni sami vyskočili. Vůz zamířil k hangárům. Smith a Riley vyrazili za ním ve vojenském Humvee.

Vnitřek hangáru byl přepažený, aby měla jednotka soukromí. A také proto, aby její členové neviděli, co je tam ještě uloženo - Smith měl aspoň takové podezření. Jak Riley slíbil, komunikační zařízení bylo zapnuté. Seděla u něj mladá důstojnice.

„Pane plukovníku,“ řekla. „Volá vám Orel.“

Když si Smith upravoval sluchátka, ozval se Klein. „Jak to vypadá, Jone?“

„Za chvíli se převlékneme do ochranných obleků. Co raketoplán?“

„Až sem dorazíte, už bude v komoře.“

„A Bauer?“

„Nemá nejmenší podezření. Už je ve skafandru a chystá se spojit sarkofág s raketoplánem.“

Smith sice viděl plány a fotografie Bauerova díla, ale uvnitř nikdy nebyl.

„Jone, něco musíte vědět - a slyšet,“ řekl Klein. „Landon před pár minutami zachytil vysílání z laboratoře raketoplánu. Bylo to volání o pomoc. Právě provádíme testy. Nechci vyvolávat falešné naděje, ale ten hlas zněl jako Megan.“

Smithe zaplavila vlna radosti. Zároveň si dobře uvědomoval, že nová situace má svá úskalí.

„Řekl o tom Landon Reedovi?“

„Těžko. Spojení pořád nefunguje. Ale měl bych Landonovi říct, aby držel jazyk za zuby, kdyby se obnovilo. Počkejte chvíli.“

Smith se snažil ovládnout protichůdné pocity. Myšlenka na to, že Megan žije, v něm vzbudila naděje. Ale pokud by to Reed zjistil, stále by ji ještě mohl zabít.

„Jone? Je to v pořádku. Landon hlásí, že spojení stále nefunguje. Když jsem mu nařídil, aby Reedovi nic neříkal, dost ho to zaskočilo. Ale slíbil mi to.“

„Zjistili jste něco z těch hlasových testů?“ chtěl vědět Smith.

„Zatím jsou neprůkazné.“

„Můžete mi tu nahrávku pustit?“

„Je dost nekvalitní.“

Smith zavřel oči a poslouchal. Po chvíli řekl: „Je to ona. Megan žije.“

31

„Zrcadlo, tady Oko. Slyšíte mě?“

„Ano. Co vidíte?“

„Discovery právě prolétl vrstvou mraků. Vyvážení je dobré. Úhel klesání dobrý. Rychlost dobrá. Vypadá to na přesné přistání.“

„Rozumím. Pokračujte v pozorování. Zrcadlo končí.“

Rozhovor mezi Okem - tedy první ze stíhaček, které měly doprovodit raketoplán na zem - a kontrolní věží v Groome Lake pozorně poslouchala řada lidí.

Prezident se krátce rozhlédl po pozorovacím bunkru. Všechny oči byly upřené na monitory a sledovaly, jak Discovery proráží vzduch. Na další obrazovce viděl Castilla doktora Karla Bauera, který se chystal vyjít z dekontaminačního prostoru. Prezident se zhluboka nadechl. Už jen chvíli… malou chvíli.

Bauer měl na sobě ochranný skafandr pro práci s rizikem čtvrtého stupně. Vešel do krátké chodbičky, která končila u masivních dveří vedoucích do sarkofágu. Když k nim došel, zvedl oči ke kameře na zdi a kývl. Dveře se začaly pomalu otevírat a odhalovat otvor v betonové zdi. Jeden konec sarkofágu byl pevně zapuštěný do betonu. Bauer vstoupil do sarkofágu a dveře se okamžitě začaly zavírat.

Před sebou viděl dlouhý, modře osvětlený tunel. Když dveře pevně zaklaply, vykročil po gumové podlaze. Zdi sarkofágu byly ze silné vrstvy průsvitné umělé hmoty. Bauer jimi viděl nejasné obrysy ohromné haly osvětlené obřími reflektory. Když přišel blíž k dekontaminační komoře sarkofágu, uslyšel dunění. Příjezdová rampa klesala, takže do bunkru proudilo víc světla. Kdesi za ním si Bauer představoval hvězdy.

„Tady Bauer,“ řekl do mikrofonu. „Slyšíte mě?“

„Ano, pane,“ odpověděl technik v pozorovacím bunkru.

„Raketoplán už přistál?“

„Ještě okamžik a bude na zemi, pane.“

„Dobře,“ odvětil Bauer a dál kráčel k dekontaminační komoře sarkofágu.

Smith poslouchal jejich rozhovor na druhém konci základny. Otočil se k Jacku Rileymu. „Jdeme na věc.“

Jednotka naskákala do dvou nákladních aut s plachtovými korbami. Smith by dal přednost hbitějším a rychlejším Humvee, ale vzhledem k objemným ochranným skafandrům by v nich byl problém s místem.

Dveře hangáru se otevřely a malý konvoj vyjel do noční pouště, Riley ve vedoucím Humvee. Smith nadskakoval na lavici na korbě nákladního auta a snažil se ustálit miniaturní monitor. Raketoplán byl pouhý kilometr nad vyprahlou zemí. Smith musel pořád myslet na Megan, i když si to zakázal. Věděl, že bude mít nutkání vtrhnout do raketoplánu a hledat ji. Ale tím by ji jen ohrozil. Nejdřív musel najít a zneškodnit Reeda, teprve pak mohl pátrat po ní.

Smith si vzpomněl, s jakými námitkami Klein přijal jeho plán. I šéf Alfy měl o Megan starost, ale zároveň věděl, jakému riziku se chce Smith vystavit.

„Nemáte žádnou záruku, že ji najdete živou, Jone. Než vás pošleme dovnitř, musíme vědět, proti čemu vlastně bojujeme.“

„Budeme to vědět,“ slíbil mu Smith zasmušile.

Ve sluchátcích mu zapraskal Rileyho hlas. „Jone, podívej se na jihovýchod.“

Smith se ohlédl zadním otvorem v plachtě a uviděl rychle klesající jasná světla. Po obou stranách blikaly výstražné reflektory doprovodných letadel. Poslouchal Rileyho, který odpočítával vzdálenost od země. „Dvě stě metrů… sto… přistává.“

Raketoplán se zhoupl, jak příďová kola pohltila náraz. Pak vystřelily padáky, které loď zpomalily.

„Už jsou tady,“ slyšel Rileyho.

Asi padesát metrů za raketoplánem zastavila v rozestupech tři hasičská auta a také speciální vůz na likvidaci nebezpečného materiálu.

Smith počkal, až projedou kolem, a pak řekl. „Tak jo, Jacku. Jdeme na to.“

Nákladní auta v čele s Humvee se rozjela, zabočila na pojížděcí dráhu a pak na hlavní ranvej.

„Dupni na to, Jacku!“ houkl Smith. Nespouštěl oči z raketoplánu, který právě dorazil na rampu klesající do bunkru.

Riley mu vyhověl a přidal plyn. K rampě dojel v okamžiku, kdy raketoplán zmizel v podzemí.

„Jone!“

Ale Smith už vyskočil z auta a hnal se do bunkru. Ve dvou třetinách cesty ucítil, že se rampa zachvěla a pomalu se začíná zvedat. Běžel, jak nejrychleji mohl. Když však dorazil na konec, zjistil, že je tři metry nad podlahou bunkru. Zhluboka se nadechl a skočil. Po tvrdém dopadu se zkušeně převalil na zem. Ležel na zádech a sledoval, jak se rampa pomalu zvedá, zakrývá oblohu a uzavírá vjezd.

Vstal a otočil se. Naskytl se mu pohled na osvětlený sarkofág, který připomínal obřího bílého červa. Uvnitř se zastavil jakýsi stín a pomalu se k němu otočil.

Doktor Karl Bauer pozoroval přistání raketoplánu a pak se soustředil na rampu. V jednu chvíli měl dojem, že z ní někdo seskočil. Když se však rampa s chvěním zvedla, předchozí myšlenku zaplašil. Jeskyně byla neprodyšně uzavřená.

„Tady Bauer, volám řídicí středisko.“

„Slyšíme vás, pane doktore,“ odvětil technik. „Všechno v pořádku?“

„Ano. Připojím sarkofág k raketoplánu. Až doktor Reed vyjde ven, dveře zase zavřu. Rozumíte?“

„Ano, pane doktore. Hodně štěstí.“

Smith se vpíjel pohledem do umělé hmoty. Viděl, jak čím dál rozmazanější Bauerův obrys postupuje sarkofágem. Smith vykročil k raketoplánu a přitom si dával pozor, aby ho vědec nezahlédl. Vtom spatřil v betonu dokonale kulatý otvor. A pak druhý. A další a další. Byly to vývody plynu, který měl živit zničující oheň.

Dylan Reed zůstal připoutaný ve velitelském křesle v kabině, dokud mu kontrolka na přístrojové desce neohlásila, že jsou všechny systémy raketoplánu vypnuté. Klesání bylo dramatické. Na mysu Canaveral Reed viděl počítačové simulace nouzového přistání. Věděl, že počítače NASA umějí stáhnout loď z oběžné dráhy a v případě potřeby ji zaparkovat doslova na pětníku. Vzpomněl si, že se tenkrát usmál a prohodil cosi obdivného. V duchu si však pomyslel: Pěkně děkuju. Ten raketoplán je deset let stará herka, kterou stát koupil za nejnižší možnou cenu. Při představě, že letí vesmírem se stovkami litrů zbylého paliva s vysokým oktanovým číslem… Počítače i raketoplán však jakýmsi zázrakem svůj úkol splnily.

Reed se odpoutal, vstal z křesla a slezl po žebříku na střední palubu. Letmo pohlédl na dveře do tunelu vedoucího k laboratoři. Zapochyboval, jestli Megan Olsonová nemohla přežít. Ale i kdyby, stejně na tom nezáleželo. Nikdy už neuvidí nic známého.

Během návratu do atmosféry nechal Reed komunikační kanály vypnuté. Nechtěl poslouchat naříkavé otázky Harryho Landona, jen by ho zbytečně rozptylovaly. Postavil se před východ a naťukal kód z písmen a číslic, který uvolnil západky. Dveře se však stejně musely otevřít zvenčí.

Reed se podíval na kapsu kalhot, do níž zasunul nádobku s variolou. Náhle by se jí nejraději zbavil.

Ale no tak! napomenul se.

Ucítil, že se raketoplán lehce pohnul. Pak podruhé. Měl pocit, že slyší syčení vzduchu, jak se sarkofág připojoval k raketoplánu. Dychtivě se podíval na displej nade dveřmi. Rozsvítilo se zelené světlo. To znamenalo, že spojení proběhlo úspěšně.

Reed začal ladit frekvence vysílačky na skafandru. Vtom se dveře otevřely a on před sebou spatřil tvář doktora Karla Bauera v helmě.

„Vy?“ vykřikl.

Podle plánu měl Bauer na Reeda čekat v izolované části dekontaminační komory. Ale po smrti Richardsona s Pricem se Bauer rozhodl pro změnu. S pomocí pák na mohutném ovládacím panelu zvedl sarkofág a připojil jej k raketoplánu. Když se spáry utěsnily, chvilku stál a zvykal si na novou roli. Teprve pak otevřel dveře. Musel se málem usmát, když viděl úlevu na Reedově tváři.

„Co tady děláte?“ zeptal se Reed. „Co se děje?“

Bauer mu pokynul, aby ustoupil.

„Richardson je po smrti,“ řekl bez obalu. „Price taky.“

„Po smrti? Ale jak…“

Bauer začal lhát. „Prezident ví o viru.“

I přes ochranný štít Bauer viděl, jak Reed zesinal. „Vyloučeno!“

„Omyl. Teď mě dobře poslouchejte. Pořád se z toho můžeme vylízat. Posloucháte mě?“

Reedova helma se divoce zakývala na souhlas.

„Dobře. A tec! mi dejte ten vzorek.“

„Ale jak ho…?“

„Dostaneme ven? Nebojte, postarám se o to. Poslouchejte, Dylane. Nemám tušení, kolik toho Castilla a jeho lidé opravdu vědí o Richardsonovi a Priceovi. Možná už si vás s nimi spojili. Nemůžeme si dovolit riskovat. Pokud vás prohledají, je po všem. Ale na mě si nedovolí sáhnout.“

„A co bude se mnou?“ vyděsil se Reed.

„Nic. Máte moje slovo. Až všechno skončí, bude z vás hrdina, který jako jediný přežil tragickou misi. A teď ten vzorek.“

Reed opatrně sáhl do kapsy a podal mu lahvičku. Uskočil, když ji Bauer klidně otevřel a vylil smrtící obsah na nerezový pult.

„Zbláznil jste se?“ zavřeštěl. „Nic víc nemáme!“

„Klid, odebereme si vzorek,“ odvětil Bauer. Vytáhl vatovou tyčinku a maličkou keramickou kapsli, která vypadala jako obyčejná pilulka. Sklonil se nad vzniklou loužičkou, namočil tyčinku do tekutiny, pak odtrhl špičku a uzavřel ji do kapsle. Reed ho nechápavě sledoval.

„Chcete to odnést v kapsli?“ zeptal se. „A co chemická očista?“

„Keramika vzorek ochrání,“ odvětil Bauer. „Vyrábějí se z ní přece pláty, které chrání spodek raketoplánu před žárem při návratu do atmosféry. Nemějte strach, Dylane. To všechno je součást mého nového plánu.“

Reedovi se však něco nezdálo. „A co mám…“

Koutkem oka zahlédl záblesk skalpelu, který mu ve zlomku sekundy projel skafandrem až na kůži.

„Ne!“ vykřikl a uskočil.

„Svědkové do nového plánu nepatří,“ řekl Bauer. „Kdybych vás nechal vyjít ven, vyšetřovatelé by vás narazili na rožeň a pak hezky otáčeli. A protože jste v zásadě slaboch, tak byste zazpíval. Ale když nepřežijete, konečně napíšu poslední kapitolu historie raketoplánu Discovery, pohříchu smutnou.“

Reed se zoufale vrhl na Bauera, tomu však stačilo ukročit stranou. Reed padl, převalil se a začal se divoce třást. V záchvatu křečí prohnul páteř jako luk. Bauer z bezpečné vzdálenosti zaujatě sledoval účinky své nové zbraně. Nespustil z Reeda oči, ani když začal zapínat autodestrukční systém.

32

Tohle nebudou plynové trysky. Ale co tedy? Ta otázka hučela Smithovi v hlavě, když pod levým křídlem raketoplánu spěchal k přistávacímu zařízení. Bauer bud nevěděl, nebo si neuvědomil, že do stroje vede i jiná cesta než přes sarkofág. Smith si stoupl na pneumatiky a vysoukal se na podvozek. Otevřel malá dvířka, sáhl dovnitř a vytáhl jakousi kliku. Zasunul ji do zdířky a začal otáčet. Kousek po kousku se od stěny raketoplánu oddělily mnohem větší dveře.

Smith je odsunul a vstoupil do útrob nákladového prostoru, který se nacházel za laboratoří. Ocitl se vedle sudů s nepoužitými experimenty a zásobami. Za nimi se rýsovaly oválné dveře, podobné jako v ponorce. Byl to zadní vchod do vesmírné laboratoře.

Megan Olsonová zatím v laboratoři s hrůzou sledovala kolo zadních dveří, které se čím dál rychleji otáčelo. Seděla zabořená v křesle a přemáhala závrať a nevolnost. Byla sice pevně připoutaná, ani to ji však plně neochránilo před divokými otřesy při vstupu do atmosféry. Připadala si jako zmlácená.

ještě není pozdě. Ještě pořád se odtud můžu dostat.

S touto myšlenkou vstala z křesla a odvrávorala ke dveřím, jež spojovaly laboratoř s tunelem. Po pár minutách marné snahy si však uvědomila, že je příliš slabá, nebo jsou dveře zamčené zvenčí.

Bojovala se slzami a zoufale se snažila přijít na jinou únikovou cestu. Pak uslyšela zvuky z nákladového prostoru.

Proč se Reed vrací? A proč zrovna tudy?

Megan se horečně rozhlédla a hledala něco, co by mohla použít jako zbraň. Nic však nenašla. Uslyšela zasyčení. Těsnění povolilo. Když se dveře otevřely, uskočila na stranu a zvedla ruce nad hlavu. Jedinou možnou obranou proti Reedovi byl moment překvapení.

Nejdřív se objevila jedna noha, pak obě ruce. Jakmile Megan uviděla helmu, máchla pažemi. Vtom si uvědomila, že to není skafandr, ale oblek pro práci s nebezpečným biologickým materiálem. Zarazila se uprostřed pohybu právě ve chvíli, kdy se na ni postava podívala.

„Megan!“

Pokusila se Smithe chytit, ale rukavice sklouzly po jeho obleku. V příštím okamžiku ji uchopil za ramena. Zorníky jejich helem se dotkly. Nemohla z něj spustit oči. Opřela se mu o rameno a rozplakala se. Všechno, co se ještě před chvílí zdálo v nedohlednu, bylo náhle zpět. Trochu se odtáhla, aby si Smithe mohla prohlédnout.

„Jak jsi to věděl?“

„V řídicím středisku tě slyšeli. Sice špatně, ale stačilo to, aby jim došlo, že žiješ.“

„A tys pro mě přišel…“

Chvíli si hleděli do očí a pak Smith řekl: „Rychle, musíme odsud vypadnout.“

„Ale Reed…“

„Vím o něm. Pracoval pro Karla Bauera.“

„Pro Bauera?“

„To byl ten člověk, kterého jsi viděla s Reedem v noci před startem. Bauer je teď na palubě. Přišel si pro mutaci viru neštovic, kterou Reed vytvořil ve stavu beztíže. Ale jen tak odsud neodejde, Megan. Musí zničit všechny důkazy o tom, co se stalo na palubě.“

Pak jí vysvětlil, kde raketoplán přistál a proč. Popsal jí bunkr, který byl ve skutečnosti obřím krematoriem.

Megan zatřásla hlavou. „Ne, Jone. On to chce udělat jinak.“

„Jak to myslíš?“

Megan ukázala na displej pod stropem, kterého si před chvílí všimla. „Bauer spustil autodestrukční systém. Za necelé čtyři minuty raketoplán vybuchne.“

Sedmdesát sekund poté Smith a Megan Olsonová vylézali ze stroje cestou, kterou předtím Smith pronikl dovnitř.

Když se Megan rozhlédla po jeskyni smrti, zachvěla se. Otočila se ke Smithovi, který právě zavíral dveře.

„Co to děláš?“

„Chci mít jistotu, že za námi nikdo nepůjde.“ Stoupl si na pneumatiku a pak seskočil na zem. „Jdeme.“

Tak rychle, jak jim objemné obleky dovolovaly, obešli křídlo. Megan zalapala po dechu, když spatřila sarkofág připojený ke spodnímu únikovému východu raketoplánu a k otvoru ve vzdálenější zdi.

„Tudy se máme dostat ven?“

„Je to jediná cesta.“

Jak se blížili k sarkofágu, Smith si všiml, že dveře do raketoplánu jsou zavřené. Bauera nebylo vidět v umělohmotném tunelu ani v průchozím dekontaminačním prostoru. Smith vytáhl z obleku vyhazovači nůž a několika silnými údery vyřízl otvor do sarkofágu.

„Prolez,“ poručil Megan a pak se pustil za ní.

Uvnitř už Megan necítila Smithovu ruku na rameni. Otočila se a zjistila, že Jon zírá na dveře.

„Jone, máme málo času!“

Pak za zorníkem jeho helmy spatřila chladný nelítostný výraz a žal. Dostala stejný vztek jako on. Představovala si těla svých kolegů a jejich strašlivou smrt. Přesně pochopila, co chce Smith udělat.

„Projdi tunelem,“ nařídil jí. „Nezastavuj. Neohlížej se. Za dveřmi je dekontaminační komora.“

„Jone?“

„Běž, Megan.“

Smith nemyslel na to, jak málo času zbývá, ani na své šance na přežití. Věděl, že mocní a bohatí lidé jako Bauer za své zločiny málokdy zaplatí, jestli vůbec kdy. Zvlášť když už jsou všichni případní svědkové po smrti. Nejhorší bylo, že Bauer by se o to pokusil znovu. Někdy v budoucnu by někde vznikl další Projekt Kassandra.

Smith se protáhl dekontaminačním průlezem velikosti sprchového koutu ke dveřím. Obdélníkovým okénkem spatřil zohavené tělo Dylana Reeda a Bauera, jak cosi ukládá do keramické kapsle.

Nechce odnést celý vzorek. Není třeba. Kapka bohatě postačí a navíc ji může schovat do obleku. Obludný plán může pokračovat.

Smith se přikrčil, otevřel dvířka ve spodní části dveří a zapnul manuální blokování. Vstal právě v okamžiku, kdy se Bauer s nevěřícným výrazem na tváři otočil.

„To snad ne…!“

Smith viděl, jak Bauer pohybuje rty, ale neslyšel ho, dokud nepřeladil frekvenci na vysílačce v helmě.

„…tady děláte?“

Tiše sledoval, jak Bauer buší do klávesnice a jeho úžas se postupně mění v hrůzu. Ať se snažil sebevíc, dveře se neotevíraly.

„Co tady děláte?“ zařval Bauer. „Otevřete ty dveře!“

„Ne, doktore,“ odvětil Smith. „Asi vás tady nechám s vaším dílem.“

Bauerova tvář se zkřivila strachem. „Poslouchejte mě…!“

Smith opět změnil frekvenci a vykročil pryč. Slyšel bušení na dveře, ale věděl, že se mu to jen zdá.

„Smith volá řídicí středisko. Kde je Olsonová?“

V uchu mu zapraskalo a pak se ozval důvěrně známý hlas. „Jone, Tady Klein. Megan je v bezpečí. Je v dekontaminačním prostoru. Řekla mi, že je spuštěný autodestrukční systém.“

„Bauerova práce.“

„Kde je?“

„Pořád vevnitř.“

Po chvíli zaváhání Klein odvětil: „Rozumím. Otevíráme dveře, Jone. Ale máte jen pár vteřin. Pospěšte si!“

Smith viděl, že se obří dveře na konci sarkofágu začínají otvírat. Lil z něj pot, ale přinutil se k ještě rychlejšímu pohybu. Támhle! Otvor vydlabaný ve zdi na konci sarkofágu.

Pak se dveře zastavily a začaly se zavírat. Byl stále patnáct kroků od nich.

„Co se děje?“ zeptal se naléhavě.

„Dveře se zavírají automaticky,“ houkl Klein. „Zapadnou pět vteřin před výbuchem. Jone, zmizte odtamtud.“

Smith přinutil své zmožené svaly k ještě rychlejší akci. Jeden krok, jedna vteřina, dva kroky, dvě vteřiny…

Dveře se neúprosně zavíraly a otvor v nich byl stále menší. Smith se z posledních sil zoufale vrhl vpřed, vrazil do okraje dveří a protlačil se ven těsně předtím, než zaklaply.

O pár vteřin později ho jakási obří pěst přikovala k zemi. Smith měl pocit, jako by se otevřela země.

Když otevřel oči, viděl jen bílou barvu: strop, zdi i povlečení. Instinkt vojáka mu velel klidně ležet. Po chvíli opatrně pohnul krkem, rukama a nakonec nohama. Cítil se, jako by skočil v sudu do Niagarských vodopádů.

Dveře se otevřely a vešel Klein.

„Kde to jsem?“ zeptal se Smith slabým hlasem.

„Mezi živými, což je hlavní. Podle doktora budete zase fit.“

„Jak…?“

„Když raketoplán vybuchl, Jack Riley a jeho lidé vešli do dekontaminační komory, očistili vás a vytáhli ven.“

„A co Megan?“

„Je živá a zdravá jako vy.“

Smith pocítil úlevu a obrovskou únavu. „Je po všem,“ zašeptal.

Z dálky k němu dolehla Kleinova odpověď: „Ano. Ten projekt jim nevyšel.“

Epilog

Podle zpráv v médiích generál Frank Richardson a zástupce ředitele Národní bezpečnostní rady Anthony Price zahynuli při automobilové havárii, kterou zavinila závada brzdového systému. Richardson měl vojenský pohřeb na hřbitově v Arlingtonu, Price byl pochován do rodinného hrobu v New Hampshire. Prezident se ani jednoho z pohřbů nezúčastnil s odvoláním na neodkladné povinnosti v zahraničí.

Další zprávy hovořily o nehodě soukromého letadla nad Tichým oceánem. Stroj patřící farmaceutické společnosti Bauer--Zermatt se zřítil tisíc kilometrů západně od Los Angeles cestou na havajský Big Island. Na palubě byl jediný člověk: doktor Karl Bauer.

Prezident Castilla vyjádřil hluboký zármutek nad největší kosmickou tragédií od neštěstí raketoplánu Challenger. Vyšetřovatelé oznámili, že výbuch na palubě raketoplánu Discovery zapříčinila porucha palivového čerpadla během přistání na základně v Edwardsu.

„Co bude s Megan?“ zeptala se Randi Russellová.

Stála vedle Smithe na hřbitůvku Carskoje, odkud byl výhled na město a řeku Moskvu.

„Už to není Megan,“ odvětil Smith. „Má nové jméno i tvář, zkrátka novou identitu.“ Odmlčel se. „Přežila, ale přesto ji započítali mezi mrtvé. Jinak to nešlo. Bylo potřeba utajit, co se doopravdy stalo.“

Randi přikývla. V dobře informovaných kruzích v CIA sice kolovala zvěst, že nejméně jeden z členů posádky raketoplánu přežil, řeči však postupně utichly. Když Smith přijel do Moskvy, chtěla od něj slyšet pravdu. Megan Olsonová byla Sophiina dlouholetá přítelkyně… a její koneckonců také. Randi si proto myslela, že má právo vědět, jestli Megan žije.

„Díky, žes mi o ní řekl.“

Smith přelétl pohledem řady náhrobních kamenů. „Kdybys mi nepomohla, všechno by dopadlo jinak,“ hlesl.

Smith vykročil a položil květiny na hrob Jurije Danka.

„Kam by svět přišel bez statečných lidí?“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai